Případ šokovaných dědiců

Erle Stanley Gardner

(1973)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Kniha obsahuje případ Perryho Masona: Případ šokovaných dědiců (The Case Of The Horrified Heirs, v originále vyšel v roce 1964, do češtiny přeložila Helena Nebelová, 1996).

ERLE

STANLEY

GARDNER

Perry Mason

Případ

šokovaných dědiců

Erle Stanley Gardner

The Case of the Horrifield Heirs

Copyright © 1964 by Erle Stanley Gardner

Pocket Books, Inc. New York N. Y. 1966

KAPITOLA PRVNÍ

K vraždám nedochází ve vzduchoprázdnu. Jsou důsledkem chamtivosti, nenávisti, msty a strachu. A jako kámen hozený do vody rozvlní hladinu až ke vzdálenému břehu, tak i vražda poznamená životy mnoha lidí.

Ranní slunce vnikalo oknem do soukromého pokoje v nemocnici Phillips Memorial.

Tlumený noční hukot aut, který sem doléhal z ulice, začínal po ránu houstnout a sílit.

Kroky ošetřovatelek se rozléhaly po chodbách v zrychleném tempu, jak to vyžadoval nápor ranních povinností.

Bylo třeba pacienty umýt, změřit jim teplotu, odebrat krev. Pak zadrnčely servírovací vozíky se snídaní, a chodbami se zvolna šířilo jemné aroma kávy a ovesných vloček, jako by prosilo o svolení odsunout na chvíli auru antiseptické tvrdosti a slibovalo, že vyrušení nepotrvá dlouho.

Sestry spěchaly se sterilními injekčními stříkačkami do pokojů předoperačních pacientů, aby jim daly uklidňující injekci, která zmírní jejich obavy a připraví je pro anestetikum.

Paní Lauretta Trentová se posadila na posteli a chabě se usmála na sestřičku.

„Už je mi trochu líp,“ špitla.

„Pan doktor slíbil, že se hned po operacích přijde na vás podívat,“ řekla sestra a povzbudivě se na ni usmála.

„Neříkal, že bych už mohla jít domů?“ dychtivě zvídala pacientka.

„Zeptejte se ho,“ odpověděla sestra. „Ale budete si muset ještě dlouho dávat dobrý pozor na to, co jíte. Tenhle váš poslední žaludeční záchvat byl moc ošklivý.“

Lauretta si povzdychla. „Kdybych jen věděla, co ho vyvolalo. Byla jsem přece tak opatrná. Bude to asi nějaká alergie.“

KAPITOLA DRUHÁ

Ve vile Trentových, stojící na rozsáhlém pozemku jako připomínka zašlých časů, dokončovala hospodyně úklid ložnice.

„Dneska se má naše paní vrátit z nemocnice,“ povídala služce. „Pan doktor už objednal ošetřovatelku, zase Annu Fritchovou. Teď zrovna přišla. Tentokrát prej u nás zůstane jeden až dva týdny.“

Služebnou to ani trochu nepotěšilo. „Jéjda, to je malér! Chtěla jsem odpoledne vypadnout. Mám v pácu něco moc príma.“

V kachlíkové koupelně se v tuto chvíli nakrátko vznesly nad umyvadlo čísi ruce.

Tenký pramínek bílého prášku se řinul z fióly na jeho oblou stěnu.

Jedna z rukou otočila kohoutkem, a bílý prášek strhla voda do odpadního otvoru. Už ho nebude třeba. Svůj úkol splnil.

V prostorném domě zavládla atmosféra napjatého očekávání. Bylo tu shromážděno celé příbuzenstvo Lauretty Trentové: její dva švagři – Boring Briggs s manželkou Dianou a Gordon Kelvin s manželkou Maxinou. Čekal tu i Laurettin šofér George Eagan. V každém z nich budil blížící se návrat paní domu jiné pocity, ale všichni dávali najevo jen radostné vzrušení.

Dopolední operace byly odbyty, páni chirurgové se převlékli do občanského oděvu a v nemocnici Phillips Memoriál polevila dosavadní hektická činnost.

Pacienti, kteří už měli operaci za sebou, odpočívali teď na pokojích intenzívní péče; ty první z nich, zotavující se po menších chirurgických zákrocích, začínaly sestry převážet po chodbách do jejich pokojů. Leželi na vozících přikryti pokrývkou, bledí, s očima zavřenýma.

Doktor Ferris Alton, muž prostřední postavy a přes svých osmapadesát let dosud štíhlý v pase, vešel do soukromého pokoje Lauretty Trentové. Když ho uviděla ve dveřích, tvář se jí rozjasnila.

Sestra jí nakoukla přes rameno, spatřila doktora Altona a rychle se postavila k nohám postele, kde zůstala stát v pozoru.

Doktor Alton se usmál na pacientku. „Dnes se cítíte lépe, že?“

„Mnohem, mnohem lépe,“ odpověděla. „Pustíte mě dnes domů?“

„Ano, můžete jít domů, ale bude o vás pečovat ošetřovatelka Anna Fritchová. Zařídil jsem, aby obývala přilehlý pokoj. Bude ve službě prakticky po celých čtyřiadvacet hodin denně. Musí vás mít stále na očích. Neměli jsme ji nechat po tom posledním záchvatu tak brzy odejít. Musí dávat pozor na vaše srdíčko.“

Paní Trentová přikývla.

„Mluvím teď s vámi docela otevřeně, paní Trentová. Prodělala jste tři gastroenterické záchvaty během osmi měsíců. Jsou samy o sobě dost závažné, ale větší starost mi dělá vaše srdce. Ono nebude donekonečna zvládat ty vaše dietní prohřešky. Musíte dodržovat velmi přísnou dietu.“

„Já vím,“ souhlasila, „když já si ale občas tak ráda pochutnám na něčem pikantním.“

Svraštil čelo a zamyšleně na ni hleděl.

„Až se dáte trochu víc do pořádku,“ řekl po delší odmlce, „uděláme několik testů na alergii. Zatím buďte velmi opatrná. Je mou povinností vás varovat, že by vaše srdce další takový akutní záchvat nemuselo taky vydržet.“

KAPITOLA TŘETÍ

Čísi ruce a prášek vykonaly své. Cesta byla připravena, všechny nástroje odklizeny.

Život Lauretty Trentové závisel na ženě, kterou viděla jen jednou a na jejíž existenci dávno zapomněla. A ona žena, jménem Virginia Baxterová, se s Laurettou Trentovou setkala před deseti roky jen zcela krátce, při běžném úředním jednání.

Není vyloučeno, že by si toto setkání s paní Trentovou vybavila, ale momentálně leželo někde na dně její paměti, zasuto pod deseti roky každodenních úředních povinností.

Právě teď byla Virginia v zástupu pasažérů kráčejících husím pochodem kolem letušky.

„Na shledanou.“

„Tak nashle!“

„Na shledanou, pane.“

„Mějte se pěkně a šťastnou cestu.“

„Děkuji. Taky tak.“

Pasažéři vylezli z letadla a krok za krokem se šinuli k širším koridorům letištní budovy. Teď zrychlili tempo a dlouhou, dolů se svažující chodbou se dostali k osvětlené tabuli s nápisem ZAVAZADLA. Pod ním byla nakreslena šipka ukazující cestu k eskalátoru do dolního podlaží.

Virginia Baxterová sjela dolů, přidržujíc se pravou rukou madla. Nesla přes ruku kabát a byla unavená.

Táhlo jí na čtyřicítku, ale byla štíhlá a uměla se oblékat. Celý život musela hodně pracovat a kolem očí se jí začínaly objevovat jemné vějířky vrásek, a sotva znatelná linka běžela od chřípí nosu k ústům. Když se usmívala, obličej se jí prozářil, když byla vážná, mívala koutky úst lehce svěšeny.

V dolním patře sestoupila s eskalátoru a zamířila rychlými kroky ke karuselu, na němž se objeví i její zavazadla.

Bylo na to ještě moc brzo, ale pro Virginii bylo charakteristické, že pospíchala, i když pak bude muset strávit několik dlouhých minut čekáním.

Konečně se na běžícím pásu ukázaly první kufry a cestovní brašny. Pás je dopravil na pomalu se otáčející karusel a za nimi pak další a další zavazadla a cestující si vybírali ta svá a odnášeli si je. Kolem stáli nosiči se zavazadlovými lístky v rukou a tu a tam vytáhli z kola těžký kus a naložili na ruční vozík.

Zástup řídl. Na karuselu se otáčelo už jen několik málo zavazadel. Ruční vozíky odjely. Virginiina zavazadla nikde v dohledu.

Šla k jednomu z nosičů. „Moje zavazadla nepřišla,“ oznámila mu.

„Co to mělo být, madam?“ zeptal se jí.

„Jeden hnědý kufr a menší podlouhlá příruční taška.“

„Dovolte, podívám se na vaše lístečky.“

Podala mu je.

„Než to začnu hledat,“ řekl, „počkejme, jestli ještě něco nepošlou. Někdy přijde ještě jedna várka zavazadel, když mělo letadlo mimořádně velký náklad.“

Virginia netrpělivě čekala.

Po chvíli se na běžícím pásu objevily další čtyři kusy zavazadel. Dvě patřila Virginii.

„Tak je to tady,“ zvolala. „Tamhle ty dva kusy jsou moje. Hnědý kufr, ten velký, vpředu – a podlouhlá příruční taška za ním.“

„Dobře, madam, já vám je vemu.“

Hnědý kufr a příruční taška se pomalu pohybovaly na běžícím pásu, pak škrtly o skluzy ke karuselu a nadskočily na něj. Nosič se jich chopil, rychle sklouzl očima po číslech na zavazadlových lístcích, položil zavazadla na ruční vozík a rozjel se k východu.

Muž stojící celou dobu opodál se k nim přiblížil. „Okamžik, prosím,“ zarazil je.

Nosič se na něj podíval a muž vyňal z boční kapsy kožené destičky, rozevřel je a ukázal zlatý štítek. „Policie,“ řekl. „Bylo s těmi zavazadly něco v nepořádku?“

„Vůbec ne,“ spěchal ho ujistit nosič. „Všechno je v pořádku, pane. Jenom to nepřišlo s první várkou.“

„Máme nějaký problém se zavazadly,“ vysvětloval detektiv Virginii Baxterové. „Je to váš kufr?“

„Ano, to je můj kufr.“

„Jste si tím jistá?“

„Naprosto. Je to můj kufr a moje taška a zavazadlové lístky jsem dala nosiči.“

„Mohla byste mi říci, co v tom kufru máte?“

„Jistěže mohu.“

„Buďte tak laskavá a řekněte mi to.“

„Docela navrchu je můj tříčtvrteční béžový plášť s hnědým kožešinovým límcem. Pak je tam kostkovaná sukně a –“

„To stačí, abychom si zjednali jistotu,“ přerušil Virginii detektiv. „Otevřela byste laskavě ten kufr, abych se do něj mohl podívat?“

Virginie na moment zaváhala, ale pak souhlasila. „Jak chcete. Já myslím, že je všechno v pořádku.“

„Máte ten kufr zamčený?“

„Ne, jenom zavřený.“

Detektiv posunul západky zámků.

Nosič spustil plošinu vozíku dolů, tak aby byl ke kufru snadný přístup.

Virginia zvedla víko a leknutím ustoupila o krok zpátky.

Nahoře sice byl její tříčtvrteční plášť, pečlivě složený, jak ho tam sama položila, ale leželo na něm několik průhledných plastikových krabic, v nichž byly malé, úhledné balíčky.

„Co je tohle?“ zeptal se policista. „O tom jste se mi nezmínila.“

„Já… já nevím. Vidím to poprvé.“

A jako na dané znamení vyběhl od jednoho sloupu fotoreportér s aparátem a bleskem.

A zatímco se Virginia snažila trochu uklidnit, vrazil jí fotoreportér aparát skoro až před obličej a prudký zášleh oslňujícího světla ji oslepil.

Fotoreportér pak zručně vyhodil žárovku z bleskové pistole, nasadil novou a udělal záběr otevřeného kufru.

Nosič rychle odskočil stranou, aby se taky neobjevil na snímku.

Detektiv se obrátil k Virginii. „Obávám se, madam, že budete muset jít se mnou.“

„Jak to myslíte?“

„Hned vám to vysvětlím,“ odvětil. „Jmenujete se Virginia Baxterová?“

„Ano. Proč?“

„Byli jsme na vás upozorněni,“ pokračoval detektiv. „Bylo nám řečeno, že převážíte drogy.“

Fotograf udělal ještě jeden záběr, pak se otočil a rychle odešel.

Virginia pravila detektivovi. „Samozřejmě že s vámi půjdu, ale doufám, že se celý ten omyl objasní. Nemám nejmenší tušení, jak se mi ty krabice mohly dostat do kufru.“

„Hm,“ zabručel policista, „nedá se nic dělat, musím vás odvézt na policejní ředitelství. Tu látku dáme přezkoušet, abychom zjistili, co to vlastně je.“

„Co když to budou drogy?“

„Tak vás zatkneme.“

„Ale to přece – to přece je úplné šílenství!“

Policista zavřel kufr a otevřel Virginiinu příruční tašku. Bylo v ní pár kelímků krému, manikýra, několik lahviček s pleťovou vodou, noční košilka.

„Dobrá, zdá se, že je to v pořádku, ale budeme muset analyzovat i ty kelímky a vodičky. Vezmeme sebou obě zavazadla.“

Otočil se k nosiči. „Odvezte to tamhletudy!“

Potom Virginii zavedl k obyčejnému černému sedanu, přikázal nosiči položit obě zavazadla na zadní sedadlo, Virginii posadil dozadu za sebe a nastartoval.

„Jedeme na policejní ředitelství?“ zeptala se.

„Ano.“

Policista zvedl mikrofon policejní vysílačky a hlásil: „Důstojník zvláštního oddělení Jack Andrews hlásí, že opouští letiště s podezřelou a s kufrem obsahujícím podezřelý materiál k prozkoumání. Čas deset hodin sedmnáct minut.“

Zavěsil mikrofon, vycouval od obrubníku a rychle a suverénně se rozjel směrem k policejnímu ředitelství.

Tam dali Virginii pod dohled policistce, které asi po čtvrthodině donesli nějaký papír. Podívala se na něj a řekla: „Pojďte, prosím.“

Virginia ji následovala ke stolu. „Podejte mi pravou ruku, prosím.“ Policistka uchopila podanou pravici, a než si Virginia uvědomila, oč jde, přitiskla jí palec ze strany na polštářek s barvou, pak palcem otočila, položila ho na bílý papír a sejmula Virginii otisk.

„Teď další prst,“ přikázala jí.

„Nemáte právo mi brát otisky prstů,“ bránila se Virginia a chtěla couvnout dozadu od stolu. „Přece nejsem –“

Sevření palce zesílilo. „Neztěžujte to sama sobě,“ napomenula ji policistka. „Ukazováček, prosím.“

„Ne, za nic na světě! Řekněte mi, co jsem spáchala. Já – to je přece hrůza!“

„Máte právo si zatelefonovat,“ poučila ji policistka. „Jestli chcete, můžete zavolat advokátovi.“

Po těch slovech jako by se Virginii rozsvítilo v hlavě.

„Máte tu telefonní seznam?“ otázala se. „Chci zavolat advokátní kancelář Perry Masona.“

V mžiku měla Virginia na drátě Dellu Streetovou, osobní sekretářku Perry Masona.

„Mohla bych mluvit s panem Masonem?“

„Řekněte mi laskavě, oč se jedná,“ odpověděla Della Streetová, „třeba pro vás budu moci něco udělat.“

„Tady Virginia Baxterová,“ představila se. „Pracovala jsem u notáře Delana Bannocka až do jeho smrti před několika roky. Viděla jsem pana Masona párkrát u nás v kanceláři. Možná že si na mě vzpomene. Pracovala jsem tam jako sekretářka i recepční.“

„Aha,“ řekla Della Streetová. „Jaký máte problém, slečno Baxterová?“

„Jsem zatčená pro přechovávání drog,“ zaúpěla Virginia, „a nemám nejmenší tušení, jak se dostaly do mého kufru.“

„Počkejte vteřinku,“ požádala ji Della Streetová.

Za chvilku zazněl v telefonu Masonův hluboký, ale melodický hlas. „Odkud voláte, slečno Baxterová?“

„Jsem na policejním ředitelství.“

„Požádejte je, aby vás tam laskavě zatím nechali,“ řekl Mason, „než za vámi přijedu.“

„Děkuji vám mnohokrát. Děkuji vám. Já… já opravdu nevím, jak se to mohlo stát, a –“

„Nic mi teď do telefonu nevysvětlujte,“ pravil Mason. „A nikomu nic nevykládejte, řekněte jim jen, že už jsem na cestě, aby vás tam pozdrželi. Jak by to bylo s kaucí? Máte peníze na kauci?“

„No… kdyby nebyla moc vysoká… nějakou hotovost mám, ne mnoho.“

„Už tam jedu,“ řekl Mason. „Chci požádat, abyste byla okamžitě předvedena před nejbližšího volného smírčího soudce. Tak vydržte.“

KAPITOLA ČTVRTÁ

Příchod Perry Masona strhl s Virginiina zlého snu roušku neskutečna a děsu.

„Smírčí soudce stanovil kauci na pět tisíc dolarů,“ oznámil jí. „Seženete takovou sumu?“

„Musím vybrat všechny peníze ze šekového účtu i ze stavebního spoření a z půjček.“

„Pořád lepší než čekat v žaláři,“ mínil Mason. „A teď mi povězte, co se přesně stalo.“

Virginia mu vylíčila dopolední události.

„Odkud jste letěla?“

„Ze San Franciska.“

„Co jste dělala v San Francisku?“

„Byla jsem na návštěvě u tety. Byla jsem u ní v poslední době několikrát. Je to už starší paní, není na tom se zdravím zrovna nejlíp a žije docela sama. Je ráda, když za ní přijedu.“

„Co děláte? Jste výdělečně činná?“

„Ne trvale. Od smrti pana Bannocka nejsem trvale zaměstnaná. Občas vezmu nějakou výpomocnou práci.“

„Máte nějaký vlastní příjem?“ zeptal se Mason.

„Mám,“ řekla. „Pan notář Bannock neměl kromě jednoho bratra žádné příbuzné, a tak na mě pamatoval v závěti… Odkázal mi nemovitost v Hollywoodu, která mi nese určitý příjem –“

„Jak dlouho jste u Bannocka pracovala?“

„Patnáct let. Bylo mi dvacet, když jsem u něj nastoupila.“

„Byla jste vdaná?“

„Ano, jednou. Ale naše manželství se nevydařilo.“

„Jste rozvedená?“

„Ne.“

„Jak se váš manžel jmenuje?“

„Colton Baxter.“

„Necháváte se titulovat ‚slečno‘?“

„Ano. Připadá mi to pro sekretářku vhodnější.“

„Dobrá, slečno Baxterová. Byla jste na návštěvě u tetičky. V San Francisku jste nastoupila do letadla. A co zavazadla? Nepřihodilo se něco neobvyklého, když jste svá zavazadla podávala?“

„Ne – Počkat, počkat – musela jsem zaplatit příplatek, protože zavazadla měla nadváhu.“

Masonův pohled zbystřil. „Vy jste zaplatila příplatek za nadváhu zavazadel?“

„Ano.“

„Máte na to stvrzenku?“

„Je připíchnutá k letence. A tu mám v kabelce. Ale kabelku mi odebrali při zatčení.“

„Nevadí, dostanem ji zpět,“ chlácholil ji Mason. „Povězte mi, cestovala jste sama?“

„Sama.“

„Pamatujete si, kdo seděl vedle vás?“

„Vedle mě seděl muž asi tak dva – až třiatřicetiletý, dobře oblečený – a jak si teď vzpomínám, byl to vlastně dost divný patron. Choval se studeně, odměřeně, byl docela jiný, než bývají normální cestující. Neumím ho lépe vystihnout.“

„Poznala byste ho, kdybyste ho znovu viděla?“

„To určitě.“

„Poznala byste ho na fotografii?“

„Kdyby byla ostrá, pak si myslím, že bych ho poznala.“

„Vezla jste jen ten jeden kufr?“

„Ne. Jeden kufr a příruční tašku, takovou podlouhlou, měla jsem v ní toaletní potřeby a kosmetiku.“

„Co se stalo s tou taškou?“

„Taky mi ji sebrali. Kufr se objevil na karuselu první a nosič ho popadl a pak vzal i tu tašku. V tom okamžiku se tam vynořil jakýsi muž, legitimoval se jako policista a zeptal se mě, jestli nemám nic proti tomu, aby se koukl do mého kufru, protože jsou nějaké problémy. Zavazadla se mi vrátila z letadla hodně pozdě, takže jsem si myslela, že to spolu nějak souvisí.“

„Co jste mu řekla?“

„Řekla jsem mu, co vezu v kufru a že se do něj může podívat.“

„Vzpomínáte si ještě na něco z toho rozhovoru?“

„Ano, nejdřív se mě zeptal, jestli je to můj kufr, a já jsem řekla, že je. Potom mě požádal, abych mu jako důkaz vyjmenovala, co v něm mám. Řekla jsem mu to, a on se mě otázal, jestli nemám námitky proti tomu, aby se do kufru podíval sám.“

Mason zamyšleně vraštil čelo a potom prohodil: „Vaše zavazadla, to jest oba kusy, vážila dohromady víc než čtyřicet liber, že?“

„Ano, dohromady šestačtyřicet liber, a proto jsem musela zaplatit za šest liber dopravné.“

„Hm,“ varoval ji Mason, „budete se muset obrnit velkou trpělivostí a nejspíš vás čekají velmi nepříjemné zážitky, ale snad vás z toho nějak vysekáme.“

„Pořád mně vrtá hlavou,“ řekla, „odkud se ty balíčky vzaly a jak se mohly octnout v mém kufru. Jistě, dostala jsem ho z letadla velmi pozdě, ale přece není možné, aby s ním někdo něco provedl cestou z letadla ke mně!“

„Ono existuje víc míst, kde by se dalo něco takového provést,“ pravil Mason. „Někdo mohl váš kufr otevřít v době, kdy jste ho podala u přepážky a než byl dopraven do letadla.

Nevíme také, kde byl kufr umístěn v zavazadlovém prostoru letadla. Ani nevíme, jestli měl někdo možnost tam s ním nějak manipulovat.

A po vyložení z letadla došlo k tomu velkému zpoždění. To znamená, že vaše zavazadla byla pravděpodobně položena na zem a čekala tam, až je další nákladní auto odveze do třídírny. A dále, tato letadla jsou stavěna tak, že zavazadla jsou vykládána na opačné straně, než je vchod pro pasažéry. Takže zatímco váš kufr ležel na zemi, někdo ho mohl otevřít a ty věci do něj strčit.“

„Ale proč by to dělal?“ zaúpěla Virginie.

„O to právě jde,“ řekl Mason. „Předpokládejme, že někdo převážel drogy. Dověděl se, že na něj přišlo udání a jeho zavazadla že budou prohledána. Strčil proto svůj kontraband do vašeho kufru a jeho komplic zavolal na policii, že drogy najdou v kufru Virginie Baxterové. Musel být schopen dát policii váš popis, protože ten policista, který tam čekal, až si vyzvednete svá zavazadla, vás poznal hned, jak jste sešla s eskalátoru.“

Mason se zase na chvíli pohroužil do myšlenek a pak Virginii zasypal otázkami. „A co vaše jméno? Jak jste měla kufr označený? Máte na něm své iniciály nebo celé jméno, nebo co vlastně?“

„Mám koženou jmenovku,“ odpověděla, „připevněnou ke kroužku držadla a na ní je mé jméno a adresa: 422 Eureka Arms apartment.“

„No dobrá,“ končil Mason hovor, „dostaneme vás ven na kauci. A já se vynasnažím, abyste byla předvolána k předběžnému jednání co nejdříve. Přinejmenším přimějeme policisty vyložit karty na stůl. Jsem přesvědčen, že jde o omyl, a mohlo by se nám podařit celou věc bez větších obtíží vyjasnit. Ale v každém případě budete muset leccos překousnout.“

„Povězte mi,“ zeptala se ho hlasem chvějícím se obavami, „byl tam taky fotograf. Myslíte, že se to dostane do novin?“

„Fotograf?“ opakoval nevěřícně Mason.

Přikývla.

Mason se zachmuřil. „Pak je to horší, než jsem předpokládal. Nejde jenom o omyl. Ano, bude to v novinách.“

„Mé jméno, adresa, všechno?“

„Jméno, adresa a fotografie,“ řekl Mason. „Připravte se na to, že bude v novinách fotografie, na níž budete vy s vyděšeným výrazem ve tváři, a pod ní bude podtitulek: ‚Bývalá advokátní sekretářka zatčena v souvislosti s narkotiky‘.“

„Ale jak je možné, že tam měly noviny fotografa?“

„V tom je ten problém,“ odpověděl Mason. „Někteří policejní úředníci si potrpí na publicitu. Aby jí dosáhli, dají některému přítelíčkovi od novin typ, že hodlají zatknout mladou fotogenickou ženu.

Noviny případ nafouknou a policajt uvidí v novinách své jméno i s kýženou pochvalou. Za těchto okolností počítejte s tím, že novináři vyčíslí cenu drog ve vašem kufru na hezkých pár tisíc dolarů.“

Na Virginiině tváři se zračilo zděšení.

„A až budu zproštěna obvinění,“ vyptávala se, „co se pak stane?“

„Pravděpodobně nic,“ odvětil, „možná že o tom bude kraťounká zprávička někde uprostřed listu.“

„Ale budu zproštěna obžaloby, viďte že budu?“ visela mu očima na rtech.

„Jsem jenom advokát, žádná věštkyně,“ odpověděl Mason. „Uděláme pro vás, co bude v našich silách – víc vám slíbit nemohu.“

KAPITOLA PÁTÁ

Mason vedl Virginii Baxterovou k jejímu místu v soudní síni.

„A nebuďte nervózní,“ domlouval jí.

„To je, jako byste radil člověku, kterému je zima, aby nedrkotal zuby. Jsem nervózní, nemůžu za to, třesu se jak osika a žaludek mám až v krku,“ naříkala Virginia.

Mason řekl chlácholivě: „Bude to jen předběžné jednání. Obvykle se při něm postupuje tak, že soudce zajistí obžalovanou osobu kaucí pro přelíčení u vyšší instance. Ale velmi často se při tom stává, že soudce kauci zvýší. Někdy až tak vysoko, že ji tím prakticky znemožní. Počítejte i s touto eventualitou.“

„Víc peněz na kauci bych stejně nesehnala, víc už nemám. Ledaže bych prodala se ztrátou svůj nemovitý majetek v Hollywoodu.“

„Já vím,“ zabručel Mason, „já vás pouze upozorňuji na to, co by se mohlo stát. Ovšem sama okolnost, že vlastníte nemovitost, může soudce ovlivnit při stanovení výše kauce.“

„Vy moc nevěříte, že byste mě… mohl z toho dostat už teď, při předběžném jednání, viďte?“

„Jestliže chce žalobce případ postoupit vyšší instanci,“ řekl Mason, „pak soudce zpravidla zaváže obžalovaného kaucí. Někdy se nám to ovšem podaří zvrátit.

Stává se sice málokdy, aby byl obžalovaný postaven na stanoviště svědků při předběžném projednávání, ale bude-li podle mého názoru určitá, i sebemenší naděje, že by vás soudce mohl zprostit obžaloby, pak vás do svědecké lavice zavolám. Aspoň si vás soudce bude moci lépe prohlédnout a udělat si o vás svůj názor.“

„Ale ten příšerný článek v novinách,“ zaúpěla, „– a ta fotka!“

„Ze stanoviska šéfredaktora je to výtečný snímek,“ namítl.

„Vypadáte na něm tak užasle a vyděšeně, že vám ta fotka vlastně může jen a jen prospět.“

„Připravila mě o mou dobrou pověst,“ zakňourala, „přátelé se mi obloukem vyhýbají.“

Mason chtěl právě něco říci, ale zarazil se, když se otevřely dveře ze soudcovy kanceláře.

„Stoupněte si!“ pobídl Virginii.

Celá soudní síň vstala, a když soudce Cortland Albert usedal do soudcovského křesla, vrhl zkoumavý pohled na obžalovanou.

„Nastal čas určený pro předběžné přelíčení případu občané versus Virginia Baxterová. Jste připraveni?“

„Obhajoba je připravena,“ oznámil Mason.

Jerry Caswell, jeden z mladších procesních náměstků, kterého často posílali na předběžná jednání a který se ze všech sil snažil upoutat k sobě pozornost nadřízených, svižně vyskočil ze židle.

„Obžaloba je vždy připravena,“ prohlásil pateticky. Chvíli čekal a pak si zase sedl.

„Předvolejte prvního svědka,“ řekl soudce Albert.

Caswell zavolal nosiče z letiště.

„Znáte obžalovanou?“

„Ano, pane. Viděl jsem ji už.“

„Bylo to sedmnáctého tohoto měsíce?“

„Ano, pane.“

„Jste jedním z letištních nosičů?“

„Ano, pane.“

„Živíte se tím, že nosíte pasažérům zavazadla?“

„Ano, pane.“

„Řekněte nám, zda vám obžalovaná sedmnáctého dne tohoto měsíce označila jeden kufr?“

„Ano, pane.“

„Poznal byste ten kufr, kdybyste ho znovu uviděl?“

„Ano, pane. Poznal.“

Caswell dal znamení policistovi a ten přistoupil blíž s kufrem.

„Je to ten kufr?“

„Ano, pane. Je.“

„Žádám, aby byl tento kufr označen jako ‚doličný předmět obžaloby A‘,“ ohlásil Caswell.

„Bude provedeno,“ rozhodl soudce.

„Řekla vám obžalovaná, že je to její kufr?“

„Ano, pane.“

„Když byl kufr otevřen, bylo v něm kromě šatstva ještě něco jiného?“

„Byly v něm balíčky v igelitovém obalu.“

„Kolik jich bylo? Víte to?“

„Já je nepočítal. Ale bylo jich dost.“

„To je všechno,“ pravil Caswell. „Můžete přistoupit ke křížovému výslechu.“

„Označila obžalovaná tento kufr za svůj?“ zeptal se Mason.

„Ano, pane.“

„Dala vám zavazadlový lístek?“

„Ano, pane. Dala.“

„Porovnal jste čísla na zavazadlovém lístku, který vám dala obžalovaná, s číslem na kufru?“

„Ano, pane.“

„Kolik zavazadlových lístků vám obžalovaná dala?“

„Vlastně mi dala dva.“

„Nač byl ten druhý lístek?“

„Ten byl na příruční tašku. Tu jsem pro ni taky vzal.“

„Byla též otevřena?“

„Ano, pane.“

„A teď soustřeďte pozornost na kufr a na to, co se dělo předtím, než byl otevřen. Došlo k nějaké konverzaci s mužem, který se prohlásil za pracovníka policie?“

„Ano, pane. Byl to detektiv Jack Andrews. Ukázal této mladé paní policejní odznak a zeptal se jí, jestli je to její kufr.“

„Co odpověděla?“

„Odpověděla, že je.“

„Co na to řekl Andrews?“

„Zeptal se jí, jestli ho může otevřít.“

„Nic jiného nebylo řečeno?“

„No, v podstatě šlo jen o tohle.“

„Já se vás neptám na to, oč v podstatě šlo, ale na to, co se hovořilo. Nezeptal se jí, jestli si je naprosto jista, že je to její kufr a zda by to mohla dokázat tím, že vyjmenuje jeho obsah?“

„Jo jo, pane, to je ono.“

„A zeptal se jí pak, zda by otevřela kufr, aby mohl obsah překontrolovat?“

„Ano, pane, ano.“

„A co ta příruční taška? Nepožádal obžalovanou, aby nějakým způsobem prokázala, že je její?“

„Jenom se jí zeptal, jestli je ta taška její.“

„A ona odpověděla, že je.“

„Ano, pane.“

„A co se stalo potom?“

„Otevřel ji.“

„A to je všechno?“

„Pak ji odvedl pryč i se zavazadlama.“

„A nyní se soustřeďte na fotografii ve večerníku ze sedmnáctého tohoto měsíce, soustřeďte se na záběr obžalované a jejího kufru.“

„Protestuji,“ zahřměl Caswell, „tato věc je právně nepřípustná, irelevantní a netýká se podstaty věci.“

„To byl jen úvod zaměřený k odhalení části res gestae,“ vysvětlil Mason.

„Námitce se nevyhovuje. Chci to slyšet,“ rozhodl soudce Albert.

„Byl jste u toho, když byl snímek pořízen?“

„Ano, pane.“

„Viděl jste toho fotografa?“

„Ano, pane, viděl.“

„Odkud přišel?“

„Byl schovaný za sloupem.“

„A když se otvíral kufr, vyběhl odtamtud s aparátem?“

„Ano, pane. Vyrazil od toho sloupu jak střela s aparátem připraveným v ruce a cvak – cvak – cvak – udělal tři obrázky.“

„A co potom?“

„Pak se někam ztratil.“

„Jestli slavný soud dovolí,“ zaskřehotal Caswell, „obžaloba podává návrh na vyškrtnutí té části svědectví, která se vztahuje k fotografovi. Nejenže tu šlo o nenáležitý způsob křížového výslechu, ale zároveň je i právně nepřípustný, irelevantní a netýká se podstaty věci. Neslouží žádnému účelu.“

„Ale právě naopak,“ odtušil Mason, „slouží velice potřebnému účelu, jestli slavný soud dovolí. Ukazuje, že nešlo o namátkovou kontrolu. Ukazuje, že policejní úředník prohlídku plánoval a že předvídal, co najde. Informoval svého známého reportéra od novin, a jestliže si soud přečte ten článek v novinách, zjistí, že se reportér nezapomněl odvděčit a že se policejnímu úředníku za jeho tip dostalo nemálo slávy.“

Soudce Albert se pousmál.

„Vaše Ctihodnosti, protestuji. Protestuji proti podobnému tvrzení,“ zakrákoral Caswell.

„Byl to víceméně jen způsob argumentace,“ řekl smířlivě Mason.

„A účelem této argumentace bylo co?“ vyjel na něho Caswell.

„Podtrhnout důležitost tohoto svědectví,“ odvětil Mason. „Ukázat, že policejní úředník tak jednal proto, že dostal tip, že měl nějakou informaci. Obhajoba navrhuje zjistit, jaká to byla informace a kdo ji policii dal.“

Po Caswellově tváři přelétl výraz ohromení.

Soudce Albert s úsměvem řekl: „Pochopil jsem skrytý význam křížového výslechu, jakmile začal pan obhájce klást otázky.

Návrh na vyškrtnutí z protokolu se zamítá. Máte ještě nějaké další otázky, pane obhájce?“

„Nemám, Vaše Ctihodnosti.“

„A vy?“ obrátil se soudce Albert na Caswella.

„Nemám, Vaše Ctihodnosti,“ odvětil Jerry Caswell.

„Zavolejte dalšího svědka.“

Caswell oznámil: „Předvolávám detektiva Jacka Andrewse.“

„Vaše jméno?“ zeptal se po přísaze Caswell detektiva.

„Jackman, J-A-C-K-M-A-N, Andrews. Jsem znám jako Jack Andrews, ale mé pravé jméno je Jackman.“

„Soustřeďte se pozorně na kufr, který byl označen pro identifikaci jako doličný předmět A. Kdy jste tento kufr viděl poprvé?“ zeptal se Caswell.

„Když na něj obžalovaná ukázala prstem nosiči, který právě svědčil.“

„Co jste udělal?“

„Přistoupil jsem k ní a zeptal se jí, jestli je to její kufr.“

„A co bylo potom?“

„Zeptal jsem se jí, zda nemá nic proti tomu, abych se do toho kufru podíval, a ona odpověděla, že nemá.“

„Co se stalo pak?“

„Kufr jsem otevřel.“

„A co jste našel?“

„Našel jsem padesát balíčků, v nichž…“

„Okamžik, prosím,“ skočil mu do řeči Mason. „Jestli soud dovolí, předkládám k úvaze, že tato specifická otázka byla položena a plně zodpovězena. Svědek pravil, že našel padesát balíčků. Pokud jde o jejich obsah, to je zas další věc a vyžaduje další otázku.“

„Prosím, prosím,“ zavrčel Caswell. „Jestli si to pan obhájce přeje komplikovat, budeme výslech komplikovat. Takže: vzal jste ty balíčky k sobě?“

„Ano, vzal.“

„A podnikl jste kroky k zjištění, co v těch balíčkách je? Jakou látku obsahují?“

„Ano.“

„A jaká je to látka?“

„Okamžik, prosím,“ přerušil Mason výslech. „V této věci vznášíme námitku, neboť otázka je právně nepřípustná, irelevantní a netýká se podstaty věci, nebyla řádně zdůvodněna a věc byla odňata na základě nedovolené prohlídky. Proto je jako důkazní prostředek nepřípustná. V této souvislosti žádám, jestli soud dovolí, abych mohl svědkovi položit několik otázek.“

„Dobře, v souvislosti s námitkou, kterou jste právě vznesl, vám soud povoluje výslech svědka voir dire.“

„Měl jste povolení k prohlídce?“ zeptal se Mason Andrewse.

„To jsem neměl, pane, nebyl čas si ho obstarat.“

„Vy jste si tam prostě šel jen tak?“

„Ano, šel jsem tam jen tak, ale nezapomeňte, že jsem se obžalované zeptal, jestli nemá nic proti tomu, abych se podíval do jejího kufru, načež ona řekla, že nemá nic proti tomu, abych se do něho podíval.“

„Počkat, počkat,“ zarazil ho Mason. „Vy mi tu vykládáte podstatu vašeho hovoru, závěr toho, co se na letišti říkalo. Ale já bych chtěl slyšet vaše přesná slova. Vzpomínáte si na ně?“

„Takhle jsem to doslova řekl.“

„Řekl jste obžalované, že chcete udělat prohlídku jejího kufru?“

„Ano.“

„Tak pozor,“ ohradil se Mason. „Jste pod přísahou. Řekl jste, že chcete udělat prohlídku jejího kufru, nebo jste se jí zeptal, zda by mohla vyjmenovat jeho obsah?“

„Myslím, že jsem se zeptal, jestli je to její kufr, a když řekla, že je, požádal jsem ji, zda by mi mohla říci, co obsahuje. A řekla mi to.“

„A pak jste se jí zeptal, jestli by jí nevadilo ten kufr otevřít, aby vám ukázala věci, které vyjmenovala?“

„Ano, pane.“

„Že chcete kufr prohledat, to jste jí neřekl?“

„Ne.“

„Svolení k prohlídce kufru vám nedala?“

„Řekla, že nemá nic proti tomu ho otevřít.“

„Svolení k prohlídce kufru vám nedala?“ opakoval otázku Mason.

„Řekl jsem jí, že ho chci otevřít, a ona řekla, že je to v pořádku.“

„Svolení k prohlídce kufru vám nedala?“ zeptal se Mason potřetí.

„Mám za to, že slovo prohlídka nepadlo.“

„Přesně tak,“ souhlasil Mason. „Na obžalovanou jste čekal na letišti na základě něčí hlášky, že?“

„Vlastně… ano.“

„Kdo vám dal ten tip?“

„Nejsem oprávněn prozrazovat zdroje našich informací.“

„Víte, že podle stávajících soudních předpisů je svědek povinen prokázat, že měl dostatečný důvod k prohlídce? A že anonymní tip či tip od osoby svědkovi neznámé nezakládá dostačující důvod k prohlídce kufru? Obžalovaná má proto plné právo být seznámena s důvody, pro něž jste chtěl kufr prohledat.“

Soudce Albert se zakabonil a oslovil svědka. „Odmítáte prozradit jméno osoby, která vás informovala?“

„Ten tip jsem nedostal já,“ vykrucoval se Andrews. „Dostal ho jeden z mých nadřízených. Mně bylo řečeno, že přišla čerstvá hláška a že mám hned jet na letiště, počkat tam na tuto cestující a přimět ji, aby mi dovolila podívat se do jejího kufru.

Kdyby odmítla, měl jsem ji mít na očích, dokud nedostanu příkaz k prohlídce.“

Soudce Albert pravil: „Vskutku zajímavá situace. Obžalovaná, jak vidno, nedala nikomu svolení k prohlídce kufru, ale souhlasila s otevřením kufru, aby dokázala, že obsahuje určité části oděvu. Zvláštní situace!“

„Jestli soud dovolí,“ ozval se Mason, „podíval bych se na tu situaci ještě z jiné strany. Chci objasnit postavení své mandantky co nejsrozumitelněji. Rádi bychom celý případ uzavřeli už při předběžném projednávání a nepostupovali pouze formálně.“

Mason se otočil k svědkovi. „Vybral jste z kufru padesát balíčků?“

„Ano, pane.“

„Máte je zde v soudní síni?“

„Ano, pane.“

„Zvážil jste je?“

„Jestli jsem je zvážil? Ne, pane. Spočítali jsme je a zapsali jsme si je podle počtu, ne podle váhy.“

„Měla obžalovaná ještě jedno zavazadlo? Příruční tašku?“

„Ano, pane.“

„Požádal jste ji, aby ji identifikovala?“

„Hlásila se k ní jako ke své. Měla na ni zavazadlový lístek.“

„Zeptal jste se, co je v té tašce?“

„Ne.“

„Zeptal jste se, zda ji můžete otevřít?“

„Ne.“

„Ale přesto jste ji otevřel a prohledal.“

„Ano. Ale nenašlo se v ní nic důležitého.“

„Vy jste si od majitelky nevyžádal svolení tašku otevřít?“

„Myslím, že ne.“

„Prostě jste pokračoval v prohlídce a tašku jste otevřel.“

„To bylo po tom, co jsem našel velké množství těch –“

Mason zvedl ruku, aby ho zarazil.

„V tuto chvíli nás nezajímá, co v nich bylo,“ vysvětlil své gesto. „Hovořme o nich prostě jako o padesáti balíčkách. Co jste udělal s příruční taškou?“

„Mám ji zde.“

„Vy tedy nevíte,“ pokračoval Mason, „kolik vážilo těch padesát balíčků. Řekněte nám, jestli to ovšem víte, kolik vážil kufr bez těch padesáti balíčků.“

„Nevím.“

„Je vám známo, že obžalovaná musela za svá zavazadla zaplatit poplatek za nadváhu?“

„Ano.“

„A přesto jste balíčky nezvážil?“

„Ne.“

„Jestli soud dovolí, podávám návrh, abychom je zvážili nyní,“ pravil Mason.

„Co sleduje pan obhájce svým návrhem?“ otázal se soudce Albert.

„Jestliže váha ukáže,“ řekl Mason, „že tato dvě zavazadla váží bez padesáti balíčků šestačtyřicet liber, pak je to nezvratný důkaz, že někdo ony balíčky podstrčil do kufru v době, kdy ho obžalovaná už neměla ve svém držení.“

„Naprosto jasné vysvětlení,“ souhlasil s Masonem soudce Albert. „Přeruším nyní na deset minut přelíčení. V té době přinese soudní sluha sem do jednací síně váhu a my ta zavazadla zvážíme.“

„To ještě nemusí nic znamenat,“ namítl Caswell. „Je to pouhé tvrzení obžalované, že zavazadla vážila čtyřicet šest liber. Obžalovaná byla propuštěna na kauci na svobodu a my nevíme, co z těch zavazadel bylo odebráno.“

„Nebyla ta zavazadla v policejní úschově?“ otázal se soudce Albert.

„Byla. Ale nikdo by jí nebránil vzít si z kufru nějaké oblečení.“

„Šla obžalovaná ke kufru a vzala si z něho něco?“

„Nevím, Vaše Ctihodnosti.“

„Když nevíte, jestli si obžalovaná z kufru něco vzala, pak ani nemůžete vědět, jestli do něho někdo něco nepřidal,“ vybafl soudce. „Soud teď přeruší na deset minut jednání a mezitím sem bude dopravena váha.“

Volným krokem zamířil Mason k telefonu a zavolal do místnosti novinářů na policejním ředitelství. „Pánové, za deset minut se bude v jednací síni konat názorná demonstrace. Soudce Albert bude vážit usvědčující materiál.“

„Copak to nedělá vždycky?“ zavtipkoval jeden z reportérů.

„Dělá, ale ne tímhle způsobem. Bude se vážit na opravdové váze.“

„Cože?“

„Tak jest. Na opravdové váze za deset minut. Nenechte si to ujít. Bude to možná pro vás sousto.“

„Které oddělení?“

Mason mu to řekl.

„Přijdeme,“ slíbil reportér. „Trochu to pozdržte, jestli můžete.“

„To nepůjde,“ odvětil Mason. „Jen co přinesou váhu, svolá soudce znovu dvůr. Myslí si, že deset minut na to stačí, a já si to myslím taky. Váhu tam dopraví soudní sluha.“

A zavěsil.

KAPITOLA ŠESTÁ

Mason, stoje vedle Virginie Baxterové, měl k ní tuto řeč: „Vsadil jsem všechno na jednu kartu – že mi říkáte pravdu. Jestli mi lžete, doplatíte na to nejvíc vy sama.“

„Já vám nelžu, pane Masone.“

Mason pokračoval: „Kdyby vás odsoudili, přinesly by noviny na titulních stránkách zajímavou fotku bývalé advokátní úřednice, jak pašuje narkotika. To už je nepsaný zákon. Ale jestli vás při předběžném přelíčení soud obžaloby zprostí, bude o tom v novinách nanejvýš pěti až šestiřádková zprávička, utopená někde uprostřed listu.

Proto se snažím co nejvíc váš případ dramatizovat, aby byl pro novináře přitažlivým soustem. Jestli mluvíte pravdu, očistím vaše jméno takovým způsobem, aby si každý, komu utkvěla v paměti tahle první zpráva, s chutí přečetl i zprávu druhou a zapamatoval si, že jste byla obžaloby zproštěna.

Jestli však jste lhala, pak vás tenhle test potopí.“

„Pane Masone, říkám vám čistou pravdu. Proč bych pro všechno na světě měla kšeftovat s drogami nebo si s něčím takovým vůbec něco začínat?“

Mason se jen usmál a hovořil dále: „Většinou si podobné otázky vůbec nekladu. Říkám si: to děvče je mou klientkou, a jako taková by měla mít pravdu. A z tohoto předpokladu pak vycházím při obhajobě.“

Mezitím dorazil do soudní síně soudní sluha se dvěma pomocníky tlačícími před sebou vozík, na němž trůnila váha, přivezená z věznice. Používalo se jí k vážení nově nastoupivších vězňů.

Soudní sluha zmizel v soudcově pracovně, aby mu podal hlášení.

Křídlové dveře soudní síně se rozletěly a dovnitř se nahrnul dobrý půltucet reportérů doprovázených fotografy.

Jeden z nich přišel za Masonem. „Postavil byste se se svou mandantkou k tý decimálce?“

„Já rozhodně ne,“ odmítl Mason, „ale můžete si vyblejsknout moji mandantku. Budete s tím ale asi muset počkat na konec přelíčení – zato je docela dobře možné, že se k ní potom připojí i soudce Albert.“

„Proč se nechcete nechat vyfotit i vy?“

„Prý to není v souladu s naší stavovskou etikou,“ odvětil Mason.

Reportér se zlostně načepýřil. „To zas ten váš advokátský spolek,“ durdil se. „Jen sestavovat různá komité a jakoby se snažit o lepší styky s veřejností, ale přitom se schovávat za falešnou fasádu právnické morálky. Kdy vy právníci konečně pochopíte, že dobré styky s veřejností znamenají brát veřejnost jako svého partnera a dovolit čtenářům novin, aby vám koukali přes rameno a viděli, co děláte?

Vždycky když jsou právníci moc zkostnatělí nebo se bojí, aby jim veřejnost neviděla do karet, jejich vztahy s veřejností jsou prachbídné.“

Mason se přátelsky zazubil a řekl: „Nerozčilujte se, kamaráde. Já vám nebráním, abyste mi nakukoval přes rameno, já jenom nechci, abyste mi koukal do obličeje s aparátem a bleskem. Prý je to nemorální reklama. Já na to sice kašlu, ale dělám to trochu jinak.

Co se týče tohoto případu, proč myslíte jsem si dal takovou práci postavit obhajobu právě na téhle věci?“

Nasupený reportér se na něj zadíval a urputný výraz ve tváři mu změkl ve veselý úšklebek. „Asi máte pravdu,“ řekl uznale a zeptal se: „Bude soudce doopravdy vážit usvědčující materiál?“

„Bude vážit hmotný usvědčující materiál,“ přitakal Mason.

„Páni, to je sousto!“ pochvaloval si reportér. Vtom se otevřely dveře ze soudcovy kanceláře a soudní zřízenec vyzval přítomné: „Všichni vstaňte!“

Všichni se zvedli ze svých míst, když soudce Albert vcházel do soudní síně. Překvapilo ho i pobavilo, jak předtím poloprázdný sál je zaplněn diváky z různých správních úřadů, novináři, reportéry a fotografy.

„Občané versus Virginia Baxterová,“ oznámil soudce Albert. „Jsme připraveni?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Caswell.

„Obhajoba je připravena.“

„Na stanovišti svědků stál detektiv Jack Andrews. Usvědčující materiál měl býti zvážen. Máte váhu, pane soudní zřízence?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Překontrolujte prosím, zda váží přesně. Dejte ji do nulové polohy a pozorujte vahadlo.“

Zřízenec příkaz provedl.

„Dobrá,“ dirigoval ho soudce, „a teď položte na váhu kufr a příruční tašku.“

Zřízenec popadl obě zavazadla, obě už označená pro identifikaci, položil je na váhu a pečlivě posouval závaží, až bylo vahadlo v rovnováze, načež ustoupil o krok nazpět.

„Přesně čtyřicet šest a čtvrt libry, Vaše Ctihodnosti,“ nahlásil soudci.

V soudní síni se rozhostilo napjaté ticho, načež se ozval pochvalný potlesk.

Soudce Albert se zamračil a pak řekl: „Žádné manifestace, prosím. Nyní se dotáži, zda má obžalovaná letenku i stvrzenku na zaplacení nadváhy zavazadel?“

„Máme, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl Mason a podal soudci letenku se stvrzenkou.

Soudce Albert kývl na náměstka okresního zástupce. „Kolik váží materiál, který byl odebrán z kufru?“

„Nevím, Vaše Ctihodnosti. Jak svědek Andrews dosvědčil, materiál byl spočítán podle množství balíčků, ale zvážen nebyl.“

„Dobrá, tak ho zvažte,“ přikázal soudce Albert. „Máte ho zde u soudu?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

Soudní zřízenec začal sundávat zavazadla z váhy.

Mason namítl: „Jestli soud dovolí, dal bych přednost tomu, aby zavazadla zůstala na váze a balíčky aby na ně byly prostě položeny. Potom uvidíme, oč se váha zvýší.“

„Dobrá,“ rozhodl soudce Albert. „Oba způsoby jsou stejně jednoduché. Ten váš, pane obhájce, bude trochu dramatičtější a přesvědčivější.“

Detektiv Andrews vytáhl z tašky balíčky, zabalené v celofánu, a položil je nahoru na kufr.

Jazýček vah se zachvěl a vystoupil vzhůru.

Zřízenec upravil posuvné závaží.

„Jedna libra a tři čtvrtě,“ oznámil.

Soudce pohlédl s Caswella na Andrewse. „Má pro to obžaloba nějaké vysvětlení?“

„Nikoliv, Vaše Ctihodnosti,“ připustil Jerry Caswell. „Jsme toho názoru, že obžalovaná je za ten materiál odpovědná, neboť byl nalezen v jejím kufru. Koneckonců nic nemohlo zabránit tomu, aby tento materiál nepřidala do kufru poté, co byl zvážen. Mohla to udělat zrovna tak snadno jako kdokoliv jiný.“

„Tak snadné to zase není,“ namítl soudce Albert. „Kufry jsou v odbavovací hale kontrolovány a váženy ve stejné době, kdy je odbavován cestující. Pak je zřízenec sundá z váhy a pošle do třídírny.

Soud považuje důkazní prostředky za přesvědčivé a případ uzavírá.“

Soudce Albert vstal, pohlédl do soudní síně, do níž dosud vcházeli zvědavci, a usmívaje se prohlásil: „Soudní přelíčení je skončeno.“

Jeden z reportérů k němu přispěchal. „Nepostavil byste se vedle váhy, Vaše Ctihodnosti?

Bude to pěkná zprávička a zajímavý obrázek, demonstrující váš lidský přístup.“

Soudce Albert zaváhal.

„Obhajoba proti tomu nemá žádné námitky,“ řekl Mason hlasitě.

Soudce Albert se podíval na Jerry Caswella.

Caswell před jeho pohledem uhnul.

Soudce Albert se usmál. „Jestli chcete demonstrovat lidský přístup, pak by bylo lepší, aby obžalovaná stála vedle mě a ukazovala rukou na svá zavazadla, ležící na váze.“

Reportéři i fotografové mezitím obklopili váhu.

„A ať je na snímcích vidět, že byly pořízeny až po ukončení soudního řízení,“ zdůraznil soudce Albert a dodal: „Nikdy jsem nebyl proti fotografování při svých procesech, ačkoliv vím, že se někteří soudci staví zásadně proti tomu. Ale pozoroval jsem, že noviny věnovaly značnou pozornost zatčení této obžalované, a proto považuji za spravedlivé, aby i její zproštění viny bylo provázeno rozumnou dávkou publicity.“

Postavil se před váhu a kývl na Virginii, aby si stoupla vedle něho.

Mason dovedl svou nervózní klientku na místo, kam ukazoval soudce.

„Pojďte, Masone, ať jste tam taky,“ zval soudce advokáta.

„Raději ne,“ odmítl Mason. „Působilo by to jako naaranžovaný snímek, a to by příliš neodpovídalo požadavkům právnické etiky. Zato snímek soudce vážícího důkazní materiál vzbudí velkou pozornost.“

Soudce Albert kývl hlavou a řekl Virginii: „Vy se, slečno Baxterová, dívejte semhle, na vahadlo, a já se trochu nakloním a budu upravovat závaží. Ne, ne, nedívejte se do aparátu, dívejte se na váhu. Trochu se natočte, aby vás bylo dobře vidět z profilu.“

Soudce Albert jí položil ruku na rameno a posunoval pohyblivé závaží po ramenu váhy sem a tam, fotografové byli v ráži a blesky explodovaly v soudní síni jeden za druhým.

Soudce Albert se napřímil, podíval se na Masona, potom dal znamení okresnímu státnímu zástupci a odvedl oba právníky z dosahu novinářských uší.

„Něco je na tomhle případu velice podezřelé,“ řekl soudce Albert. „Doporučil bych vám, pane Caswelli, abyste si důkladně prověřil osobu, která vám poskytla informaci, respektive dezinformaci, vedoucí k policejní prohlídce kufru.“

Žalobce se ohradil: „Ta osoba k nám byla vždycky velmi vstřícná a její informace byly vždy spolehlivé.“

„V tomto případě spolehlivé nebyly,“ namítl soudce Albert.

„Tak jisté to není,“ odsekl Caswell. „Koneckonců někdo to do toho kufru dát musel.“

„V tom se s vámi plně shoduji,“ řekl soudce ironicky, „jenže já se domnívám, že k tomu došlo během té doby, kdy slečna Baxterová podala kufr k odbavení a než jí byl vrácen na otáčivém pásu ve výdeji zavazadel.

Tenhle soud není včerejší, a když den za dnem pozorujete tolik různých lidí, naučíte se znát lidskou povahu. Tahle mladá žena není žádná překupnice narkotik.“

„A když den za dnem pozorujete právnické triky Perry Masona,“ zavrčel Caswell, „naučíte se hodně o divadelních efektech. Ta scéna, které se soud právě zúčastnil, uklidní a potěší mnoho těch, kteří nepřejí důslednému prosazování zákonů, nic dobrého.“

„Ano, zákon musí být důsledně prosazován, ale ať se tak děje kvalitně a správně. Jak to, že nikdo nezabránil, aby ta mladá žena byla fotografována při policejní prohlídce jejího kufru? Bůhví jak hluboce ji to ranilo. Já pevně doufám, že tisk věnuje dostatečnou pozornost událostem poslední hodiny, aby uvedl na pravou míru ostudu, kterou jí způsobil v době zatčení.“

„S tím si nedělejte starosti,“ řekl trpce Caswell. „Tisková telegrafní agentura rozešle ten obrázek po celé zemi a bude na první stránce třetiny amerických deníků.“

„V to doufám,“ odtušil soudce, otočil se na podpatku a odcházel do své kanceláře.

I Caswell odešel, aniž se na Masona podíval.

Mason přistoupil k Virginii Baxterové. „Šla byste se mnou na chvilku do místnosti pro svědky? Můžeme si tam sednout a pohovořit si,“ navrhl.

„Ale ano, pane Masone, ale ano.“

„Potřebuji s vámi mluvit,“ řekl.

Odvedl ji tam, odsunul pro ni židli a posadil se proti ní. „Povězte mi, kdo mohl na vás tohle narafičit?“

„Myslíte ten pokus zaplést mě do držení drog?“

„Ano.“

„Můj bože, já nevím.“

„Co váš manžel?“

„Má na mě zlost.“

„Proč?“

„Protože mu nechci povolit rozvod.“

„A proč nechcete?“

„Byl to mizera a lhář. Celý čas udržoval poměr s jinou ženou, zatímco já dřela, abychom se trošku vzmohli. Považte, že on dokonce sáhl do našeho společného konta pro peníze na auto té ženské. A nakonec byl ještě nechutný a sprostý a vykládal mi, že muži nemohou za své city, a že když muž přestane milovat svou ženu a zamiluje se do jiné, že není v jeho moci to překonat.“

„Kdy to bylo?“

„Asi před rokem.“

„A vy jste mu ještě nevrátila svobodu?“

„Ne.“

„Takže jste vlastně dosud vdaná?“

„Ano.“

„Kdy jste ho viděla naposled?“

„Od našeho rozchodu jsem ho neviděla, ale párkrát mě zavolal a zeptal se mě, jestli jsem nezměnila své stanovisko.“

„A proč jste ho nezměnila?“ zeptal se Mason.

„Proč bych měla skákat, jak oni pískají?“

Mason přemýšlel nahlas. „Dobrá. Zůstáváte tedy vdaná. A jaké vám to přináší výhody?“

„Výhody z toho nemám žádné, ale nechci, aby oni měli výhody ze mě.“

„Jinými slovy, všechno, co je tomu páru na škodu, cítíte jako své plus. Je to tak?“

„Tak nějak to bude.“

Mason se na ni dlouze zadíval. „A to vám vyhovuje?“

„Víte, měla jsem tisíc chutí jí vyškrábat oči. Toužila jsem se jí pomstít a něco zlého jí provést.“

Mason zavrtěl hlavou. „Na tom můžete jenom prodělat, Virginie. Zavolejte mu a řekněte mu, že jste si to rozmyslela a že zažádáte o rozvod. Nebrání vám v tom vaše náboženské přesvědčení?“

„Ne, to ne.“

„Děti nemáte?“

„Nemáme.“

Mason rozhodil ruce v uklidňujícím gestu. „Tak vidíte,“ řekl. „Vy přece máte taky před sebou budoucnost.“

„Já… já…?“

„Copak jste nepoznala nikoho, kdo by vzbudil váš zájem?“

„Já… znám spoustu lidí, ale mužům už nevěřím.“

„Jistě jste v poslední době potkala někoho, kdo se zdál být jiný, či ne?“

Nervózně se zasmála. „Má to být křížový výslech?“

Mason řekl: „Kdykoliv udělá člověk v životě nějakou chybu, nejlepší je vymazat ji z paměti, udělat za vším tlustou černou čáru a začít znova. Chtěl jsem ovšem s vámi hovořit o tom, že někdo se zřejmě snaží vás pošpinit. Nevím, kdo to je, ale musí to být člověk dost vynalézavý a s kontakty na podsvětí. Jednou to už proti vám rozehrál, ale vy jste mu z léčky unikla. Zkusí to možná znovu a nastraží na vás další léčky. To se mně ale ani trochu nelíbí, a jestli za tím nemůže vězet nikdo jiný, pak to padá na hlavu vašeho manžela, a já bych ho rád viděl ze hry venku.

Je tu ovšem ještě ta žena, s kterou měl váš manžel poměr a s níž teď pravděpodobně žije. Znáte ji? Co o ní víte?“

„Celkem nic. Vím, jak se jmenuje, ale to je všechno. Manžel si dával velký pozor, abych se toho o ní moc nedozvěděla.“

„Dobrá,“ uzavřel debatu Mason. „Navrhuji vám toto: Zažádejte o rozvod s odůvodněním, že vás manžel opustil nebo že se k vám choval surově. O ní se nezmiňujte, ukončete to a buďte zas svobodná. Kdyby vás v nejbližších dnech potkalo něco neobvyklého nebo podezřelého, nějaké anonymní telefonáty, prostě cokoliv, co by vybočovalo z normálu, ihned mě zavolejte.“

Poplácal ji po rameni a řekl: „Soud máte šťastně za sebou a jste volná.“

„Jak se s vámi vyrovnám, pane Masone?“

„Pošlete mi šek na sto dolarů, až se vám to bude hodit, a jinak si s tím nelamte hlavu.“

KAPITOLA SEDMÁ

Nic mimořádného se předešlý večer neudálo, proto se historka o „vážení“ důkazních prostředků dostala na první stránky novin.

Virginia Baxterová si to četla s rostoucím pocitem úlevy.

Reportéři pochopili, že byla křivě obviněna, a opravdu se postarali, aby se jejímu ospravedlnění dostalo náležité publicity.

Novinářští fotografové, profesionálové každým coulem, se vskutku vyznamenali. Záběr se soudcem Albertem skloněným nad váhou, s rukou chlácholivě a otcovsky položenou na Virginiině rameni, byl vynikající.

Říká se, že jeden zdařilý snímek může sdělit víc než tisíc slov, a v tomto případě soudcův výraz i postoj nenechaly nikoho na pochybách, že věří v nevinu Virginie Baxterové.

Titulek jedněch novin hlásal:

BÝVALÁ ADVOKÁTNÍ SEKRETÁŘKA OČIŠTĚNA Z PODEZŘENÍ, ŽE PŘECHOVÁVÁ DROGY!

Jiný článek zas zdůrazňoval, že obžalovaná předtím pracovala v advokátní kanceláři. Sice se tato kancelář specializovala na záležitosti kolem realit a jen zřídka měla co dělat se soudy, avšak reportér popustil uzdu své fantazii. V jeho podání pracovala Virginia Baxterová na kriminálních případech, jež její šéf Delano Bannock obhajoval u soudů, a jistě by ji tenkrát ani ve snu nenapadlo, že i ona sama bude jednou stát před soudem jako obžalovaná z těžkého zločinu.

Článek v jiném večerníku přinesl zprávu, která Virginií otřásla.

Jejich reportér na vlastní pěst vypátral, že Colton Baxter, bývalý Virginiin manžel, je náhodou zaměstnán právě u té letištní firmy, která odbavovala Virginiina zavazadla na místo určení. Pan Baxter nebyl prozatím k zastižení.

Virginia si článek dvakrát přečetla, pak sáhla bez rozmýšlení po telefonu a vytočila Masonovo Číslo. Avšak vzpomněla si, že je pozdě, a chtěla zavěsit, když se jí ozvala Della Streetová.

„Promiňte, neuvědomila jsem si, jak je pozdě. Tady Virginia Baxterová. V novinách je článek, který mně vyrazil dech… a tak mě vůbec nenapadlo, že už je dávno po páté.“

„Přejete si mluvit s panem Masonem?“ zeptala se Della Streetová. „Okamžik, hned vás přepojím. On chtěl s vámi, myslím, taky mluvit.“

Po chvíli se ozval Masonův hlas: „Haló, Virginie. Přečetla jste si v novinách, že jeden z reportérů vystopoval vašeho mužíčka?“

„Ano, ano, pane Masone. Tak už je to nad slunce jasné. Chápete, jak to bylo? Ty balíčky strčil do mého kufru Colton a pak o tom informoval novináře. Kdyby mě byli odsoudili, měl by perfektní důvod k rozvodu. Tvrdil by, že jsem byla narkomanka po celou dobu našeho manželství a že jsem obchodovala s drogami, a proto že ode mě odešel.“

„Aha,“ utrousil Mason, „a co s tím chcete dělat?“

„Chci, aby za to seděl.“

„Nemůžete ho zavřít bez důkazů,“ řekl Mason. „Zatím máte jenom podezření.“

„Kolik by mě stálo opatřit si důkazy?“

„Musela byste si najmout soukromého detektiva a ten by vás přišel minimálně na padesát dolarů denně plus výlohy a není vyloučeno, že by se mu nepodařilo zjistit nic víc než zas jen další důvody k podezření.“

„Trochu peněz mám – a ráda je – ráda bych je vydala, jen abych ho dostala do –“

„Ale ne s mou pomocí, s tou nepočítejte,“ skočil jí Mason do řeči. „Jako svou mandantku vás nenechám vyhodit kvůli tomu tolik peněz. I kdybyste nějaký ten důkaz sehnala, budete zase jen tam, kde jste teď – získáte jen dobrý důvod k rozvodu.

Proč už jednou s tím mužem neskončíte? Zbavte se ho, rozveďte se a začněte znovu. Kdybyste odmítala rozvod z náboženských důvodů, jednal bych asi jinak. Ale vždyť vy se stejně dřív nebo později rozvedete a –“

„Nechci mu vyhovět.“

„Proč ne?“

„Protože o to mu celou tu dobu nejvíc šlo – o rozvod.“

Mason se zachmuřil. „Jste sama proti sobě. Nic z toho nemáte než dojem, že tím manželovi děláte nepříjemnosti. Ale copak víte, jestli mu odmítáním rozvodu právě naopak nehrajete do ruky?“

„Jak to myslíte?“

„Třeba si s tou druhou ženou jenom pohrává,“ pravil Mason. „Mluví o tom, že jestli někdy dosáhne rozvodu, že se s ní ožení, ale že vy mu nechcete rozvod povolit. A ta žena ví, že on má pravdu.

Jenže kdybyste se s ním rozvedla, pak by byl volný a nejenže by se s ní mohl oženit, on by se dokonce s ní oženit měl, aby splnil slib. Možná že už ani nemá chuť si ji vzít.

Není vyloučeno, že tato situace vašemu manželovi náramně vyhovuje.“

„To mě ještě nenapadlo,“ řekla zvolna, ale vzápětí z ní vyhrklo: „Proč by mi pak ale podstrčil ta narkotika?“

„Jestli to udělal on, tak nejspíš proto, aby vám udělal pořádnou ostudu. Vaše manželství je jedno z těch, které končí nenávistí. Už byste měla přestat se pořád dívat do minulosti. Odvraťte se od ní a dívejte se dopředu,“ domlouval jí Mason.

„Ano, ano, já… já se na to vyspím a zítra ráno vám dám vědět.“

„Udělejte to,“ zavrčel Mason.

„Promiňte, že jsem vás rušila v tuto dobu.“

„Nevadí. Pracovali jsme na nějakých případech, a když jsem si v novinách přečetl tu zprávu, napadlo mě, že asi zavoláte, a řekl jsem Delle, aby zapojila venkovní linku.

Ale vy už jste z toho venku, tak si nedělejte starosti.“

„Děkuji vám,“ řekla a zavěsila.

Sotva položila sluchátko na vidlici, zadrnčel zvonek. Virginia šla ke dveřím a pootevřela je.

V chodbě stál muž asi pětačtyřicetiletý, s tmavými vlnitými vlasy, úzkým knírkem a s černýma uhrančivýma očima.

„Račte být slečna Baxterová?“ zeptal se.

„Ano, to jsem já.“

„Moc se omlouvám, že vás ruším v tuto dobu. Chápu, jak se asi cítíte, ale přicházím za vámi ve velmi naléhavé věci.“

„A co to je?“ zeptala se s řetězem stále na dveřích.

„Jmenuji se George Menard,“ představil se. „Četl jsem o vás v novinách. Nerad se zmiňuji o nepříjemných věcech, ale konečně sama víte, že o vašem případu psaly všechny noviny.“

„Co si přejete?“ zeptala se.

„Z novin jsem se dozvěděl, že jste bývala sekretářkou zesnulého notáře Delana Bannocka.“

„Ano,“ řekla překvapeně.

„Pan Bannock zemřel tuším před několika roky.“

„Ano, ano.“

„Rád bych zjistil, co se stalo s jeho archivem.“

„Proč?“

„Upřímně řečeno potřeboval bych jeden dokument.“

„Jaký dokument?“

„Kopii smlouvy, kterou pro mě pan notář sepsal. Originál jsem ztratil a nechci, aby to druhá strana věděla. Podle této smlouvy jsem povinen udělat určité věci. Já se sice domnívám, že si je pamatuju, ale potřeboval bych se podívat na kopii té smlouvy.“

Zavrtěla hlavou. „Obávám se, že vám v tom nemohu pomoci.“

„Pracovala jste u něho v době, než zemřel?“

„Ano.“

„Co se stalo s jeho kancelářským nábytkem a se všemi věcmi?“

„Kancelář byla zrušena, nebyl důvod platit z ní činži.“

„Ale kam přišel kancelářský nábytek?“

„Prodali jsme ho.“

Muž se zakabonil. „Víte, kdo koupil psací stoly, registratury, židle…?“

„To nevím. Prodalo se to nějakému obchodníkovi se starým kancelářským nábytkem. Já jsem si nechala jen psací stroj, na kterém jsem celá léta psala, všechno ostatní se prodalo.“

„Registratury i všechno ostatní?“

„Všechno.“

„A co se stalo se všemi dokumenty?“

„Zlikvidovaly se – moment, moment… vzpomínám si, že jsem říkala bratrovi svého šéfa, že by se všechny listiny a dokumenty měly zachovat. Požádala jsem ho tenkrát, aby uchoval pořadače neporušené.“

„Pan Bannock měl bratra?“

„Měl bratra Juliana. Byl to jediný dědic. Žádné jiné příbuzné pan Bannock neměl. Ale zanechal jen malou pozůstalost.

Víte, on patřil k těm právníkům, kteří jsou svému povolání oddáni tělem i duší a víc je zajímá práce než palmáre. Neměl ženu, ani rodinu, žil jen pro svou práci. Většinou zůstával v kanceláři až do jedenácti večer a vůbec ho nenapadlo se kouknout na hodiny. Často věnoval spoustu času nějaké nepatrné smlouvě, která ho z právního hlediska něčím zaujala, a účtoval si jen průměrné palmáre. Takže není divu, že po sobě nezanechal žádné velké jmění.“

„A co honoráře splatné po jeho smrti?“

„Nic konkrétního o tom nevím, ale je známým faktem, že vyřizování pozůstalostí právníků, lékařů a podobně bývá často obtížné kvůli nevyrovnaným účtům.“

„Kde bych našel pana Juliana?“

„To nevím,“ řekla.

„Nepamatujete si, kde bydlel?“

„Myslím, že někde v San Joaquin Valley.“

„Mohla byste zjistit kde?“

„Někde bych to možná našla.“

Po celou dobu si Virginia Baxterová muže nedůvěřivě měřila, ale nakonec sundala řetěz ze dveří. „Nechcete jít dál?“ pozvala ho. „Podívám se do starého diáře. Schovávám si je už řadu let“ – nervózně se zasmála – „není v tom žádná romantika, to ne, jsou to pracovní diáře, kde jsem si stručně poznamenávala, kde jsem kdy pracovala a jak dlouho, různé denní události, kdy jsem dostala přidáno a podobné věci.

Vzpomínám si, že jsem si dělala nějaké zápisy v době kolem šéfovy smrti – A, počkejte, už vím, Julián Bannock bydlel poblíž Bakersfieldu.“

„Nevíte, jestli tam ještě bydlí?“

„Ne, to nevím. Pamatuji se, že přijel s malou dodávkou a naložil do ní ty registračky. Když se kancelář vyklidila, řekla jsem si, že tím má odpovědnost končí, a předala jsem mu klíče.“

„Říkáte Bakersfield?“ otázal se Menard.

„Docela určitě. Jestli mi můžete o té smlouvě říct něco víc, třeba si na ni vzpomenu. Pan Bannock zaměstnával jenom mě, všecko jsem sama psala na stroji.“

„Byla to smlouva s mužem jménem Smith,“ řekl Menard.

„A co bylo předmětem té smlouvy?“

„Ale byly to komplikované transakce, související s koupí obchodu se strojními součástkami. Víte, zajímám se, přesněji řečeno zajímal jsem se o stroje a jeden čas jsem si myslel, že se pustím do obchodování v téhle branži – ale – No, to by bylo dlouhé povídání.“

„A co děláte teď?“ zeptala se.

Menardův pohled znejistil. „Jsem – abych tak řekl – na volné noze,“ pravil, „kupuju a prodávám.“

„Reality?“ vyzvídala.

„Všechno možné,“ řekl.

„Bydlíte tady ve městě?“

Zasmál se, ale bylo zřejmé, že mu její otázky nejsou po chuti.

„Jezdím z místa na místo – víte, jak to je, když sháníte výhodné kšefty.“

Virginia pravila: „Jistě. Takže je mi líto, ale ničím víc vám nemohu být nápomocná.“ Vstala a zamířila ke dveřím. Menard vzal na vědomí, že audience skončila. „Mnohokrát vám děkuji,“ řekl a vyšel z bytu. Virginia ho sledovala pohledem až k výtahu, a když se dveře kabiny zavřely, rozběhla se dolů po schodišti.

Doběhla ještě včas, aby ho viděla skočit do tmavého auta, které parkovalo na jediném prázdném místě u chodníku, hned vedle požárního hydrantu.

Snažila se přečíst poznávací značku, ale nebylo to možné při rychlosti, s jakou se auto vyřítilo do ulice a odjelo. Její napjatý zrak zaregistroval snad nulu jako první z číslic, a měla matný dojem, že poslední číslo byla dvojka.

Připadalo jí, že to byl oldsmobile, starý snad dva až čtyři roky, ale ani za to by nemohla ručit. Muž vyrazil s autem jako střela a odjel.

Virginia se vrátila do bytu, šla do ložnice, vytáhla starý kufr a začala listovat v diářích. Našla adresu, kterou hledala: Julian Bannock, Bakersfield, R. F. D. Box a v závorce poznámka (nemá telefon).

Pak ji zavolala nějaká žena: „Našla jsem vás v seznamu. Chtěla jsem vám jen říct, jak mě těší, že jste se dostala z toho hrozného nařčení.“

„Mnohokrát vám děkuji,“ odvětila Virginia. „Neznáme se,“ pokračovala žena, „ale chtěla jsem, abyste věděla, jak s vámi cítím.“

Během příští hodiny volalo ještě pět lidí, včetně opilého dotěry a paní, která hledala ucho ochotné vyslechnout její případ.

Další zvonění Virginia už ignorovala, a telefon zvonil a zvonil, dokud neodešla na večeři.

Druhý den ráno požádala telefonní společnost, aby jí změnili číslo a neuvedli je v seznamu.

KAPITOLA OSMÁ

Virginia zjistila, že se jí nedaří zahnat z mysli myšlenky na Bannockův archiv.

Koneckonců byl Julián Bannock farmář. S bratrem si nebyli moc blízcí a Juliánovi šlo tenkrát hlavně o to, aby se pozůstalostní řízení co nejdřív uzavřelo a měl pokoj.

Virginia věděla, že mezi listinami byly soudně ověřené opisy závětí a kopie důležitých smluv a dokumentů, ale od chvíle, kdy odevzdala Julianu Bannockovi klíče, už s tím nechtěla mít nic společného. Ale teď to v ní vyvolávalo znepokojující pocit, protože něco v Georgeovi Menardovi nepůsobilo důvěryhodně. Všechno se zdálo v pořádku, dokud se ho nezačala vyptávat na jeho osobu. Pak najednou odpovídal vyhýbavě. Byla přesvědčena, že nemluvil pravdu.

Přece jenom nese za ty listiny určitou odpovědnost.

Zavolala na informace a zeptala se, zda je možno se dovolat Juliana Bannocka v Bakersfieldu, ale bylo jí řečeno, že dosud nemá telefon.

Pokoušela se na to nemyslet, ale nešlo to. Co když je ten Menard podvodník?

Snad by se dalo zjistit, jak je to s registrací jeho auta, ale nevěděla, jak na to, a Perry Masona s tím nechtěla obtěžovat. Vždyť už pro ni udělal víc než dost.

Rozhodla se, že zajede do Bakersfieldu a promluví si s Julianem Bannockem.

Vyjela za úsvitu a v Bakersfieldu se dověděla, že pan Bannock má farmu asi deset mil za městem.

Když objevila u silnice jeho poštovní schránku, zahnula tím směrem a za chvilku už vjížděla na dvůr se stodolou, několika chlévy, obytným stavením, košatými stromy a množstvím všelijakých zemědělských strojů, traktorů, kultivátorů, obraceček sena, bran – skladovaných víceméně nahodile na dvoře.

K autu přiběhl štěkající pes a Julian Bannock vyšel z domu.

Přestože ho tenkrát viděla v městském obleku, ihned ho poznala i v pracovní košili a kombinéze.

„Dobrý den,“ pozdravil ji.

„Dobrý den, pane Bannocku. Poznáváte mě? Jsem Virginia Baxterová. Bývala jsem sekretářkou vašeho bratra.“

„Ale jistě,“ řekl velmi srdečně. „Jak by ne. Hned jsem si říkal, že jsem vás už musel někde vidět. Pojďte dál, dáte si u nás snídani? Vajíčka od našich slepic a doma pečený chléb se zavařeninou z našich ovocných stromů?“

„To zní lákavě,“ odpověděla, „ale přijela jsem si s vámi o něčem promluvit.“

„O čem?“

„O listinách, které jste si odvezl,“ vysvětlila. „O těch registraturách. Kde je máte?“

„Jo, ty jsem už dávno prodal,“ řekl se smíchem.

„Ale ty pořadače snad ne?“

„Víte, slečno Baxterová, já jsem tomu chlapíkovi řekl, ať si to veme všecko. Zabíralo nám to tu moc místa – a taky se do toho daly myši. Zalezly do těch skříní a šrotovaly si listiny na hnízda.“

„A co se tedy stalo s těmi listinami? Odvezl si je ten člověk, co od vás koupil registratury –“

„Aha, ty papíry! Ne, ty tu zůstaly. On je nechtěl. Vyndal je ven, že prý jsou ty registračky pak moc těžké.“

„A vy jste všecko spálil?“

„Nespálil. Složil jsem to do balíků a převázal motouzem ze samovazače. Myši už v nich asi zas řádí. To víte, v každém hospodářství je stodola a v ní žijou myši. Ale teď máme pár koček a hned je to lepší.“

„Mohla bych ty fascikly vidět?“ zeptala se. „Ráda bych se na některé listiny podívala.“

„To je zvláštní,“ řekl, „že se o ně zajímáte právě teď. Včera sem kvůli nim taky někdo přijel.“

„Včera tu někdo byl?“

„Vždyť vám to říkám.“

„Nebyl to tak asi pětačtyřicátník, s černýma pronikavýma očima a knírkem? A chtěl –“

„Ne,“ přerušil ji Julián Bannock a zavrtěl hlavou. „Tomuhle mohlo být asi pětapadesát, oči měl modré a světlou pleť. Povídal, že se jmenuje Smith a že by potřeboval najít nějakou smlouvu nebo co.“

„A co jste mu řekl?“

„Řekl jsem mu, kde ty papíry jsou a aby se na ně podíval a vzal si, co potřebuje.“

„Našel, co chtěl?“

Julian Bannock zavrtěl hlavou. „Řekl, že je to hrozně přeházené a že se v tom nevyzná. Povídal, že neví, podle jakého principu to bylo zakládané, a že kdyby znal klíč k tomu systému, že by to možná našel.

Zeptal se mě, jestli nevím, podle jakého třídění byly listiny zakládány, a já mu řekl, že nevím.“

„Byly zakládány podle čísel,“ vysvětlila mu Virginia. „Systémem všeobecné klasifikace. Například osobní korespondence byla pod číslem jedna až tisíc. Číslo tisíc až tři tisíce byly smlouvy. Tři tisíce až pět tisíc soudně potvrzené závěti. Pět tisíc až šest tisíc byly závěti nepotvrzené. Šest tisíc až osm tisíc smluvní dohody. Osm až deset tisíc záležitosti kolem nemovitostí.“

„Já jsem nic nepřeházel. Jak to bylo, tak jsem to dával do balíků, a ty jsem převázal provazy ze samovazače.“

„Můžeme se na to podívat?“ zeptala se Virginia.

„Jistě.“

Julian Bannock vedl Virginii do poměrně chladné stodoly, prosáklé vůní sena.

„Tahle stodola dřív bývala plná sena,“ začal vyprávět, „nestačila ho ani pojmout. Ale poslední léta seno prodávám, protože už nechovám tolik dobytka. Měl jsem malou mléčnou farmu, ale ti nahoře se do všeho moc pletou a zbytečně dělají malým farmářům život těžký. Je příliš práce a příliš předpisů.

Velké mlékárny mají elektrické dojičky, zmechanizované krmení a všechno možné. – Za ty registratury jsem toho moc nedostal. Mohl jsem si je tu na ty papíry klidně nechat. Já stejně nevím, jestli to bude někomu ještě někdy k potřebě – Měl jsem chuť to všechno vyhodit a spálit, ale když jste o tom tolik mluvila, tak jsem to tu radši nechal.“

„Ono je to už pár let,“ řekla Virginia. „A jak čas běží, ztrácejí ty dokumenty na významu.“

„Tak támhle to je. Dřív jsem sem dával traktor, ale musel jsem pro ty bratrovy věci udělat plac – No tohle! To snad není pravda!“ zůstal stát jak přimražený a hleděl na hromady papírů rozházených po podlaze.

„Ten chlap tu ale nechal po sobě svinčík!“ řekl rozzlobeně.

Virginia zděšeně zírala na štosy dokumentů a listin. Ten, kdo tu byl, zřejmě přeřezával provazy, držící pohromadě jednotlivé fascikly roztříděných spisů, a prohrabával se v nich. Hledal určitý dokument, a co ho nezajímalo, to házel bez ladu a skladu na hromady, které teď zaplňovaly část podlahy do výšky víc než jednoho metru.

Virginii bylo do pláče, když viděla kopie listin, na krajích okousané od myších zoubků, které všechny sama psala na stroji s takovou svědomitou péčí.

Julian Bannock se dostával čím dál víc do ráže. „Jen ať se tu ještě jednou objeví! Já mu to pěkně vytmavím!“

Sehnul se a zvedl kousek provazu. „Vidíte, rozřízl ho ostrým nožem. Potřeboval by naučit moresům, darebák jeden!“

Virginia zamyšleně pohlížela na stohy listin. Pak řekla: „Musel mít strašně naspěch. Něco hledal a nechtěl ztrácet čas rozvazováním provazů a pak balíky znovu převazovat. Vzal prostě nůž, provaz přeřízl a rychle se díval po tom, co hledal. Když to nenašel, odhodil všechno tady na ty hromady.“

Julian řekl zamyšleně „Máte pravdu. Dal bych si pár facek za to, že jsem ho tady nechal samotného.“

„Jak tu byl dlouho?“ zeptala se.

„To vám neřeknu. Zavedl jsem ho do stodoly, ukázal mu, kde ty věci jsou, a pak jsem odešel.“

Virginia se náhle rozhodla. „Kde je tu nejbližší telefon?“ otázala se.

„Jeden náš soused má telefon, a je to velmi ochotný člověk,“ řekl Julian. „Bydlí odtud asi dvě míle.“

„Chci volat meziměstsky,“ řekla, „a… myslím, že bude lepší, aby nikdo neslyšel, co říkám. Pojedu do Bakersfieldu a zavolám z budky. Pak se sem vrátím s velkými krabicemi. Dám do nich ty listiny a uložíme je někam, kde budou v bezpečí.“

„Tak jo,“ řekl. „Já vám s tím pomůžu, chcete? Nějak je poskládám –“

„Ne, ne, děkuji,“ odmítla pomoc, „ještě v tom je jakýs takýs řád a několik skupin zůstalo celkem nedotčeno. Někde by tu měl být sešit s instrukcemi, kde jsou uvedena čísla, a rejstřík. Aspoň tu byl.

Když dovolíte, obstarám v supermarketu velké krabice a pak se vrátím a pokusím se to nějak utřídit. Aby to bylo aspoň trochu v pořádku.“

„Beze všeho,“ řekl, „jak chcete. Ale dá to fušku a je to hrozně zaprášené. A vy jste jak ze škatulky, tak si myslím…“

„S tím si nedělejte starosti,“ odpověděla. „Koupím si ve městě nějaké modráky a blůzku. Jestli dovolíte, tak se u vás převléknu a pustím se do toho.“

„To víte, že jo,“ odvětil, „můžete se v domě převlíct, a až to doděláte, můžete se u nás vykoupat. Budete zaprášená až za ušima.“

„Já vím,“ zasmála se, „ale nás farmáře občas trochu prachu přece nezdolá!“

Zachechtal se, podal jí ruku a dlouho jí potřásal.

„Jste správná ženská,“ řekl.

Virginia vsedla do auta a odjela do Bakersfieldu, odkud zavolala Perry Masonovi, který zrovna přišel do kanceláře.

„Říkal jste, abych vás zavolala, kdyby se přihodilo něco neobvyklého,“ pravila. „To, co se stalo, je neobvyklé ažaž a vůbec z toho nejsem moudrá.“

„Povídejte,“ vybídl jí Mason, „tak co se stalo?“

„Třeba se tomu jen zasmějete a řeknete mi, že mám bujnou fantazii. Pravděpodobně to s ničím nesouvisí, ale – Bylo to takhle.“ Pověděla mu o Bannockově archivu, o muži, který ji navštívil a zajímal se o něj, dala mu jeho popis i hodně neurčitý popis auta, v němž odjel.

„Měla jsem dojem, že to byl oldsmobile,“ pokračovala, „asi tak dva až čtyři roky starý. První číslice na poznávací značce byla nula. Víc se mi nepodařilo přečíst, protože hrozně rychle odjel.“

„Kde parkoval?“ zajímalo Masona. „Viděla jste parkovací místo, z kterého odjížděl? To by nám mohlo napovědět, jak dlouho čekal. Předpokládám, že se před vaším domem těžko najde místo na parkování.“

„To je pravda!“ řekla. „Ale ten chlap s tím neměl žádné těžkosti. Zaparkoval hned vedle požárního hydrantu.“

„V tom případě, tam nemohl čekat dlouho,“ usoudil Mason. „To znamená, že vás asi sledoval cestou domů a nečekal na vás před domem. Policie přece kontroluje místa u požárního hydrantu dost často.“

„To je fakt. Jedna má přítelkyně zaparkovala na tom samém místě jen na chviličku, jen co mi předala balíček, a už měla za sklem pokutový lístek. A nebyla to ani minuta.“

„Říkáte, že první číslice na evidenční tabulce auta byla nula?“ otázal se.

„Ano a jsem si tím dost jistá. Poslední číslice byla patrně dvojka, ale na to bych nemohla přísahat.“

„Voláte z Bakersfieldu?“

„Ano. Zajela jsem za bratrem pana Bannocka podívat se na ty listiny a dozvěděla jsem se, že tam kdosi byl a že prohledal všechny listiny.“

„Říkáte, že prohledal všechny listiny. Jak tomu mám rozumět?“ zeptal se Mason.

Vylíčila mu, v jakém stavu našla Bannockův archiv.

Masonův hlas byl pojednou úsečný a autoritativní.

„A teď pozor, Virginie. Moc na tom záleží. Řekla jste, že provazy na balíkách byly přeřezány?“

„Ano.“

„Na všech?“

„Ano.“

„A obsah balíků rozházen po zemi?“

„Ano.“

„Ani jeden balík nezůstal v původním stavu?“

„Ne. V původním stavu ani jeden.“

„Jste si tím jista?“

„Jsem. Proč je to tak důležité, pane Masone?“

„Protože z toho můžeme s velkou pravděpodobností usuzovat na to, že ten člověk nenašel, co hledal,“ vysvětlil jí Mason. „Jinak řečeno, hledáte-li nějaký dokument a moc spěcháte, přeřezáváte provazy a otvíráte balíky jeden za druhým, dokud nenajdete to, co hledáte. Pak to strčíte do kapsy a rychle se ztratíte. V tom případě by některé balíky zůstaly neotevřeny.

Jestliže ale otevřete všechny, ukazuje to velmi jasně, že jste nenašla, co jste hledala.“

„Vidíte, to mě nenapadlo,“ přiznala.

„Vracíte se zpátky na Bannockovu farmu?“

„Vracím. Vezmu sebou pár velkých papírových krabic a pokusím se tu spoušť krapet utřídit.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „My zatím zjistíme něco bližšího o tom pánovi, kterého tak zajímají Bannockovy dokumenty.

A teď mi, Virginie, povězte něco o závětích,“ vyzval ji Mason s vážnou tváří.

„Co byste rád věděl?“

„Sepisoval Bannock závěti obvykle ve své kanceláři?“

„Ano.“

„Kdo je podpisoval jako svědek?“

„Aha, už chápu, o co vám jde. Většinou podepsal závěť pan Bannock jako jeden svědek a já jako druhý.“

„A závěti sepsané u vás v kanceláři jste zakládala do registratury pod zvláštním klasifikačním číslem?“

„Teď už tomu úplně rozumím. Ano, závěti byly zakládány pod čísly pět až šest tisíc.“

„Dobře,“ řekl Mason. „Až se tam teď vrátíte, podívejte se po svazku se zakládacími čísly pět až šest tisíc, to jest testamenty. Uvidíte, nakolik zůstal neporušen. Nějak ho potom převažte a co nejrychleji mi ho sem přivezte.“

„Proč zrovna tenhle svazek?“

„Bannock je několik let po smrti. Většina smluv a dohod, které sepisoval, už dávno není důležitá. Ale některý příbuzný by třeba rád zjistil, co stojí v závěti –“

„No právě,“ přerušila ho rozčileně. „Že mě to nenapadlo! To je určitě ten případ.“

„Nedělejte tak rychle závěry,“ napomenul ji Mason. „Je to jenom moje domněnka, ale bude dobře se proti ní zajistit.“

„Hned tam jedu,“ pravila. „A vezmu ten svazek k sobě. To ostatní nechám na příště.“

Mason řekl: „Jestli vás zase potká něco mimořádného, hned mě zavolejte. Já budu zatím zjišťovat bližší údaje o tom vašem návštěvníkovi.“

Virginia ho ujistila, že by mu určitě zavolala, kdyby se zase něco semlelo, a zavěsila.

Zašla do supermarketu, obstarala si tam dvě kartónové krabice a vrátila se na farmu.

Julian Bannock vypadal ustaraně.

„Stalo se něco?“ zeptala se ho. „Zase něco kolem těch dokumentů?“

„Nebyla jste pryč ještě ani minutu,“ odpověděl Julian Bannock, „když se tu objevil člověk, který vypadal zrovna tak, jako ten darebák, o kterém jste si myslela, že tu byl včera. Mohl být tak na konci čtyřicítky nebo na počátku padesátky, s knírkem, a s očima tak tmavýma, že se na nich nepoznal žádný výraz. Jako byste se dívala do dvou vyleštěných černých kamenů.“

„Tak to byl určitě on!“ zvolala. „Co chtěl?“

„Že prý se jmenuje Smith a že přišel kvůli těm listinám mého bratra.“

„A co jste udělal?“

„Řekl jsem mu, že nikomu nedovolujeme, aby nahlížel do bratrova archivu. Přemlouval mě, že to je důležité, tak jsem mu nabídl, aby se tu posadil a počkal. Že bratrova sekretářka tady bude asi za hodinu.“

„A co on?“

„Pěkně to s ním škublo, když slyšel, že přijedete. Hned prohlásil, že nemá čas čekat.“

„Mohl jste si zapsat evidenční číslo jeho auta?“ zeptala se napjatě.

„Nešlo to,“ odvětil Julián. „Měl ho celé zaplácané blátem. Tady kousek od nás se občas rozleje zavlažovací voda po silnici a udělá se tam pořádná blátivá louže. Musel tam tudy projet, ale tak moc bláta tam zase není, aby mu zakrylo celou evidenční tabulku. Asi ji schválně pomazal blátem.“

„Škoda,“ povzdychla si Virginia. „Tak já teď půjdu trošku ty listiny srovnat a převázat, ale nějaký ten fascikl bych ráda vzala sebou, jestli dovolíte.“

„Vemte si to třeba všechno,“ řekl. „Nemůžu to tady pořád hlídat, a jestli jsou v těch papírech nějaké důležité věci, někdo by se sem mohl vkrást, až budu venku na poli, a odnést to.“

Zeptala se ho: „Slyšel jste někdy o Perry Masonovi?“

„Jakby ne. Hodně jsem o něm četl.“

„On je mým právním zástupcem. Poradím se s ním o tom a udělám přesně, co mi řekne.

Chtěla jsem všechny ty listiny probrat, roztřídit a uložit je do krabic, ale teď na to nemám čas. Vezmu si jen svazky s klasifikačními čísly od pěti do šesti tisíc. Ještě se tu porozhlédněme, jestli nenajdeme něco z této číselné skupiny.“

Popadla několik fasciklů, označených čísly pět až šest tisíc, které ještě zůstaly pohromadě. A s Juliánovou pomocí pak spěšně prohlížela stohy listin, zda mezi nimi nenajde další kopie závětí.

„Vypadá to, že všechno bylo v té jedné hromadě,“ poznamenal Julián.

„Tak zatím hotovo,“ řekla Virginia. „Teď sebou musím hodit, abych pokud možno ještě před obědem dorazila do Masonovy kanceláře. Udělejte prosím vás všechno pro to, aby s tím tady nikdo nehýbal, než se vrátím, buďte tak hodný.“

„Vy byste chtěla, abych to naskládal do těch škatulí?“ otázal se Julián. „Mám v tuhle roční dobu moc práce, musím zavlažovat a –“

„To ne,“ vysvětlila mu, „nechte to všechno, jak to je. Ale dejte na dveře visací zámek. A prosím vás, nikoho sem nepouštějte.

Kdyby se někdo mermomocí dral dovnitř, žádejte po něm osobní doklad. Ať vám ukáže řidičský průkaz. A taky si zapište poznávací značku jeho auta.“

„Provedu,“ řekl se širokým úsměvem. „Nechcete jít dovnitř se převléknout?“

„Ne. Už nemám čas. Musím rychle jet. Doufám, že nejsem moc ušpiněná. Tak sbohem.“

„Sbohem, madam,“ řekl a dodal: „Můj bratr měl o vás vysoké mínění a řekl bych, že uměl odhadnout člověka.“

Zářivě se na něj usmála, rychle nasedla, krabici s klasifikací pět až šest tisíc položila na zadní sedadlo a odjela.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Krátce po poledni dorazila Virginia do kanceláře Perry Masona.

„Dobrý den, slečno Baxterová,“ pozdravila ji recepční úřednice Gertie, „už na vás čekají, hned tam brnknu, že jste už přišla.“

Zavolala domácí linkou a v mžiku tu byla Della Streetová. „Pojďte dál, Virginie, máme pro vás ohromně zajímavé zprávy.“

Virginia ji následovala do Masonovy pracovny. „Vypátrali jsme totožnost vašeho záhadného návštěvníka, Virginie,“ řekl Mason, „toho, co se vám představil jako George Menard. Prozradil se parkováním u požárního hydrantu. Policista, který tam patroloval, vystavil celkem tři pokutové lístky. Jeden z nich na auto poznávací značky ODT 062. Muž, na nějž je auto zaregistrováno, odpovídá popisu vašeho návštěvníka.“

„Kdo to je?“

„Jeho pravé jméno je George Eagan a je to šofér Lauretty Trentové. Pátrali jsme dál a –“

„Paní Lauretty Trentové?“ zvolala překvapeně Virginia.

„Vy ji znáte?“ zeptal se Mason.

„Ano, něco jsme pro ni dělali – moment, moment, už vím, sepisovali jsme pro ni přinejmenším jednu závěť. A matně si vzpomínám, že to byla závěť dost neobvyklá. Příbuzní měli dostat relativně malé částky, kdežto většina majetku měla připadnout nějaké cizí osobě. Myslím, že ošetřovatelce nebo snad lékaři… Proboha, mohl to být i ten šofér!“

„Zjistili jsme náramně zajímavé okolnosti,“ pokračoval Mason.

„Týkají se toho šoféra?“

„Ne. Lauretty Trentové. Nedávno prodělala tři tak zvané otravy z jídla. V nemocničních záznamech jsou diagnostikovány jako gastroenterické potíže.“

„Přivezla jsem kopie starých závětí, pane Masone,“ prohlásila Virginie. „Mám je v autě na parkovišti, jestli by nám to trochu pomohlo…“

„To by nám mohlo leccos objasnit,“ skočil jí do řeči Mason. „Ale nejdříve vás chci seznámit s naším detektivem Paulem Drakem, mužem, který nám všechno zjistí a vypátrá. Stojí v čele Drakeovy detektivní agentury, která sídlí ve stejném patře jako my. Stello, buďte tak hodná a poproste ho, aby nás navštívil.“

Stella požádala Gertii o venkovní linku. Prsty se jí hbitě míhaly nad ciferníkem a pak řekla: „Tady Della. Paule, šéf by byl potěšen, kdybyste k nám na chvilku zaskočil, jestli můžete.“

Něčemu se zasmála a zavěsila. „Prý tu bude za minutku.“

A opravdu neuplynula ani minuta, a Paul Drake zaklepal smluveným kódem na dveře.

Della mu otevřela.

„Paule,“ řekl Mason, ukázav na Virginii, „to je slečna Virginia Baxterová. Jsem jejím právním zástupcem. Asi nevíš, že pátrání, které právě děláš, souvisí s jejím případem.“

„Výborně,“ usmál se na ni Drake. „Moc mě těší, že vás poznávám, slečno Baxterová.“

Mason pokračoval: „Přivezla nějaké doklady a nechala je v autě dole na parkovišti. Mohl bys tam s ní pro ně zajít?“

„Není to moc těžké? Unesu to?“

„Ale ano,“ ujistila ho Virginia. „Je to jen krabice s listinami, vysoká asi třicet centimetrů. Jeden člověk ji snadno unese.“

„Tak teda jdem,“ řekl Drake.

„Musím vám ještě něco oznámit, pane Masone,“ řekla Virginia naléhavě. „Jen jsem odjela z Bannockovy farmy, abych vám zatelefonovala, tak se tam objevil ten muž.“

„Který muž?“

„Ten, co byl u mě. Říkal jste, že se jmenuje Eagan. Ten šofér paní Trentové.“

„Co chtěl?“

„Chtěl vidět listiny z archivu Delana Bannocka. Julian – to je ten bratr – mu řekl, aby počkal na mě, že se vrátím každou chvíli.“

„A co on nato?“

„Vlezl do auta a honem odjel.“

„Vida ho,“ prohodil Mason a obrátil se k detektivovi: „Paule, přines nám tu krabici.“

Drake společně s Virginií odešli k parkovacímu místu. Odemkla vůz, Drake popadl papírovou krabici, hodil si ji na rameno a vrátili se do Masonovy kanceláře.

Mason řekl: „Tak se podíváme na fascikl T, jestli tam něco najdeme. Tady je to: T-l, T-2, T-3, T-4… co to znamená?“

„Tímhle způsobem jsem závěti zakládala. T-l zahrnovalo prvních pět písmen abecedy, to jest T-A, T-B, T-C, T-D, T-E. Pod T-2 najdeme dalších pět písmen abecedy…“

„Už to chápu,“ pravil Mason. „Takže si teď vezmeme T-4 a uvidíme, jestli tam bude něco o paní Trentové.“

Rozložil fascikly po stole a všichni v nich začali rychle listovat.

„Nevím, nevím,“ řekl Mason po několika minutách hledání, „je tu sice spousta všemožných kopií závětí, ale poslední vůle Lauretty Trentové mezi nimi není.“

„Určitě jsme ji pro ni sepisovali,“ trvala na svém Virginia. „Určitě aspoň jednou.“

„A George Eagan se sháněl po opisech listin z Bannockova archivu a George Eagan je šofér Lauretty Trentové,“ připomněl Mason.

Pak se obrátil na Paula Drakea. „V které nemocnici ležela, když měla ty tak zvané žaludeční potíže?“

„V nemocnici Phillips Memorial,“ odpověděl Drake.

„Spojte mě s nimi, Dello, prosím vás,“ požádal ji Mason.

Della si řekla o venkovní linku, zjistila číslo a vytočila je. Pak kývla na Masona.

Mason si vzal sluchátko. „Je tam nemocnice Phillips Memorial?“ zeptal se.

„Ano.“

„Tady je advokát Perry Mason. Potřeboval bych nějakou informaci o jedné vaší pacientce.“

„Lituji, ale o našich pacientech žádné informace nepodáváme.“

„Jde o zcela běžnou informaci,“ přívětivě naléhal Mason. „Jedná se o vaši nedávnou pacientku paní Laurettu Trentovou. Během několika uplynulých měsíců byla u vás třikrát hospitalizována a rád bych zjistil, kdo byl jejím ošetřujícím lékařem.“

„Okamžik, to vám sdělit můžu.“

„Rád počkám,“ odpověděl.

„Ošetřujícím lékařem byl doktor Ferris Alton. Najdete ho v Randwellově budově,“ uslyšel po chvíli.

„Děkuji vám.“

Zavěsil a pohlédl na Dellu Streetovou. „Pokusme se dostat spojení se sestrou doktora Altona.“

„S jeho sestřičkou?“

„Tak, tak,“ řekl Mason. „Chci samozřejmě mluvit s ním, ale jinak ho k telefonu nedostaneme než přes jeho sestru. V tuhle dobu začíná lékařům nejrušnější část odpoledne. Dopoledne se operuje, pak jsou vizity a odpoledne mají spoustu návštěv pacientů.“

Della Streetová našla číslo, znovu požádala Gertii o venkovní linku, vytočila číslo a opět kývla na Masona.

Vzal od ní sluchátko a pravil: „Tady je advokát Perry Mason. Jsem si plně vědom, že je doktor Alton v tuto dobu velmi zaneprázdněn, ale je krajně důležité, abych s ním mohl krátce promluvit o věci, která by se mohla vážně dotýkat jedné jeho pacientky.“

„Vy jste ten advokát Perry Mason?“ zeptala se sestřička.

„Ano, to jsem já.“

„To mě moc těší. Pan doktor s vámi určitě bude chtít mluvit. Je sice momentálně zaneprázdněn, ale já ho vyruším – Můžete chviličku počkat u aparátu?“

„Počkám velmi rád,“ odvětil zdvořile Mason.

Chvíli bylo ticho, potom se ozval unavený, lehce netrpělivý hlas. Řekl: „Ano, tady doktor Ferris Alton.“

„Perry Mason, právní zástupce,“ představil se Mason. „Rád bych vám položil pár otázek týkajících se jedné vaší pacientky.“

„Jakých otázek a kdo je ta pacientka?“

„Paní Lauretta Trentová,“ řekl Mason. „Během posledních měsíců byla několikrát hospitalizována ve vaší nemocnici.“

„Oč se vám jedná?“ zeptal se doktor Alton hlasem, v němž se netrpělivost jevila už zcela zřetelně.

„Můžete mi říci její diagnózu?“

„To nemohu,“ odsekl podrážděně doktor Alton.

„Prosím, když nemůžete, tak nemůžete. Ale možná že já vám mohu říci něco pro vás velmi zajímavého. Mám důvody se domnívat, že paní Trentová udělala poslední vůli; že její závěť byla sepsána v advokátní kanceláři doktora Delana Bannocka, který mezitím zemřel; že někteří lidé by rádi, tak říkajíc pod rukou, získali opis této závěti; a že někteří z okruhu paní Trentové mají tak obrovský zájem na opisu závěti, že velmi aktivně tuto kopii hledají.

Takže se vás nyní ptám: jste naprosto přesvědčen, že jste v případě onemocnění paní Trentové udělal správnou diagnózu?“

„Samozřejmě. Jinak bychom ji nepropustili z nemocnice.“

„Tedy, pokud vím, šlo prý u ní o gastroenterické potíže.“

„Ano a co má být?“

„No,“ řekl Mason, „mám tu před sebou několik uznávaných autorit v oboru soudního lékařství a toxikologie. Všichni se shodují v tom, že ošetřující lékař zřídkakdy rozpozná otravu arzénem, neboť vykazuje příznaky shodné s gastroenterickými potížemi.“

„Vy jste se zbláznil,“ rozlítil se doktor Alton.

„A proto,“ vedl dál svou Mason, „snad pochopíte moji otázku, zda pacientka trpěla střevními křečemi, křečemi v lýtkách, pálivými pocity v žaludku a –“

„Proboha?“ přerušil jeho výčet doktor Alton.

Mason se odmlčel a čekal, co lékař ještě řekne.

Nastalo dlouhé ticho.

„Nikdo přece nechce paní Trentovou otrávit,“ řekl nakonec.

„Jak to můžete vědět?“ otázal se ho Mason.

„A proč se o to zajímáte vy?“ zeptal se posléze doktor.

„Čistě náhodně,“ vysvětlil Mason. „Mohu vás ale ujistit, že klientka, kterou zastupuji, nemá zájmy, které by byly v rozporu se zájmy paní Trentové. Nemáte proto nejmenší důvod neodpovídat na mé otázky alespoň v tom rozsahu, pokud tím neporušíte lékařské tajemství.“

Doktor Alton odvětil: „Nasadil jste mi brouka do hlavy, Masone, jen co je pravda. Symptomy jejího onemocnění byly velmi podobné příznakům otravy arzénem. Máte úplně pravdu v tom, že lékaři přivolaní k těmto případům téměř nikdy nepojmou podezření, že by mohlo jít o vražedný pokus o travičství. Téměř bez výjimky bývají podobné případy diagnostikovány jako střevní komplikace.“

„Právě proto jsem vám zavolal,“ odpověděl advokát.

„Máte nějaké konkrétní návrhy?“ zeptal se doktor Alton.

„Mám,“ řekl Mason. „Navrhuji rychle opatřit vzorek jejích vlasů, vytržených, bude-li to možné, i s kořínky. A kdyby to šlo, tak také odstřižky nehtů. Dáme provést analýzu na arzén a uvidíme, jestli obdržíme pozitivní výsledek.

Dále navrhuji, aby paní Trentová nebyla nijak varována, ale aby jí byla předepsána dieta, na niž by dohlížely ošetřovatelky plných čtyřiadvacet hodin den co den – jinými slovy, aby byla její potrava přísně kontrolovaná.

Domnívám se, že pacientka má na takové výlohy dosti finančních prostředků.“

„To jistě,“ odvětil doktor Alton. „Můj bože, ona má srdeční vadu a její srdce by více takových záchvatů už nevydrželo. Při tom posledním jsem ji varoval. Myslel jsem totiž, že si to přivodila dietními chybami. Ona si potrpí na ostrou mexickou kuchyň a hodně česneku… Dávka arzénu by se při takovém kořeněném jídle ztratila – Jak dlouho se zdržíte v kanceláři, Masone?“

„Celé odpoledne,“ odpověděl Mason. „Kdybyste mě potřeboval po úředních hodinách, můžete se se mnou spojit pomocí Drakeovy detektivní kanceláře. Žádejte Paula Drakea. Má kancelář ve stejné budově jako já, dokonce i ve stejném patře.“

„Ozvu se vám,“ slíbil doktor Alton. „A teď hned udělám přísná bezpečnostní opatření, aby se nic takového už nemohlo přihodit.“

Mason řekl: „A nezapomínejte, prosím, na to, že dokud nebudeme mít naprostou jistotu, musíme se zdržet jakéhokoliv obviňování nebo dohadů, které by vaši pacientku poděsily.“

„Chápu, chápu,“ utrousil doktor Alton. „Zatraceně, Masone, dělám medicínu už pětatřicet roků – a teď takováhle věc! Můj ty bože, klasické příznaky otravy arzénem, a mě nic nenapadlo… Ozvu se vám. Sbohem.“

A rychle zavěsil.

Mason se obrátil k Virginii: „Nerad omezuji vaši svobodu, Virginie, ale musíte být na telefonu, abychom byli s to se kdykoliv telefonicky domluvit. Vraťte se do svého bytu a zůstaňte tam. Každou mimořádnou událost, i sebemenší, mi ihned nahlaste. Budu neustále na drátě.“

Drake řekl zamyšleně: „Přece nemohou prokázat platnost závěti pomocí kopie, nebo je to možné, Perry?“

„Za určitých vzácně se vyskytujících podmínek ano,“ poučil ho Mason. „Jestliže se závěť ztratí, obecně se předpokládá, že ji pořizovatel zničil, což se rovná zrušení závěti. Ale kdyby se například stalo to, že by shořel dům a pořizovatel závěti by zahynul v plamenech, bude se obecně předpokládat, že ve stejnou dobu shořela i závěť.

Bude-li možné prokázat, že závěť byla v době požáru a pořizovatelovy smrti platná, pak je přípustné stanovit její znění pomocí sekundární evidence.

Ale na to jsem teď nemyslel.“

„A na co jsi myslel?“ zeptal se Drake.

Mason pohlédl na Virginii a zavrtěl hlavou. „O tom bych teď nerad mluvil. Virginie, jděte teď domů. Možná, že vám bude volat George Eagan, šofér paní Trentové.

Nezapomeňte, že se vám představil jako George Menard.

Kdyby zavolal, dávejte si dobrý pozor, aby na vás nepoznal, že víte, kdo opravdu je. Chovejte se jako naivní, lehkověrná, trošinku chamtivá žena. Kdyby naznačoval, že vám chce udělat nějaký finanční návrh, dejte najevo ochotu mu naslouchat.

Zavolejte mě – anebo kdybych nebyl v kanceláři, tak Paula – hned jak to půjde, a řeknete nám, co má ten muž za lubem.“

„Mám se tvářit, jako že jsem ochotná s ním spolupracovat?“

„Přesně tak. A kdyby vás požádal, abyste mu něco napsala na stroji, použijte pro každou stránku nový karbonový papír.“

„Nebylo by to nebezpečné?“

„Zatím myslím, že ne. Určitě ne, jestli na vás nepozná, že víte, kdo vlastně je, a jestli by se vám podařilo vytáčet se tak dlouho, až byste mě mohla zavolat. Později pak uděláme nějaká bezpečnostní opatření.“

„Tak jo,“ řekla rezignovaně. „Zkusím to.“

„Hodné děvče,“ pochválil ji. „Tak běžte domů a zavolejte, když by se něco udalo.“

Nervózně se zasmála. „Na to můžete vzít jed,“ řekla, „že první, co v takovém případě udělám, bude, že poběžím k telefonu.“

„To je správné,“ souhlasil Mason. „Kdybych nebyl k dosažení, zavolejte Paulovi. Jeho kancelář je otevřena čtyřiadvacet hodin denně.“ Della Streetová jí otevřela dveře.

„Buďte opatrná,“ varoval ji Mason, „hlavně ať šofér nepozná, že víte, kdo je. Hřejte tak trochu naivku, která by ale těžko odolávala výhodné nabídce.“

Virginia Baxterová se usmála na pozdrav a opustila kancelář.

Della Streetová za ní pomalu zavřela.

„Ty si myslíš, že k ní ten šofér znova přijde?“ zeptal se Masona Drake.

„Jestli nesehnal to, co hledá, tak ano. Ten dokument hledají dva lidé. A protože jsme v těch přinesených fasciklech nenašli to, o čem si myslíme, že hledají, pak je pravděpodobné, že jeden z nich to už má. A ten druhý se vrátí.“

„Přikládáš tomu všemu velkou důležitost?“ zeptal se Paul Drake.

„To ti řeknu, až budeme mít vzorek vlasů a nehtů Lauretty Trentové. Ta dotyčná osoba těžko může spoléhat na kopii poslední vůle, dokud nenastanou dvě věci.“

„Jaké?“ otázal se Drake.

„Zaprvé chybí originál závěti, zadruhé osoba, která ten dokument vyhotovila, je po smrti.“

„Ty to považuješ za tak vážné?“ zeptal se Drake.

„Ano, považuji to za velmi vážné,“ odvětil Mason, „ale mám svázané ruce, dokud neznáme výsledek rozboru na arzén.“

Vrať se do své kanceláře, Paule, zalarmuj telefonistu a připrav všechno tak, aby tvůj člověk mohl být ve Virginiině bytě ihned, jakmile od ní dostaneme tísňové volání.

KAPITOLA DESÁTÁ

Muž s černými vlasy, úzkým knírkem a černýma uhrančivýma očima čekal v autě, zaparkovaném proti jejímu domu na druhé straně ulice.

Virginia si nejdřív všimla vozu, ale hned poznala i řidiče, sedícího nehybně za volantem a soustředěně pozorujícího vchod do domu. Rychle proletěla kolem a naštěstí nepřilákala jeho pozornost.

Z garáže vzdálené přes čtyři domovní bloky zavolala Masona.

„Už čeká v autě před domem,“ řekla chvějícím se hlasem.

„Ten chlápek, co byl předtím u vás?“ zeptal se.

„Ano, je to on.“

„Tak přece přijel! Běžte domů a zjistěte, co po vás chce. Jestli se vám podaří být chvíli sama, tak brnkněte.“

„Dobře. Asi tak za dvacet třicet minut vás snad zavolám,“ pravila a zavěsila. Vrátila se k domu, zaparkovala a vešla předním vchodem, aniž pohlédla na muže sedícího v autě.

Nebyla v bytě ani pár minut, když zadrnčel zvonek u jejích dveří. Přesvědčila se, že jsou zajištěny řetězem, pak pootevřela a střetla se s pronikavým pohledem černých očí.

„Hleďme, pan Menard. Dobrý den,“ přivítala ho. „Našel jste, co jste hledal?“

Na muži bylo vidět, že se snaží o přívětivý úsměv. „Chtěl bych si s vámi o tom pohovořit. Můžu jít dál?“

Na zlomek vteřiny zaváhala, pak řekla srdečně: „Ale ano,“ a sundala řetěz.

Vešel do místnosti, posadil se a řekl: „Budu k vám docela upřímný, slečno Baxterová.“

Zvedla tázavě obočí.

„Nehledal jsem žádnou smlouvu s panem Smithem kvůli prodeji nástrojářského obchodu. Hledal jsem něco jinýho.“

„Co jste hledal?“ zeptala se.

„Před několika roky,“ pokračoval muž, „sepsal pan notář Bannock pro paní Laurettu Trentovou závěť. Mám dokonce dojem, že byly dvě.

Z důvodů, o kterých teď nemám čas hovořit, je neobyčejně důležité, abysme ty závěti našli. Nebo aspoň tu poslední.“

Virginia se zatvářila překvapeně. „Ale – tomu já nerozumím. Vždyť my jsme přece měli jen kopie. Paní Trentová by měla mít originály svých závětí v trezoru nebo co já vím kde…“

„To není tak jistý,“ odpověděl záhadně.

„K čemu vám ty kopie budou dobré?“

„Zajímají se o ně ještě jiní lidé.“

Opět pozvedla v údivu obočí.

„Je tu totiž kdosi, kdo je ochotný udělat cokoliv, jen aby se k těm kopiím dostal. A já bych na toho pána rád nastražil léčku.“

„Jakou léčku?“

„Neříkala jste, že jste získala psací stroj, na kterém jste psala v kanceláři?“

„Jistě. Přesně řečeno bratr pana Bannocka mi ho dal.“

Ukázal na psací stroj na jejím psacím stole. „Je to už starší typ?“

„To tedy je. Měli jsme ho v kanceláři léta letoucí. Je to velice solidní mašina a už docela nemoderní. Když se oceňoval kancelářský nábytek, odhadli ho hodně nízko, protože je to takový starý model. A tak bratr pana Bannocka mi řekl, ať si ho vezmu a už o tom nemluvím.“

„Takže byste mohla připravit kopii závěti, datovat ji tři nebo čtyři roky nazpátek a my bysme ji pak mohli zamíchat mezi ty staré listiny, co má u sebe bratr pana Bannocka. A kdyby někoho napadlo v těch starých listinách čenichat a hledat kopii závěti paní Trentové, myslel by si, že má v ruce kopii pravé závěti, a pěkně bysme ho podfoukli.“

„A to by vám stálo za to?“ zeptala se pochybovačně.

„Stálo, stálo… Vy byste přece jistě nebyla od toho pomoct někomu, kdo byl klientem pana Bannocka?“

Tvář se jí rozjasnila. „Žádá mě o to sama paní Trentová?“

„Ne. Z určitých důvodů vás o to paní Trentová sama požádat nemůže, ale říkám vám, že by to bylo velice k jejímu prospěchu.“

„Vy jste s ní nějak ve styku?“

„Zastupuji paní Trentovou.“

„Smím se vás zeptat, o jaký druh vztahu mezi vámi jde nebo o jaké zastoupení?“

Usmál se a zavrtěl hlavou. „V některých situacích,“ pravil, „odpoví na každou otázku nejlépe peníze.“

Vyndal z kapsy peněženku a z ní stodolarovou bankovku. Chvíli vyčkával a pak položil vedle ní další stodolarovou bankovku. S významným pohledem potom ještě jednu, a tak pokračoval, dokud na stole neleželo pět set dolarů.

Pozorně se na ty peníze zahleděla. „Musíme být moc opatrní,“ řekla. „Pan Bannock užíval papíry, na nichž bylo v levém dolním rohu vytištěno jeho jméno.“

„Vidíte, to mě nenapadlo,“ prohlásil.

„Naštěstí ještě pár těch starých papírů mám – originály musíme samozřejmě zničit a nechat jen průklepy.“

„Vidím, že víte jak na to,“ pochválil ji.

„Ale musím mít vaše ujištění, že je to všechno v pořádku a že nejde o nic nepoctivého.“

„To víte, že ne,“ ujistil ji. „Je to jen léčka na někoho, kdo se snaží dělat potíže příbuzným paní Trentové.“

Chvíli váhala. „Mohla bych si to ještě nějaký čas rozmyslet?“

„Bohužel ne, slečno Baxterová. Jsme v časové tísni, a jestli to pro nás napíšete, musíte to udělat bezodkladně.“

„Co myslíte tím bezodkladně?“

„Hned teď,“ řekl a ukázal na psací stroj.

„Co chcete, aby v té poslední vůli stálo?“

„No, napište to, jako se to obvykle píše, že pořizovatelka závěti je duševně zdravá, má zdravý úsudek a dobrou paměť; že je vdova, že nemá děti, že má dvě vdané sestry; jedna že se jmenuje Dianne a je manželkou Boringa Briggse; druhá že se jmenuje Maxine a je manželkou Gordona Kelvina.

Pak budete pokračovat a napíšete, že jste se nedávno přesvědčila, že vaši příbuzní sledují jen své sobecké zájmy, a proto že zanecháváte vaší sestře Dianne sto tisíc dolarů; že zanecháváte vaší sestře Maxine sto tisíc dolarů; že vašemu švagrovi Boringovi Briggsovi odkazujete deset tisíc dolarů; že věrnému a oddanému šoférovi Georgu Eaganovi, který byl po celá léta vždy poctivý a čestný, zanecháváte zbytek, zůstatek a zůstavek vaší pozůstalosti.“ Virginia namítla: „Ale já stejně nechápu, k čemu vám to bude dobré.“

„Potom,“ pokračoval její návštěvník neochvějně, „napíšete ještě jednu závěť, která bude vypadat, jako by byla napsaná jen několik dní před smrtí pana Bannocka. V této závěti prohlásíte, že odkazujete Maxine a Gordonovi Kelvinovým tisíc dolarů každému; že odkazujete Boringu Briggsovi a jeho ženě Dianne tisíc dolarů každému, neboť jste se plně přesvědčila, že se tito lidé starají jen a jen o své vlastní zájmy a nemají k vám upřímnou náklonnost a že celý zbytek, zůstatek a zůstavek vaší pozůstalosti zanecháváte vašemu věrnému a oddanému šoférovi Georgu Eaganovi…“

Chtěla něco říci, ale zarazil ji zvednutím ruky. „Potom tyhle kopie závětí nastražíme do Bannockova archivu a ujišťuji vás, že je tam najdou lidé, kteří se už teď pachtí, aby zjistili obsah závěti paní Trentové.

Tyto dokumenty ukáží, že paní Trentová už před několika roky začala pochybovat o upřímnosti svých sester, a ještě víc svých švagrů. A že se jí nedávno dostalo přesvědčivého důkazu, že její příbuzní jdou jen po jejím majetku a hledí si jen svého prospěchu.“

„Copak nechápete,“ trvala na svém Virginia, „že žádnou z těchto závětí nebudete moci použít, kdyby – Víte, podpisovala jsem jako svědek každou u nás sepsanou závěť. Podepsal ji pan Bannock a já. Ale kdyby mě někam zavolali a zeptali se mě, jestli jsem podepsala jako svědek tyto závěti, musela bych říct, že jsou podvržené a že jsem je vyhotovila teprve nedávno a –“

S úsměvem ji přerušil „Proč to nenecháte na mně, slečno Baxterová? Vezměte si svých pět set dolarů a pusťte se do psaní.“

„Obávám se, že budu příliš nervózní, budete-li u toho, a nenapíšu to správně. Lepší bude, když vypracuji znění obou závětí, a vy si pak pro to přijdete později.“

Zavrtěl kategoricky hlavou. „Chci si ty dokumenty odnést co nejdřív. Nemám čas nazbyt.“

Virginia Baxterová ještě váhala, ale když si připomněla Masonovy pokyny, zašla k psacímu stolu, vyndala ze zásuvky několik starých úředních papírů s vytištěnou Bannockovou adresou a krabici nových karbonových papírů, všechno si připravila a začala psát.

Za půl hodiny byly obě závěti hotové. Návštěvník si vzal kopie obou dokumentů a pravil: „Zničte ty originály, Virginie. Nebo ne, radši je roztrhám sám.“

Sebral originály i průklepy, přeložil je a vsunul si je do kapsy. Vykročil ke dveřím, zastavil se, pokynul Virginii, uznale řekl „Jste správné děvče“ a odešel.

Dívala se za ním, dokud nevlezl do výtahu; pak zabouchla za sebou dveře, rozběhla se k telefonu, zavolala Masona a o překot mu vyprávěla, co se stalo.

„Máte nějaké ty kopie?“ zeptal se.

„Mám jen kopíráky,“ řekla. „Byl dost mazaný na to, aby si vzal originály i kopie, ale já jsem podle vaší rady použila pro každou stránku nový kopírák, a to mu ušlo. Udělala jsem to chytře, připravila jsem si předem šest stran úředního papíru, rozložila jsem si je na stole a z krabice vzala vždycky čerstvý kopírák. Takže je mám všechny, a když se podrží proti světlu, dá se dobře přečíst, co jsem psala.“

„Prima,“ řekl Mason, „přivezte to sem všechno ke mně do kanceláře tak rychle, jak dokážete.“

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Virginia seděla u psacího stolu proti Masonovi, který pečlivě prohlížel listy karbonového papíru.

Pootočil se na židli k Delle Streetové a řekl: „Dello, vezměte dva kusy lepenky o rozměrech těchto uhlových papírů, ty mezi ně vložte, aby se nepomačkaly, ani nepřehnuly, dejte to do obálky a zalepte ji.“

Když tak Della učinila, řekl Mason Virginii: „A vy teď několikrát napište své jméno přes zalepený okraj.“

„Proč to?“ zeptala se.

„Aby se poznalo, že obálku nikdo nerozlepil nad párou ani žádným jiným způsobem.“

Díval se, jak píše své jméno.

„A nyní,“ řekl, „nezdržujte se s autem, stejně byste neměla kde zaparkovat, a hrajeme o závod s časem. Chytněte si taxík a jeďte s touto obálkou co nejrychleji na poštu, adresujte ji sama sobě a odešlete ji doporučené.“

„Proč?“

„Dávejte dobrý pozor,“ odpověděl Mason, „Až vám pošta tuhle obálku doručí, neotvírejte ji. Nechtějí zalepenou, tak jak je.“

„Aha, už tomu rozumím,“ zvolala, „chcete mít doklad o tom, kterého dne jsem ji –“

„Přesně tak,“ řekl Mason.

Vzala obálku a chtěla odejít.

„Kolik máte doma proviantu, Virginie?“

„Cože?… Mám doma máslo, chleba, nějaké konzervy a trochu masa.“

„Vystačila byste s tím čtyřiadvacet hodin, kdyby bylo třeba?“

„Klidně.“

Mason řekl: „Odešlete tu obálku, vraťte se do svého bytu a zůstaňte tam, dejte na dveře řetěz a nikoho nepouštějte dovnitř. Kdyby k vám chtěl někdo přijít, řekněte, že máte návštěvu a nechcete být rušena. Zeptejte se na jméno a zavolejte mi.“

„Proč to?“ divila se. „Vy myslíte, že mi hrozí nějaké nebezpečí?“

„Nevím,“ odvětil Mason. „Není to vyloučeno. Už jednou vás chtěl někdo doběhnout a znemožnit vás. A já nechci, aby se to opakovalo.“

„To já taky nechci,“ řekla.

„No jistě,“ odpověděl. „Tak honem na poštu, pak domů a zůstat doma. Jasné?“

Když odešla, vrhla Della Streetová na Masona tázavý pohled. „Proč by měla být v nebezpečí?“

„Dello, přemýšlejte. Je tu poslední vůle. Ze dvou podepsaných svědků je jeden už mrtev. Byl tu pokus dostat druhého svědka do situace, kdy by jeho svědectví ztratilo věrohodnost. Teď je v chodu další fáze plánu.“

„Ale ty falešné závěti přece nemohou mít žádnou právní platnost?“

„Jak to můžete vědět?“ řekl Mason. „Kdyby zemřeli dva další lidé, co by se pak dělo?“

„Kteří dva lidé?“

„Lauretta Trentová a Virginia Baxterová. Dům paní Trentové by mohl vyhořet a dalo by se předpokládat, že shořela i její poslední vůle.

Hledaly by se kopie závěti, kterou sepsal notář Bannock, aby se podle nich dal stanovit její obsah. Najdou se kopie dvou závětí. Vyplývá z nich, že paní Trentová ztratila důvěru ke svým příbuzným a k lidem, kteří ji obklopovali.

Delano Bannock je mrtev. Dejme tomu, že by zemřela i Virginia Baxterová.“

Della Streetová nervózně zamrkala očima. „Proboha… vyrozumíte policii?“

„Zatím ještě ne,“ řekl, „ale nejspíš tak učiním v nejbližších několika hodinách. On je to totiž komplikovaný případ a advokát si nemůže dovolit jen tak někoho obvinit, aniž by měl v ruce něco ještě určitějšího, na čem by mohl stavět obžalobu.“

„Musíte toho mít v ruce ještě mnohem víc?“ zeptala se.

„No, už jen docela málo,“ ujistil ji.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Krátce předtím, než Mason zavřel kancelář, zavolal doktor Alton.

„Mohu přijít na pár minut za vámi?“ zeptal se. „Měl jsem odpoledne hrozně moc práce a plnou čekárnu a teprve teď jsem se uvolnil.“

„Budu tu na vás čekat,“ odpověděl Mason.

„Jsem tam za deset minut,“ řekl doktor Alton.

Mason zavěsil a obrátil se k Delle Streetové. „Máte už nějaké plány na večer, Dello? Mohla byste se mnou počkat na doktora Altona?“

„Ráda tu s vámi počkám,“ ochotně souhlasila.

„Můžeme pak spolu jít na večeři.“

„To sice zní jako rajská hudba uším každé sekretářky,“ zašveholila Della, „ale dovolte mi, abych vám připomněla, že jste dosud nevyinkasoval za tento případ ani dolar zálohy na krytí takových výloh.“

„Rozhodili jsme sítě,“ zažertoval Mason, „třeba ulovíme tučnou rybu. A nedovolte myšlenkám na finance brzdit nás v rozletu. Nekoukejte se na pravou stranu jídelního lístku, a je to.“

„A co má figura?“ vzdychla.

„Je perfektní,“ konstatoval Mason.

Usmála se. „Půjdu do předpokoje počkat na doktora Altona.“

„Předhoďte mi ho, hned jak přijde.“

Della Streetová odešla do předpokoje a za několik minut byla zpátky, a otvírajíc dveře, hlásila: „Doktor Ferris Alton“.

Doktor Alton vtrhl do kanceláře jak velká voda. Čišela z něho energie, ale i vnitřní napětí. Podal Masonovi ruku a řekl: „Skutečně mě velmi těší, pane Masone, že vás poznávám. Chci s vámi celou věc projednat osobně, proto jsem vás dnes vyrušil.

Mám sebou ty dvě sterilní lahvičky s materiálem, který jste si vyžádal – odstřižky nehtů a několik vlasů vytržených i s kořínky.

Mohu je dát analyzovat buď já sám, nebo vy, jak chcete.“

„Přenechte to radši mně,“ pravil Mason, „vzbudí to menší pozornost a znám laboratoř, která nám dodá výsledek testu v nejkratší době.“

„Dobře. Budu rád, když to zařídíte vy,“ řekl doktor Alton. „Ale teď, když jste mi naočkoval to podezření, mám nepříjemný pocit, že výsledky testu budou pozitivní. A že se ve vlasech projeví aspoň dvě místa vykazující arzén. První záchvat měla paní Trentová asi před sedmi a půl měsíci – to je, jak se domnívám, příliš dlouhá doba, aby zůstaly v organismu po jedu stopy. Druhý záchvat byl asi před pěti týdny a poslední před týdnem.“

„Zjistil jste si, co jedla?“ zeptal se Mason.

„Nebyl jsem zas tak docela naivní,“ opáčil Alton. „Chtěl jsem přijít na to, jestli chorobu vyvolala alergie nebo čemu jsem byl spíš nakloněn věřit, kontaminovaná potrava. A ve všech třech případech jedla předtím mexickou kuchyň.“

„Kdo vařil?“ zajímalo Masona.

„Paní má šoféra jménem George Eagan. Pracuje u ní už delší čas. Velmi si ho oblíbila – samozřejmě jen jako zaměstnance, je ještě dost mladý – Řekl bych, že je mezi nimi značný věkový rozdíl, asi tak patnáct let.

Ten ji všude vozí a stará se o jídlo, kdykoliv se podává jídlo venku v přírodě. Když se pořádá piknik, Eagan opéká maso a brambory, a nejenže uvaří, ale i jídlo naservíruje, udělá topinky a všechno, co je třeba. Zřejmě je v tom směru velmi šikovný.

Umí taky vařit mexická jídla, o kterých jsem se už zmínil, a dělá je venku na rožni.“

„Okamžik, okamžik,“ přerušil ho Mason. „Pochybuji, že by paní Trentová jedla sama. Jistě byli pozvaní i jiní lidé.“

Doktor Alton pokračoval: „Když jsem zjišťoval okolnosti jejího onemocnění, neměl jsem nejmenší podezření, že by mohlo jít o otravu jedem. Proto jsem se vyptával pouze na to, co jedla ona. O druhé lidi jsem se nestaral. Avšak mám za to, že se toho pikniku zúčastnili i další příbuzní. Šofér Eagan vařil, ale onemocněla pouze paní Trentová.“

„Aha,“ řekl Mason.

„Bylo-li to travičství, a jsem už o tom přesvědčen, pak to bylo provedeno velmi odborně… Jsem teď, pane Masone, za svou pacientku zodpovědný. Rozhodně se to už nesmí opakovat.“

„Řekl jsem vám přece, co máte udělat,“ zvýšil hlas Mason, „Obstarejte tři zdravotní sestry, a ať ji nespustí z očí čtyřiadvacet hodin denně.“

Doktor Alton zavrtěl hlavou. „To asi nepůjde.“

„Proč ne?“ ostře na něho vyjel Mason.

Doktor Alton odpověděl: „Nemáme co činit s dítětem, pane Masone, ale se zralou ženou, která ráda prosazuje svou, je svéhlavá a řeknu vám, pane Masone, musel jsem si hodně vymýšlet, abych ji přesvědčil, že musí držet speciální dietu.“

Mason se na něj přísně podíval: „Kolik u ní máte ošetřovatelek?“

„Jenom jednu, tu, co u ní čas od času bývá.“

„Jak jste získal kousíčky nehtů a ty vlasy?“

Doktor Alton odpověděl poněkud zdráhavě: „Musel jsem užít malé lsti. Zatelefonoval jsem ošetřovatelce a oznámil jí, že paní Trentové nasazuji nový lék, který může vyvolat silné svěděni, ale že se absolutně nesmí škrábat. Aby jí radši nakrátko ostříhala nehty a aby jí vysvětlila, proč to musí být. Dále jsem sestře sdělil, že dám udělat rozbor pacientčiných vlasů, zda ty její zažívací potíže nevyvolala nějaká alergie na šampon nebo barvu na vlasy. Pak jsem sestře nařídil, aby odstřižky nehtů a pramínek paniných vlasů dala do sterilních fiól.“

Mason poznamenal: „Sestry absolvují přednášky o jedech a o léčbě otrav. Myslíte, že jí to nepřipadlo podezřelé?“

„Určitě ne,“ ujistil ho doktor Alton. „Řekl jsem jí, že je pro mne případ paní Trentové hádankou a nezdá se mi, že by její chorobu vyvolávala jen kontaminovaná potrava. Mohlo by jít o kombinaci více příčin.“

„Nedala najevo, že po ní žádáte něco neobvyklého?“ zeptal se Mason.

„Ale kdepak. Přijala to jako každá správná zdravotní sestra, bez komentáře. Řekl jsem jí, aby objednala taxi, a ihned mi ty vlasy a nehty poslala ve sterilních lahvičkách do mé ordinace.“

Mason řekl: „Znám laboratoř specializující se na soudní lékařství a toxikologii, která by nám velmi rychle sdělila výsledek, ne sice kvantitativní rozbor, ale zjištění, zda je ve vzorcích arzén přítomen či nikoliv.“

„Jak asi brzy byste to mohl mít?“

„Asi tak po večeři, doktore.“

„Zavolejte mě pak, prosím vás,“ požádal ho doktor Alton.

„Zavolám,“ slíbil Mason, „a jak jste zařídil, aby byla vaše pacientka celých dvacet čtyři hodin chráněna?“

Doktor Alton uhnul očima před jeho pohledem. „Drahý Masone,“ odpověděl. „Řeknu vám to docela upřímně. Málem jste mě po telefonu přesvědčil, a když jsem pak probíral příznaky pacientčiny nemoci, byl jsem přesvědčen, že máte pravdu. Ale po zralé úvaze jsem došel k názoru, že nemohu vyžadovat tak drastická bezpečnostní opatření, dokud nebudu znát výsledek laboratorních testů. Udělal jsem ovšem preventivní kroky, které prozatím bohatě stačí.“

„Jaké jsou to kroky?“ zeptal se Mason chladně a se zřejmým nesouhlasem.

„V příštích několika hodinách nemůže paní Trentovou opravdu nic ohrozit, už proto ne, že je u ní zdravotní sestra Anna Fritchová. Přesto jsem sestře kladl na srdce, že pacientka musí dnes večer dostat nedráždivou dietu, a to nic jiného než vejce na měkko s topinkou. Přikázal jsem jí, aby jak vejce, tak topinku připravila sama, a vejce aby byla podávána ve skořápce, takže by nebylo možné ochutit je kořením.“

„No dobře,“ řekl znechuceně Mason, „jak jste to zařídil, tak jste to zařídil. Dejte mi číslo, kam vám můžu večer zavolat. Zavezu ty lahvičky do laboratoře a požádám o co nejrychlejší rozbor… A jaký navrhujete další postup, bude-li výsledek testů pozitivní, to jest prokáže-li se přítomnost arzénu?“

Tentokrát se doktor Alton podíval Masonovi pevně do očí. „V tom případě zajdu za pacientkou a oznámím jí, že její onemocnění nebylo ani alergického, ani bakteriálního původu, ale že šlo o otravu arzénem. Navrhnu jí provést mimořádná bezpečnostní opatření a vysvětlím jí, že průběh jejích příznaků ve mně budí silné podezření, že šlo o záměrné podání jedu s úmyslem připravit ji o život.“

Mason podotkl: „Předpokládám, že si uvědomujete, jakou to vyvolá reakci u příbuzných, policie a lidí v domácnosti. Budou o vás říkat, že jste blázen a panikář, a obviní vás, že je chcete připravit o její náklonnost.“

„To se nedá nic dělat. Je to má lékařská povinnost.“

„No dobře,“ souhlasil Mason, „laboratorní výsledky bychom měli dostat nejpozději do půl desáté. Jediné, v čem s vámi nemohu souhlasit, je zajištění bezpečnosti paní Trentové do té doby.“

„Já vím, já vím,“ odbyl ho doktor Alton. „Probíral jsem všechna pro i proti sám se sebou a jsem si zcela jist, že je to nejlepší řešení. Přejímám za své rozhodnutí plnou odpovědnost, koneckonců, jak víte, má odpovědnost to i je.“

Mason pokynul delle Streetové. „Pojďte, Dello, zajdeme do laborky, a předáme jim vzorky, aby mohli začít pracovat a co nejdřív nám sdělit, na čem jsme.“

„A samozřejmě,“ připomněl ještě doktor Alton, „zůstává všechno jen mezi námi. Jde mi o policii a pochopitelně o novináře. Tyhle věci vždycky nějak proniknou do tisku, když se do toho zaplete policie. A já vím, jak by na takovou publicitu reagovala Lauretta Trentová – vyskakovala by až do stropu. Přestal bych pro ni jako lékař existovat.“

Mason odpověděl: „Já u tohoto případu, milý doktore, zastávám víceméně funkci veřejného žalobce. De facto nemám žádného klienta. Logicky vzato by mou klientkou měla být paní Trentová, ale já jí to rozhodně nemám v úmyslu nabízet.“

„Nebude toho ani třeba,“ opáčil doktor Alton. „Sám k paní Trentové zajdu v tu chvíli, kdy se potvrdí pozitivní nález v jejích vlasech a nehtech, a vysvětlím jí, co jste pro ni udělal a jak cenná byla vaše pomoc.

A ujišťuji vás na svou odpovědnost, že vám paní Trentová okamžitě proplatí jakoukoliv rozumnou částku, o niž požádáte.

Avšak…“ a doktor Alton si odkašlal, „v případě, že se vaše podezření ukáže neopodstatněné, pane Masone, pak… tedy chci říct –“

Mason se vesele zašklebil a skočil mu do řeči: „Chcete říct, že v případě, že biju na falešný poplach, ponesu všechny výlohy sám a ještě u vás ztratím renomé.“

Doktor Alton odpověděl: „Vyjádřil jste to mnohem pádněji, než bych to byl řekl já, ale velmi přesně.“

Mason ukončil rozhovor: „Zavolám vás mezi devátou a desátou, a pak to už bude vaší věcí.“

„Děkuji vám,“ pravil doktor Alton, podal advokátovi ruku a odešel.

Della Streetová pohlédla zkoumavě na Masona: „Máte nějaké výhrady vůči doktoru Altonovi?“ zeptala se.

Mason přisvědčil: „Víte, Dello, pořád se mi vtírá myšlenka, co jestli je doktor Alton uveden mezi budoucími dědici v závěti paní Trentové?“

Della Streetová na něj ohromeně vykulila oči. „Probůh,“ řekla, „vy si myslíte…?“

„Přesně tak, Dello,“ odpověděl Mason, když se její hlas vytratil do ticha, „Ale teď jedeme na večeři a po cestě se stavíme v laboratoři.“

„Seznámíte doktora Altona s výsledkem testů? Jestli je jedním z budoucích dědiců – Ovšem, za těchto okolností –“

„Já vám rozumím, Dello,“ odpověděl Mason, „řeknu mu to a pak půjdu a zajistím, aby byla paní Trentová chráněna proti každému dalšímu tak zvanému gastroenterickému onemocnění.“

„To by tedy byla situace,“ řekla Della.

„To by opravdu byla!“ souhlasil Mason.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Mason a Della Streetová v klidu a pohodě večeřeli.

Předtím požádala Della Streetová laboratoř, aby jim zavolali do restaurace. Pan vrchní, který věděl, že hosté čekají na důležitý hovor, pobíhal v blízkosti a občas po nich hodil očkem.

Della Streetová se spokojila s malým steakem a pečenou bramborou, ale Mason si poručil extra silný polokrvavý kus mladého hovězího žebra a velkou láhev Guiness Stout, zeleninový salát a plněný brambor. Konečně advokát odstrčil svůj talíř, dopil do poslední kapky černé pivo, usmál se na Dellu a řekl: „Není to ohromné, takhle si v klidu posedět u večeře, vědět, že nemarníme čas, a přesto nemuset spěchat, nemuset se honit –

Laboratoř pro nás pracuje na testech, Paul Drake je připraven kdykoliv – á,“ přerušil Mason své horování, „už k nám kvapí Pierre s telefonem.“

Vrchní číšník důležitě přispěchal ke stolu, vědom si toho, že ho pozoruje mnoho párů očí. Zastrčil šňůru do zásuvky. „Váš hovor, pane Masone,“ řekl.

Mason si vzal sluchátko a ohlásil se. „Tady Mason.“ Telefonistka pravila: „Chvilečku prosím, pane Masone.“ Pak bylo slyšet cvaknutí a „Mluvte, prosím!“

„Tady Perry Mason,“ ohlásil se znovu advokát. Laboratorní technik hovořil skřípavým monotónním hlasem jako stroj. „Objednal jste si analýzu vlasů a nehtů na arzén. Obě reakce byly pozitivní.“

„V jakém množství?“ zeptal se Mason.

„Nedělal jsem kvantitativní analýzu. Pouze testy. Ale mohu vám sdělit další údaj. Ve vlasech jsem našel dva proužky arzénu, což ukazuje, že jed byl podán dvakrát, v čtyřtýdenním intervalu mezi oběma dávkami. Nehty také vykazují přítomnost arzénu, ale nesahají časově tak daleko.“

„Mohl byste ještě provést rozbor, který by mi dal představu, o jak velké množství jedu šlo?“

„Nikoliv s materiálem, který tu momentálně mám. Měl jsem dojem, že ta věc velice spěchá, a použil jsem všechen materiál na testy udávající reakci na jed.“

„To je v pořádku,“ řekl Mason, „velice vám děkuji a prosím vás, nikde se o tom nezmiňujte.“

„Žádné hlášení na policii?“

„Ne,“ řekl Mason, „rozhodně ne.“

Advokát zavěsil, tužkou načmáral výši zpropitného na účet, který mu přinesl Pierre, podepsal ho a podal vrchnímu desetidolarovou bankovku.

„To je pro vás, Pierre. Děkuji.“

„Ó, mnohokrát děkuji, pane,“ pravil Pierre. „Spojení bylo v pořádku? Bylo dobře slyšet?“

„Slyšet bylo výborně,“ odtušil Mason.

Pak pokynul Delle Streetové a opustili restauraci. U nedaleké telefonní budky se Mason zastavil, vhodil do přístroje minci a vytočil noční číslo doktora Altona. Uslyšel zazvonění telefonu a téměř okamžitě se ozval doktorův hlas: „Ano, ano. Haló, haló!“ Bylo zřejmé, že lékař úzkostlivě čekal u aparátu.

„Tady Perry Mason, doktore,“ řekl advokát. „Oba testy jsou pozitivní. Test vlasů prokázal, že arzén byl podán dvakrát, asi čtyři týdny po sobě.“

V aparátu se rozhostilo napjaté ticho, potom doktor Alton téměř zasténal: „Dobrý bože!“

Mason mu připomněl: „Jde o vaši pacientku, doktore.“

Alton odpověděl: „Podívejte, Masone, já mám důvod se domnívat, že jsem uveden v závěti paní Trentové jako jeden z obmyšlených dědiců. Celá tahle věc mě přivádí do krajně trapného postavení. Jakmile to paní Trentové ohlásím, její rodina se na mě vrhne a bude trvat na přizvání dalšího lékaře k prověření mé diagnózy.

A potom, až lékař potvrdí naše podezření, budou přinejmenším naznačovat, že jsem měl zájem urychlit své dědictví.“

Mason suše poznamenal: „Snad byste se měl aspoň chvilku zamyslet nad tím, co se stane, když paní nic neoznámíte a ona dostane čtvrtý záchvat, jemuž podlehne.“

„Celou uplynulou hodinu jsem nic jiného nedělal, než chodil po pokoji a uvažoval o tom,“ hájil se doktor Alton. „Já vím, že jste nebyl spokojen s bezpečnostními opatřeními, která jsem pro paní Trentovou zařídil. Myslel jste si, že jsem se měl se svým podezřením svěřit aspoň ošetřovatelce a postarat se – Ach, já vím, teď už je na všechno pozdě.

Já tam tedy teď půjdu, Masone, ale byl bych velice rád, kdybyste byl při tom, až budu hovořit se svou pacientkou. Cítím, že budu potřebovat profesionální posilu a taky možná i právního zástupce. Chci vás tam mít, abyste potvrdil zjištěná fakta. Postarám se, aby vám paní Trentová dobře zaplatila. Beru si to na starost.“

„Jaká je tam adresa?“ zeptal se Mason.

„Jeto velice impozantní vila na Alicia Drive, číslo 2112. Hned se tam vypravím. A budu-li tam dřív než vy, počkám na vás. Jestli tam dorazíte přede mnou, zaparkujte na ulici u chodníku a počkejte na mě vy.

Sice tam vede klikatý příjezd až k hlavnímu vchodu, ale jediné místo, kde můžete nepozorovaně čekat, je na ulici u chodníku.“

„Dobrá,“ souhlasil Mason, „Della Streetová, moje sekretářka, a já tam teď hned jedeme.“

„Já vás přece jenom asi předhoním,“ uvažoval doktor Alton nahlas, „a v tom případě budu parkovat u chodníku.“

„Máte už jasnou představu, jak na to půjdete?“ otázal se Mason.

Doktor Alton odpověděl: „Byl jsem příliš dlouho moc velký optimista. Spíš bych měl říci, že jsem se choval zbaběle.“

„Řeknete jí to všechno?“

„Všechno. Řeknu jí, že jí jde o život. Že jsem udělal nesprávnou diagnózu. Zkrátka a dobře, spustím řetězovou reakci.“

„Vy tu ženu znáte. Jak myslíte, že bude reagovat?“ otázal se Mason.

„Tak dobře ji zas neznám,“ odpověděl doktor Alton.

„Nejste už dost dlouho jejím osobním lékařem?“

„To jsem a už řadu let,“ připustil doktor Alton, „ale přesto nedokážu odhadnout, jak se k takové věci postaví. Je to nevyzpytatelná žena.“

„To zní zajímavě,“ podotkl Mason.

„Vám to snad připadá zajímavé,“ řekl doktor Alton, „ale pokud jde o mne, je to katastrofa.“

„Ale, ale, neberte si to tak k srdci,“ utěšoval ho Mason. „Lékaři zpravidla nepředpokládají travičství a z lékařských záznamů přece víme, že všechny případy otravy arzénem byly ošetřujícím lékařem zprvu diagnostikovány jako zažívací obtíže velkého rozsahu.“

„Já vím, já vím,“ odpověděl sklíčeně doktor Alton, „vám se to lehce řekne, ale co já? Teď musím sníst, co jsem si nadrobil.“

„Takže,“ uzavřel Mason rozhovor, „se tam setkáme.“

Advokát zavěsil a kývl na Dellu Streetovou.

„Informujte Paula Drakea, Dello. A pak půjdeme. Nemůžeme ho v tom nechat samotného.“

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Ulici Alicia Drive našel Mason bez obtíží. Zvolna po ní jel, až na svahu po pravé straně ulice ve světle pouličních lamp zahlédl velkolepou bílou vilu, k jejímuž vchodu vedla klikatící se příjezdová cesta.

U chodníku kousek od jejího ústí stálo auto s rozsvícenými parkovacími světly. Bylo vidět siluetu muže za volantem.

„Jestli se nemýlím, je to doktor Alton.“

Advokát zvolna zajel k chodníku a zůstal stát za prvním vozem. V tu chvíli otevřel doktor Alton dveře auta a několika kroky přešel k Masonovi, sedícímu za volantem. „Máte dobrý čas. Tak můžeme jet.“

„S oběma auty?“ zeptal se Mason.

„Proč ne? Pojedu napřed, vy jeďte za mnou. U vchodu je parkoviště, totiž je tam dost místa pro tři vozy. Nechte stát auto za mým.“

„Tak jeďme,“ řekl Mason.

Doktor Alton chvilku otálel, pak se napřímil v ramenou a s ponurým výrazem ve tváři kráčel k autu. Nastartoval, zapnul reflektory a rozjel se po elegantně zakřiveném příjezdu nahoru k domu. Mason ho následoval, zaparkoval, galantně pomohl Delle z auta a vedl ji po schodech k prostornému kamennému odpočívadlu před hlavním vchodem.

Doktor Alton stiskl zvonek.

Asi předpokládal, že mu otevře některý sloužící, protože sebou zjevně trhl, když spatřil ve dveřích zavalitého modrookého pána, tak uprostřed padesátky.

„Jeje, pan doktor, dobrý večer,“ pozdravil zavalitý pán a okamžitě dodal: „Co se děje? Stalo se něco?“

Doktor Alton řekl důležitým tónem: „Náhodou jsem jel kolem… a napadlo mě, že se zajdu podívat za paní Trentovou.“

Pán zkoumavě pohlédl modrýma očima na Perry Masona a Dellu Streetovou. „A co tito lidé?“ zeptal se.

Doktor Alton, vyvedený tímto setkáním zřejmě z míry, nejevil nejmenší chuť do představování.

„Ti jdou se mnou,“ řekl úsečně a vešel do domu.

Mason vzal Dellu pod paží a s vlídným, ale neosobním úsměvem vykročil za doktorem Altonem k širokému schodišti.

„Halo, počkejte!“ zavolal na ně zavalitý pán. „Co to má všechno znamenat?“

Doktor Alton se otočil, zakabonil se a rozhodl se už neuhýbat: „Požádal jsem tyto lidi –“

„Ale vždyť je to advokát Perry Mason,“ skočil mu do řeči zavalitý pán, „viděl jsem ho mnohokrát v novinách.“

Doktor Alton s chladným, profesionálním odstupem řekl: „Ano, správně – Je to pan Perry Mason, a jestli vás zajímá, kdo je ta mladá dáma, tak to je jeho sekretářka Della Streetová. Chci, aby si pan Mason promluvil s paní Trentovou.“

Pak se sotva postřehnutelnou odmlkou dodal: „To je pan Boring Briggs, švagr mé pacientky.“

Pan Briggs však toto představování nevzal na vědomí.

„Řeknete mi, oč se jedná?“ zeptal se. „Chcete snad sepisovat poslední vůli, nebo co? Co se stalo? Snad neměla Lauretta zase záchvat?“

Doktor Alton zvysoka opáčil: „Já osobně bych dal přednost tomu, aby vám potřebné informace poskytla raději sama paní Trentová než já. Ale jestli vás to uklidní, pak Mason je tu se mnou. Paní Trentová si ho nepozvala.“

„No dobře, dobře, nemusíte být hned dotčený,“ řekl Briggs. „Pochopitelně jsem se trochu polekal. Byl jsem venku. Vrátil jsem se před několika minutami. A vtom se tu objeví lékař s advokátem, nota bene v tuto pozdní dobu, proto jsem si myslel, že snad mám právo na vysvětlení. Nic víc jsem nechtěl.“

„Půjdeme teď nahoru,“ řekl doktor Alton přezíravým hlasem. „Račte, prosím, tudy.“ Rozmáchlým gestem ukázal na schodiště, a už po něm kráčel. Mason a Della Streetová mu šli v patách.

Pan Briggs zůstal stát dole u schodů a pozoroval je s výrazem zamračeným a zamyšleným.

Když doktor Alton vyšel nahoru do patra, pustil se dlouhými kroky chodbou. Na vteřinu se zarazil, pak zaklepal na jedny dveře.

Otevřela je žena.

Doktor Alton ženu představil. „To je slečna Anna Fritchová, zdravotní sestra.“

„Slečno Fritchová, tohle je sekretářka pana Perry Masona slečna Della Streetová a pan Perry Mason, advokát.“

Oči se jí rozšířily. „Dobrý večer, dobrý večer.“

Doktor Alton vešel do pokoje a podržel dveře Delle Streetové a jejímu šéfovi. „Jak se daří pacientce?“ zeptal se.

Ošetřovatelčiny oči se střetly s jeho pohledem. Tiše řekla: „Odešla.“

Tváří doktora Altona projelo zděšení. „Chcete snad říct, že…“

„Ne, ne,“ rychle ho ujistila ošetřovatelka, „jenom odešla někam pryč.“

Doktor Alton se zamračil. „Řekl jsem vám, že máte být opatrná na její dietu, a –“

„To ano,“ skočila mu sestra do řeči, „a to se taky stalo. K večeři jsem jí dala suchou topinku, kterou jsem sama opekla na opékači, a dvě vejce na měkko. Sama jsem oloupala skořápku a nedala jsem jí na ně žádné koření. Možná, že jsem to až trošku přehnala. Trvala jsem na tom, že musí ty vejce sníst bez soli, protože si nepřejete, aby večer snědla jakékoliv chuťové přísady.“

„Vy jste jí neřekla, že má zůstat doma?“

„Nic takového jste mi přece nepřikázal.“

„Jede vozem?“

„Myslím, že ji veze šofér Eagan.“

„Jak dlouho je pryč?“

„To nevím. Ani jsem nevěděla, že odchází. Nešla mým pokojem. Z její ložnice vedou dveře do chodby. Můžete se sám podívat.“

Ošetřovatelka přešla pokojem ke dveřím do sousední místnosti a otevřela je.

Byla to obrovská ložnice s tapetami samá růže, s nepřímým osvětlením, se širokou postelí, s telefonem na nočním stolku a se šesti pohodlnými židlemi. Otevřené dveře vedly do koupelny a další dveře na chodbu.

„Paní vám oznámila, že odchází?“

„Vůbec jsem to netušila.“

„V kolik hodin jste jí dala ta vajíčka s topinkou?“

„Asi v sedm a zdůraznila jsem, že si nepřejete, aby jedla cokoliv jiného.“

„Co říkala, když jste jí oznámila, že mám podezření na alergii a že potřebuji vzorek jejích vlasů a nehtů?“

„Byla velmi ochotná. Říkala, že by byla velice ráda, kdyby se zjistila příčina jejích obtíží, a že se jí stejně nezdálo, že by to měla z jídla. Prý ji už napadlo, jestli to není něco alergického.“

Doktor Alton zvýšil hlas: „Je krajně, opravdu krajně důležité, abych paní viděl. – Nevíte, kdy se vrátí?“

Zavrtěla hlavou.

„Ani v kolik odešla?“

„Nevím, pane doktore. Je to, jak jsem vám řekla. Šla jsem se na ni po večeři podívat, ale byla už pryč.“

„Určitě nemůže být někde v domě?“

„Určitě ne. Ptala jsem se po ní, ale někdo mi řekl, že si brala auto a odjela.“

Doktor Alton šel ke dveřím sestřiny ložnice a zavřel je. Pak zavřel i dveře na chodbu a obrátil se k Anně Fritchové.

„Nebylo vám to divné, že potřebuji vzorek nehtů a vlasů?“

Uhnula očima před jeho pohledem.

„Nebylo, nebo bylo?“

„Překvapilo mě to.“

„Měla jste nějaké podezření?“

„No víte – ten váš požadavek – a instrukce ohledně jídla – každopádně jsem připravila paní večeři sama a nikomu jsem nedovolila se k jídlu ani přiblížit.“:

„Takže jste nějaké podezření měla.“

„Upřímně řečeno, ano.“

Dveře z chodby se otevřely a do pokoje vtrhl Boring Briggs ve společnosti jiného pána.

„Žádám vás, abyste mi vysvětlil, co se tu vlastně děje,“ rozkřikl se Briggs.

Doktor Alton zvysoka pohlédl na oba pány: „Dávám ošetřovatelce instrukce,“ pravil.

„A k tomu potřebujete právního zástupce?“ vybafl Briggs.

Doktor Alton se obrátil na Masona: „Pane Masone, představuji vám druhého švagra paní Trentové pana Gordona Kelvina.“

Kelvin, distingvovaný muž vysoké postavy, působící dojmem frustrovaného herce, udělal krůček kupředu, lehce se uklonil a podal Masonovi vznešeným gestem ruku. „Těší mě, pane Masone,“ pravil a po chvilce dodal: „Smím se zeptat, co vás sem přivedlo?“

„Přišel jsem za paní Trentovou.“

„Poněkud neobvyklá hodina pro návštěvu,“ poznamenal Kelvin.

S odzbrojujícím úsměvem Mason odpověděl: „Zařídil jsem si život tak, že se nepodřizuji konvencím, a už dlouho neupouštím od věcí, které chci udělat, jen proto, že jsou nezvyklé, podivné, zvláštní či nekonvenční.“

A roztomile se usmál na oba nasupené pány.

Ti se po sobě podívali. „Teď není čas na vtipkování,“ pravil Kelvin.

„Já ale nevtipkuji, já přesně říkám, jak to je,“ odvětil Mason.

Briggs se postavil před doktora Altona. „Řeknete už nám konečně pravý důvod vaší návštěvy?“

Doktor Alton se na zlomek vteřiny zarazil, pak odpověděl: „Ano, řeknu vám důvod naší návštěvy. Udělal jsem paní Trentové chybnou diagnózu.“

„Je to možné?“ zvolal překvapeně Briggs.

„Ano, stalo se to.“

„Chybnou diagnózu?“ zeptal se Kelvin.

„Ano, chybnou diagnózu.“

„A vy se k tomu přiznáváte?“

„Jistě.“

A oba pánové opět na sebe pohlédli.

„Řekl byste nám laskavě, o jakou tedy jde chorobu?“ zeptal se Briggs.

„Chceme vědět, jestli to je… něco vážného,“ doplnil ho Kelvin.

„O tom nepochybuji,“ suše řekl doktor Alton.

„Naše manželky nejsou doma, ale vrátí se každou chvíli. Snad jim, jako sestrám paní Trentové, budete spíš… ehm… ochoten podat bližší informace,“ řekl Briggs.

„Budou po vás chtít vysvětlení,“ opět ho doplnil Kelvin.

„Dobře,“ řekl podrážděně doktor Alton, „vysvětlím vám to. Diagnóza, kterou jsem udělal, byla nesprávná. Domníval jsem se, že vaše švagrová trpí gastroenterickou poruchou, vyvolanou požitím kontaminované potravy.“

„A teď tvrdíte, že vaše diagnóza nebyla správná?“ zeptal se Briggs.

„Ano,“ odvětil doktor Alton, „byla chybná.“

„A jaká je tedy správná diagnóza?“ zeptal se Kelvin.

„Někdo jí podal arzén s úmyslem ji otrávit,“ řekl doktor Alton.

Šokované ticho, nastalé po jeho slovech, přerušil hlučný příchod dvou žen, podobných si jako vejce vejci. Jejich zevnějšek prozrazoval, že utrácejí spousty peněz i času v salónech krásy a že se právě z podobného zařízení vracejí.

Byly tak utažené do korzetu, že se pohybovaly toporně jak dřevěné loutky, brady jim pyšně čněly do výše a měly krásně udělané vlasy.

Doktor Alton je představil: „To je paní Briggsová a paní Kelvinová – pan Perry Mason. A to je slečna Streetová, sekretářka pana Masona.“

Paní Kelvinová, snad o pár let starší než její sestra, ale s bystrýma zvídavýma očima, se okamžitě chopila iniciativy. „Co se to tu děje?“ zeptala se.

Boring Briggs odpověděl: „Doktor Alton nám právě sdělil, že udělal chybnou diagnózu Laurettina onemocnění a že vůbec nešlo o otravu zkaženým jídlem, ale o otravu arzénem.“

„Arzénem!“ vyjekla paní Kelvinová.

„To je blbost!“ zaječela paní Briggsová.

„Vypadá, že si je tím jist,“ řekl Gordon Kelvin, „zřejmě –“

„Nesmysl! Kdo se zmýlí jednou, může se mýlit i podruhé. Já osobně si myslím, že Lauretta potřebuje jiného lékaře.“

Doktor Alton prohodil: „Můžete si s ní o tom promluvit.“

Boring Briggs se zeptal: „Řekněte, přijde tohle všechno do novin?“

„Pokud to tam nedáte sami, tak ne,“ řekl doktor Alton.

„Jste v kontaktu s policií?“

„Prozatím ne,“ řekl Mason.

Chvíli nikdo nepromluvil.

Pak Mason klidně pokračoval: „Do značné míry to záleží na vás, dámy a pánové. Chápu, že to není situace, kterou byste chtěli vidět zveřejněnou v tisku. A také si umím představit, že jste doktorovu zprávu přijali se smíšenými pocity, ale máme před sebou fakta a bouřit se proti faktům nemá smysl.“

„Jak víte, že to jsou fakta?“ otázal se Briggs.

Mason na něj zpříma pohlédl a chladně řekl: „Máme laboratorní testy. Máme pozitivní výsledky.“

„Přece nemůžete prokázat něco, co už je dávno pryč,“ mínil Boring Briggs.

Mason mu vysvětlil: „Není obecně známo, že arzén má velkou slučivost s vlasy i nehty. Jakmile se arzén dostane do organismu, usadí se ve vlasech a nehtech a zůstává tam dlouhý, dlouhý čas. Dnes kvečeru si doktor Alton vzal od paní Trentové vzorek nehtů a vlasů a já osobně jsem dal udělat rozbor v laboratoři, která je naprosto spolehlivá.

Výsledek testů zněl: otrava arzénem. Ve vlasech bylo dokonce možno vysledovat i intervaly, v nichž byl jed podáván.

Tady doktor Alton jakožto osobní lékař madam Trentové je nejpovolanější osobou podat vám potřebné informace.“

„Snažím se ochránit život své pacientky,“ navázal Alton na Masonova slova. „Domnívám se, že jsem ji ošetřoval dost dlouho, abych něco věděl o její povaze. Až jí oznámím, že byla obětí opakovaného pokusu otrávit ji arzénem, tak tu něco zažijeme.“

„To bych řekla,“ souhlasila paní Briggsová. „Lauretta bude řádit jak pominutá.“

„Jedna dávka arzénu,“ pokračoval doktor Alton, „by mohla koneckonců být dílem náhody, dvě dávky už ukazují na záměrný pokus o vraždu. A zde byly dávky tři.“

Všichni se odmlčeli.

Po chvíli se zeptala paní Kelvinová: „Jsou ty testy naprosto spolehlivé – chci říct, nemůže jít o omyl?“

„Jsou naprosto spolehlivé. Nemůže dojít k omylu,“ potvrdil Mason.

Paní Briggsová řekla: „Poprvé se jí udělalo hrozně špatně po španělském jídle, co griloval George dole na patiu.“

„Ale jedli jsme to všichni,“ připomněla paní Kelvinová. „Aspoň tenkrát, poprvé.“

„A jenom Laurettě bylo pak zle,“ podotkl její manžel.

Doktor Alton řekl: „Španělská jídla jsou přímo ideální pro podání arzénu. Jeho pachuť se v nich úplně ztratí.“

„Podruhé jí bylo špatně,“ rozpomínala se paní Briggsová, „když George zase něco kuchtil venku.“

„Kdo je to ten George?“ zeptal se Mason.

„George Eagan, Laurettin šofér,“ odpověděl Gordon Kelvin.

„On tu taky zaskakuje za kuchaře?“ zajímalo Masona.

„On tu zaskakuje skoro za každého a téměř ve všem. Lauretta s ním tráví většinu času.“

„Podle mého názoru příliš mnoho času,“ dala průchod své ne-libosti paní Kelvinová. „Ten člověk se určitě snaží ovládnout její myšlenky.“

Mason se otázal: „Nevíte náhodou, jestli je uveden v závěti paní Trentové?“

Zaraženě se po sobě podívali.

„Zná někdo z vás ustanovení poslední vůle paní Trentové?“ vyptával se dál Mason. „Pokud vím, byl právním zástupcem paní Trentové za svého života advokát Delano Bannock. Ví někdo z vás, jestli závěť paní Trentové je ta, která byla sepsána v Bannockově kanceláři, nebo jestli šla po Bannockově smrti k jinému advokátovi?“

Kelvin odpověděl: „Lauretta žárlivě střeží své soukromí. Možná že má pocit, že s ní žije moc členů její rodiny. Je velmi tajnůstkářská, pokud jde o její osobní záležitosti,“

„A finanční záležitosti,“ dodala paní Briggsová.

„V obojím, jak v osobních, tak i ve finančních záležitostech,“ řekla paní Kelvinová.

Mason varovně řekl: „Mám důvod být přesvědčen, že se teď situace vyhrocuje.“

„Jak se vám podařilo dostat od Lauretty vlasy a vzorek nehtů?“ zeptal se Kelvin.

„Pověřil jsem tím ošetřovatelku,“ odpověděl doktor Alton.

Kelvin se obrátil na Annu Fritchovou: „Věděl George Eagan o tom, že si berete od paní vzorek vlasů a nehtů?“

„Řekla mu to,“ odvětila sestra. „Překypovala radostí nad tím, že by její obtíže mohly být alergického původu. Měla výbornou náladu.“

„Alergického původu?“ podivil se Kelvin.

Doktor Alton se k němu natočil: „Vysvětlil jsem sestře Fritchové,“ pravil, „že by pacientčiny záchvaty mohly být akutní prudkou reakcí na některý druh vlasové kosmetiky, a požádal jsem ji, aby pacientce vyřídila, že potřebuji pramínek jejích vlasů a také odstřižky jejích nehtů kvůli testům na alergii. A zároveň aby jí řekla, že jí předpisuji nový lék, který by mohl působit velmi dráždivě na pokožku, a že by už proto bylo dobře, kdyby se nehty ostříhaly nakrátko, aby si nemohla kůži rozškrabat.“

Kelvin pokýval rozvážně hlavou a řekl: „Já se domnívám, že místo abychom tu jen stáli a zlobili se na doktora Altona, že bychom mu měli poděkovat a začít něco dělat.“

„Ale co?“ zeptal se Briggs.

„Pokusit se najít Laurettu, to zaprvé.“

Kelvinová manželka namítla: „Odjela s tím svým šoférem. Bůhví kam jeli a kdy se vrátí. Kde ji chceš hledat? Chceš se obrátit na policii?“

„To samozřejmě ne,“ řekl uštěpačně Kelvin, „ale známe několik míst, kde by mohla být. Je tu pár restaurací, kam ráda chodívá. Má i několik přátel, u nichž by mohla být, a těm bychom mohli zavolat. Sedněme si teď k telefonu a obvolejme je. Ale pozor, nesmíme dát najevo žádné mimořádné znepokojení.

Nejvhodnější bude, když budete telefonovat vy, děvčata. Zavolejte jejím přátelům a prohoďte, že už je sice dost pozdě, ale že byste potřebovaly mluvit s Laurettou.

Jestli Laurettu někde objevíte, tak s ní hovor neprotahujte. Řekněte jen, aby se okamžitě vrátila domů, že… že je její sestře moc špatně.

Která z vás Laurettu najde, řekne, že je špatně té druhé, a požádá ji, aby se vrátila domů.

Aspoň si Eagan nebude myslet, že ho z něčeho podezříváme, a nebude se pokoušet – no, nebude se pokoušet o nic.“

„O co například?“ zeptal se Briggs.

„Mohl by se pokusit o leccos,“ utrhla se na něho paní Kelvinová.

„Nemůžeme potřebovat, aby nabyl nějaké podezření, chceme, aby nám rovnou padl do pasti,“ řekl Kelvin.

„Do jaké pasti?“ zeptal se Mason.

Všichni se na něj podívali. Potom Kelvin pravil: „Nikdo jiný ji přece nemohl otrávit než on, nemyslíte?“

„Ne, nemyslím,“ řekl Mason. „Důvody pro podezření tady jsou, ale od podezření k důkazům je hodně daleko. Doporučoval bych vám, abyste byli raději opatrní, než začnete mluvit o pastích.“

„Rozumím vám,“ souhlasil Kelvin. „Každopádně ji teď začněme hledat a dostaňme ji domů. Tady bude aspoň v bezpečí.“

„Nebyla tu v bezpečí,“ připomněl mu Mason.

„Ale teď bude,“ odsekl Kelvin.

„Jsem s vámi zajedno,“ řekl doktor Alton. „Do detailují řeknu, co se stalo, vyložím karty na stůl a postarám se, aby kolem ní byly soukromé ošetřovatelky ve dne i v noci a aby všechno její jídlo bylo pod dozorem sester.“

„To je správné řešení,“ souhlasil Kelvin, „proti tomu nemůže nikdo nic namítat.“

Otočil se k ostatním.

„Či snad ano?“ otázal se.

Ale paní Briggsová s ním nesouhlasila. „To je blbost,“ řekla rezolutně. „To je jako bys ji strčil do vězení nebo do karantény nebo tak něco. To přece nejde. Doktor Alton jí to řekne, a ona už na sebe dá sama pozor. Koneckonců je už dost stará na to, aby si žila po svém. Není třeba ji izolovat od všech jejích životních radostí jenom proto, že doktor Alton tvrdí, že se někdo pokoušel ji otrávit.“

Doktor Alton se zlostně ohradil: „Mohla byste laskavě vynechat to ‚doktor Alton tvrdí‘ a říci pouze ‚protože se někdo pokoušel ji otrávit‘?“

Paní Briggsová se urazila: „Nejsem zvyklá vynechávat na povel něco z toho, co říkám.“

Mason zachytil doktorův rozzlobený pohled a navrhl: „Neměli bychom už jít, doktore?“

„Já tu počkám, abych viděl, jestli se jim podaří mluvit s mou pacientkou,“ prohlásil Alton rozhodně.

Vtom zadrnčel telefon.

„To bude Lauretta,“ řekla paní Kelvinová. „Vemte to, sestři, a pak mi ji dejte.“

Ošetřovatelka zvedla sluchátko.

„Je to pro pana Perry Masona,“ oznámila.

„Promiňte,“ omluvil se Mason přítomným a vzal si od ní sluchátko. „Tady Mason, haló,“ řekl.

Ozval se hlas Virginie Baxterové. „Pane Masone, bude to v pořádku, když se sejdu s paní Trentovou?“

Mason přejel očima zvědavé tváře kolem sebe.

„Kde?“ zeptal se.

„V jednom motelu nahoře nad Malibu.“

„Kdy?“

„Už má zpoždění. Nejdřív jsem si byla úplně jistá, že to bylo ode mě správné sem jet, ale teď jsem tady, a už si tak jistá nejsem.“

„Kde je to ‚tady‘?“

„V motelu.“

„Ale v kterém?“

„No tady – promiňte, je to motel Saint’s Rest a jsem v jednotce číslo čtrnáct.“

„Díky. Zavolám zpátky. Čekejte!“

A advokát zavěsil.

Dal Delle Streetové znamení, uklonil se shromážděným a řekl: „Omluvte nás, prosím, odcházíme.“

Doktor Alton ho ještě pozdržel. „Budu možná potřebovat vám později zavolat, pane Masone.“

„Volejte Drakeovu detektivní kancelář,“ odpověděl Mason. „Je otevřená čtyřiadvacet hodin denně. Doručí mi vzkaz.“

A Mason zamířil ke dveřím.

„Než odejdete, pane Masone, chtěla bych vám říci,“ obrátila se naň paní Briggsová, „že jsme dočista šokovaní z toho, co nám tady doktor Alton oznámil – a že se kloníme k názoru, že se za tím musí skrývat víc, než se zdá na první pohled.“

Mason jí vysekl poklonu. „Máte samozřejmě plné právo na vlastní názor, madam. Má jediná odpověď je, že vám přeji dobrou noc.“

A ustoupil stranou, aby mohla Della projít dveřmi první.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Della Streetová řekla: „To musel být důležitý hovor, když vás přiměl opustit scénu v momentě, kdy se začínali hádat.“

„Volala Virginia Baxterová,“ odpověděl Mason, „Lauretta Trentová ji zřejmě kontaktovala a smluvila si s ní schůzku v motelu Saint’s Rest někde v kopcích nad Malibu.

V motelu mají telefon a naše klientka je v jednotce číslo čtrnáct. Zavolám ji tam odněkud z budky,“ pokračoval Mason, „ale chci být dostatečně daleko od domu Lauretty Trentové, aby mě náhodou nezahlédl některý z jejích švagrů, kdyby ji snad začali hledat.“

„Co myslíte, že se děje?“ zeptala se Della Streetová.

„To nevím,“ odpověděl, „ale určitě existuje nějaká spojitost mezi závětí sepsanou v Bannockově advokátní kanceláři a postojem těch všech potenciálních dědiců.“

Della hloubala dál: „Pro toho šoféra to musela být lákavá příležitost. Ze závěti bude dědit. Sám vaří všechno, co se dělá venku na zahradě, Lauretta Trentová si potrpí na ostrá jídla a tu a tam ji přepadnou prudké žaludeční křeče. Ty by samy o sobě nemusely být nijak zvlášť riskantní, ale… silné dávení může přivodit i fatální infarkt.“

„Máte pravdu,“ řekl Mason.

„Jé, v té postranní ulici byla benzínová pumpa s telefonní budkou,“ vykřikla Della Streetová. „Zahlédla jsem ji, když jsme jeli kolem.“

„To bude ta naše,“ řekl Mason.

Otočili, vrátili se zpátky k postranní ulici a vjeli dovnitř k pumpám. Della hned vlezla do budky, zavolala informace a obdržela od nich číslo motelu Saint’s Rest, zatímco Mason s pumpařem tankovali benzín.

Právě chtěl Mason vejít do budky, když Della dostala spojení s motelem a žádala jednotku číslo čtrnáct.

Vyklouzla ven, Mason se protáhl kolem ní a vzal si od ní sluchátko.

„Haló, jste to vy, Virginie?“

„Ano. Je tam pan Mason?“

„U telefonu. Povězte, co se stalo.“

Virginia Baxterová spustila o překot: „Nezapomněla jsem, že jste mě nabádal, abych seděla doma, ale zazvonil telefon a byla to Lauretta Trentová. Požádala mě, jestli bych se s ní mohla dnes večer setkat, abychom si pohovořily o velmi důležité a naprosto důvěrné záležitosti. Řekla jsem, že se mi to nehodí, protože bych měla být doma.

Ale ona začala, že to pro mě bude velice výhodné. Že mi zaplatí všechny výlohy a ještě mi dá pět set dolarů. Ale pod podmínkou, že se o tom nikomu nezmíním. Že tam mám přijet a počkat tam na ni.“

„A vy jste tam jela?“ zeptal se Mason.

„Ano. Těch pět stovek plus všechny výlohy mi připadalo jako výhra v loterii.

Uvědomovala jsem si, že bych vám měla brnknout, ale paní Trentová velice zdůrazňovala, že o tom nesmím s nikým mluvit, že se ani živáček nesmí dovědět, kde jsem.“

„No a?“

„Tak jsem sem přijela a čekám tu na ni už přes hodinu, ale ona se ani neobjevila, ani mi nedala žádnou zprávu. A začala jsem si říkat, že jsem vás zklamala, a rozhodla jsem se, že vás zavolám a řeknu vám, kde jsem.

Zatelefonovala jsem do Drakeovy kanceláře a bylo mi řečeno, že jste u paní Trentové. Tak jsem zavolala k ní a ošetřovatelka mi vás dala k telefonu.“

„Zatím nic nepodnikejte,“ přikázal jí Mason, „jedeme za vámi do motelu Saint’s Rest. Jestli Lauretta Trentová přijede dřív než my, tak ji tam zdržte.“

„Ale jak ji mohu zdržet?“

„Něco si vymyslete. Třeba, že pro ni máte velmi důležitou zprávu. Když to nepůjde jinak, sdělte jí, že jsem na cestě k vám do motelu.

Řekněte jí, že s ní potřebujete mluvit mezi čtyřma očima. Všecko jí povězte, vaším zatčením počínaje, i o těch kopiích z archivu Bannockovy kanceláře.“

„Vy myslíte, že s tím moje zatčení souviselo?“

„Zcela určitě,“ prohlásil Mason. „Někdo vás chtěl postavit do tak špatného světla, aby vaše svědectví, v případě že by ho potřeboval, nebylo věrohodné.“

„Tak dobře,“ řekla, „počkám tu na vás.“

„Kde jste právě teď?“

„Ve své místnosti v motelu.“

„Jak už jste tam dlouho?“

„Víc než hodinu.“

„A co vaše auto?“

„Je na parkovišti před motelem.“

„No dobrá,“ ukončil Mason rozhovor, „tak my vyjíždíme.“

Advokát zavěsil, podal pumpaři úvěrovou kartu a vybídl Dellu: „Pojďte, Dello, ať se nám to pohne kupředu.“

Sjeli dolů do Santa Moniky a pak podél pobřeží. Vysoký vzteklý příboj hučel po jejich levici. Mason zpomalil, aby nepropásl odbočku, pak vyjel na zanedbanou silničku, která se klikatila nahoru v ostrých zákrutech.

Mason přidával plyn a obratně manévroval s volantem. Jel sice velmi opatrně, ale zbytečně nepromarnil ani jednu drahocennou vteřinu.

Když Masonův vůz bystře vybíral zatáčky na té zanedbané silničce, Della Streetová se zeptala: „Co řeknete paní Trentové, Perry, jestli už bude v motelu?“

„To ještě nevím,“ odpověděl. „Musím mít na paměti, že paní Trentová není mou klientkou.“

„Nejspíš tam s ní bude ten šofér.“

Mason přikývl.

„A kdyby se dozvěděl, že doktor Alton změnil diagnózu a už se ví, že šlo o travičství arzénem, ten chlap by mohl něco provést. Lauretta Trentová by se taky nemusela vůbec vrátit domů.“

Mason řekl: „Kdyby se mi nepovedlo promluvit si s ní o samotě, mohly by ji moje informace ještě víc ohrozit, to je fakt. Já ostatně nejsem vázán povinností ji informovat, ani nemám závaznou povinnost informace před ní tajit. Ovšem mohu ji požádat, aby zavolala doktorovi Altonovi. Ať se to dozví od něho.“

„A co bude pak?“

„Pak se šofér George Eagan nemusí ani dovědět, o čem paní Trentová s doktorem hovořila. Ale má-li ho ta madam v takové oblibě, že ho uvedla v závěti, pak jeden telefonický rozhovor sotva postačí, aby se obrátila proti němu, a bude to chtít mnohem víc. A když jí to všechno řeknu já, obrátí se to nakonec proti mně.“

„Doktor Alton má přece taky po ní dědit.“

„To nevíme.“

„Ale on si to myslí,“ namítla.

Mason se zasmál a řekl: „On si taky myslel, že je chorá po zkaženém jídle. My se, Dello, musíme postarat hlavně o naši klientku. Za ni neseme především odpovědnost. Jestli ji Lauretta chce vidět, jistě k tomu má nějaký důvod. Zjistíme si ten důvod a z toho pak budeme vycházet.“

Klikatá silnička je dovedla na náhorní planinu, z níž byla v nevelké vzdálenosti vidět světla motelu.

„Podivné místo pro motel,“ poznamenala Della.

„Je to motel pro sportovce, kteří si jedou zajezdit na člunech nahoru na jezero, a pro rybáře,“ vysvětlil jí Mason. „Na hlavní silnici není pro motel místo. Na jedné straně je oceán a na druhé nic než strmý sráz.“

Mason zastavil na parkovišti a vydali se podél dlouhé řady kabin, až přišli k číslu čtrnáct.

Virginia Baxterová okamžitě otevřela. „Můj ty bože, to jsem ráda, že vás vidím. Pojďte dál.“

„Kde je paní Trentová?“

„Už se neozvala. Ani slůvkem.“

„Ale ona vás přece žádala, abyste sem přijela, že ano?“

„Ano.“

„Proč vás sem pozvala?“

„Řekla mi, že mi musí něco sdělit. Něco pro mě velice důležitého.“

„Kdy vám to řekla?“

„Kdy? Počkejte… Odešla jsem od vás a jela jsem na poštu. Ta není daleko od mého bytu. Odeslala jsem si doporučeně ten dopis. Dala jsem si ovomaltinu, vrátila se domů, a nebyla jsem doma déle než hodinu, nebo nanejvýš půldruhé, když zadrnčel telefon a Lauretta Trentová se představila a pozvala mě na schůzku.“

„Sem, do tohoto motelu?“

„Ano.“

„Vysvětlila vám, jak se sem dostanete, nebo jste to tu znala?“

„Ne, přesně mi popsala, kudy mám jet, a musela jsem ji ujistit, že se hned vydám na cestu a nikomu o tom neřeknu.“

„V kolik hodin říkala, že tu bude?“

„Přesný čas neudala, ale slíbila mi, že sem přijede nejdéle do hodiny po mně.“

„Setkala jste se s paní Trentovou v advokátní kanceláři, kde jste pracovala?“

„Ano.“

„Podepsala jste jako svědkyně jednu její závěť?“

„Myslím, pane Masone, že ty závěti byly dvě. Nevzpomínám si přesně na to, že bych byla svědkyní, ale vím, že jsem ty závěti psala, rozumějte, psala na stroji – a pamatuji se, že v nich byla nějaká podivná klauzule, něco ohledně příbuzných, něco hodně neobvyklého. Paní Trentová neměla ke svému příbuzenstvu důvěru, byla totiž přesvědčená, že jenom čekají na její smrt, a že se o ni zajímají jen ze sobeckých důvodů. Lámala jsem si hlavu, co to vlastně bylo v těch závětích tak neobvyklého, ale ne a ne si to vybavit – Víte, sepisovali jsme u nás v kanceláři spoustu závětí –“

Mason ji přerušil: „Teď mě ani tak moc nezajímá, jestli si vzpomenete na ustanovení těch závětí, jako mě zajímá, jestli byste si vzpomněla na hlas paní Trentové?“

„Na její hlas? Ne, to rozhodně ne. Jen docela matně si vybavuji, jak vypadala. Byla to vysoká, štíhlá žena s mírně prošedivělými vlasy – neměla špatnou postavu – víte, co myslím, nebyla silná… ale bylo vidět, že na sebe dbá.“

„No dobrá,“ řekl Mason, „takže vy si na její hlas vůbec nevzpomínáte?“

„Ne, nevzpomínám.“

„Jak tedy víte, že jste hovořila telefonicky s paní Trentovou?“

„Protože se mi tak představila – Och… och, už to chápu –“

„Jinými slovy,“ pokračoval Mason, „něčí ženský hlas vám do telefonu řekl, že mluvíte s Laurettou Trentovou, že máte přijet sem do motelu a že Lauretta Trentová za vámi přijde nejdéle do jedné hodiny po vašem příjezdu. Jak už jste tu dlouho?“

„Dvě hodiny – dvě a půl hodiny.“

„Zapsala jste se pod svým vlastním jménem?“

„Jistě, jak jinak?“

„A dostala jste tuto místnost?“

„Ano.“

„A zaparkovala jste tu auto?“

„Ano, na parkovišti.“

„Pojďme se tam podívat,“ vyzval ji Mason.

„Proč?“

„Protože,“ řekl podrážděně, „musíme všechno zkontrolovat. Vůbec se mi to nelíbí. Měla jste dodržovat mé pokyny a nahlásit mi to, než jste odjela z domova.“

„Ale ona trvala na tom, že nikomu nic neřeknu a že dostanu pět set dolarů a zaplatí mi všechny výlohy, když se budu řídit jejími instrukcemi – a jak jsem se vám už svěřila, těch pět set dolarů mi připadalo jako obrovská suma.“

„Zrovna tak dobře vám mohla slíbit milión dolarů. Když nic nedostanete, nezáleží na tom, kolik vám bylo slíbeno.“

Virginia vedla Masona k svému autu na parkovišti. „Je to hned támhle – to je ale divné! Vždyť jsem ho přece nechala v tom druhém vyznačeném stání. Jsem si tím skoro jistá.“

Mason přistoupil až k vozu. „Máte v autě baterku?“ zeptal se.

„Ne, nemám.“

„Já ji mám v autě. Zajdu pro ni. Vy se tedy domníváte, že na tomhle místě jste auto nenechala?“ zeptal se.

„Určitě ne, pane Masone. Pamatuji se, že jsem měla nárazník až tamhle u toho kamenného sloupku – To znamená, že to bylo parkovací místo na pravé straně.“

„Na nic nesahejte,“ upozornil ji Mason. „Zůstaňte zde. Já to tu obhlédnu – Už vás jednou zahnali do pasti a dostala jste se z ní. Podruhé už takové štěstí mít nemusíte.“

Advokát přešel ke svému vozu na druhé straně parkoviště, z přihrádky na rukavice vyndal baterku, vrátil se k Virginiinu autu a pozorně si svítil dovnitř.

„Máte klíček od kufru?“ zeptal se.

Podala mu ho. Mason kufr otevřel, přelétl ho očima a řekl: „Zdá se, že je to v pořádku.“

Pomalu obcházel auto a náhle se zarazil. „Ale, ale, copak je to?“ řekl.

„Proboha,“ zalapala po vzduchu, „blatník je promáčknutý a – Podívejte se dopředu na nárazník a tady je jeden díl zlomený –“

Mason řekl: „Jděte si do vozu, Virginie, a nastartujte motor.“

Poslušně vlezla do auta, otočila klíčkem u zapalování a motor spustil.

Mason jí přikázal: „Vyjeďte ven výjezdem, objeďte to a vraťte se vjezdem.“

Virginia rozsvítila reflektory a řekla: „Svítí jen jeden.“

„Nevadí,“ pravil Mason, „už jeďte, výjezdem ven, objeďte to a vraťte se vjezdem.“

Vzal Dellu v podpaží a spěchal s ní ke svému vozu.

„Honem si, Dello, nasedněte, musí to vypadat co možná věrohodně – Sedněte si co nejníž a připravte se na menší havárii.“

Mezitím Virginia vyjela výjezdem a velkým obloukem zamířila ke vjezdu.

Masonův vůz bez rozsvícených reflektorů také zamířil ke vjezdu a v momentě, kdy do brány vjížděla Virginia, se bleskurychle stočil dovnitř.

Reflektory jejího vozu osvětlily Masonův vůz, dupla na brzdu, kola zaskřípěla jako na protest, pak se ozvala rána a řinčení padajícího skla, když Mason vrazil do jejího vozu.

V několika ubikacích se otevřely dveře. Ze dveří kanceláře vyběhla vedoucí motelu, zastavila se a obhlížela tu spoušť. Ráznými kroky k nim pak zamířila.

„Bože na nebesích, co se to tu zase stalo?“

Virginia Baxterová se zeptala: „Proč – proč jste neměl rozsvícená světla – Neřekl jste mi –“

Mason odvětil: „Spletl jsem se. Měl jsem jet výjezdem.“

Vedoucí se k němu rychle otočila. „Vy jste to zavinil,“ obořila se na něj, „copak jste neviděl tady ten nápis? Neumíte číst? Stojí tam jasně VJEZD. To už je čtvrtá nehoda, co jsme tu měli, proto jsem sem dala postavit tyhle velké tabule s nápisy a nechala vybourat kus zdi, aby byl výjezd na druhé straně parkoviště.“

„Promiňte,“ omluvil se Mason. „Byla to moje chyba.“

Vedoucí se obrátila k Virginii. „Nestalo se vám nic?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděla Virginia, „naštěstí jsem jela pomalu a zabrzdila jsem.“

Vedoucí se znovu pustila do Masona. „Vy jste si něco vypil, že?“ zeptala se.

Mason od ní odvrátil tvář. „Ne,“ řekl, „nic jsem nepil.“

„No, já bych myslela, že jste pil. Ten nápis by přece přečetlo každé malé dítě. – A vy, milá slečno, vy jste tady naším hostem, že ano? V pokoji číslo čtrnáct?“

„Ano. Ve čtrnáctce.“

„Jestli budete potřebovat mé svědectví, tak mi kdykoliv brnkněte. A já to teď ohlásím dopravní policii,“

„To není nutné,“ ozval se Mason. „Byla to má chyba. Přijímám za to všechnu odpovědnost.“

„To bych řekla, že to byla vaše chyba. Určitě jste pil. Vy tu nebydlíte, že ne?“

„Rád bych si tu pronajal pokoj.“

„Nemáme nic volného. A nepořádáme tu žádné pivní sedánky. Počkejte tady a s těmi auty nic nedělejte. Jdu zavolat policii.“

A paní vedoucí se k němu otočila zády a odpochodovala zpět do své kanceláře.

„Pro všechno na světě,“ lamentovala Virginia a postavila se k němu blíž, „proč jste to udělal?“

„Je to pojištění,“ řekl lakonicky.

„Pojištění?“ vykřikla.

„Ano, pojištění,“ opakoval Mason. „Kdyby se vás někdo zeptal, kde jste se nabourala, můžete mu to říct. Kromě toho na to máte svědky, kteří vám to potvrdí. A teď byste měla jít za svou přítelkyní paní vedoucí a vypůjčit si od ní koště a vymeteme odtud ty střepy. Vypůjčte si taky lopatku a hodíme to pak někam do popelnice. Máte jen jedno přední světlo, já mám taky jen jedno, takže bychom tu mohli strávit celou noc. Musím se postarat, aby mi sem poslali z některé půjčovny auto. V tom případě vás odvezu domů.“

„A co naše auta?“ zeptala se.

Mason se usmál a řekl: „Až přijde policie, pokusíme se dostat vaše auto zpátky na parkovací místo. A pokud jde o to moje, musím zařídit, aby ho přijeli odtáhnout z garáže.“

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Dopravní inspektor Harry Auburn, kterého přivolala vedoucí motelu, byl velice zdvořilý, velice zdatný a naprosto neosobní.

„Jak se to stalo?“

„Já vyjížděl ven,“ řekl Mason, „a tato mladá dáma vjížděla dovnitř.“

Vedoucí si honem přisadila: „Tenhle pán hrubě porušil dopravní řád tohoto parkoviště. Je tu přece tabule s nápisem VÝJEZD a ta písmena jsou vysoká půl metru.“

Mason neřekl nic.

Dopravní inspektor se na něj zadíval.

Mason řekl: „Nahlásím vám fakta. Opouštěl jsem parkoviště. Jel jsem k silnici touto bránou. Tady ta mladá dáma právě vjížděla dovnitř.“

„Neviděl jste nápis POUZE VJEZD?“ zeptal se dopravní inspektor.

Mason odpověděl: „Moje pojišťovna mě instruovala, že v případě autonehody nemám vypovídat nic, co by připouštělo jakoukoliv odpovědnost. Proto vás informuji, že jsem přiměřeně pojištěn a že fakta jsou dostatečně průkazná.“

„Je opilý,“ opakovala vedoucí.

Inspektor pohlédl tázavě na Masona.

„Měl jsem jeden koktejl před večeří,“ řekl Mason. „To bylo před dvěma hodinami a od té doby jsem už nic nepil.“

Inspektor zašel ke svému autu a přinesl gumový balónek. „Jste ochoten do něj fouknout?“ zeptal se.

„Samozřejmě,“ odpověděl Mason.

A nafoukl gumový balónek.

Inspektor ho odnesl k autu, kde měl měřící přístroj, a po několika minutách se vrátil a pravil: „Nemáte v sobě dost alkoholu, abych si vás zapsal.“

„Ale je opilý,“ svárlivě pronesla vedoucí.

Mason se na ni usmál.

„Anebo zfetovaný,“ mínila vedoucí.

Mason podal inspektorovi vizitku. „Jsem kdykoliv k zastižení,“ řekl.

„Poznal jsem vás,“ pravil inspektor, „a taky jsem si samozřejmě přečetl vaše jméno na řidičském průkazu.“

„Já myslím, že to je všechno, co bylo třeba udělat,“ řekl Mason. „Budu teď potřebovat odtahovací službu.“

„Zavolám vám ji telefonicky,“ nabídl se inspektor. Vrátil se ke svému vozu, usadil se na sedadle, vzal do ruky mikrofon svého rádia a vytočil číslo.

Po chvíli se z rádia ozval hlas. Inspektor ho ztlumil a zavřel okna, aby nic nebylo slyšet ven. Hovořil asi dvě - tři minuty, potom mikrofon zavěsil a vrátil se k Virginii Baxterové.

„Kde jste byla dnes večer, slečno Baxterová?“ zeptal se jí.

„Jela jsem z domova sem do motelu.“

„Zastavila jste se někde cestou?“

„Ne.“

„Kde bydlíte?“

„Má adresa je uvedená na řidičském průkazu – 422, činžovní dům Eureka Arms.“

„Měla jste cestou nějaké obtíže?“ zeptal se inspektor.

„Neměla. Proč se ptáte?“

Inspektor odpověděl: „Dole na pobřežní silnici došlo k vážné autohavárii. Šofér George Eagan vezl směrem na jih paní Laurettu Trentovou, když nějaký kolemjedoucí řidič ztratil kontrolu nad řízením vozu, a narazil do zadního blatníku auta paní Trentové, až její auto dostalo smyk a spadlo do moře. Eaganovi se podařilo z auta vyskočit, ale paní Trentová utonula. Její tělo se dosud nenašlo.

Popis auta, které nehodu zavinilo, odpovídá typu vašeho auta – Jste si jista, že jste nic nepila?“

„Udělejte dechovou zkoušku,“ navrhl Mason.

„Máte proti zkoušce nějaké námitky?“ chtěl vědět inspektor.

Ustrašeně se podívala na Masona.

„Vůbec žádné,“ odpověděl místo ní.

Inspektor nevzal Masonovu odpověď na vědomí a dál hleděl na Virginii Baxterovou.

„Ne,“ řekla, „podrobím se testu.“

„Nafoukněte tento balónek,“ řekl inspektor.

Virginia Baxterová nafoukla balónek. Inspektor zase odešel ke svému autu, zase chvíli hovořil do mikrofonu a pak se vrátil.

„Brala jste dnes nějaké prášky, slečno Baxterová?“ zeptal se.

„Dnes ne. Včera večer jsem si vzala dva aspiriny.“

„Nic víc?“

„Nic víc.“

„V kolik hodin jste odcházela z domova?“

„Moment, já si hned vzpomenu. Bylo to asi… před třemi hodinami.“

„A jela jste rovnou sem?“

„Ano.“

„Jak dlouho jste tady?“

„To se dá zjistit podle motelové přihlášky,“ řekl Mason.

Ale vedoucí to vyvrátila: „Nedá,“ řekla. „My nezapisujeme čas hostova příchodu, jenom datum – ale já bych myslela, že tu je asi… půldruhé hodiny.“

„Kdepak, určitě jsem tu déle,“ bránila se Virginia.

„Já ale jsem ochotná odpřisáhnout jen půldruhé hodiny,“ trvala na svém vedoucí.

Inspektor vypadal zamyšleně.

„Mohu se zeptat, jak se policie dostala k popisu vozu slečny Baxterové?“ zeptal se ho Mason.

Inspektor se na něj pozorně zadíval, potom odpověděl: „Celou nehodu viděl řidič, který jel za nimi. A když auto, které nehodu zavinilo, odbočilo na silnici vedoucí sem nahoru, pustil se ten řidič za ním. A podařilo se mu zahlédnout zadní díl karosérie a část poznávací značky.“

„Kterou část?“ vyzvídal Mason.

„Postačující k identifikaci auta,“ úsečně odpověděl inspektor.

Virginii Baxterovou najednou popadl vztek a vybuchla: „Už toho mám právě dost! Tohle je na mě zase další past.

Neměla jsem cestou žádnou autonehodu. Nevrazila jsem do auta paní Trentové a ten šofér je prachsprostý lhář –

Přemlouval mě, abych zfalšovala závěť paní Trentové a –“

„Tak dost, tak už dost!“ zarazil ji Mason.

„Jaképak dost,“ křičela na něj. „Ten šofér mi dal peníze, abych padělala závěť. Připravoval vraždu a –“

„Mlčte,“ okřikl ji Mason.

Virginia na něj vrhla rozhořčený pohled. „Proč bych měla mlčet –“

„Nechte mluvit chvíli mě, Virginie!“

Inspektor se zeptal: „Vy jste právním zástupcem této ženy?“

„Teď jsem,“ řekl Mason.

Dopravní inspektor zase odešel ke svému autu a vzal do ruky mikrofon. Dveře vozu nechal tentokrát otevřené, takže mohli slyšet, co říká.

„Tady Auburn, vůz dvě-patnáct. Podávám hlášení z místa nehody v motelu.

Ke stavu vozu slečny Baxterové se nemohu vyjádřit, protože Perry Mason do něj narazil svým vozem. Perry Mason je zřejmě jejím právním zástupcem. Ona říká, že šofér paní Trentové George Eagan jí zaplatil, aby zfalšovala závěť, a že připravoval vraždu.

Tohle ona tvrdí.“

Hlas, který se ozval z interkomunikační sítě, byl dost hlasitý, aby ho mohli slyšet. Byl to pánovitý hlas, ostrý jak břitva. Říkal: „Tady vrchní vyšetřovatel kanceláře okresního zástupce. Přivezte tu ženu k výslechu. Pravděpodobně bude obviněna z vraždy prvního stupně. Pospěšte si, ať ji vyslechnu, dřív než Mason ještě víc zkomplikuje důkazní řízení.“

„Dobře, pane,“ odpověděl inspektor.

„Přijeďte ihned!“ poručil mu ostrý hlas, „opakuji hned.“

„Mám jí umožnit vzít si sebou věci a –“

„Řekl jsem ihned!“ zahřměl hlas v rádiu.

Mason procedil mezi zuby: „Právě tohohle jsem se obával, Virginie. Zapletla jste se do nebezpečných pletich. Tak už teď proboha mlčte! Nic jim neříkejte, když u toho nebudu. Vůbec nic!“

„Ale pak to bude vypadat ještě hůř,“ zakňourala. „Zjistí si, že jsem si odeslala ten doporučený dopis, a –“

Inspektor ji přerušil: „Pojďte prosím do auta, slečno Baxterová.“

„Přece mám právo si vzít sebou osobní potřeby,“ řekla, „já –“

„Jste zatčena,“ znovu jí skočil inspektor do řeči. „Mohl bych vám taky nasadit pouta.“

„A co bude s naším zablokovaným příjezdem?“ zeptala se ho vedoucí. Dosud tu stála jako úžasem oněmělý divák, ale nakonec se jí přece jen vrátila řeč.

„Pošleme vám sem odtahovou službu,“ odpověděl inspektor. „Ale teď mám jiné věci na práci.“

Přibouchl dveře svého auta, vyrazil výjezdem z motelu, vřítil se na hlavní silnici, rozsvítil červené světélko. Vedoucí, Della a Mason jen naslouchali vytí sirény, ztrácející se v délce.

Mason zasmušile prohlížel škody na svém autě. „Je to tak,“ pravil k Delle Streetové, „v dané chvíli jsme nepojízdní. První věc, kterou je třeba udělat, je zařídit si dopravu.“

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Bylo deset dopoledne a Mason netrpělivě přecházel místností pro obhájce.

Policistka přivedla Virginii Baxterovou a diskrétně se vzdálila z doslechu.

Mason se zeptal: „Prý jste policii všechno vyklopila, Virginie?“

Odpověděla: „Hrozně dlouho mě drželi u výslechu – skoro do půlnoci.“

„Já vím,“ řekl Mason s pochopením, „říkali vám, že by vás rádi zprostili podezření a pustili vás, abyste se už mohla vyspat doma. A jestli jim všechno po pravdě povíte, že si vaši výpověď ověří, a bude-li všechno souhlasit, že vás okamžitě propustí. Že máte pochopitelně plné právo odmítnout vypovídat, ale viděli by v tom nepřímé doznání viny a přestali by se pak snažit vás očistit. V tom případě že odejdou domů a vás nechají ve věznici.“

Překvapeně na něj vykulila oči. „Jak to víte, co mi řekli?“

Mason se jen usmál. „Tak co jste jim všechno vykládala, Virginie?“

„Pověděla jsem jim všecko.“

Mason řekl: „Okresní státní zástupce Hamilton Burger a poručík Tragg mi sdělili, že by mě tu dnes dopoledne rádi viděli. Že se vás chtějí zeptat na několik věcí, které bych podle jejich názoru měl taky slyšet. Z toho nekouká nic dobrého, Virginie. Znamená to, že pro vás mají nějaké nepříjemné překvapení.

Taky to znamená, že jste jim nakonec řekla, že si přejete být se mnou v kontaktu, a oni ve shodě se zákonem mně zatelefonovali do kanceláře.“

„Ano, bylo to přesně takové, jak říkáte,“ přitakala. „Všechno jsem jim včera v noci pověděla, protože mi slíbili, že si mou výpověď prověří, a jestli jsem mluvila pravdu, že mě propustí na svobodu a budu už spát doma.

Ale jen jsem jim to dopověděla, zvedli se a řekli ‚Dobře, Virginie, ověříme si to‘ a už byli u dveří.

Připomněla jsem jim jejich slib, že mě propustí a že už budu spát doma. Samozřejmě řekli, ale dnes ne. Až zítra večer. Přezkoušení mé výpovědi jim prý zabere celý den.“

„A co bylo dál?“

„Vůbec jsem nespala – vždyť už jsem podruhé za mřížemi. Co se to děje, pane Masone?“

„To nevím,“ pokrčil rameny. „Moc bude záležet na tom, jestli jste mi řekla vždycky pravdu, nebo jestli lžete.“

„Proč bych měla lhát zrovna vám?“

„To taky nevím,“ odpověděl. „Ale i jestli vám ten váš příběh věřím, stejně mi připadá nějak moc bizarní.“

„A když mi někdo nevěří?“

„Což o to,“ řekl Mason, „obávám se, že okresní státní zástupce a poručík Tragg z oddělení vražd jsou hned dva lidé, kteří vám nevěří.“

„Copak byste od nich čekal něco jiného?“

„Občas se stane, že někomu uvěří,“ rozvážně prohlásil Mason.

„Oba se snaží vykonávat dobře svou práci. Snaží se být spravedliví, ale nemají rádi nevyřešené vraždy.“

„Jak je to vlastně s tou vraždou?“ zeptala se.

„Šofér Eagan vezl paní Trentovou dolů po pobřežní dálnici,“ odpověděl Mason. „Jeli z Ventury směrem na jih. Paní Trentová šoférovi oznámila, že se chce cestou zastavit v jednom motelu nahoře v kopcích a že mu řekne, kde odbočit.

Blížili se k postranní silničce vedoucí k motelu, v kterém jste na paní Trentovou čekala. Tahle fakta by sama o sobě ukazovala na to, že osoba, která vás volala a smluvila si s vámi schůzku, byla paní Trentová.“

„Byla to ona, pane Masone, určitě byla. Vždyť jsem vám přece říkala –“

„Jistě, to nevíte,“ skočil jí do řeči Mason. „Jistě víte jen tolik, že vám ženský hlas oznámil, že s vámi hovoří Lauretta Trentová a že máte jet do hor a počkat v motelu.

Šofér Eagan se právě chystal odbočit vlevo, když se přihnal velkou rychlostí zezadu nějaký vůz. Eagan strhl auto na pravou stranu dálnice, aby nechal ten vůz projet, jenže ten se náhle prudce stočil vpravo a vrazil do auta paní Trentové takovou silou, že dostalo smyk a sjelo z okraje dálnice a přes okraj srázu.

Byl právě mohutný příboj. Eagan věděl, že je voda v těchto místech velmi hluboká. Vykřikl na paní Trentovou, aby vyskočila, rozrazil dveře na své straně a taky vyskočil. Nejspíš se udeřil do hlavy o skálu. V každém případě tam zůstal ležet v bezvědomí.

Když přišel k sobě, nebylo po autu paní Trentové nikde ani stopy. Zato se tam hemžili dopravní policajti s havarijním vozem a s potápěči. Ti určili polohu potopeného auta a s pomocí rumpálu ho vytáhli z vody. Paní Trentová v něm nebyla, ale levé zadní dveře byly odjištěné a otevřené. Podle všeho je otevřela, dřív než auto vylétlo přes okraj srázu a převalilo se do příboje.

Není vyloučeno, že se její tělo vůbec nenajde. V tom místě jsou zrádné spodní proudy a silný zpětný proud. Potápěči, kteří po ní v moři pátrali, museli s těmi proudy tvrdě bojovat. Mohlo by se stát, že by ji proudy odnesly do širého moře nebo ji hnaly podél pobřeží. Příliv i odliv tam bývají hodně bouřlivé.“

„Ale proč to svalují na mě?“ zeptala se.

„Protože automobilista, který jel v nevelké vzdálenosti vzadu, viděl zadní část karosérie chevroletu a zapamatoval si poslední dvě číslice poznávací značky. A všechno to se shoduje s vaším autem.“

„Ale já přece vůbec neopustila hotel,“ namítala plačtivě.

Mason pokračoval: „Sebrali střepy skla z místa, kde byl vůz paní Trentové vyhozen z dálnice. Byly to úlomky z předního reflektoru. Potom odjeli nahoru do motelu a prohlédli si střepy z naší kolize. Všechny ty střepy pak složili dohromady jako dětskou skládačku, a mají celý váš reflektor pohromadě. Chybí jenom malý trojúhelníček skla.“

„Ale co ten šofér?“ vzlykala Virginia Baxterová. „Proč se mu věří, když dělal takové špinavosti?“

„To taky nechápu,“ pravil Mason. „Mluvila jste s nimi o něm?“

„Ovšem.“

„Že vám nabídl úplatek, když zhotovíte falešné kopie poslední vůle?“

„O tom taky.“

„Řekla jste jim i to, že jste ty kopie udělala a použité kopíráky že jste si poslala doporučené na svou adresu?“

„Řekla jsem jim všechno, pane Masone. Teď si uvědomuji, že jsem to neměla dělat, ale jak jsem jednou začala mluvit – víte, byla jsem… byla jsem polomrtvá strachy. Zoufale jsem si přála je přesvědčit, aby mě pustili domů.“

Náhle se prudce otevřely dveře a do místnosti vešel okresní zástupce Hamilton Burger, doprovázen poručíkem Traggem.

„Dobré jitro, Virginie,“ pozdravil Hamilton Burger.

Otočil se k Masonovi. „Nazdárek, Perry, tak jak se vede takhle po ránu?“

„Zdravíčko, Hamiltone,“ pozdravil ho Perry. „Přišel jste propustit mou klientku?“

„Ale kdepak,“ odpověděl Burger.

„A proč ne?“

„Vykládala nám úplné horory o Georgu Eaganovi, šoférovi paní Trentové,“ pravil Burger. „Byla to napínavá historka, ale nevěřím jí.

Příbuzní paní Trentové nám o tom šoférovi taky leccos pověděli. Znělo to věrohodně, ale některé detaily nejdou skloubit dohromady. Začínáme si myslet, že by vaše klientka mohla být spolčena s příbuzenstvem paní Trentové, a že se snaží zdiskreditovat Eagana, celou věc zamlžit a zamaskovat pokusy příbuzných o vraždu, kterou pak de facto spáchala sama.“

„To je úplně absurdní!“ zvolala Virginie. „Já jsem se s příbuznými paní Trentové v životě nesetkala.“

„Možná že byste do případu viděli jasněji,“ pravil Mason, „kdyby na vás neudělalo tak silný dojem divadýlko, které na vás nahrál Eagan při výslechu.“

„No, uvidíme,“ řekl sebejistě Hamilton Burger.

Šel ke dveřím, otevřel je a řekl někomu venku: „Pojďte dál.“

Vstoupil muž asi čtyřicetiletý, s hustými, jako uhel černými vlasy, tmavou pletí, vysedlými lícními kostmi a uhrančivýma černýma očima.

Sjel pohledem s Hamiltona Burgera na Virginii Baxterovou, chvíli si ji prohlížel a pak důrazně zavrtěl hlavou.

„Viděl jste už někdy dříve tuto mladou ženu?“ zeptal se ho Burger.

„Ne,“ odpověděl muž krátce.

„Tak vidíte,“ řekl Burger, otočiv se k Virginii.

„Ale to nic neznamená,“ ohradila se, „já ho taky vidím poprvé. Je to podobný typ jako George Eagan, ale to není ten muž, který mě navštívil.“

„Tohle je George Eagan, šofér paní Trentové,“ suše oznámil poručík Tragg. „To je všechno. Georgi, můžete jít.“

Obrátil se k Masonovi s vysvětlením: „George se uhodil do hlavy, když vyskočil z automobilu. Byl neurčenou dobu v bezvědomí.“

„Minutku, prosím,“ řekl Mason. „Ještě minutku! S takovou na mě nechoďte, poručíku. Když je schopen chodit a přijít sem identifikovat, nebo neidentifikovat, mou klientku, může taky zodpovědět moji otázku.“

„Ale není povinen,“ připomněl Burger.

Mason tu poznámku ignoroval a zeptal se šoféra: „Máte vlastní auto? Je to olds s poznávací značkou ODT 062?“

Eagan na Masona překvapeně pohlédl. „Ano, to je má poznávací značka, ale nemám olds, mám Cadillac.“

„Jel jste předevčírem někam svým vozem?“ položil mu Mason další otázku.

Eagan se na něj zaraženě podíval, pak zvolna zavrtěl hlavou. „Nejel. Vezl jsem paní Trentovou jejím autem. Jeli jsme do Fresna.“

Burger zakročil. „To stačí, Georgi. Nemusíte odpovídat na žádné další otázky.“

A šofér odešel.

Hamilton Burger se otočil k Masonovi a významně pokrčil rameny. „Tak vidíte,“ řekl. „Jestli měl být někdo křivě obviněn, pak to byl tenhle šofér. Radil bych vám, abyste si historku své mandantky radši trochu prověřil sám.

Obžalobu podáme dnes o jedenácté, pokud vám to vyhovuje, a datum předběžného projednání si určete podle vlastního uvážení, abyste měl dost času na přípravu.“

„To je od vás za těchto okolností velmi laskavé,“ pravil Mason.

„Ať se tedy předběžně projednávání koná ihned, jakmile bude mít soudce volné místo v diáři – třeba zítra, bude-li to možné.“

Burgerův úsměv byl ledově studený. „Může se stát, Perry, že nás přistihnete v některých bodech nedosti připravené, ale tím nás nedoběhnete. V tomhle případě jste vsadil na špatnou kartu. Vaše mandantka je prohnaná, vypočítavá prospěchářka.

Nevím, s kým je spolčená, nevím, kdo podal paní Trentové arzén, ale vím nade vši pochybnost, že auto vaší mandantky ji srazilo ze silnice. Navíc nám slečna Baxterová napovídala tolik lží, že si tím neobyčejně uškodila.

Přinejmenším si ji tu necháme tak dlouho, dokud nevypátráme jejího komplice.

A teď vás s ní necháme o samotě.“

Pokynul poručíku Traggovi a oba pánové odešli a zavřeli za sebou dveře.

Mason pohlédl tázavě na Virginii.

Řekla: „Pane Masone, někde se musel stát nějaký strašný omyl. Ten muž je podobného typu jako ten šofér – tím myslím muže, který mě navštívil a představil se jako George Menard… Byl jste to ovšem vy, kdo mi řekl, že je to šofér paní Trentové.“

„Řekl jsem to,“ hájil se Mason, „na základě vašeho popisu jeho osoby plus poznávací značky auta, v kterém k vám přijel. Ještě jste si jistá, že to byl oldsmobile?“

„Jsem. Nebyl to nový olds, ale že je to olds, tím jsem si byla úplně jistá… Mohla jsem se samozřejmě zmýlit v poznávací značce, v posledních dvou číslicích, ale první číslo byla nula.“

Mason zavrtěl hlavou. „Ne, Virginie, to by byla příliš velká náhoda. Ale někdo si vás mohl vybrat za oběť, abyste za něj udělala špinavou práci. Co kdybyste teď pro změnu kápla božskou?“

„Ale já jsem mluvila pravdu!“

„Tak já vám něco řeknu, Virginie,“ rozzlobil se Mason. „Jestli budete pořád trvat na té své povídačce, budete obžalovaná z vraždy. A jestli vás někdo zneužívá k tomu, abyste za něj tahala kaštany z ohně, a vy mi neumožníte ho odhalit, protože mi neřeknete, jak to všechno přesně bylo, pak se dostanete do krajně nebezpečné situace.“

Zavrtěla nervózně hlavou.

„Nuže?“ naléhal Mason.

Chvíli váhala. „Všechno, co jsem vám řekla, je pravda,“ konečně odpověděla.

„Je-li tomu tak, pak vás nějaký ďábelsky chytrý člověk zatáhl obratně do léčky,“ řekl zamyšleně.

„Je to… je to pravda,“ vzdychla.

„Jsem vaším právním zástupcem,“ pravil. „Trváte-li na pravdivosti své výpovědi, ať zní sebepodivněji a sebebizarněji, musím vám věřit a nesmím dát u soudu najevo nejmenší pochybnost.“

„Vy mi opravdu nevěříte?“

Mason se na ni dlouze zadíval. „Kdybyste byla členkou poroty a obžalovaný by se hájil historkou podobnou vaší, věřila byste mu?“

Virginia Baxterová se dala do pláče.

„Věřila?“ opakoval Mason otázku.

„Ne,“ přiznala, „zní to moc… moc, je v ní příliš mnoho nepravděpodobných událostí.“

„Správně,“ přitakal Mason. „Máte jen jednu možnost obhajoby. Buď mi řeknete stoprocentní pravdu a z té budu při obhajobě vycházet, nebo setrváte na té nepravděpodobné historce. Jestli zvolíte tu druhou cestu, musím zaujmout stanovisko, že kdosi mazaný a ďábelsky chytrý na vás chce záměrně svalit vinu za vraždu. A způsob, jakým si při tom počíná, ukazuje, že by se mu to mohlo podařit.“

V očích jí stály slzy, když na něj pohlédla.

„Mějte však na paměti,“ řekl naléhavě, „že jakmile vás začnu prezentovat jako oběť spadlou do nastražené pasti, stačí, aby se jeden jediný detail vaší historky ukázal lživým, a veřejné mínění se prudce obrátí proti vám a smete vás do vězení. I nejmenší nesrovnalost ve vaší výpovědi by vás stála všechny šance na osvobození.“

Přikývla. „To je mi úplně jasné.“

„Když je vám to jasné, když chápete celou situaci, nechcete na své výpovědi přece jen něco změnit?“

„Nemohu ji změnit.“

„Protože jste na ní dosud trvala?“ zeptal se Mason.

„Nemohu ji, pane Masone, změnit, protože to tak skutečně bylo.“

„No dobrá,“ povzdychl si Mason. „Budu z toho vycházet a udělám, co bude v mých silách. Buďte pevná!“

A s těmito slovy odešel.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Jerry Caswell, náměstek okresního státního zástupce, který před časem obžaloval Virginii z držení narkotik a byl podle všeho pevně přesvědčen, že v jejím případě došlo k porušení práva, požádal kancelář okresního státního zástupce, aby mu bylo svěřeno vedení obžaloby při předběžném přelíčení s Virginií Baxterovou.

Do svého úkolu se pustil s mimořádným zápalem a s pevným odhodláním nedopustit, aby Perry Mason profitoval ze svého důvtipu a pohotového myšlení.

Jako prvního svědka předvolal George Eagana.

Šofér se postavil na stanoviště svědků, složil přísahu a sdělil své jméno, adresu a zaměstnání.

„Můžete nám říci, co jste dělal ve středu večer?“ zeptal se ho Caswell.

„Vezl jsem paní Trentovou jejím autem do Ventury a pak jsme se vraceli zpět po pobřežní silnici.“

„Věděl jste, kam se vracíte?“

„Paní Trentová mi sdělila, že má v úmyslu zajet do jednoho motelu nahoře v kopcích u jezera. A že mi řekne, kde mám odbočit.“

„Neřekla vám, po které cestě tam chce jet?“

„Ne. Jen že mi řekne, kde mám odbočit.“

„Znáte motel zvaný Saint’s Rest a cestu, která k němu vede?“

„Ano, pane. Odbočuje z pobřežní silnice asi tři sta metrů na sever od kavárny Sea Crest.“

„Co se stalo, když jste se v tu středu blížili k odbočce?“

„Paní Trentová mě požádala, abych jel trochu pomaleji.“

„A co potom?“

„No, já jsem si samozřejmě myslel, že –“

„Nechte stranou, co jste si myslel,“ přerušil ho Caswell. „Odpovídejte pouze na naše otázky a držte se faktů. Co se tedy stalo?“

„Zezadu se k nám blížila světla reflektorů, a protože jsem si – Já opravdu nevím, jak to vyjádřit, když nemám říkat, co jsem si myslel – no, chystal jsem se odbočit doleva a tak jsem otočil –“

„To není podstatné, k čemu jste se chystal. Nás zajímá, co jste udělal.“

„No, zajel jsem rychle na pravou stranu silnice, jak nejdál jsem mohl, a čekal, až to auto projede kolem nás.“

„A projelo kolem vás?“

„Ne tak, jak by správně mělo jet.“

„A co se stalo?“

„Auto se najednou prudce stočilo, narazilo čumákem do předku našeho vozu, potom řidič tak trhl volantem, až zadek jeho auta švihl dopředu a plnou silou vrazil do přední části našeho vozu. Náraz odhodil předek našeho vozu ze silnice a vůz se už nedal zvládnout.“

„A co se stalo potom?“

„Zápolil jsem s volantem, abych zabránil autu spadnout přes okraj srázu, ale cítil jsem, že je to marné. Křikl jsem na paní Trentovou, aby otevřela dveře a vyskočila z auta ven, a otevřel jsem své dveře a vyskočil jsem.“

„A co se dělo dál?“

„Nevím, co se dělo hned potom.“

„Ztratil jste vědomí?“

„Ano.“

„Víte, kdy jste přišel k sobě?“

„To nevím. Nevěděl jsem, kolik je hodin. Vím, kdy došlo k té havárii, ale na hodinky jsem se podíval až později. Byl jsem rozrušený a rozčilený a necítil jsem se dobře. Hrozně mě bolela hlava a byl jsem… no, motal jsem se.“

„Jak dlouho myslíte, že jste byl v bezvědomí?“

„Vznáším námitku, neboť otázka je nepřípustná, irelevantní, netýká se podstaty věci a vybízí svědka k vlastnímu závěru,“ ozval se Mason.

„Soud námitce vyhovuje,“ rozhodl soudce Grayson.

„Prosím, aby soud vzal v úvahu,“ trval na svém Caswell, „že jsou určité momenty, podle nichž může dotyčný odhadnout, jak dlouho ležel v bezvědomí – určité podružné okolnosti.“

„Ať se tedy svědek omezí na podružné okolnosti, ale nevyvozuje z nich závěry.“

„Jistě,“ řekl Caswell. „Když jste přišel k sobě, v jaké jste byl pozici?“

„Ležel jsem na zemi s roztaženými údy, obličejem dolů.“

„Jak daleko od silnice jste ležel?“

„Přesně nevím, ale řekl bych, že asi tři metry.“

„Byl u vás někdo?“

„Skláněl se nade mnou člen dopravní policie.“

„Pomohl vám vstát?“

„Ne hned. Otočil mě na záda, dali mi něco pro povzbuzení a pak se mě zeptali, jestli můžu hýbat prsty u nohou. Mohl jsem. Pak mi řekli, abych začal pomalu hýbat nohama a pak rukama. Potom mi pomohli si sednout a nakonec se postavit.“

„Víte, s čím začali?“

„Vím to jen z toho, co mi řekli.“

„Jak dlouhá doba uplynula mezi tím, kdy jste nabyl vědomí a kdy vám pomohli se postavit?“

„Několik minut.“

„A pak jste začal hledat auto paní Trentové?“

„Ano.“

„Viděl jste ho?“

„Ne. Zmizelo.“

„Řekl jste policistům, co se stalo?“

„Chvíli to trvalo, než mi to začalo vůbec trošku myslet. Ze začátku jsem nevěděl, čí jsem.“

„A co bylo potom?“

„Pak jsem uslyšel sirény a přijel havarijní vůz a později další, do moře se spustili potápěči a našli auto paní Trentové asi v osmimetrové hloubce. Leželo na pravém boku, předkem dolů. Levé dveře byly otevřené. A v autě nebyl nikdo.“

„Jak to víte, že v autě nikdo nebyl?“

„Byl jsem u toho, když auto vytáhli z vody. Běžel jsem k němu a podíval jsem se dovnitř. Paní Trentová v autě nebyla.“

„A nyní, jestli soud dovolí,“ oznámil Caswell, „rád bych tohoto svědka prozatímně odvolal ze svědecké lavice, abych mohl položit několik otázek jinému svědkovi. Jsem si ovšem vědom toho, že jakmile začnu provádět důkazní řízení ve věci doznání obžalované, bude pravděpodobně vznesena námitka, že nebyl prokázán corpus delicti. Rád bych soud ujistil, že jsme na tyto námitky zde a v tuto chvíli plně připraveni, a že corpus delicti znamená podstatu zločinu, nikoliv tělo oběti.

Máme zaznamenány četné případy, kdy byli vrazi úspěšně souzeni, usvědčeni a popraveni, aniž bylo tělo oběti nalezeno. Je zcela náležité dokázat corpus delicti pomocí indicií, tak jako všechny ostatní faktory případu.“

„Není třeba, abyste dělal soudu přednášku o základech trestního práva,“ usadil ho soudce Grayson. „Já se domnívám, že za daných okolností můžeme hovořit o důkazu prima facie. Jestliže si pan Mason přeje zastávat stanovisko, že nebyl prokázán corpus delicti, má rozhodující slovo.“

Mason se rychle vztyčil a s úsměvem řekl: „Právě naopak, Vaše Ctihodnosti. Obhajoba soudí, že nyní uvedená svědecká výpověď dostatečně prokazuje smrt paní Trentové. Nezamýšlíme udělat sporným bodem tohoto případu corpus delicti, pokud jde o chybějící mrtvé tělo. Soud bude mít jistě na mysli, že corpus delicti není jen mrtvé tělo, ale také důkazy, že šlo o nezákonné zabití.

Dosud to vypadá, jako by paní Lauretta Trentová mohla zemřít následkem autohavárie.“

„Právě proto teď hodlám svědka odvolat a zavolat na jeho místo svědka jiného,“ řekl Caswell. „Výpovědí tohoto svědka mohu dokázat, že šlo o zločin.“

„Zajisté,“ pravil soudce, „avšak obhajoba, bude-li si to přát, má právo na křížový výslech svědka ohledně svědectví, které jsme právě vyslechli.“

„S křížovým výslechem zatím počkáme,“ oznámil Mason.

„Dobrá,“ rozhodl soudce, „zavolejte dalšího svědka.“

„Na stanoviště svědků nechť se dostaví poručík Tragg,“ řekl Caswell.

Poručík Tragg předstoupil a složil přísahu.

„Byl jste ve věznici, když tam byla obžalovaná přivedena a zadržena k výslechu?“

„Ano, pane.“

„Hovořil jste s obžalovanou?“

„Ano, pane. Hovořil.“

„Poučil jste obžalovanou o jejích ústavních právech?“

„Ano.“

„Jaké vám podala vysvětlení?“

Tragg pravil: „Sdělila mi, že jí zatelefonovala paní Trentová a pozvala ji na schůzku do motelu Saint’s Rest. Že se tam tedy vydala a prý tam čekala podstatně déle než hodinu. To aspoň mi tvrdila. Byla z toho nervózní a zavolala Perry Masonovi. Ten že za ní přijel do motelu a navrhl, aby se šli podívat na její auto.“

„A co se stalo pak?“ otázal se Caswell.

„Zjistili, že auto obžalované bylo poškozeno. Jedno přední světlo bylo rozbité a ohnutý nárazník.“

„A pan Mason něco navrhl?“ zeptal se se škodolibým očekáváním Caswell.

„Řekla nám, že jí pan Mason pobídl, aby nasedla do auta a vyjela ven výjezdem, otočila se a vrátila se vjezdem zpátky. Poslechla ho, ale pan Mason mezitím naskočil do svého vozu, rozjel se a narazil do auta obžalované. Tím její vůz poškodil do té míry, aby nebylo možné –“

„Okamžik,“ zvolal Mason, „namítám proti tomu, aby svědek činil závěry. Ať zůstane u popisu událostí.“

„Já se ho ptám jen na to, co mu řekla obžalovaná,“ odsekl Caswell. „Vysvětlila vám, proč to pan Mason udělal?“

„Ano, řekla mi, že to udělal proto, aby se nepoznalo, kdy bylo její auto poškozeno poprvé.“

„Co vám ještě pověděla?“

„Říkala, že ji navštívil George Eagan, šofér paní Trentové, kvůli falšování kopie závěti.“

„Jaké závěti?“

„Závěti paní Trentové.“

„A řekla vám, jak si v té věci počínala?“

„Řekla mi, že přijala pět set dolarů; že napsala dvě podvržené závěti na papíru s hlavičkou zemřelého advokáta Delana Bannocka, u něhož dříve pracovala jako sekretářka a jehož byla paní Trentová tenkrát klientkou.“

„Měla pro svou výpověď nějaký důkaz?“

„Řekla mi, že si sama odeslala na svou adresu doporučenou zásilku, obsahující karbonové papíry, které použila při psaní podvrhů. Pravila, že na radu pana Masona vzala pro každou stránku nový karbonový papír, aby bylo možné z nich proti světlu přečíst text falšovaných závětí.“

Soudce Grayson ho zarazil. „Počkat, počkat,“ namítl. „Ptáte se na důvěrné pokyny udělované klientovi jeho právním zástupcem.“

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ odvětil Caswell. „Bylo by to očividně nesprávné, kdybych zde chtěl tuto konverzaci uvádět, s výjimkou případu, kdy se vyptávám na výpověď obžalované. Jinými slovy, kdyby stála na stanovišti svědků obžalovaná a já se jí ptal na to, co jí říkal její obhájce, dalo by se to označit za dotaz na přísně důvěrné sdělení! Ale když je na stanovišti svědků poručík Tragg, mohu se ho zeptat na to, co mu obžalovaná řekla o svých činech a jak je vysvětluje. Protože obžalovaná neuplatnila právo na přísnou důvěrnost komunikace se svým právním zástupcem, a pokyny pana Perry Masona poručíkovi Traggovi oznámila, může svědek jejich konverzaci opakovat.

Je na advokátovi samém, aby této možnosti využil, když radí klientovi věci, jejichž cílem je mařit práci lidí prosazujících zákonnost nebo zakrývat zločin.

Zažalujeme pana Masona u patřičného soudního tribunálu a ve vhodném čase, ale nyní použijeme svého práva seznámit soud s tím, co obžalované podle její vlastní výpovědi radil její právní zástupce pan Perry Mason.“

Soudce Grayson se podíval dolů na Masona a zeptal se: „Máte nějaké námitky, pane obhájce?“

„Naprosto ne,“ prohlásil Mason. „Nemám nejmenší námitky proti tomu, aby vyšla najevo fakta případu. Ve vhodnou chvíli prokážu, že některé osoby záměrně svalovaly zločin na obžalovanou a –“

„Moment, moment,“ vyštěkl Caswell. „Teď není vhodný čas na to, aby tu pan Perry Mason obhajoval obžalovanou či sebe. Až skončím svoji kauzu, dostane příležitost k obhajobě obžalované a rovněž bude mít příležitost hájit sám sebe před patřičnou soudní stolicí.“

„To považuji za správné,“ vyjádřil svůj názor soudce Grayson. „Nicméně má pan Mason příležitost vznést proti tomuto bodu námitku.“

„Neuplatňuji žádnou námitku,“ řekl Mason. „Chci, aby svědek vypověděl, co mu řekla obžalovaná, aby vypověděl všechno, co se od obžalované dozvěděl.“

„Dobře, dobře,“ rozhodl soudce. „Tak pokračujte. Domníval jsem se, že by mohla být uplatněna námitka v tom smyslu, že jde o přísně důvěrné sdělení. Nicméně uznávám, že jakmile klientka neuplatnila nárok na přísnou důvěrnost a dobrovolně vypovídala – Nuže, námitky nejsou, tak pokračujte.“

„Vypověděla, že ji navštívil šofér paní Trentové, George Eagan?“

„Ano.“

„Byla si jista jeho totožností?“

„Ano.“

„Začněte s křížovým výslechem,“ vyzval Masona Caswell.

„Hovořil jste, poručíku, s tou mladou dámou pozdě večer?“ zeptal se Mason.

„Ano, byla zatčena pozdě večer.“

„Věděl jste, že je mou klientkou?“

„Ne.“

„Nevěděl jste to?“

„Věděl jsem jen to, co mi řekla.“

„A vy jste to, co vám řekla, nepokládal za pravdivé?“

„Nikdy slepě nevěříme tomu, co říká obžalovaný. Ověřujeme všechny fáze jeho výpovědi.“

„Aha!“ pronesl Mason zlověstně, „takže byste nemohl stoprocentně tvrdit, že všechno to, co vám obžalovaná sdělila ohledně mých pokynů, je pravda?“

„No,“ zrozpačitěl poručík Tragg, „byly tu určité potvrzující okolnosti.“

„Jako například?“

„Dovolila nám, abychom vyzvedli doporučený dopis, poslaný na její adresu, a otevřeli ho.“

„A vy jste to udělal?“

„Ano.“

„A našel jste černé karbonové papíry údajné poslední vůle, tak jak vám obžalovaná řekla?“

„Ano.“

„A proto jste byl nakloněn věřit všemu, co vám pověděla?“

„Byla to potvrzující okolnost.“

„Tak proč jste jí nevěřil, když vám řekla, že ji zastupuji?“

„Jestli na tom tak záleží,“ odpověděl Tragg, „tak vlastně věřil.“

„Proč jste mi tedy nedal vědět, že je zavřená?“

„Poučil jsem ji, že vám může zavolat.“

„A co řekla?“

„Že to není třeba. Že stejně nerozuměla tomu, co se dělo, ale že viníkem je šofér Eagan a že nám svobodně a ze své vůle řekla všechna fakta, takže můžeme jít a Eagana zatknout.“

„Zatkl jste ho?“

„V tu noc už ne. Udělali jsme to druhý den ráno.“

„A co se dělo potom?“

„Za přítomnosti okresního zástupce hrabství Hamiltona Burgera a ve vaší přítomnosti jsme konfrontovali obžalovanou s Georgem Eaganem. Prohlásil o ní, že ji nikdy předtím neviděl, a ona též vypověděla, že to není ten muž, který ji navštívil.“

„Řekla k tomu ještě něco dalšího?“

„Připustila, že muž, který ji navštívil, o sobě nikdy neprohlásil, že by byl George Eagan, ale že shodná poznávací značka jeho auta i podobný popis osoby ji utvrdily v přesvědčení, že jde o něho. Dále uvedla, že muž, který ji navštívil, se představil jako George Menard.“

„A tohle všechno jste z obžalované vytáhl tím, že jste jí řekl, že vyšetřujete vraždu; že chcete dopadnout pravého viníka; že si o ní nemyslíte, že by jím mohla být ona; že je příliš milá mladá žena na to, aby byla schopna někoho zavraždit; že se domníváte, že to někdo chce na ni shodit; a že jestli vám hned všechno řekne a nebude čekat do rána na mě, že za tím hned půjdete a možná že se vše objasní a ona bude moci jít domů a vyspat se ve vlastní posteli. Je to tak?“

Poručík Tragg se zasmál: „Já sám jsem jí to neříkal, ale něco v tom smyslu slyšela od jednoho z našich lidí, který byl výslechu přítomen.“

„Ale ve vaší přítomnosti a s vaším souhlasem.“

Poručík se na chvíli zarazil, pak řekl se sarkastickým úsměvem. „Je to běžný postup při jednání s určitým druhem podezřelých osob.“

„Děkuji vám,“ řekl Mason. „To je vše.“

Caswell ohlásil: „Prosím na stanoviště svědků pana Carsona Hermana.“

Ukázalo se, že Carson Herman je štíhlý muž vysoké postavy, s velkým nosem, vodově modrýma očima, pevnými ústy, širokými lícními kostmi a důrazným způsobem řeči.

Přísežně prohlásil, že jel po pobřežní silnici směrem na jih. To jest, jel z Oxnardu do Santa Moniky. Před ním jela dvě auta. Jedno bylo světlý chevrolet a před chevroletem jel velký černý sedan. Neměl možnost zjistit, z které automobilky sedan pochází.

„Všiml jste si něčeho neobvyklého?“ zeptal se ho Caswell.

„Ano, pane, když jsme se blížili k silniční odbočce, tu černý sedan náhle prudce zajel dost daleko doprava, zřejmě chtěl –“

„Nechme stranou, co si myslíte, že chtěl,“ skočil mu do řeči Caswell, „vyličte nám pouze to, co se stalo.“

„Ano, pane. Černý sedan zajel až ke krajnici.“

„A co se stalo potom?“

„Chevrolet se ocitl téměř vedle sedana a pak zničehonic prudce zahnul vpravo a čumákem uštědřil přední části sedanu ránu jako hrom. Potom ten řidič trhl volantem tak prudce, že zadek chevroletu třeskl o předek černého sedanu.“

„Viděl jste, co se pak dělo s černým sedanem?“

„Ne, pane. Jel jsem poměrně blízko za chevroletem a to všecko se udalo tak rychle, že jsme nechali sedan za sebou, dřív než jsem se mohl na něj dobře podívat. Viděl jsem jen, jak se točí a kymácí, a pak už jsem byl daleko vpředu.“

„Pokračujte. Co se stalo potom?“

„Chevrolet se skřípotem zahnul na postranní silničku vedoucí nahoru na kopec.“

„Co jste udělal vy?“

„Cítil jsem, že řidič zavinil nehodu, a teď zbaběle prchá z místa činu, a že jako občan –“

„Ponechme stranou, co jste cítil,“ opět ho přerušil Caswell, „a řekněte nám jen, co jste udělal.“

„Zahnul jsem na tu postranní silnici a snažil jsem se ten chevrolet dohnat, abych viděl na jeho poznávací značku.“

„A dohnal jste ho?“

„Ta silnice je jedna zatáčka za druhou. A ačkoliv jsem se o to snažil, přečetl jsem jen dvě poslední číslice poznávací značky – bylo to šedesát pět. Pak jsem si uvědomil, jak je ta silnice opuštěná a jaká je to pro mne nebezpečná situace. A rozhodl jsem se toho nechat, při první vhodné příležitosti se otočit a uvědomit policii.

Protože ta silnice byla tak opuštěná a samá zatáčka, bylo mi jasné, že řidič chevroletu musí vědět, že ho –“

„Prosím, žádné vlastní závěry,“ nenechal ho domluvit soudce Grayson. „Byl jste už dvakrát upozorněn, pane Hermane, že nás zajímají pouze fakta. Co jste tedy udělal?“

„Zpomalil jsem a zastavil a díval se na vzdalující se světla chevroletu. Když vůz zahnul do strany, tak že jeho reflektory osvět-lily strmý násep po straně silnice, všiml jsem si, že ztratil jeden reflektor.“

„Co tím myslíte?“ zeptal se ho Caswell.

„No, jedno světlo mu nesvítilo.“

„A pak?“

„Pak jsem jel velice pomalu a opatrně, až jsem našel místo, kde jsem se mohl otočit. Poté jsem jel zase po té stejné silničce dolů. Asi tři sta yardů od odbočky dál po pobřežní silnici je rybí restaurace. Zastavil jsem tam a zavolal dopravní policii. Ohlásil jsem jim havárii. Řekli mi, že už dostali hlášení od jednoho automobilisty a že už tam vyjel rádiový vůz.“

„Vy jste se tam nevrátil, abyste viděl, jestli ten sedan není příliš poškozený nebo někdo vážně zraněn?“

„Ne, pane. Mrzí mě, že to musím říci. Ale považoval jsem za nutné uvědomit co nejdřív dopravní policii. Doufal jsem, že si někdo z kolemjedoucích automobilistů všimne rozbitého auta, a bude-li někdo raněn, že mu pomůže.“

„Začněte s křížovým výslechem,“ vyštěkl na Masona Caswell.

„Viděl jste na auto před sebou tak dobře, abyste nám mohl sdělit, kdo řídil? Zda muž či žena, nebo kolik lidí v autě jelo?“

„Byla v něm pouze jedna osoba, ale nemohu říci, zda to byl muž či žena.“

„Děkuji vám,“ řekl Mason. „To je všechno.“

Caswell oznámil: „Nyní zavolám na stanoviště svědků pana Gordona Kelvina.“

Důstojně a beze spěchu kráčel Gordon Kelvin ke svědecké lavici, složil přísahu a prohlásil o sobě, že je švagrem zesnulé Lauretty Trentové.

„Byl jste přítomen v soudní síni a slyšel jste svědectví týkající se výpovědi obžalované, že byla požádána o spoluúčast na falšování kopie poslední vůle?“

„Ano, pane.“

„Co nám můžete sdělit o majetkových poměrech paní Trentové?“

„Vznáším námitku, neboť ta otázka je nepřípustná, irelevantní a netýká se podstaty věci,“ ozval se Mason.

Caswell zostra vyjel: „Jestli soud dovolí, tato otázka je naopak velice podstatná. Hodlám ukázat, že tvrzení obžalované je zcela vymyšlené. Že ani nemůže být ničím jiným než holým výmyslem, protože falešný průklep poslední vůle by neměl sebemenší účinek. Chci výslechem tohoto svědka oznámit, že zesnulá Lauretta Trentová udělala před několika roky závěť a svěřila ji v zapečetěné obálce tomuto svědkovi s tím, že má být otevřena po její smrti. Že tato obálka byla předložena a otevřena a obsahovala poslední vůli paní Trentové. Dále že nejsou žádné pochybnosti, ani nejistota o pravosti této poslední vůle a že průklepové kopie jiných závětí by byly naprosto neúčinné.“

„Námitce obhajoby nevyhovím,“ rozhodl soudce Grayson.

Kelvin řekl: „Vždycky jsme si byli, já a moje švagrová, velmi blízcí. Jsem starší z obou švagrů.

Má švagrová Lauretta Trentová měla zapečetěnou obálku se svou závětí uloženou v zásuvce psacího stolu. Řekla mi o tom asi před čtyřmi roky a pověřila mě, aby byla tato obálka otevřena v případě jejího úmrtí. Po té tragické události z minulé středy a předvídaje, že by mohla vyvstat otázka správného postupu v této věci, jsem se obrátil na kancelář okresního zástupce a za přítomnosti právníka, bankéře a okresního zástupce byla tato obálka otevřena.“

„Co obsahovala?“

„Obsahovala dokument, zjevně sloužící jako závěť Lauretty Trentové.“

„Máte ten dokument zde?“

„Mám.“

„Předložte ho, prosím.“

Svědek sáhl do kapsy a vyndal složený dokument.

„Označil jste si nějakým způsobem tento dokument, abyste ho poznal?“

„Tento dokument,“ odpověděl Kelvin, „je na každé stránce označen mou šifrou, šifrou okresního zástupce Hamiltona Burgera, dále pak šiframi bankéře a právníka, kteří byli aktu též přítomni.“

„To by mělo k identifikaci postačit,“ poznamenal soudce s úsměvem. „Toto, jak předpokládám, je zkratka vašeho jména, napsaná vámi, že ano?“

„Ano, to je má parafa.“

Soudce si dokument pozorně prohlédl a podal ho Masonovi.

Mason si ho také prostudoval a vrátil ho Caswellovi.

„Žádám, aby byl tento dokument zařazen mezi důkazní materiál,“ oznámil Caswell. „Jelikož jde o originál závěti, který bude zařazen do evidence, žádám, aby soudní úředník zhotovil ověřenou kopii, která plně nahradí originální závěť.“

„Nejsou námitky,“ ohlásil Mason.

Caswell pokračoval: „Já teď tuto závěť přečtu, aby mohla být zaprotokolována, a pak bude postoupena soudnímu úředníkovi ke zhotovení ověřené kopie.“

A začal slavnostně vážným hlasem číst: „Já, Lauretta Trentová, prohlašuji při jasném vědomí a dobré paměti, že jsem vdova; že nemám žádné děti; že moji jediní příbuzní na celém světě jsou mé dvě sestry Dianne Briggsová a Maxine Kelvinová; že má sestra Dianne je provdaná za Boringa Briggse a má sestra Maxine za Gordona Kelvina.

Dále prohlašuji, že tito čtyři lidé se mnou žijí v mém domě a žijí tam již několik roků; že mám ke svým dvěma švagrům vztah stejně vřelý, jako kdyby byli mými rodnými bratry, a samozřejmě miluji své dvě sestry.

Uvědomuji si však, že ženy, zvláště pak mé dvě sestry, nemají dostatečný smysl pro obchodní záležitosti, který by jim umožnil zvládat četné problémy se správou mé pozůstalosti.

Proto ustanovuji a jmenuji vykonavatelem své závěti Gordona Kelvina.

Po zapravení specifických odkazů dále v závěti uvedených nechť je všechen zbytek, zůstatek a zůstavek mé pozůstalosti rozdělen rovným dílem mezi Dianne a Boringa Briggsovy a Maxine a Gordona Kelvinovy.“

Caswell udělal působivou přestávku a přejel očima po ztichlé soudní síni, pak otočil stránku a pokračoval: „Dávám, zanechávám a odkazuji své sestře Dianne Briggsové částku padesáti tisíc dolarů; stejnou částku padesáti tisíc dolarů odkazuji své sestře Maxine Kelvinové. Je tu ovšem,“ Caswell se významně rozhlédl po soudní síni, „několik lidí, kteří ke mně byli vždy mimořádně loajální a mně oddaní.

Je to na prvém místě doktor Ferris Alton.

Tím, že zůstal věren internímu lékařství a neprovádí operace, uzavřel se v oboru hůře odměňovaném, než jsou relativně výnosné praxe chirurgické.“

Virginia Baxterová zaryla Masonovi prsty do stehna nad kolenem, „Ano, je to ono,“ zašeptala, „vzpomínám si, že jsem to psala, vzpomínám si na tu chválu a –“

„Tiše,“ napomenul ji Mason.

A Jerry Caswell četl dále: „Doktor Alton pečoval obětavě o mé zdraví, a ačkoliv neúnavně pracuje, nemá dostatečné zajištění pro stáří. Proto tímto dávám, odkazuji a zůstavuji částku sto tisíc dolarů doktoru Ferrisi Altonovi.

Jsou tu ještě dva lidé, jejichž věrnost a oddanost jsem vždy velmi oceňovala. Je to George Eagan, můj osobní šofér, a Anna Fritchová, která mě ošetřovala v každé nemoci.

Není mým úmyslem, aby se po mé smrti stali z těchto lidí boháči, ale chci, aby jejich věrnost byla po zásluze odměněna.

Proto dávám, zanechávám a odkazuji svému šoférovi Georgu Eaganovi částku padesáti tisíc dolarů a doufám, že části těchto peněz použije k tomu, aby si založil vlastní firmu, a zbytek si ponechá jako rezervu.

Rovněž dávám, zanechávám a odkazuji stejnou částku padesáti tisíc dolarů ošetřovatelce Anně Fritchové.“

Caswell tuto stranu velmi rychle otočil, jak to dělají lidé, když se nemohou dočkat konce zajímavé zprávy.

„Jestliže by kdokoliv, soukromá osoba nebo korporace, chtěly tuto moji závěť napadnout či kdyby se přihlásil někdo s tvrzením, že je můj příbuzný, a tedy má nárok na dědictví a já že jsem se omylem nebo z jiného důvodu o něm zapomněla zmínit, pak takové osobě dávám částku sto dolarů.“

„Dále pak,“ pokračoval Caswell, „obsahuje tato závěť obvyklý závěrečný odstavec a datum. Je podepsána pořizovatelkou závěti a jako svědci jsou podepsáni zesnulý advokát Delano Bannock a…“ zde se Caswell teatrálně otočil k obžalované… „obžalovaná v této kauze Virginia Baxterová.“

Virginia na něj strnule zírala s otevřenou pusou.

Mason jí prudce stiskl paži, aby se vzpamatovala.

„Tím je ukončeno svědectví tohoto svědka?“ zeptal se soudce Grayson.

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Chcete provést křížový výslech?“ obrátil se soudce Grayson k Masonovi.

Ten rychle vyskočil ze židle. „Je to ta závěť, kterou jste našel v zapečetěné obálce?“

„Ano, to je ona. A obálka byla v zásuvce psacího stolu, tak jak mi to Lauretta Trentová řekla. A v té zapečetěné obálce byla tato závěť.“

„Co jste s ní udělal?“

„Uložil jsem ji do sejfu a zavolal okresního zástupce.“

„A ten sejf je kde?“

„V mé ložnici.“

„A vaše ložnice je v domě, který za svého života vlastnila a obývala paní Lauretta Trentová?“

„Ano.“

„Byl už ten sejf ve vaší ložnici, když jste se do domu přistěhoval?“

„Ne. Dal jsem si ho zabudovat.“

„Proč jste si ho dal zabudovat?“

„Mám určité cennosti a dům je rozlehlý a o paní Trentové bylo známo, že je velice bohatá. Proto jsem chtěl mít bezpečné místo, kde bych měl uloženy ženiny klenoty a peníze na hotovosti.“

„Jaké jste měl zaměstnání?“

„Zabýval jsem se různou činností,“ odvětil Kelvin důstojně.

„Jako například?“

„Nemyslím, že je nutné, abych to tu vyjmenovával.“

„Proti otázce vznáším námitku, neboť je nepřípustná, irelevantní a netýká se podstaty věci a není vhodná pro křížový výslech,“ protestoval Caswell.

„Já si to nemyslím,“ pravil soudce Grayson, „obhajoba má při křížovém výslechu právo klást otázky dotýkající se životních okolností a poměrů, ačkoliv nevidím, že by to mohlo ovlivnit výsledný závěr nebo nějak podstatně změnit názor soudu na hodnotu svědkovy výpovědi.“

„Není přece důvod probírat tu jeho celý životopis,“ zlostně namítl Caswell.

Soudce Grayson pohlédl tázavě na Masona, „Máte snad nějaký zvláštní důvod pro tuto otázku?“

„Zeptám se tedy jinak,“ řekl rozvážně Mason. „Vaše rozmanité pracovní aktivity, o nichž jste se sám vyjádřil, že byly četné, byly nevýnosné. Či ne?“

„Tak to není, pane, není!“

„Ale vedly k tomu, že jste se nastěhovali k Laurettě Trentové?“

„Ona nás pozvala, pane.“

„Jistě,“ přitakal Mason. „V době, kdy jste nebyl s to se sám uživit.“

„Ne ne, byl jsem schopen se sám uživit, ale měl jsem právě tehdy dočasné obchodní ztráty.“

„Jinými slovy, byl jste finančně na dně.“

„Měl jsem finanční potíže.“

„A vaše švagrová vás pozvala, abyste žili v její domácnosti?“

„Ano.“

„Na váš popud?“

„Druhý švagr, pan Boring Briggs, už v jejím domě bydlel. Je to veliký dům a – S námi to bylo tak, že jsme k ní jeli na návštěvu a už jsme u ní zůstali.“

„A totéž platí o Boringu Briggsovi, jak nejspíš víte. Či snad ne?“

„Co platí?“

„Že utrpěl finanční ztráty a musel se nastěhovat k sestře své ženy.“

„V jeho případě,“ Kelvin teď odpovídal trochu ochotněji, „nastaly okolnosti, které tento krok – ehm – učinily nezbytností.“

„Okolnosti finančního rázu?“

„Dá se to tak vyjádřit. Boring Briggs měl řadu finančních nezdarů a nemohl pak poskytnout své ženě takové peněžní prostředky, jakých se jí dostávalo od její štědré sestry Lauretty Trentové.“

„Děkuji vám,“ řekl Mason. „Toť vše.“

A Kelvin opustil stanoviště svědků.

„Tak mi to teď povězte,“ pošeptal Mason Virginii Baxterové.

„Je to ta závěť,“ odpověděla potichu. „Vzpomněla jsem si, jak jsem psala to fantastické ocenění doktorovy práce.“

Mason pravil: „Já si teď půjdu pro tu závěť a pořádně si ji prohlédnu. Radši ať nikdo nevidí, že do té závěti koukáte, ale dívejte se mi přes rameno, hlavně na odstavec s přísežným prohlášením a svědeckým prohlášením, jestli je to opravdu váš podpis.“

A Mason se odebral ke stolku soudního úředníka. „Mohl bych se prosím podívat na tu závěť?“ zeptal se zdvořile. „Rád bych si ji prohlédl podrobněji.“

Úředník mu podával žádaný dokument, právě když Caswell hlásil: „Mým dalším svědkem bude člen kalifornské dopravní stráže Hany Auburn.“

Auburn, oblečen do uniformy, přešel soudní síní ke stanovišti svědků. Odpřisáhl, že je oním inspektorem, který provedl inspekci na místě srážky v motelu Saint’s Rest.

Mason obracel stránky dokumentu a zastavil se u podpisů svědků.

Virginia Baxterová zaraženě špitla: „Je to můj podpis a tamto je podpis pana Bannocka. Och, pane Masone, teď se mi to najednou vybavilo. Je to ta závěť, je to ona. Vzpomínám si i na pár podrobností. Na konci stránky je malá inkoustová šmouha. Rozmázla se tam, když jsme smlouvu podepisovali. Chtěla jsem tu stránku přepsat, ale pan Bannock řekl, abych to už nechala.“

„Tady to vypadá na otisk prstu,“ tlumeně řekl Mason.

„Já tam nic nevidím.“

„Až nahoře,“ zašeptal Mason. „Je to jen několik vroubků, ale myslím, že by na čitelný otisk prstu stačily.“

„Proboha, to bude můj,“ řekla, „ledaže by to byl otisk prstu paní Trentové.“

„Přenechme to Caswellovi,“ pravil Mason, „ten už to zjistí.“

Advokát obrátil zbývající stránky závěti, složil ji a vsunul zpět do obálky, vrátil se k úředníkovi, nenucené ji položil na stůl, jako by šlo o nepříliš zajímavou věc, a pozorně se zadíval na svědka na stanovišti.

Když zase usedl vedle Virginie, pošeptala mu: „Já jen nechápu, proč by si někdo dával takovou práci s paděláním dvou závětí, když existuje tahleta. Asi o ní nevěděl.“

„Třeba se chtěl dozvědět ještě něco navíc,“ mínil Mason. „Probereme to později, Virginie.“

Harry Auburn vypovídal jednotvárným hlasem. Prostými slovy líčil, co se stalo, a zjevně usiloval nejen o to být naprosto nestranný, ale i maximálně přesný.

Vypověděl, že byl rádiovou službou poslán do motelu Saint’s Rest prošetřit autonehodu; že šlo o běžné zavolání; že vyjel nahoru do motelu a tam zjistil, že došlo ke srážce auta obžalované s autem Perry Masona; že při zjišťování okolností srážky požádal službu o kontrolu údajů obou vozů a že mu zavolali zpátky rádiem v jeho autě.

Caswell řekl: „Zprávu, kterou jste obdržel z centrály, nám tu nemůžete reprodukovat. Bylo by to svědectví z druhé ruky. Ale můžete nám říci, co jste na základě té informace podnikl?“

„Jistě, pane. Poté, co jsem přijal rádiovou zprávu, jsem se obžalované vyptával, zda použila svého auta před srážkou s panem Masonem, zda předtím neměla ještě jinou autonehodu a co dělala během poslední hodiny.“

„Co vám řekla?“

„Popřela, že by použila svého auta k jiné jízdě krom té jedné objížďky na pozemku motelu. Řekla, že se už dobré dvě hodiny nehnula ze svého pokoje v motelu. Velmi důrazně zamítla jakoukoliv jinou autonehodu.“

„Co se stalo potom?“

„Překontroloval jsem poznávací značku jejího auta a shledal dvě usvědčující číslice; porovnal jsem výrobce auta; našel jsem dosti důkazů pro vzetí do vyšetřovací vazby.

Později jsem se vrátil na místo kolize. Našel jsem tam úlomky rozbitého reflektoru z auta obžalované; to jest, hodily se k rozbité čočce pravého reflektoru jejího auta.

Potom jsem zajel na místo autohavárie na pobřežní silnici a sebral tam střepy, které taky pocházely z rozbitého reflektoru. Pak jsem odmontoval reflektor z vozu obžalované a složil všechny úlomky skla dohromady.“

„Máte ten reflektor u sebe?“

„Ano, mám.“

„Ukázal byste nám ho prosím?“

Auburn opustil stanoviště a vrátil se s lepenkovou krabici, otevřel ji a vyndal automobilový reflektor. Čočka byla složena a slepena dohromady.

„Vysvětlil byste nám laskavě, co znamenají ty různě označené dílky?“

„Ano, pane. Tahle část kolem okraje byla v reflektoru auta obžalované v době, kdy jsem ho prohlížel. Označil jsem ty dva kousky skla čísly jedna a dvě lepící páskou, kterou jsem na ně přilepil.

Střepy nalezené namístě kolize v motelu Saint’s Rest jsem označil číslicemi tři a čtyři. A tyhlety kousíčky, číslo pět, šest a sedm, jsem našel na pobřežní silnici na místě autohavárie.“

„Můžete se ptát,“ vybídl Caswell Masona.

„Nemám žádné otázky,“ řekl Mason vesele.

Soudce Grayson na něho pohlédl. „Vy nemáte žádné otázky, pane Masone?“

„Žádné, Vaše Ctihodnosti.“

„V tom případě, jestli soud dovolí,“ oznámil Caswell, „povolám na stanoviště svědků znovu George Eagana a vyslechnu ho ohledně další fáze případu.“

„Dobře,“ souhlasil soudce Grayson.

Eagan vykročil k svědecké lavici. „Vy už jste pod přísahou,“ připomněl mu Caswell.

Eagan přikývl a posadil se.

„Obrátil jste se někdy na obžalovanou se žádostí o informace ohledně jednoho testamentu?“

„Nikdy v životě jsem obžalovanou neviděl. Poprvé jsem ji spatřil, až když jsem k ní byl zaveden do vězení.“

„Nikdy jste jí nedal pět set dolarů nebo jakoukoliv jinou peněžní částku za to, aby pro vás zhotovila falešné kopie závětí?“

„Ne, pane.“

„Stručně řečeno, nikdy jste s ní neměl žádné jednání?“

„Nikdy pane.“

„Nikdy v životě jste ji neviděl?“

„Ne, pane.“

„Můžete přistoupit ke křížovému výslechu,“ vyzval Masona Caswell.

Mason se na svědka pátravě zadíval. „Věděl jste, že je na vás pamatováno v závěti paní Trentové?“

Svědek se zarazil.

„Zodpovězte otázku,“ vyzval ho Mason. „Věděl, nebo nevěděl?“

„Věděl jsem, že na mě pamatovala ve své závěti. Nevěděl jsem, jak velkou částkou.“

„Věděl jste tedy, že po její smrti budete poměrně zámožný člověk.“

„Ne, pane. Nevěděl jsem, o kolik půjde.“

„A jak jste se dověděl, že jste uveden v její závěti?“

„Řekla mi to.“

„Kdy?“

„Je to asi tři čtyři měsíce, možná že pět měsíců.“

„Často jste pro paní Trentovou vařil?“

„Ano, pane.“

„Venku na grilu?“

„Ano, pane.“

„Používal jste hodně česneku?“

„Ano, paní ho měla ráda.“

„Věděl jste, že česnek je potravina, která nejlépe překryje chuť práškového arzénu?“

„Ne, pane.“

„Nasypal jste někdy do jídla, které jste připravoval, arzén?“

„Protestuji,“ vykřikl Caswell. „Vaše Ctihodnosti, jestli soud dovolí, tato otázka je nepřípustná, irelevantní a netýká se podstaty věci. Je to urážka svědka a dotýká se záležitostí, o nichž se při přímém výslechu nejednalo. Je to nesprávně vedený křížový výslech.“

„Jsem téhož názoru,“ pronesl soudce Grayson, „ledaže by pan obhájce pro to měl nějakou spojitost. Bylo zcela na místě ukázat, že svědkovi bylo známo, že je uveden v poslední vůli paní Trentové, avšak tohle je už docela jiná záležitost.“

Mason odpověděl: „Mám v úmyslu dokázat, že se někdo třikrát pokusil otrávit paní Laurettu Trentovou arzénem. A přinejmenším při jednom z těchto travičských pokusů se příznaky otravy dostavily po požití jídla připraveného tímto svědkem.“

Soudce Grayson se překvapením posunul na samý okraj křesla. „Můžete to dokázat?“ zeptal se.

„Mohu to dokázat pertinentními důkazy.“

Soudce Grayson si zase sedl normálně. „Námitka se zamítá,“ řekl rozhodným tónem. „Odpovězte na otázku.“

Eagan rozhořčeně odpověděl: „Nikdy jsem paní Trentové nedal do jídla jed. Nic o jedech nevím. Nevím, že byla otrávená. Vím, že několikrát měla těžkou žaludeční nevolnost, a bylo mi řečeno, že kořeněné jídlo její potíže zhoršuje. Proto jsem jí několikrát rozmluvil jíst venku, jak chtěla. A pro vaši informaci, pane Masone, o arzénu nevím vůbec, ale vůbec nic.“

„Věděl jste, že byste na smrti paní Trentové vydělal?“ položil mu Mason další otázku.

„No tohle!“ vybuchl Caswell. „Okamžik prosím. To přece není správná interpretace svědkovy odpovědi!“

„Ptám se ho,“ opakoval nevzrušeným hlasem Mason, „jestli v hloubi duše nevěděl, že by na smrti paní Trentové vydělal?“

„Ne.“

„Vy jste nevěděl, že byste na tom byl lépe než při měsíčním platu?“

„Ne… vlastně ano. Sama mi to řekla.“

„Takže jste věděl, že byste na její smrti vydělal?“

„To není tak jisté. Ztratil bych dobré místo.“

„Ale paní Trentová vás ujistila, že to zařídila tak, abyste neutrpěl žádnou ztrátu?“

„To ano.“

„Takže jste věděl, že na její smrti vyděláte?“

„Prosím, jestli to chcete chápat takhle, pak jsem věděl, že její smrtí neutrpím žádnou finanční ztrátu. To ano.“

„A teď mi řekněte, jak byla paní Trentová na té poslední vyjížďce oblečena?“

„Jak byla oblečená?“

„Ano, co měla na sobě?“

„No, měla na sobě klobouk, šaty a botky.“

„Co ještě?“

„Počkejte, ještě měla kabát s jakousi kožešinou, byl to kožešinový límec, který se k tomu kabátu nějakým způsobem připínal.“

„A ten měla pořád na sobě?“

„Ano, vzpomínám si, že mě požádala, abych zeslabil v autě topení, protože si chce ten kabát nechat na sobě.“

„A kam jela?“

„Do Ventury.“

„Nevíte, co tam dělala?“

„Nevím.“

„Vy nevíte, že se tam byla dívat na nemovitost?“

„To ano. Jeli jsme k jedné usedlosti, kterou snad chtěla koupit, a prohlédli jsme si ji.“

„Měla sebou kabelku?“

„Samozřejmě, že měla kabelku.“

„Víte, co v ní měla?“

„Nevím, pane. Předpokládám, že obvyklé věci.“

„Neptám se vás na to, co předpokládáte. Ptám se, jestli to víte?“

„Nevím. Jak bych to mohl vědět?“

„Já se vás jenom ptám, jestli to víte.“

„Nevím to.“

„Nevíte ani o jedné věci, kterou měla v kabelce?“

„Vím, že tam měla peněženku… Ne, nevím, co v ní měla.“

„Takže vy vůbec nevíte, že měla v kabelce na hotovosti padesát tisíc dolarů?“

Svědek úžasem ztuhl. „Cože?“

„Padesát tisíc dolarů,“ opakoval Mason.

„To ne! Nikdy sebou nenosila tolik peněz v hotovosti.“

„Jste si tím jist?“

„Naprosto jist.“

„Pak tedy víte, co v její kabelce nebylo.“

„Vím určitě, že by sebou nikdy nevezla tolik peněz v hotovosti, aniž by mi to řekla.“

„Jak to víte?“

„Protože tak jednala vždycky.“

„Vy tedy víte, že u sebe neměla padesát tisíc dolarů, protože jste o tom přesvědčen, a vaše přesvědčení pramení jen z domněnky. Je to tak?“

„No, kdybych chtěl být úplně přesný, tak stoprocentně nevím, jestli ty peníze sebou měla nebo ne,“ připustil svědek.

„Tak vidíte,“ řekl spokojeně Mason.

„Ale jsem si skoro jist, že je neměla,“ honem dodal Eagan.

„Neříkala vám, že chce těmi penězi zamávat před nosem majiteli té reality? Nebo něco podobného?“ zeptal se Mason.

Eagan trochu zrozpačitěl.

„Tak co? Neříkala vám to?“ naléhal Mason.

„Vlastně máte pravdu, povídala, že má v úmyslu tam nějakou nemovitost koupit. A že jí připadá, jako by majitel nutně potřeboval peníze, takže když mu zamává před nosem i menší částkou, než požaduje, že by to třeba za ty peníze prodal.“

„Tak přece,“ triumfoval Mason. „Když vytáhli ten automobil z vody, byl jste u toho?“

„Byl.“

„A na podlaze v autě kabelka neležela?“

„Neležela. Myslím, že policajti vůbec žádnou kabelku nenašli. Zadek vozu byl dočista prázdný.“

„Nebyl tam kožešinový límec? Ani kabát? Ani kabelka?“

„Nic takového tam nebylo. Potápěči s úsilím opravdu nad-lidským hledali mrtvolu, ale nechtěli riskovat život kvůli malým předmětům. Dno oceánu prý je v těch místech skalnaté.“

„Neznáte řidiče auta, který do vás najel?“

„Řekli mi, že to byla obžalovaná.“ Mason se zasmál. „Vy sám nevíte, kdo to byl?“

„Nevím.“

„Nepoznal jste obžalovanou?“

„Ne.“

„Mohl by to být i kdokoliv jiný?“

„Mohl.“

Mason se náhle otočil, zamířil zpátky ke stolu pro obhájce a posadil se. „Nemám další otázky,“ oznámil.

Soudce Grayson pravil: „Pánové, začali jsme dnes pozdě, protože se protáhlo projednávání předchozího případu. Obávám se, že budeme muset jednání odročit na večer.“

„Má kauza je téměř u konce,“ ozval se Caswell. „Myslím, že soud má k dispozici veškerý důkazní materiál, a může tedy ukončit toto řízení, dřív než se rozhodne ho odročit. Tyto důkazy s jistotou prokazují, že byl spáchán zločin a že je pravděpodobný důvod spojovat s tímto zločinem obžalovanou. To je vše, co musíme prokázat v předběžném řízení. Uvítal bych, kdyby se tento případ dnes uzavřel. Zítřejší dopoledne mám v diáři už plně obsazené.“

Mason namítl: „Pan žalobce se dopouští obvyklé chyby, že pokládá případ za výlučně jednostranný. Obžalovaná má právo předložit důkazy ve svůj prospěch.“

„Vy máte v úmyslu předložit důkazy obhajoby?“ zeptal se soudce Grayson.

Mason se usmál. „Mám-li být upřímný, Vaše Ctihodnosti, já sám nevím. Rád bych slyšel všechny důkazy obžaloby a potom zažádal o přerušení jednání, abych mohl promluvit se svou klientkou, než se rozhodnu jak dál.“

„Za těchto okolností,“ řekl soudce Grayson, „nemá soud jinou možnost než pokračovat v jednání zítra dopoledne v deset hodin. Jednání je odročeno. Obžalovaná zůstává ve vazbě. Panu Masonovi bude poskytnuta postačující příležitost jednat se svou klientkou, než bude odvedena ze soudní síně.“

A soudce Grayson opustil soudcovskou lavici. Mason, Della Streetová, Paul Drake a Virginia Baxterová se seskupili v těsném hloučku v rohu soudní síně.

„Můj ty bože,“ vzdychla Virginia, „kdo jen mohl být ten chlápek, co ke mně přišel a chtěl, abych padělala závěť?“

„To budeme muset zjistit,“ řekl Mason.

„Jak jste mohl vědět, že měla v kabelce padesát tisíc dolarů?“

„Nic jsem nevěděl,“ ušklíbl se Mason. „Tvrdil jsem snad, že je měla? Jen jsem se Eagana zeptal, jestli věděl, že má paní Trentová padesát tisíc v portmonce.“

„Myslíte, že je měla?“

„Nemám tušení,“ odpověděl, „ale potřeboval jsem, aby Eagan tvrdil, že je neměla.

Poslyšte, Virginie, musíte mi dát čestné slovo, že do zítřka dopoledne, než půjdete k soudu, se nebudete o případu vůbec s nikým bavit. Já si sice nemyslím, že by znovu zkoušeli z vás něco vytáhnout, ale kdyby snad přece, řekněte jim, že jsem vám nařídil neodpovídat na žádné otázky, neříct ani jedno jediné slovo.

Myslíte, Virginie, že to dokážete, i kdyby pokušení promluvit bylo sebevětší?“

„Když mi nařídíte, abych byla zticha,“ odpověděla, „tak ani nemuknu.“

„Přikazuji vám, abyste ani nemukla. Tak ani muk!“ řekl Mason.

„Budu mlčet. Slibuji.“

Mason jí poklepal na rameno. „Hodné děvče.“ Šel ke dveřím, dal znamení policistce a ta Virginii Baxterovou odvedla ze soudní síně.

Mason se vrátil k ostatním, pokynem ruky je vyzval, aby si sedli, ale sám přecházel zamyšleně sem a tam.

„Nuže,“ přerušil ticho Paul Drake. „Tak povídej. Jak je to s těma padesáti tisícovkama?“

Mason řekl: „Potřebuji, aby začali hledat tu kabelku. Aby ji hledali policejní potápěči. Doufám, že teď začnou.

A pro tebe, Paule, taky bude prácička. Mělo mě to napadnout už dřív.“

Paul Drake vytáhl notes.

Mason začal: „Paní Trentová si přála, aby ji šofér Eagan zavezl do motelu Saint’s Rest. Jistě pro to měla důvod.

Když mi Virginia říkala, že ji volala paní Trentová a dala si s ní schůzku v motelu, myslel jsem si, že jí mohla telefonovat nějaká jiná žena. Telefon nepřenáší obraz mluvícího, je tedy velmi snadné někoho takto podvést.

Avšak fakt, že Lauretta Trentová měla v úmyslu zabočit nahoru do hor, napovídá, že to byla opravdu ona, kdo Virginii zavolal. My ovšem nevíme, proč ji volala.“

Paul Drake pokrčil rameny a Mason pokračoval: „Buď chtěla Virginii něco sdělit, nebo právě naopak se od ní chtěla něco dovědět. Druhá možnost je pravděpodobnější.

Uvažujme dál: Někdo musel jejich hovor vyslechnout. Není pravděpodobné, že by ho odposlouchali přímo v centrále. Takže ten někdo musel slyšet jejich konverzaci buď na jednom konci drátu, nebo na druhém. Buď v bytě Virginie Baxterové, což se mi nezdá, nebo v místě, odkud telefonovala paní Trentová.“

Drake přikývl.

„Ten člověk se dozvěděl, že Virginia Baxterová pojede do motelu Saint’s Rest, odjel tam taky, počkal, až Virginia zaparkuje a odejde do svého pokoje. Potom si vzal její auto, sjel s ním dolů na pobřežní silnici a čekal, až se tam objeví Lauretta Trentová jedoucí na smluvenou schůzku.

Ten člověk musel být neobyčejně obratný řidič. Narazil do sedanu právě takovou silou, aby ho odhodil ke straně silnice, pak přidal plyn a zadek Virginiina auta smýkl do strany tak prudce, že sedan dostal smyk a řidič ztratil vládu nad řízením.

Potom ten člověk odjel poškozeným autem Virginie Baxterové do motelu Saint’s Rest a auto tam zaparkoval.

A protože místo, kde Virginia původně parkovala, bylo mezitím obsazené, musel zaparkovat na druhé straně parkoviště.“

„No a?“ zeptal se Drake.

„Pak asi vsedl do svého vlastního vozu, sjel dolů k pobřežní dálnici a zmizel.“

Drake přikývl. „To je jasný,“ řekl.

„Je to opravdu tak jasný?“ zeptal se Mason. „Nemohl přece vědět, jak rychle se bude situace vyvíjet. Nemohl vědět, zda ten, kdo jel za ním, si nezapsal celou poznávací značku Virginiina auta místo pouhých posledních dvou číslic. Takže musel mít další želízko v ohni.“

„Tomu nerozumím,“ řekl Paul Drake.

„Musel mít možnost se někam schovat pro případ, že by neměl dost času dojet dolů na hlavní silnici. Takže, jak to navlékl?“

„To je jednoduchý,“ pravil Paul Drake. „Pronajal si kabinu v motelu Saint’s Rest.“

„A tady, Paule, vstupuješ do hry ty. Zajedeš do motelu, projdeš si knihu hostů, zjistíš si poznávací značky všech aut i jejich majitele. Snaž se vyčmuchat, jestli se tam někdo nenastěhoval a pak neodjel, aniž se vyspal v posteli. Jestli ano, pokus se získat popis jeho osoby.“

Drake sklapl notes. „Dobře,“ řekl, „dá to fušku, ale zvládnem to. Pošlu na to pár chlapíků a –“

„Počkej,“ vpadl mu do řeči Mason, „to ještě není všechno.“

„Není?“

„Zamysleme se, Paule, nad tím, co se asi dělo, když sedan vylítl ze silnice.“

„Jsou tam velký kameny,“ odpověděl Drake. „Šofér dělal co mohl, aby auto zvládl, ale nepodařilo se mu to. Spadlo přes kraj srázu do moře – lepší místo pro takovej sešup do vody bys těžko hledal. Dobře jsem si to tam prohlédl. Silnice tam dělá levotočivou zatáčku. Jak se octneš za krajnicí, seš v samejch šutrech – některý jsou až půlmetrový, no, normální drsný šutry. Od krajnice ke kraji srázu to máš sotva tři metry šutrů –

Útes je v tomhle místě skoro kolmej. Když tu silnici stavěli, museli ji nastřelovat dynamitem rovnou do toho útesu. Ten se na jedny straně zvedá asi třicet metrů nad silnici, na druhý spadá strmě přímo do oceánu.“

„Proto si to místo vybrali,“ podotkl Mason. „Ideální místo, odkud shodit auto do moře.“

„To je elementární, můj drahý Holmesi,“ škádlil ho Drake.

„Správně, můj drahý Watsone,“ odvětil Mason. „Ale co se mohlo stát s Laurettou Trentovou? Šofér ji vybídl, aby vyskočila z auta. Pravděpodobně se o to pokusila. Pravé dveře byly odemčeny. Mrtvola se v autě nenašla. To znamená, že se jí to muselo podařit.“

„Tak v čem je zádrhel?“ chtěl vědět Drake.

„Nenašla se její kabelka,“ odpověděl Mason. „Když ženská vyskakuje z automobilu, tak se čerta stará o kabelku, ledaže by v ní měla balík peněz nebo něco velice cenného.

Proto jsem se chtěl od Eagana dovědět, jestli sebou paní Trentová něco takového vezla. Ale kdyby tomu tak bylo, asi by ho upozornila, aby jel opatrně.

Eaganovo překvapení však vypadalo tak přirozeně, že to sotva na mě hrál, a nezbývá tedy než si myslet, že o tom nevěděl, i jestli něco cenného paní Trentová opravdu v kabelce vezla.

Předpokládám, že mé otázky ohledně padesáti tisíc dolarů v dosud nenalezené kabelce přimějí policii, aby se na místo vrátila i s potápěči a podmořským osvětlením a intenzívně po té kabelce pátrali. Jestli někde leží na mořském dně, zachycená mezi kameny, tak ji najdou.“

Drake si jenom dlouze hvízdl.

„Pak je tu ještě to podivné chování dědiců,“ pokračoval Mason. „Někdo z nich přemlouval Virginii Baxterovou ke zhotovení padělků závěti, které by pak mohli podstrčit mezi kopie závětí do Bannockova bývalého archivu.“

„Tohleto mi taky vrtá hlavou,“ řekl Drake. „Přece mají pravoplatnou závěť, tak na co chtěli ten padělek?“

„Musíme to vypátrat do zítřejšího dopoledne, a to do desíti hodin,“ připomněl Mason.

„Ale proč dvě padělané závěti?“ mudroval Drake.

„To je osvědčená praxe při podvodech s testamenty, Paule. Podaří-li se nějak vyšoupnout závěť číslo dvě, hned vyvstane závěť číslo jedna. A dědicové jsou mnohem ochotnější ke kompromisu, když musí zmáhat překážky dvě.“

„To je na mě moc složitý,“ řekl Drake. „Já si nemyslím, ani že do toho vidíme, ani že jsme na správné stopě.“

Mason se zasmál. „A na jaké stopě podle tebe jsme, Paule?“ zeptal se.

„Že je Viktoria Baxterová nevinná,“ odpověděl Drake.

Mason zamyšleně pokyvoval hlavou. „Jako její advokát, Paule, nemohu ani na jiné stopě být.“

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Když se vrátili do kanceláře, Mason pravil: „Co kdybychom dnes déle pracovali a pak si zašli na večeři?“

Della Streetová se na něj usmála: „Copak jdu někdy domů dřív než vy, když máme rozdělaný případ?“

Mason jí poklepal na rameno: „Prima děvče,“ řekl. „Na vás se mohu vždycky spolehnout. Dejte si do stroje papír, Dello, nadiktuju vám seznam otázek.“

„Otázek?“ zeptala se.

Místo odpovědi jen přikývl. „Mám nepříjemný pocit, že nechávám svou klientku na holičkách jen proto, že dost nepoužívám mozku a že jsem si tenhle případ nerozebral na základní elementy.

Někdo v pozadí realizuje promyšlený plán, přesněji řečeno realizoval promyšlený plán.

Ten plán je pro něj smysluplný, ale události, z nichž sestává, nám smysl nedávají.

To znamená, že máme před očima vždy jen část toho plánu. Zabývejme se tedy jeho jednotlivými stránkami, jednou po druhé, a snažme se na ně najít odpovědi.

Začněme otázkou číslo jedna,“ řekl Mason, „Proč někdo nastrčil Virginii Baxterové do jejího kufru zakázané zboží?“

Della Streetová poslušně napsala otázku.

A Mason začal rázovat dlouhými kroky po kanceláři. „První a naprosto očividná odpověď je ta, že někdo chtěl, aby byla Virginia Baxterová usvědčena ze zločinu.

Otázka číslo dvě: Proč ten dotyčný chtěl, aby byla Virginia Baxterová usvědčena ze zločinu?

První zcela jasná odpověď je ta, že věděl, že byla spolupodpisujícím svědkem na závěti paní Trentové. Chystal se padělat závěť, a proto potřeboval podkopat její svědeckou věrohodnost.

Otázka číslo tři: Proč ten neznámý šel za Virginií Baxterovou a požádal ji, aby mu napsala na stroji dvě falešné závěti?

Nabízí se ovšem odpověď, že zamýšlel ty kopie podstrčit někam, kde by mu mohly být ku prospěchu.

Další otázka: Jak by mu mohly tyto zfalšované kopie být ku prospěchu? Co si od nich sliboval?“

Mason, který dosud přecházel ráznými kroky po kanceláři, se zastavil, zavrtěl hlavou a řekl: „Odpověď na tuto otázku není ani trochu jasná.

Pak se ještě můžeme zeptat: Proč chtěla paní Trentová mluvit s Virginií Baxterovou?

Nasnadě by byla odpověď, že věděla o snahách svých nepřátel Virginii Baxterovou nějakým způsobem využít. Je možné, že se dověděla i o těch zfalšovaných testamentech. Anebo se jenom chtěla Virginie zeptat, kde by se našly kopie závětí sepsané advokátem Delano Bannockem.

Ale tady jsme zase ve slepé uličce, protože proč by se Lauretta Trentová měla zajímat o závěť, kterou napsala před lety? Kdyby chtěla mít jistotu, že závěť plně odpovídá jejím přáním, mohla by zajít k některému advokátovi a během hodiny by měla novou, správně sepsanou závěť vyhotovenou.“

Ještě pár minut přecházel Mason kanceláří, načež řekl: „To jsou ty otázky, Dello.“

„Většinu z nich jste už zodpověděl,“ ujistila ho.

„Ty nejjednodušší,“ připustil Mason. „Avšak jsou ty odpovědi správné?“

„Určitě jsou logické,“ řekla povzbudivě.

„Přidáme tam ještě jednu otázku,“ Mason ukázal prstem na papír v psacím stroji. „Proč ve chvíli bezprostředního smrtelného nebezpečí nezapomněla paní Trentová na svou kabelku? Nebo jinak řečeno, proč se ta kabelka nenašla v jejím autě, když bylo vytaženo z moře?“

„Třeba ji měla pověšenou přes ruku,“ mínila Della.

„Přece by neseděla v autě s kabelkou zavěšenou na předloktí,“ namítl Mason. „Řekněme, že ji popadla v poslední vteřině před srážkou. Ale paní Trentová by se jistě snažila plavat, až by se ocitla v ledové mořské vodě. A když plavete a děláte rukama tempa, tak držadlo každé kabelky vám sklouzne z paže do vody.“

„Každopádně už máme docela úctyhodný seznam otázek,“ řekla Della Streetová.

Mason začal znovu rázovat po kanceláři. Potom pravil: „Jistě se vám to už taky stalo, Dello, že jste si nemohla vzpomenout třeba na něčí jméno, začala jste myslet na něco jiného, a najednou vám to jméno samo naskočilo v mysli. Takže já teď budu myslet na něco jiného, a jsem zvědav, co se zatím bude dít v mé hlavě s našimi otázkami.“

„Tak dobře,“ souhlasila Della. „Na co byste chtěl myslet?“

„Na vás,“ řekl se širokým úsměvem. „Pojeďme teď na koktejl a na dobrou večeři někam, kde je pěkně a klid. Což takhle do hor, do nějakého výletního místa? Z oken jídelny se budeme koukat na osvětlené město a budeme mít pocit, že jsme všeho jeho ruchu na hony vzdáleni.“

„Ale ten seznam vezmeme sebou, že,“ řekla Della a odstrčila svou sekretářskou židli a přikryla stroj chránidlem z plastiku.

„Vezmeme ho sebou, ale nebudeme na něj myslet, dřív než po večeři,“ odpověděl Mason.

KAPITOLA DVACÁTÁ

Della Streetová seděla proti Perry Masonovi a starostlivě na něj hleděla.

Advokát jedl grilovaný steak tak mechanicky, že snad ani nevěděl, co dává do úst. Teď popíjel černou kávu s očima upřenýma na tančící páry, klouzající po parketu. Ale nevnímal žádnou z těch dvojic, hleděl skrze ně do velkého okna sálu na moře světel dole v údolí.

Ruka Delly Streetové se zvolna sunula přes stůl, až spočinula povzbudivým stiskem na advokátově ruce.

„Starosti?“ otázala se měkce.

Zvedl k ní oči, ale přivřel víčka, když se jejich pohledy střetly, a teple se na ni usmál. „Jenom přemýšlím, Dello, nic víc.“

„Starosti?“ opakovala docela tiše.

„Tak dobře. Mám starosti.“

„O klientku, nebo o sebe?“

„Obojí.“

„Neměl byste si to tak připouštět,“ řekla s rukou spočívající dosud na jeho ruce.

Mason pravil: „Advokát je v jiné situaci než lékař. Lékař má stovky pacientů, některé mladé, s vyléčitelnými neduhy, některé staré a sužované nevyléčitelnými chorobami. Život je zařízen tak, že se lidé pohybují v časovém proudu od narození ke smrti. Lékař se nemůže natolik ztotožnit s pacienty, aby trpěl s nimi.

U advokáta je tomu jinak. Má relativně málo klientů. Většina jejich potíží je vyléčitelná, jestliže advokát přesně ví, co má dělat. Ale ať jsou klientovy potíže vyléčitelné nebo ne, advokát může vždycky klientovo postavení zlepšit, dokáže-li správně kombinovat.“

„A jak je to s vámi?“ zeptala se.

Mason se ušklíbl a řekl: „Nebyl jsem dost opatrný. Bylo mi samozřejmě jasné, že si někdo ‚půjčil‘ Virginiin vůz a způsobil jím havárii. Pochopitelně jsem si myslel, že někdo nastražil na Virginii nějakou další léčku a chce ji z něčeho falešně obvinit.

Kdyby tomu tak bylo, bylo by naprosto omluvitelné, co jsem udělal.

Ono je to vlastně omluvitelné v každém případě. Nevěděl jsem, že byl spáchán zločin. Ale věděl jsem, že byl krátce předtím učiněn pokus křivě obvinit Virginii ze zločinu. Snažil jsem se ji chránit. Kdybych byl ovšem věděl, že byl spáchán zločin a že Virginiin vůz v tom sehrál svou roli, pak by moje počínání bylo trestné. Koneckonců je to otázka úmyslu.“

Advokát se opět zadíval na taneční parket, chvíli sledoval očima tančící pár a pak zase hleděl do dálky nepřítomným pohledem.

Náhle se otočil k Delle Streetové a sevřel jí ruku. „Děkuji vám, Dello, za vaši loajalitu,“ řekl. „Já to tak neumím vyjádřit slovy. Snad že to, jaká ke mně jste, beru jako samozřejmost, jako vzduch, který dýchám, a vodu, kterou piju. Ale to neznamená, že neoceňuji, co pro mě děláte.“

Hladil ji po prstech ruky.

„Máte tak báječně uklidňující ruce,“ řekl. „Obratné, jemné a přitom silné ruce.“

Rozpačitě se zasmála. „Dlouholetým psaním na stroji mi zesílily prsty,“ řekla.

„A dlouholetou loajalitou zesílila vaše cena.“

Rychle mu stiskla ruku. Potom, vidouc, že začínají budit pozornost, ruku kvapně odtáhla.

Mason se opět zahleděl na vzdálené moře světel, a náhle mu blýsklo v očích.

„Něco vás napadlo?“ zeptala se.

„Pane na nebi,“ řekl. Chvíli mlčel a pak dodal. „Díky za inspiraci, Dello.“

„Čím jsem vás inspirovala?“ podivila se.

„Tím, že jste se zmínila o psaní na stroji.“

„Když hrajete na klavír, taky vám zesílí ruce a prsty,“ řekla.

Mason řekl: „Na naši druhou otázku, proč chtěli, aby byla Virginia Baxterová usvědčena ze zločinu, jsem vám dal nesprávnou odpověď.“

„To bych neřekla. Je to ta nejlogičtější odpověď, jaká může být.

Připadá mi, že to byl jediný důvod, který pro to mohli mít; kdyby byla odsouzena, ztratilo by její případné svědectví váhu –“

Mason jí vpadl do řeči: „Neměli zájem na tom, aby byla odsouzena. Chtěli si být jisti, že jim nebude v cestě.“

„Jak to myslíte?“

„Chtěli se dostat do jejího bytu, k jejímu psacímu stroji a k úředním papírům s Bannockovou firmou.“

„Ale vždyť věděli, že letí letadlem a –“

Mason zavrtěl hlavou. „Asi se to dozvěděli pozdě,“ přerušil ji Mason. „Letěla jen do San Franciska a jenom přes noc. A oni potřebovali mít stoprocentní jistotu, že se nevrátí domů, dokud nebudou se vším hotovi.“

„Ale s čím chtěli být hotovi?“ zeptala se Della.

Ale Mason vzrušený a sršící energií už uvažoval dále: „Pane na nebi, Dello, že jsem to neviděl hned! Nezdálo se vám, že je ta závěť trochu zvláštní?“

„Myslíte způsob, jakým paní rozdělila svůj majetek?“

„To ne. Způsob, jakým byla závěť stylizována,“ řekl Mason. „Všimla jste si, že odstavec o zůstatku pozůstalosti po zapravení odkazů byl na první stránce?… Kolik jste napsala závětí, Dello?“

„Těžko říct,“ odpověděla a zasmála se. „Při vší té praxi, co mám v advokátní kanceláři, jich muselo být požehnaně.“

„Právě,“ odpověděl Mason. „A každá z nich byla koncipována tak, že nejdřív byly zmíněny přesně stanovené odkazy a ke konci závěti pořizovatel testamentu říká: ‚a celý zbytek, zůstatek a zůstavek své pozůstalosti, ať je jakéhokoli druhu a kdekoliv se nalézá, dávám, zanechávám a odkazuji panu…‘“

„Máte pravdu,“ souhlasila.

Mason řekl: „Mají jakousi závěť. Poslední strana je původní. Pravděpodobně i druhá strana je původní. První strana je padělek, naklepaný na Bannockově mašině a na jeho úředním papíře v posledních dnech.

Závěť obsahuje podvrženou stránku, která se musela napsat na stejném stroji, jakého užívali v Bannockově kanceláři, a ten, kdo ji falšoval, musel mít možnost na bývalém Bannockově stroji psát.“

„Ale kdo to mohl být?“ tázala se Della.

„U dokumentů tohoto druhu,“ odvětil Mason, „se dá předpokládat, že padělateli budou osoby, které by měly z padělku největší prospěch.“

„Všichni čtyři dosud žijící příbuzní jsou budoucími dědici,“ poznamenala.

„A také lékař, ošetřovatelka a šofér,“ doplnil Mason.

Chvíli mlčky přemýšlel a potom řekl: „Na našem prvním případu Virginie Baxterové byla pro mě jedna věc záhadou.“

„A co to bylo?“

„Prohlášení policisty, že nemůže prozradit jméno jejich informátora, ale že ten člověk býval ve svých dřívějších hláškách naprosto spolehlivý.“

„To mi ještě pořád nic neříká,“ pravila Della Streetová.

„Člověk, který se chystal zfalšovat závěť, musel toho policejního informátora dobře znát. Podplatil ho, aby podal falešnou hlášku, a zařídil, že se do Virginiina kufru nějakým způsobem dostala narkotika.“

Mason odstrčil židli, rychle si stoupl a rozhlížel se po číšníkovi. „Pojďte, Dello,“ řekl, „máme moc práce.“

Aby nemuseli na číšníka čekat, položil Mason na stůl dvaceti a deseti dolarovou bankovku. „To bude stačit na účet i zpropitné.“

„To je zbytečně moc,“ protestovala Della Streetová. „Musím zapisovat výlohy.“

„Tak je nezapisujte,“ pravil Mason. „Čas je cennější než přesné zápisy. A pojďte!“

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

Paul Drake seděl ve své komůrce na konci dlouhé úzké, králičí chodby. Na psacím stole měl čtyři telefonní aparáty a stranou, jak ho tam odstrčil, ležel papírový tácek s nedojedeným hamburgrem a zamaštěný špinavý ubrousek.

Před sebou měl Paul Drake papírový pohárek s černou kávou a u ucha držel telefonní sluchátko. Chvílemi srkal kávu, a když Mason a Della Streetová vstoupili, končil rozhovor. „Tak jo,“ říkal, „zůstaň tam a snaž se. A podej mi brzo zprávu.“

Zavěsil, hodil po příchozích zarputilý pohled a řekl: „Tak tady vás máme, ještě z vás voní filet mignon s pečenými brambůrky, francouzskou smaženou cibulkou, česnekovým chlebem a značkovým vínečkem. Já jsem zatím do sebe naházel mastnýho hamburgra a už mě začíná zlobit –“

„Nato teď nemysli,“ skočil mu do řeči Mason, „a řekni nám radši, co jsi vyřídil v motelu, Paule.“

„Nic, co by nám moc pomohlo,“ odpověděl Drake. „Nějakej mužskej se tam zapsal, ale v posteli nespal. Asi je to ten náš, jenže udal vymyšlenou adresu i jméno a poznávací číslo auta, který nahlásil, neexistuje –“

„Ale byl to oldsmobile, že?“ zeptal se Mason.

Drake zvedl obočí. „Máš pravdu,“ řekl. „Napsal do přihlášky, že je to olds… Obyčejně si netroufnou napsat jinou značku, když zapisujou výrobce, ale podváděj s poznávací značkou, někdy jen přehoděj číslice a –“

„A popis toho chlapa?“

„Nic zvláštního,“ řekl Drake. „Spíš zavalitý postavy a –“

„S černýma očima a knírkem,“ nenechal ho domluvit Mason.

„Kdes to zjistil?“ zeptal se překvapeně Mason.

„Shoduje se to,“ liboval si Mason.

„Pokračuj,“ vybídl ho Drake.

„Paule, kolik máš kontaktů, myslím důvěrných kontaktů v policejních kruzích?“

„Celkem dost,“ odpověděl Drake, „já jim dávám různé informace a oni mně taky. Samozřejmě že to má svý hranice. Kdybych udělal něco nezákonného, tak by mě odrovnali a sebrali by mi licenci ajn-cvaj. Jestli ti jde o něco takovýho, tak já –“

„Ne, ne,“ ujistil ho Mason, „potřebuji se dovědět jméno policejního špicla přes obchod s drogami, který odpovídá popisu muže zapsaného v motelu Saint’s Rest.“

„To nebude tak snadný,“ namítl Drake.

„Třeba právě naopak,“ odvětil Mason. „Když dá policie příkaz k prohlídce na základě prohlášení informátora, ba dokonce jen i na základě hlášky, jsou povinni prozradit pramen informace, jestli ji chtějí použít při důkazním řízení. To je důvod, proč je mezi informátory taková fluktuace.

Když se policejní informátor stane příliš známým, nemůže pro policii dál pracovat, protože ho podsvětí už zná jako donašeče.

Podle mého názoru byl muž, kterého hledáme, policejním informátorem, jehož identitu prozradili některému advokátu obhajoby, který na obrátku dal hlášku překupníkům drog, takže donašeč se momentálně ocitl na suchu.“

„Jestli je to tak,“ řekl Drake, „pak se mi pravděpodobně podaří zjistit, kdo to je, podle popisu jeho osoby.“

Mason ukázal rukou na telefony. „Pusť se do toho, Paule. My půjdeme dolů do kanceláře.“

„Jak vysoko můžu jít?“ zeptal se Drake.

„Tak, aby to přineslo výsledek,“ pravil Mason. „Jde o velmi vážnou věc. Potřebuju se to dovědět a potřebuju to co nejrychleji. Jestli to bude nutné, nasaď na to tucet svých lidí; zavolej každému, koho znáš; řekni jim, že jde o prosazení zákona, a když to jinak nepůjde, nabídni jim odměnu.“

„Oukej,“ odpověděl Drake unaveným hlasem, odstrčil papírový pohárek, levou rukou se chopil telefonního sluchátka, pravou otevřel zásuvku psacího stolu a vyndal z ní lahvičku prášků na zažívání.

„Zavolám tě hned, jak se něco dozvím, anebo přijdu za tebou do kanceláře a ohlásím ti to.“

Mason přikývl. „Pojďte, Dello,“ řekl, „počkáme si na to.“

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

Mason a Della Streetová čekali v advokátově pracovně. Della naplnila velký kávovar kávou, aby ji měla připravenou, až přijde Paul Drake.

Mason nervózně přecházel místností sem a tam, palce zaklesnuté za opaskem, hlavu vystrčenou dopředu.

Nakonec únavou klesl na židli a napřáhl ruku ke kávovaru.

Della mu nalila šálek.

„Proč se pořád sháníte po té kabelce?“ otázala se. „Víte něco, co já nevím?“

Mason zavrtěl hlavou. „Ale kdež, Dello.“

„Ale já neslyšela ani slovo o padesáti tisících dolarů –“

Ode dveří se ozvalo Drakeovo smluvené zaklepání.

Della vyskočila jako laň, ale Mason byl rychlejší a prudce otevřel.

Drake s tvářemi propadlými únavou řekl: „Myslím, Perry, že už ho mám.“

„Kdo to je?“

„Jmenuje se Hallinan Fisk. Byl dlouhou dobu policejním informátorem, působil někde na předměstí, ale při jednom přelíčení musela policie prozradit jeho totožnost a v jednom případě musel svědčit u soudu. Teď už ho podsvětí zná a on se bojí o kejhák. Snaží se vyždímat z policejního tajného fondu co nejvíc prachů, aby mohl odjet do ciziny.“

„Má nějakou šanci?“ zeptal se Mason.

„Něco mu snad dají, ale tolik peněz zase policie nemá. Je to drsnej svět. Ono se o tom moc neví, ale policajti v našem odlehlém městě občas platí informátory tím, že je nechávají ignorovat předpisy.

Fisk dodával policii zprávy o špičkových překupnících a taky o narkomanech. Platil si ho i jeden majitel sázkový kanceláře, kterýmu sháněl kšefty. Teď, když prasklo, že je donašeč, tak se ho sázkař bojí mít kolem sebe, ačkoliv ví, že by mu Fisk mohl zaručit beztrestnost.

Sázkař má nahnáno, že ho ostří hošíci přijdou vykrást a pak že ho sejmou. Volali mu různí anonymové, aby se koukal zbavit Fiska, nebo že uvidí. A to víš, tohle stačí, aby se Fiska bál jako čert svěcený vody.“

„Máš jeho adresu?“ zeptal se Mason.

„Já myslím, že vím kde ho najít,“ řekl Drake.

„Tak pojďme,“ zavelel Mason.

Della se zvedla ze židle, ale Drake ji zvednutím ruky zarazil a potom ukázal prstem na židli, aby si ráčila zase sednout. „Kdepak,“ řekl, „to nebude nic pro dámy.“

„Ty pokrytče,“ zamračila se na něj, „já už vím všecko o ptáčcích, o broučcích, o květinkách i o podsvětí, rozumíš?“

„Nebude to žádná legrace,“ varoval ji Drake.

Della vrhla prosebný pohled na Perry Masona.

Chvilku to rozvažoval, ale pak svolil: „Dobrá, Dello, pojďte s námi, ale na vlastní riziko… Jak jsi vybaven k obraně, Paule? Zabýváme se případem vraždy!“

„Jestli bude moc vyskakovat,“ mínil Drake, „tak na něj vytáhnem mý pověřovací lejstra, a kdyby došlo k nejhoršímu, tak máme tohle,“ a rozevřel sako a ukázal na revolver v ramenním pouzdru.

Zhasli světla v Masonově kanceláři, zamkli a šli dolů k Drakeovu autu.

Drake se rozjel do chudinské čtvrti, která v tuto dobu vřela nočním životem.

Občas se pochybovačně podíval po Delle Streetové.

Konečně našel volné parkovací místo poblíž činžáku, který byl cílem jejich cesty.

Della se vtiskla mezi široká ramena Perry Masona a Paula Drakea a společně přešli na druhou stranu, pak kousíček po postranní ulici a byli v domě. Po schodech do prvního patra se dostali ke spoře osvětlenému malému výklenku s pultem, nad nímž byla tabulka s nápisem KANCELÁŘ a zvonek.

Na zadní stěně výklenku byly upevněny háčky a na nich viselo několik klíčů.

„Číslo pět,“ oznámil Drake, „klíč není pověšený, tak se tam půjdem mrknout.“

„Myslíte, že bude doma?“ zeptala se pochybovačně Della. „V tuhle dobu bývají obyvatelé periférie velice aktivní.“

„Já myslím, že doma je. Že má strach vytáhnout paty z brlohu,“ mínil Paul Drake.

Šli dál tmavou, páchnoucí, zlověstnou chodbou.

Drake našel pokoj číslo pět a ukázal na spodní hranu dveří. „Svítí se tam,“ řekl.

Mason energicky zaklepal klouby prstů na výplň dveří.

Chvíli nic, potom hlas muže stojícího těsně za dveřmi zasípal: „Kdo je?“

„Detektiv Drake,“ oznámil Paul Drake.

„Neznám žádnýho detektiva Drakea.“.

„Něco tu pro vás mám,“ pravil Drake.

„Z toho mám právě strach.“

„Takže vy chcete, abych tady tvrdnul na chodbě a aby každej mohl slyšet, co vám vykládám?“

„Ne, to určitě nechci.“

„Tak otevřte a pusťte nás dovnitř.“

„Nás? Kdo je tam s váma?“

„Jedno děvče a kamarád.“

„Jaký děvče?“

„Jmenuju se Della Streetová,“ zašveholila Della.

„Tak plav, sestřičko, a najdi si jinou uličku.“

Do vyjednávání se zapojil Mason. „Heleďte, pane, záleží to jen na vás. Nechcete s námi nic mít, tak nechcete. Je to k vaší vlastní škodě. Rád byste se vypařil z města a já mám pro vás nabídku, která by vám to mohla umožnit.“

„Koukejte se vypařit vy sám,“ vztekal se muž za dveřmi, „já vám na žádnej všivej podfuk nenaletím a neotevřu vám. To byste museli přivést někoho, koho znám.“

Mason pohodil hlavou směrem k Paulovi a Delle a pravil: „Počkej tady, Paule, s Dellou na chodbě. Jestli vyjde ze dveří, tak ho zadrž.“

„A co s ním mám provést?“

„Udrž ho tu jakýmkoli způsobem. Zatlač ho zpátky do pokoje. Zatkni ho právem občana, když by to nešlo jinak.“

„A jako za co?“

„Za útek z místa činu,“ improvizoval Mason. „Ale já myslím, že nevystrčí ani hlavu.“

A Mason zamířil dlouhou chodbou k telefonnímu boxu, z něhož čpěl zatuchlý cigaretový kouř.

Vytočil číslo policejního ředitelství. „Dejte mi oddělení vražd,“ pravil, když dostal spojení.

Za chviličku se ozvalo: „Haló, tady oddělení vražd,“ Mason naléhavým tónem řekl: „Potřebuji nutně mluvit s poručíkem Traggem. Jde o neobyčejně významnou věc. Jak dlouho to bude trvat, než mu doručíte vzkaz? Tady Perry Mason.“

Na druhém konci drátu něčí hlas odpověděl: „Počkejte si minutku.“

Za necelé dvě vteřiny promluvil ostrý hlas poručíka Tragga. „Oč jde, Perry? Našel jste další mrtvolu?“

„Díky bohu, že jste ve službě,“ oddychl si Mason. „To mám ale z pekla štěstí.“

„To tedy máte,“ zasmál se Tragg. „Jen jsem si sem zaskočil podívat se, jestli je něco nového v případě, na kterém pracuji. Tak oč vám jde?“

„Potřebuju vás, poručíku, chtěl bych, abyste se ke mně připojil. Mám opravdovou trefu.“

„Mrtvolu?“

„Zatím ne. Snad nějakou posloužím později.“

„Kde teď jste?“ zeptal se Tragg.

Mason mu to vylíčil.

„Vida,“ na to Tragg, „je to jen kousek od našeho ředitelství.“

„Připojíte se k nám?“ otázal se Mason.

„Oukej,“ řekl Tragg.

„Vemte sebou jednoho muže,“ požádal ho Mason.

„Oukej,“ řekl Tragg. „Seženu policejní auto a jsme tam za pár minut.“

„Počkám na vás u kanceláře v prvním patře,“ pravil Mason. „Je to činžovní barák bez výtahu, ale jenom dvoupatrový – dole jsou obskurní kšeftíky, frcy a putyka.“

„Já tu barabiznu znám,“ opáčil Tragg. „Takže přijedem.“

Mason zavěsil, vyšel z boxíku, ale zůstal před ním stát. Po schodech nahoru si to hnali dva ostří hoši, postáli vteřinku u kanceláře, rozhlédli se, spatřili Masona a vykročili k němu. I Mason postoupil o krok dva k nim blíž.

Ostří hoši přejeli pohledem jeho urostlou postavu i atletická ramena, hodili po sobě okem, udělali čelem vzad a seběhli se schodů a ven z baráku.

Za chvilečku se nahoře ze schodiště vynořil poručík Tragg s uniformovaným policistou. Zastavili se u kancelářského pultíku a čekali na Masona, který k nim došel několika dlouhými kroky.

„Zdravím vás, Perry,“ řekl vlídně Tragg a zadíval se na něj zvědavýma očima. „Tak o co jde tentokrát? Zas mě na něco potřebujete, co? Kde je ten horký kaštan, který mám za vás vytáhnout ze žhavého popela?“

„V čísle pět,“ odvětil Mason.

„Jak je ten kaštan horký?“

„Bohužel nevím, ale až se dostanem dovnitř a trochu s ním zatřepem, mělo by z něho vypadnout vyřešení případu vraždy paní Trentové.“

„Copak ho nemáme vyřešený?“ naježil se Tragg.

„Podle mě ještě ne.“

Tragg se zamračil. „Tuhle cestu jsem si taky mohl odpustit, kdybych byl skeptičtější. Navíc šéfové neradi vidí, když se moc točíme kolem zástupců obhajoby. Stejně se jenom pořád snažíte podkopávat případy, které u soudu projednávají státní zástupci.

Kdyby tohle přišlo do novin, nebylo by to příjemné čtení.“

„Už jsem vás někdy nechal ve štychu uprostřed rozdělaného případu, který by se v novinách moc dobře nevyjímal?“ zeptal se vyčítavě Mason.

„Zatím ne,“ připustil Tragg. „Ale nerad bych, abyste s tím začal.“

„No tak dobře,“ chlácholil ho Mason, „když už jste přišel až sem, tak ještě pojďte o kousek dál do čísla pět.“

Tragg dopáleně vzdychl a řekl policistovi: „Oukej, podíváme se na to, ale nic víc dělat nebudem, jen se na to podíváme.“

Mason je vedl chodbou k místu, kde čekali Paul Drake a Della Streetová.

„Vida, vida,“ podotkl Tragg, „zdá se, že je nás tu celá rota.“

Mason opět zabouchal na dveře.

„Táhněte k čertu!“ ozvalo se zevnitř.

Mason pravil: „Přišel poručík Tragg z oddělení vražd a jeden policista.“

„Máte písemný příkaz?“

„Žádný nepotřebujem,“ houkl na něho Mason, „my –“

„Počkejte okamžik,“ zarazil ho Tragg. „Nemluvte za mě! Oč tu vlastně běží?“

Mason řekl: „Tento muž se zapsal v motelu Saint’s Rest pod jménem Carlton Jasper. On je ten špicl, který dal policii falešnou hlášku o drogách v kufru Virginie Baxterové. Čeká, že mu policie dá peníze, aby se mohl vytratit z města.

Působil jako profesionální informátor pro oddělení narkotik a – To chcete, abych vykřikoval váš životopis tady na chodbě, Fisku?“

Bylo slyšet cvaknutí západky, pak zarachotil řetěz. Dveře se pootevřely tak maličko, jak to bezpečnostní řetěz dovolil. Pronikavé černé oči úzkostně vyhlédly ven, zastavily se na policejní uniformě, pak sjely k Traggovi.

„Ukažte mi váš průkaz,“ řekl muž Traggovi.

Tragg vytáhl z kapsy kožené pouzdro a podržel je tak, aby muž na ně viděl. Ten pravil: „Podívejte se na obě strany chodby. Není tam někdo?“

„Momentálně ne,“ odpověděl Mason, „ale párek vrahounů vylezl před chvílí nahoru po schodech. Hasili si to k vašemu pokoji, ale pak toho nechali, když viděli, že by měli ve mně svědka.“

Třesoucí se ruce nervózně zápolily s řetězem v záchytce. Dveře se otevřely.

„Pojďte dál, pojďte,“ vyzval je Fisk.

Malá skupinka vešla do místnosti – špinavé cimry s lacinou pronesenou postelí, s kobercem tenkým jako papír a s prošlapanými dírami před levným borovicovým toaletním stolkem, jehož nerovné zrcadlo deformovalo tváře.

Byly tu dvě židle, jedna s potaženým sedadlem, druhá s proutěným.

Fisk řekl: „Co to znamená? Vy mě přece máte chránit.“

Mason se ho zeptal: „Proč jste nastražil na slečnu Baxterovou narkotika a proč jste jel do motelu Saint’s Rest a vzal si její auto?“

„Kdo jste?“ chtěl vědět Fisk.

„Jsem její právní zástupce.“

„Víte, já žádnýho takovýho tlučhubu, jako jste vy, teď nemůžu potřebovat,“ řekl Fisk.

„Já nejsem tlučhuba,“ upozornil ho Mason, „já jsem advokát. A tady, milý příteli, vám předávám soudní obsílku pro zítřejší jednání u soudu, kam jste předvolán jako svědek v případu občané proti Virginii Baxterové.“

„Jakou jste to zas na mě ušil boudu!“ rozčiloval se poručík Tragg. „Vytál jste mě sem, jenom abyste mohl doručit soudní obsílku?“

„Tak to je všechno,“ odpověděl Mason vesele, „ledaže byste si dal trochu víc práce s přemejšlením. V tom případě by se vaše jméno pokrylo slávou.“

„Vy mě přece nemůžete nutit, abych přijal obsílku,“ bránil se Fisk. „Otevřel jsem dveře jen pro muže zákona.“

„Jak to přijde, že jsou vaše otisky prstů po celém autě Virginie Baxterové?“ zaútočil naň Mason.

„To jsou kecy. Nenajdete na něm jeden jediný otisk.“

„A když šli policisté prohledat byt Virginie Baxterové,“ pokračoval Mason, „na základě vašeho tvrzení, že v bytě přechovává narkotika, podařilo se vám narafičit zámek na dveřích tak, aby se nezaklapl a vy jste se tam mohl vrátit i s osobou, která pak použila psacího stroje slečny Baxterové.“

„Kecy, kecy, kecy,“ prskal vztekle Fisk. „Už toho mám pokrk, aby se po mně furt někdo vozil. Koukejte, advokátku, na mně si vylámali zuby experti, vy amatéři nemáte se mnou žádnou šanci.“

„Dobrá,“ řekl Mason, „měl jste na rukou rukavice, když jste používal vozu slečny Baxterové, ale neměl jste je v motelu Saint’s Rest. Vaše otisky prstů jsou po celém motelovém pokoji.“

„No a co má bejt? Já nezapírám, že jsem byl v motelu Saint’s Rest.“

„A zapsal jste se pod falešným jménem.“

„To dělá hodně lidí.“

„A udal jste vymyšlenou poznávací značku.“

„Napsal jsem ji tak, jak nejlíp jsem si ji pamatoval.“

Mason na něj hleděl a najednou vzkřikl: „Můj ty bože! Tak přece jen! Je tu rodinná podoba. Jak jste příbuzný s Georgem Eaganem?“

Černé oči blýskly po Masonovi s chladným vzdorem.

„Můžeme si to zjistit sami,“ dodal Mason.

Fisk jako by se začal scvrkávat. „No, tak jo,“ vzdychl. „Jsem jeho nevlastní bratr. Jsem černá ovce rodiny.“

„Taky jste přehodil tabulky s poznávacími značkami u svého a Eaganova auta. Eagan si toho samozřejmě nevšiml. Udělal jste to pro případ, že by vás někdo chtěl identifikovat podle poznávací značky vozu.“

„Můžete to dokázat?“ zeptal se Fisk.

„Nepotřebuju nic dokazovat,“ řekl Mason. „Až vás zítra postavím na svědecké stanoviště a noviny přinesou vaši fotografii a výčet vaší činnosti jako policejního špicla a podfukáře, podsvětí se o vás postará mnohem lépe než já. Pojďte, přátelé, půjdem.“

Mason se otočil a mířil ke dveřím.

Fisk chvíli nehnutě stál, pak chytil Masona za rukáv. „Ne, ne! Počkejte! Přece se nějak dohodneme!“

Otočil se k poručíku Traggovi: „Já jsem dával vašim kamarádům šance,“ drmolil, „tak mi pomozte z téhle šlamastiky. Zbavte mě tohohle kecala. Dostaňte mě ven z města.“

Tragg muže soustředěně pozoroval. „Řekněte nám celou věc a pak uvidíme, co pro vás můžeme udělat. Ale naslepo vám nic neslíbíme.“

Fisk se rozhovořil: „Víte, já jsem měl potíže, velký potíže a hodně často. George mi jednou pomohl, když jsem byl v moc špatný situaci.“

„Kdo je George?“ zeptal se Tragg.

„George Eagan, šofér Lauretty Trentové.“

Mason a Tragg se na sebe podívali, potom Tragg řekl: „Tak povídejte! Co se stalo?“

„Víte, policie už se mnou nechtěla nic mít, ztratil jsem všechny kontakty. A byl jsem úplně na mizině. To bylo v tý době, co ke mně přišla ta ženská, která mi už jednou předtím pomohla.“

„Která ženská?“

„Ta ošetřovatelka. Anna Fritchová. Já jsem s ní šel jednou nebo dvakrát na rande a dlouhou dobu jsem jí dodával marjánku.“

„Pokračujte,“ vyzval ho Tragg.

„Ona se spolčila s Kelvinem. Kelvin se domníval, že podědí většinu pozůstalosti po té Trentové – on a jeho švagr a samozřejmě jejich manželky. A tak přiměl tu ošetřovatelku, aby to s tou bábou urychlila.

Udělali tři pokusy s arzénem. Netroufli si ji rovnou oddělat arzénem, ale bába měla špatnou pumpu, a tak si řekli, že když se bude po tý malý dávce dávit a vyndávat, že ji to dorazí.

Když byla stará dáma naposled nemocná, Kelvin našel její poslední vůli. Málem z toho měl smrt.

Takže tu závěť musel změnit. Zjistili si, kde je Bannockův psací stroj. Ošetřovatelka umí psát na stroji. Když na to bude mít klid, dušovala se, dokáže to napsat tak dobře, že nikdo nepozná podvrh. Ale potřebuje k tomu notářův psací stroj a jeho úřední papíry.

Vono jim nešlo ani tak vo to, pošpinit dobrý jméno Virginie Baxterový, aby jim to nezhatila, kdyby si náhodou pamatovala ustanovení tý pravý závěti. Potřebovali ji mít odklizenou z cesty, zavřenou v base.

Ale na jednu věc sami nepřišli, dokud jsem je na to nepřived já sám. Že se musí zmocnit kopie tý pravý závěti, která zůstala u Bannocka, anebo všecky ty listiny v jeho starým archivu tak přeházet, aby v něm nikdo, kdo by se chtěl dopátrat pravdy, vůbec nic nenašel.

Každopádně první věcí bylo nechat zašít Baxterku a zaonačit to tak, aby ji vodsoudili za držení narkotik.

Přiznávám, že jsem udělal, co se po mně chtělo. Podmazal jsem jednoho chlápka, aby mě pustili k letadlu pro můj kufr, že v něm mám důležitou zásilku. Baxterčin kufr jsem zmerčil hned, jen ho vyložili ven z letadla, a řekl jsem, že jsem vod něj ztratil cedulku. Chtěli po mně, abych jim vyjmenoval jeho obsah, a otevřeli ho, ale já jim pak řekl, že jsem se zmejlil, a v nastalým zmatku se mi podařilo strčit do něj ty balíčky.

Myslel jsem si, že to tím pro mě končí.

Ale se ženskejma je to vždycky tak. Jak se s nima zapletete, nedají vám nikdy pokoj. Musel jsem si zajet pro Baxterčin auťák a počkat, až pojede kolem George, a pak do něj najet. Dělal jsem to nerad, ale George se na mě poslední dobou díval moc svrchu – a pak člověk přece musí bejt z něčeho živej.“

„No dobrá,“ řekl Tragg, „a co jste tedy udělal?“

„Udělal jsem, co mi řekli,“ odpověděl Fisk a třásl se jak osika. „Měl jsem do něj pořádně vrazit ze strany. Nevěděl jsem, že George nezvládl řízení, a – myslel jsem si, že jenom předstírám útěk z místa činu… Takhle to bylo a trochu se mi ulevilo, že jsem vám to řek.“

„Použil jste vozu Virginie Baxterové?“ otázal se Mason.

„Byl to její vůz. Bylo mi řečeno, že ona bude nahoře v motelu Saint’s Rest, a taky mi řekli poznávací značku jejího auťáku. Počkal jsem, až zalezla do svý místnosti a trochu se tam usadila. Pak jsem si pučil její auto a svoje nechal na parkovišti. A hned jak jsem to měl za sebou, jsem se vrátil do motelu, zaparkoval jsem to její auto a vzal si svoje zpátky.

Místo, kde Baxterčino auto původně stálo, zatím někdo zabral, takže jsem musel zaparkovat na druhý straně. Poručili mi, abych narazil do auta tý Trentový čumákem a pak mu dal prudkou šupu zadkem, ale abych byl na Baxterčino auto hrozně opatrnej, abych s ním mohl okamžitě odjet.“

„Kolik jste za to dostal?“ chtěl vědět Mason.

„Samý sliby. Honěj mě moji nepřátelé a potřeboval bysem zmizet někam, kam by na mě nemohli. Ta coura mi slíbila pětadvacet stováků, ale dala mi dvě stovky v drobnejch. Nevím, jak jste se o mně dozvěděli, ale… můj ty bože, jestli mě postavíte do svědecký lavice a noviny to všechno napíšou, pak bude můj život viset na vlásku… Vždyť se už na mě chystaj… Neříkal jste, že šli nahoru po schodech dva zabijáci?“

Mason přikývl.

Fisk natáhl k poručíkovi zápěstí. „Vemte mě do ochranný vazby, poručíku,“ řekl. „Poskytněte mi veškerou ochranu, jakou můžete. Já nejsem žádnej srab, ale na zabijáky velkýho šéfa jsem krátkej.“

„Kdo je velký šéf?“ zeptal se Tragg.

Fisk celý rozechvělý zlou předtuchou odpověděl: „Nikdy jsem ho nepráskl, vždycky jen ty malý ryby a vždycky jen ty odjinud. Ale jestli to bude kdo z koho, tak budu muset, tak budu muset – Dejte mě, poručíku, do ajnclíku, dejte mi policejní ochranu a možnost vzít roha, a já budu mluvit.“

Tragg pohlédl na Masona a řekl: „Vypadá to, že jste udělal kardinální trefu.“

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

Mason, Della Streetová a Paul Drake se vrátili do advokátní kanceláře krátce před půlnocí.

Noční vrátný, který obsluhoval výtah po úředních hodinách, pravil: „Hledala vás tu nějaká paní, pane Masone. Říkala, že jde o moc důležitou věc. Informoval jsem ji, že ještě určitě přijdete, ale možná hodně pozdě, a ona povídala, že na vás počká.“

„Kde čeká?“

„To nevím. Asi tu někde chodí kolem. Čtyřikrát nebo pětkrát se už ptala, jestli jste zpátky. Řekl jsem, že ne, a ona že prý to ještě zkusí později.“

„Jak vypadala?“ zeptal se Mason.

„No, dost vznešeně. Asi tak šedesátnice, prošedivělá, pěkně oblečená. Příjemný hlas, žádná podvodnice, ale bylo na ní vidět, že má starosti.“

„Aha!“ Mason na to. „Budu u sebe v kanceláři. Zdržím se tam tak dlouho, dokud se k nám nepřipojí Virginia Baxterová. Pak teprve pro nás skončí dnešní den.“

„Ale že se nám ten dnešek vydařil,“ liboval si Paul Drake.

„Virginia Baxterová?“ zvolal noční vrátný. „Není to ta dívka, co ji soudí pro vraždu?“

„Už ji pustili na svobodu,“ vysvětlil mu Mason. „Poručík Tragg ji sem přiveze policejním vozem.“

„Neříkejte,“ podivil se vrátný a obdivně se zahleděl na Masona. „Vy jste ji z toho vysekal, že?“

„To my všichni dohromady,“ zasmál se Mason. „Tak jedem.“

Výtah vyjel nahoru do Masonova poschodí.

Drake oznámil: „Oukej, já teď zasednu do svýho kamrdlíku a celou akci uzavřu. Co uděláš s tou ošetřovatelkou, Perry?“

Mason se ušklíbl. „Náš přítel poručík Tragg už převezme iniciativu. V novinách se dočteme o jeho skvělé deduktivní logice a pravděpodobně se taky dozvíme, že poručík Tragg poskytl Perry Masonovi příležitost doprovázet ho při akci, při které odhalil klíčového svědka v případu vraždy paní Trentové.“

„Taky si myslím, že Tragg sklidí všechnu slávu,“ rezignovaně řekl Paul Drake.

„Ani ne tak Tragg, jako jeho oddělení. Jo, to jsou pravidla hry. Ráno nashledanou, Paule.“

Mason vzal Dellu pod paží a společně vešli do kanceláře.

Odemkl dveře pracovny, rozsvítil, zívl na celé kolo a namířil si to k elektrickému kávovaru.

„Jak dlouho asi budeme čekat?“ zeptala se Della Streetová.

„Snad ne déle než deset patnáct minut,“ odpověděl Mason. „Tragg ji odtamtud odveze a na mně bude, abych ji chránil před novináři. Tragg si nepřeje, aby se cokoliv připletlo do jeho úspěšného odhalení, které otřese tiskem. Tragg –“

Ozvalo se plaché zaklepání na dveře z chodby.

Mason šel otevřít.

Vysoká prošedivělá dáma řekla: „Jste prosím pan Mason?“

„Jsem,“ odpověděl.

„Už jsem to nemohla déle odkládat,“ pravila ta dáma. „Musela jsem vás vyhledat.“

Pohlédla tázavě na Dellu Streetovou.

„To je má sekretářka Della Streetová,“ představil Mason Dellu a po vteřinovém zaváhání dodal: „A jestliže se, Dello, nemýlím, je tohle paní Lauretta Trentová.“

„Ano, to jsem já,“ přitakala. „Nemohla jsem nechat dojít věci tak daleko, aby to ubohé děvče bylo odsouzeno. Musela jsem za vámi přijít.

Doufám, že mě budete moci ochránit, dokud se nevypátrá, kdo mě to vlastně chtěl odklidit ze světa.“

„Posaďte se,“ vybídl ji Mason.

Lauretta Trentová pokračovala: „Já jsem velice důvěřivý člověk, pane Masone. Neměla jsem nejmenší podezření, dokud doktor Alton nepověřil sestřičku, aby mu obstarala vzorek mých vlasů a nehtů.

Kdysi jsem se trochu zajímala o případy otravy jedovatými látkami. A tak jsem se rozhodla radši odejít z domova, a to rychle.

Když do nás schválně vrazilo to auto a George zaječel ‚Vyskočte!‘ – vyskočila jsem. Naštěstí jsem si přivodila jen menší oděrky. Viděla jsem totiž, že se to auto chystá do nás vrazit, a byla jsem připravena s rukou na klice dveří.

Neměla jsem v kabelce padesát tisíc, jak jste říkal u soudu, ale měla jsem sebou dost peněz, abych se mohla nějaký čas o sebe postarat.

Viděla jsem, že je George raněný. Stoupla jsem si k silnici a téměř okamžitě mi zastavil kolemjedoucí řidič a odvezl mě o kousek dál ke kavárně. Zavolala jsem odtamtud dopravní policii a ohlásila autonehodu. Slíbili mi, že tam ihned pojedou. Řekla jsem si, že je na čase se někam ukrýt a nechat věci vykrystalizovat. Chtěla jsem se dovědět, kdo za tím vším vězí.“

„A přišla jste na to?“ zeptal se Mason.

„Když se u soudu četla má závěť – v životě mnou nic tak silně neotřáslo.“

„Ta závěť je zřejmě podvrh,“ pravil Mason.

„Absolutně!“ zvolala. „Jedna nebo snad dvě stránky jsou původní, ostatní stránky vyměnili. Já jsem v závěti uvedla, že jsem se přesvědčila, že všichni moji příbuzní jsou paraziti, kteří jen čekají na mou smrt a nemají nejmenší snahu se sami o sebe postarat. A že proto odkazuji svým dvěma sestrám jen tak malou částku, aby jejich mužové museli začít pracovat.

Závěť jsem uložila na místo, které jsem pokládala za bezpečné. Ale zřejmě ji našli, vytáhli z ní svorky, kterými byla sešita, a vyměnili stránky, které se jim nehodily do krámu, za ty padělané. A ještě ke všemu se mě chtěli zbavit.“

„Čeká vás ještě další otřes,“ řekl účastně Mason. „Osoba, která vás posílala na onen svět, byla především vaše ošetřovatelka Anna Fritchová. Umí psát dobře na stroji a podle všeho se dohodla s vaším švagrem Kelvinem, že zfalšují vaši poslední vůli. Asi jí slíbil nějaká procenta a pak jí kynula možnost neomezeného vydírání.

A pro případ, že by si Virginia Baxterová pamatovala ustanovení vaší závěti, naplánovali si způsob, jak ji dostat do takové situace, aby její svědectví nemělo u soudu hodnotu.

Jsem rád, že jste živa a zdráva. Když se nikde nenašla vaše kabelka, tušil jsem, že jste naživu.

Virginia Baxterová prožila kvůli vám velké trápení, ale to se dá odčinit. Právě tu na ni čekáme, má se k nám každou chvíli připojit.“

Lauretta Trentová otevřela kabelku. „Naštěstí,“ řekla, „mám u sebe šekovou knížku. Když vyplním šek na pětadvacet tisíc dolarů pro vás, pane Masone, bude to dostačující palmáre? A pochopitelně vypíšu šek i pro vaši klientku, a to na padesát tisíc dolarů. Doufám, že ji tím odškodním za všechna příkoří.“

Mason se zeširoka usmál na Dellu Streetovou. „Já bych řekl, že až budete vyplňovat ty šeky, objeví se tu Virginia Baxterová v tu chvíli, než je podepíšete, a řekne vám k tomu své.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai