ERLE

STANLEY

GARDNER

Perry Mason

Případ

Arleny Ferrisové

Erle Stanley Gardner

The Case of the Waylaid Wolf

Copyright © 1960 by Erle Stanley Gardner

Pocket Books, Inc. New York N. Y. 1962

KAPITOLA PRVNÍ

Počasí bylo kritického dne mizerné už od svítání. Naplno se

rozpršelo zrovna ve chvíli, kdy Arlena Ferrisová zajela na hlídané

parkoviště, vyhrazené centrálnímu ředitelství Lamontovy ocelářské

společnosti.

Déšť byl studený, opravdu zimní. Arlena důkladně zavřela okna

vozu, pevně se zabalila do svého pláště a vydala se rychlým

krokem k bráně označené nápisem: Vchod jen pro zaměstnance.

Lilo ještě v poledne, ale to nikomu nevadilo, protože na oběd

do automatu v sousední budově bylo možno jít podzemním

tunelem.

Konec úředních hodin zastihl Arlenu uprostřed práce:

pořizovala čistopis jakési složité nabídky valivých ložisek a věděla,

že by dopis měl odejít ještě večerní poštou. K dopsání potřebovala

asi třicet minut, a protože nikdy nepatřila k těm, kdo hypnotizují

rafije hodin, aby už ukázaly ,padla', bušila do psacího stroje dál a

nevšímala si, jak se kanceláře prázdní.

Když s hotovým elaborátem vešla do kanceláře správního

ředitele Alberta, podíval se šéf na hodiny a byl mile překvapen:

„Děkuji vám za vaši obětavost, slečno Ferrisová,“ řekl.

„Není zač. Uvědomila jsem si, že by nabídka měla odejít ještě

dnešní poštou.“

„Ne všechny naše zaměstnankyně jsou tak ohleduplné.

A my si velmi vážíme těch, kdo si své práce opravdu hledí. Byl

jsem překvapen, když jste při nástupu místa prohlásila, že se

vzdáváte odměny za přesčasy.“

„Dobré místo stojí za to, aby si ho člověk hleděl,“ řekla Arlena

a popřála mu dobré noci.

Déšť dozníval chladným mrholením. Mokrá dlažba parkoviště

se leskla odráženými světly. Arlena pospíchala, aby se co nejdříve

dostala pod střechu vozu, rychle otevřela dveře auta, otočila klíč a

šlápla na startér.

Věděla, že za studených deštivých večerů zpravidla chvíli trvá,

než motor naskočí, a nebyla proto zpočátku nijak zvlášť

znepokojena, když jediným zvukovým efektem, jenž přicházel

zpod kapoty, bylo chraplavé vrčení startovacího mechanismu, za

nímž nenásledovala žádná výbušná odezva motoru.

Když však uplynuly první dvě minuty, byla Arlena už vážně

zneklidněná a začala se rozhlížet po parkovišti, teď již skoro

načisto opuštěném. Jen tu a tam ještě stál nějaký vůz, a potom si

Arlena náhle uvědomila, že baterie startéru je teď mnohem slabší,

než byla před chvílí. Všechno nasvědčovalo, že ji vůz nechal na

holičkách s konečnou platností.

Pojednou se ozval příjemný mužský hlas: „Co se děje?

Střečkuje vám vozítko?“

Arlena spustila levé okno a její pohled se setkal s očima

urostlého muže v nepromokavém plášti. Byl to muž široký v

ramenou a - jak nasvědčoval střih pláště - štíhlý v pase. Pohled

mladého muže byl přívětivý a budil důvěru.

„Stávkuje mi motor,“ řekla.

„Měla byste baterii dát chvilku odpočinout,“ řekl muž.

„Věčným startováním si nepomůžete. A dovolte, abych se

podíval.“

Muž přistoupil ke kapotě, zkušeným gestem ji nadzvedl a

zmizel pod ní skoro až po pás. Za okamžik se zase vynořil a řekl:

„Dávejte pozor na mou pravou ruku. Když zamávám, šlápněte na

startér. Jakmile rukou prudce trhnu dolů, startér pusťte. Je klíč

pořádně zastrčený a otočený?

Hotovo?“

Arlena vděčně přisvědčila.

Hlava a ramena muže znova zmizela z dohledu. Arlena

nespustila oko z jeho pravice. Jakmile ruka zamávala, sešlápla

startér. Skoro v témž okamžiku ruka prudkým gestem poklesla a

Arlena stáhla nohu z pedálu.

Muž spustil kapotu, vrátil se k oknu, potřásl hlavou a řekl:

„Nejiskří.“

„Co to znamená?“

„Něco vám kikslo s elektrikou. Nemá vůbec žádnou cenu,

abyste startérem vybíjela baterii. Do svíček prostě nejde žádný

proud a v tomhle počasí s tím bohužel nemohu nic dělat. Když je

kapota zvednutá, prší na rozdělovač a beztak to vypadá, jako by za

všechno mohla voda. Asi se někde promáčela izolace. Myslím, že

uděláte nejlíp, necháte-li vůz přes noc zde. Zítra bude po dešti,

slunce bude svítit a motor zabere na první sešlápnutí.“

„Ale,“ řekla Arlena, „já ...“

Mužův úsměv byl přívětivý a budil důvěru: „Zcela správně,“

řekl. „Můj vůz je tamhle naproti. Velmi rád vás odvezu domů.“

A když Arlena váhala, dodal: „Totiž, podle toho, kde bydlíte.

Je-li to nějak Velmi daleko, odvezu vás na stanici autobusu nebo

vám seženu taxík.“

Arlena se ještě jednou zadívala do mužovy tváře. Jeho ústa se

usmívala. Měl zdravé, pěkné zuby. Jen rty jako by naznačovaly, že

život tohoto mladého muže trochu příliš zhýčkal, ale oči byly

výrazné a celek budil dojem neokázalé spolehlivosti. A kromě toho:

nemohl by být na vyhrazeném parkovišti, kdyby nějakým

způsobem nesouvisel s centrálním ředitelstvím. A souvisí-li s

firmou Lamont, je to nepochybně oukej.

„Nebude-li vás to obtěžovat...“

„O nějakém obtěžování nemůže být řeč,“ odpověděl muž a

otevřel dveře Arlenina vozu. „Dobře zavřete okno, protože ještě

může hodně pršet. Myslím, že se vyjasní po půlnoci - alespoň to

říkal meteor. A tamhle je můj vůz.“

Jakmile Arlena spatřila přepychové vozidlo, věděla, s kým

mluví. Že mluví se synem starého Jarvise P. Lamonta, majitele

Lamontových oceláren. Syn - Loring Lamont - se teprve nedávno

vrátil z dlouhé cesty po Jižní Americe, kde obhlížel trh a obchodní

možnosti. Pokud jde o vůz - ten Arlena znala, protože se Lamont-

otec v něm občas dával vozit z továrny na centrální ředitelství.

Mladý muž Arleně otevřel a podržel dveře svého vozu s

uctivou zdvořilostí. Zatímco se pohodlně uvelebovala na měkkých

polštářích a obdivně koukala na přepychový interiér, Loring

Lamomt obešel vůz a nastoupil druhou stranou.

Motor, který již běžel, zareagoval svými četnými válci na

plynový pedál a proud teplého vzduchu hřejivě ovanul Arleniny

prokřehlé kotníky. Obrovský vůz se rozjel tak jemně, že Arlena

sotva postřehla start. Loring Lamont minul budku nočního hlídače

a vyjel z parkoviště.

„Doleva, nebo doprava?“ zeptal se.

„Doleva,“ řekla.

„To se výborně hodí. Jedu beztak tím směrem. Jak je to

daleko?“

„Můj tachometr říká, že to jsou dvě míle,“ odpověděla.

Pak se nervózně zasmála a dodala: „Můj vůz ovšem není tak

moderní model jako tenhle.“

„Kde bydlíte?“ otázal se.

Řekla mu to.

Svraštil čelo. Řekl: „Jářku, hleďte... jak se jmenujete?“

„Arlena Ferrisová.“

„Já se jmenuju Lamont,“ řekl, „Loring Lamont. Podívejte,

slečno Ferrisová, já jsem si právě vzpomněl, že musím za starého

pána odevzdat nějaké papíry ... ani nevíte, jak mě to mrzí. Já slyšel,

jak proháníte startér a vybíjíte baterii a... no, zkrátka, ošklivá

zrovna nejste a tak jsem jaksi pozapomněl na svou povinnost.“

„Nic se nestalo,“ odpověděla mu. „Můžete mě vyložit někde,

kde zastavuje autobus ... nebo u stanoviště, kde seženu taxík.“

„Koukejte,“ řekl, „já bych měl lepší nápad. Nemáte-li zrovna

naspěch, tak se pěkně uvelebte a odpočívejte. Musím ty listiny

odevzdat, ale ve voze je teplo a bude vám dobře. Můžete zapnout

rádio a poslechnout si poslední zprávy nebo nějakou hudbu nebo co

si budete přát. A až se zbavím těch papírů, odvezu vás domů.

Anebo, když budete chtít, můžeme se někde stavit a povečeřet.

Jakmile odevzdám ty zatracené papíry, jsem naprosto volný.“

Chvíli váhala, neboť ve voze bylo teplo, sucho a útulno.

„Dobrá,“ řekla, „já nikam nepospíchám. Jestli vás to nebude

obtěžovat...“

„Ne, ne,“ zaprotestoval kvapně. „Já se po doručení těch listin

musím beztak vrátit do města.“

„Vrátit do města?“ otázala se rychle. „Jedete daleko?“

„S tímhle vozem není nic daleko,“ odpověděl. „Jen co se

vymotám z městské dopravy a co se dostaneme na dálnici.

Nic se nebojte. Poslechněte si rádio a ... a doufám, že váš

souhlas zahrnuje i večeři.“

„O tom si povíme později,“ řekla. Rozpačitě se zasmála a

dodala: „Až vás lépe poznám.“

„Víc nemohu žádat.“

Továrna byla asi míli od dálnice. Lamont zajel na dálnici, jel po

ní asi čtvrt hodiny, pak odbočil. Čtyři nebo pět mil potom vůz předl

po dlážděné silnici a pak kola šustila po polní cestě, jež se vinula

mezi pahorky. Teď už byli na

isto mimo oblast dopravy.

„Je to ještě daleko?“ otázala se Arlena a její hlas byl zostřen

podezřením.

„Už jenom kousek,“ řekl. „Máme tady nahoře chatu, a otcův

společník tam čeká na ty listiny. Otec mu řekl, že je tam přivezu.“

„Ach tak,“ řekla, a zase se pohodlně usadila. O existenci chaty

- lépe řečeno venkovského sídla - Arlena věděla;

Polní cesta, lemovaná po obou stranách plotem z ostnatého

drátu, se točila a kroutila. Tu a tam se objevovaly tabulky s nápisem

Soukromá cesta - cizím vstup zakázán, potom vůz jemně zastavil

před zamknutou bránou. Loring Lamont odemkl, otevřel bránu, vjel

na válcovanou vozovku, která se vinula kolem krásného bazénu, a

konečně zastavil. Byli před domem, obklopeným širokánskou

verandou, jež byla zařízena přepychovým zahradním nábytkem.

„To jsem blázen!“ řekl Loring Lamont. „Ten člověk tu zřejmě

není.“

„Opravdu v domě není žádné světlo a brána byla zamknutá.“

„Bránu vždycky zamykáme, ale on má klíč,“ řekl Loring.

„Ale tma tmoucí tady opravdu je. Počkejte zde a já se sko

ím podívat, jestli tam nemám nějaký písemný vzkaz nebo něco.

Věřte mi, slečno Ferrisová, ani nevíte, jak mě mrzí, že jsem vás

vezl takový kus světa, když nakonec ... ale ten člověk zde prostě

musí být! Musel zde čekat na ty listiny... on zde bude přenocovat a

otec sem později přijede na konferenci.“

„Snad usnul, než se setmělo, a proto si nerozsvítil,“ řekla.

„Tak jen tu počkejte ve voze a já se tam skočím podívat,“ řekl.

Nechal motor běžet, vyskočil a běžel k domu. Viděla, jak se

rozžíhají světla - napřed na verandě, pak v domě.

Trvalo skoro pět minut, než se vrátil - rozpačitý a s omluvami.

„Kat aby to spral,“ řekl. „Je z toho nějaký propletenec.“

„Jak to?“

„Otcův společník se zdržel ve městě,“ řekl. „Ale už je na cestě

sem. Zavolal jsem si otce a řekl jsem mu, že ty listiny prostě

nechám zde na stole, ale otec řekl, že to jsou důvěrné záznamy, že

je musím odevzdat osobně a že musím osobně převzít stvrzenku.

Ale že to nebude trvat dlouho. Pojďte do domu a počkáme tam

spolu. Myslím, že je to otázka několika minut.“

Řekla: „Já raději počkám zde ve voze a...“

Zasmál se. „Nebuďte staromódní - a ostatně ve voze čekat

nemůžete. Nemám nadbytek benzínu a nechci nechat motor běžet

naprázdno. A nepoběží-li motor, přestane hřát také topení a ... no

tak, jenom pojďte. Já jsem v domě už zapjal termostat a za chvíli

tam bude krásně teploučko.

A chcete-li se něčeho napít, můžeme si namixovat něco, co

vnese trochu jasu do ponuré situace.“

Vytáhl klíč ze zapalování, vystoupil, obešel vůz a otevřel dveře

na její straně s gestem, jako by říkal ,račte'. Po vteřince zaváhání

mu podala ruku, vyskočila a následovala ho do domu.

Vila - spíš než chata - byla zařízena solidním tmavým

nábytkem a drahými ručně tkanými koberci a závěsy.

Ovzduší nasvědčovalo tichému neokázalému blahobytu.

Loring Lamont došel k bufetu. Otevřel jedny dveře - a světlo,

jež se ve skříni automaticky rozžehlo, zaplálo v sadách broušených

sklenic a pohárů. Otevřel druhé dveře, a ukázaly se řady lahví.

„Vypijeme něco, aby nám čas rychleji utekl?“ otázal se.

„Děkuji, ne,“ řekla. Podívala se na hodinky a po prvé se jí

zmocnila jakási nejasná obava. „A opravdu se už musím dostat

domů.“

„Ale prosím vás,“ řekl, „tak velmi naspěch jistě nemáte.

A ostatně jste přece slíbila, že se mnou povečeříte. Ten člověk

tu musí být každou minutu, já mu prostě odevzdám dokumenty a

tím to všechno skončí a my sedneme do vozu a pojedeme. Já zatím

něco vypiju. A vy si také něco vyberte, abyste netrhala partu.“

„Dobrá,“ řekla nakonec. „Tak prosím o martini.“

Mixoval nápoje cvičenými gesty. „Suché?“ otázal se.

„Načisto suché, prosím.“

Zamíchal koktaily, nalil dvě skleničky, jednu jí podal a řekl:

„Na lepší seznámení,“ a upil.

Telefon zazvonil.

Loring Lamont se mrzutě zamračil a řekl: „Co je zase tohle?“ a

došel k telefonu.

„Ano? Haló!“ řekl.

Chvíli mlčel a naslouchal a potom řekl: „Ale prosím tě, co to

má znamenat? Čekal jsem tak dlouho, jak jsem mohl... kde je teď?

Kde se s ním mohu setkat? Ale říkám ti, že déle už čekat nemohu.

Mám velmi důležitou schůzku a se mnou tu je někdo, kdo také

musí zpátky ... tak měj uznání ... Povídám, otče ...“

Několikrát ještě opakoval „haló! haló!“ - neklamné znamení,

že spojení bylo přerušeno. Potom položil sluchátko, vrátil se ke

stolu a chvíli se přes okraj sklenice mračil na Arlenu. „Tohle mi

ještě chybělo,“ řekl potom. „U telefonu byl starý pán Jarvis P. L.

osobně, vlastnoručně a v nejnemilostivější náladě. V jednání s tím

vašnostou, který sem měl přijít, se otevřela nějaká zbrusu nová

perspektiva a já dostal rozkaz čekat zde tak dlouho, až ten vašnosta

přijede. Otec říká, že to může trvat třebas hodinu.“

Vypadalo to, že Loring Lamont je nenadálým vývojem situace

opravdu sklíčený. „Je mi hrozně líto,“ řekl, „že jsem vás do tohohle

navezl. Měl jsem vám to říct hned zkraje ... jenže jsem to sám

nevěděl. Ten člověk tu na mě měl čekat. A když je starý Jarvis P. L.

v nakrknuté náladě, nedá se dělat zhola nic. Tak tedy - dopijte, a já

se zatím podívám, jestli tu máme něco k snědku. Mohli bychom si

alespoň vzít zálohu na večeři.“

Než mohla něco namítnout, Loring Lamont do sebe obrátil

zbytek koktailu a odešel do kuchyně. Slyšela ho, jak tam kramaří,

jak otevírá a zavírá chladničku, špižírnu a skříně. Vrátil se a řekl:

„Jak si stojíme s výrobou šunkových omelet?“

Pověděl to tak věcně a přirozeně, že pozapomněla na obavy i

na podezření. Také příjemné teplo z vypitého koktailu posilovalo

její sebevědomí: „V oboru omelet jsem všestranná rekordmanka.“

„To je ohromné. Podáte-li ukázku svého rekordního umění, já

zatím nakrájím, co do toho patří, a můžeme povečeřet hned zde

šunkové omelety. Nebude to ovšem tak dobrá večeře jako v

restauraci - totiž, až na ty omelety, o kterých vím předem, že budou

přímo nebeské.“

„Co tu máte za suroviny?“ otázala se.

„Máme zde všechno až na čerstvý chléb. Čerstvý chléb zde

není - musíme se spokojit slanými suchary. Ale jinak zde

skladujeme všechno možné: kondenzované mléko, sušené mléko,

hromadu všelijakých masových konzerv, spoustu šunky, vajíčka,

slaninu, kávu, lihoviny. Chata je vždycky dobře zásobená, protože

otec sem občas rád zajede, zvlášť má-li nějaká důležitá obchodní

jednání, při kterých nechce být rušen. A to víte, že v kanceláři je

těžké izolovat se.“

Arlena si rozepjala kabátek kostýmu a řekla: „Kdepak tu máte

čistírnu horních končetin?“

„Projdete tady tím pokojem a jsou to pak první dveře vlevo.

Najdete tam všechno, co potřebujete - a co vám mám zatím

přichystat zde v kuchyni?“

„Především zástěru,“ odpověděla.

Umyla si ruce, vrátila se do kuchyně a pod vlivem koktailu se

dostávala do dobré nálady. Loring Lamont zapjal gramofon a

místnost se zaplnila hudbou. Arlena přinesla pánev, hodila na ni

máslo a dávala na ně pozor, Loring Lamont uvedl do provozu

kávovar a nakrájel šunku. Zatím co se budoucí omeleta pozvolna

pekla, dopřála si Arlena s Lamontem krátký taneček. K velké

Arlenině radosti se omeleta vydařila dokonale.

Loring Lamont kousek ochutnal a rozplýval se chválou.

Když nalil do šálků kávu, usmál se na mladou ženu a řekl:

„Je to zde opravdu útulné a milé - načisto jako bychom tu oba

byli doma.“

V tu chvíli panovačně zadrnčel telefon.

Na okamžik se zdálo, že Loring Lamont je opravdu

překvapený, pak se omluvil, došel k telefonu, zvedl sluchátko a řekl

opatrně: „Haló...“ Po vteřince: „Ó ano, haló... haló. Zajisté. Ale

okamžik! O tom se teď nebudeme bavit.

Já totiž... no dobrá, zůstaňte u aparátu, ano?“

Loring Lamont vystoupil z výklenku, který zde sloužil jako

telefonní budka, a řekl Arleně: „Nechte moji polovičku omelety na

pánvi, aby mi nevychladla, ale vy sama za

něte jíst. Hned se vrátím, jen co se zbavím toho nedočkavce.“

Vrátil se do výklenku k telefonu, řekl: „Oukej, já to s vámi

projednám z druhého aparátu. Nepokládejte sluchátko.

Dobrá, oukej.“

Loring Lamont položil sluchátko vedle telefonního přístroje,

kvapným krokem odešel do jiné místnosti vily, zvedl sluchátko

tamního aparátu a bylo slyšet, že s někým mluví. O čem je řeč,

nebylo rozumět.

Arlena opatrně rozdělila omeletu na dva talíře a postavila je na

pěkně prostřený a upravený stůl. Je to opravdu jaksi jakoby doma,

pomyslela si přitom. Doma také vždycky někdo telefonuje, když je

teplé jídlo na stole.

Pak slyšela, jak se Loring Lamont rychle vrací.

Došel k telefonu, vzal sluchátko, praštil jím do vidlice a potom

zamířil k Arleně.

„Stalo se něco vážného?“ zeptala se.

Loring Lamont se k ní mlčky blížil. Na vteřinku nevěděla, co se

děje. V příštím okamžiku jí držel v náručí, přivinul ji k sobě a

přitiskl svá ústa pevně na její rty.

Pokoušela se ho odrazit.

Byla zděšená změnou, jež se odehrála v jeho tváři. Beze stopy

zmizela maska zdvořilé uhlazenosti. Na jejím místě se objevila

divoká, primitivní vášnivost a surová bezohlednost, která ji děsila.

Arlena se z objetí vyprostila tak dalece, že se mohla

rozmáchnout a udeřit ho dlaní do obličeje.

Na okamžik se mu v očích zablýskl hněv, potom se začal

posměšně usmívat. „No tak, no tak, slečinko,“ řekl, „nedělejte ze

sebe takovou netýkavku a přestaňte si hrát na fajnovku. Uvázli

jsme tady jako trosečníci, tak z toho vytlučme, co se dá.

Koneckonců nejsem nejodpornější mužský na světě. Nebo si to

aspoň myslím. A nevíte-li to náhodou sama, mohu vás informovat,

že mladé ženy, jež na mne byly milé, to u naší firmy dosud vždycky

dotáhly daleko. Otcova osobní sekretářka například dostala svůj

krásný flek mým prostřednictvím. Předtím byla obyčejnou

stenografkou v písárně.“

„Není mým životním snem dotáhnout to daleko u firmy,“ sršela

Arlena. „A já si nemusím nechat líbit váš způsob protekce!“

Náhle si uvědomila katastrofální rozpor v tom, co jí povídal

dosud.

„Pověděl jste mi,“ řekla, „že ten člověk už vyjel, že už je na

cestě. Potom, po druhém telefonování jste řekl, že ho váš otec

zdržel.“

„Ten první hovor - to jsem jim nalítl. Ze už odjel, to mi řekli

proto, abych dal pokoj a abych je už neuháněl. Potom mě volal otec

a řekl mi, že toho vašnostu pozdržel u sebe, protože s ním chce

ještě něco projednat.“

Opovržlivě se na něho zadívala: „Víte, co si myslím? Myslim,

že jste si tohle všechno nalinkoval od samého začátku. Nevěřím, že

sem vůbec někdo má přijet. Ať tak či onak - chcete-li to vědět, tak

pověst, které požíváte mezi úřednicemi na ředitelství, není zrovna

nejlepší. Zřejmě si myslíte, že každé děvče, jež pracuje pro firmu,

má nějaké soukromé závazky vůči vám osobně.“

„To je výborná zásada,“ řekl a zasmál se. „Tak přestaňte dělat

fóry, Arleno. Budete-li mě zahrnovat nadávkami, nic dobrého z

toho pro vás nekouká ani teď, ani později. Uděláte nejlépe, jestliže

budete na situaci koukat střízlivě.

A když už kladete takovou váhu na zjištění okolností, tak vám

to povím. Uviděl jsem vás v kanceláři těsně po tom, co jsem se

vrátil z Jižní Ameriky. Na místě jste se mi zalíbila a na místě jsem

si umínil, že vás dostanu.

A jestli chcete znát podrobnosti - tak tedy já jsem z elektriky

vašeho vozu vytáhl oříšek, abyste nemohla motor nastartovat.

Potom jsem se ,náhodou' objevil právě v psychologicky

nejvhodnějším okamžiku. A máte načisto pravdu, že jsem si to

všechno ostatní vymyslel. Když jsem poprvé vešel sem do domu,

zatelefonoval jsem kamarádovi a řekl jsem mu, aby mě zavolal

přesně za sedm minut a vůbec nedal na to, co mu budu povídat. Byl

to prostě objednaný smluvený hovor.

A tak, cukroušku, jsme tady, a já mám klíče od vozu. A vy tady

pěkně pobudete, dokud se mi neuráčí vás pustit domů. Jestli

nebudete dělat fóry a drahoty, prožijeme pěkný večer. Jestli budete

dělat fóry a drahoty, bude to mrzuté - pro vás, a beztak to na věci

nic nezmění.

No tak tedy, Arleno, máte to za jedny peníze, a proto byste

měla uznat, že co je nevyhnutelné, je nevyhnutelné, a měla byste se

podvolit osudu s humorem.“

„Není to nevyhnutelné,“ řekla, „ničemu se nepodvolím a smysl

pro váš humor nemám. Okamžitě mě odvezete domů, sic na vás

podám trestní oznámení - bez ohledu na to, kdo jste.“

Hlasitě se zasmál a řekl: „Tak to zkuste, naschvál, abyste se

sama přesvědčila, jak pochodíte. Co si myslíte - kdopak vám

uvěří? Dobrovolně jste sem se mnou přijela, se mnou jste pila a se

mnou jste večeřela - tak kdopak vám v tu vaši uraženou nevinnost

uvěří?“

Posměšně zaklinkal klíčky od vozu. „Tady jsou,“ řekl.

„Pojďte si pro ně! Oč, že mi je nevezmete!“

Vrhla se po klíčích, doběla rozpálená hněvem a rozhoř

ením - ale Loring Lamont ji zachytil a obemkl a brutální silou

ji sunul před sebou do jídelny a jídelnou do obývacího pokoje, ke

gauči, na který ji pozpátku hodil.

A zase ji začal vášnivě líbat a tisknout.

Podařilo se jí pokrčit nohy a vklínit kolena mezi vlastní trup a

mezi násilníkovu hruď. Potom se zády přitiskla k pelesti, gauče a

náhle se vzepjala.

Odražený Loring Lamont odvrávoral pozpátku několik kroků.

V mžiku byla Arlena Ferrisová na nohou a popadla nejbližší židli:

„Vy ... vy zvíře!“

Hlasitě se zasmál. „Mám rád prskající divoké kočky,“ řekl.

„Ale s tímhle cirkusem na mne nechoďte, slečinko.“

Arlena Ferrisová si uvědomila, že zdaleka není první žena,

kterou Loring Lamont sem vlákal, a že přesně ví, co dělá.

„Jestli se mě ještě jednou dotknete, dám vás zatknout,“ řekla.

„Dovolte, abych vás informoval o zákonech tohoto státu,“

odpověděl klidně. „Já je náhodou znám. Udělá-li žena na muže

trestní oznámení pro znásilnění, má obviněný právo dát prošetřit

ženinu minulost. Sám otcův advokát mi to vysvětlil a ukázal mi to

na takzvaném případu Battilanově. Ten jistý Battilana byl

osvobozen proto, že prokázal předchozí nemorální život žalobkyně.

Osvobozující rozsudek byl potvrzen Nejvyšším soudem, a tak se

stal závazný pro všechny ostatní soudy. Prakticky to znamená: vy

mě udáte, že jsem vás chtěl znásilnit. A já - já mám dost peněz,

abych mohl najmout a poštvat na vás smečku soukromých

detektivů, kteří pročenichají celý váš dosavadní život. A až budete

stát před soudem jako Svědkyně, mohu vás obracet naruby a mohu

se vás ptát na kdejaké rande, které jste kdy měla a s kým a...“

V Arleně Ferrisové vzkypěl zuřivý hněv. Mrštila po něm židli.

Tohle nečekal, s tím nepočítal. Židle ho zasáhla do podbříšku.

Po zlomek vteřiny se na jeho tváři zračil údiv - pak se Loring

Lamont bolestí svíjivě zkroutil.

Arlena se obrátila ke dveřím. V hale popadla svůj plášť do

deště, ale oblékáním se nezdržovala. Strčila si kabát pod paži,

přeběhla verandu a utíkala kolem plaveckého bazénu směrem k

polní cestě.

Věděla, že klíčky od vozu má u sebe Loring Lamont a že ani v

nějaký autostop nemůže doufat, dokud nebude na frekventované

okresní silnici - ač i tam je pochybné, že v tuto dobu někdo pojede

směrem k městu.

Nedbajíc deště, běžela a běžela s pláštěm pod paží, až se jí

začal krátit dech. Přestala tedy utíkat, ale pokračovala v chůzi a

občas se ohlédla přes rameno.

Pojednou rozeznala matnou skvrnu světla - Loring Lamont asi

rozžehl v hale stíněné světlo. Potom spatřila tenký ostrý paprsek

světla - hledáček auta, a pak jí vzplanutí reflektorů řeklo, že se vůz

rozjel. Nepotrvá dlouho, než mocné lampy auta prorazí vlhkou tmu

a dokonale osvětlí polní cestu.

Arlena Ferrisová prudce odbočila z vozovky, došla k ostnatému

plotu a podlezla dolní drát. Potom chvíli zaváhala a pak, držíc se ve

stínu stromů, se vydala zpátky směrem k domu.

Dvojitý proud oslnivého světla zaplavil vozovku. Vůz přijížděl,

ale blížil se tak pomalu, že Arlena v prvním okamžiku nechápala,

co se děje.

Zastavila se, krytá kmenem velkého dubu a hleděla na světla

plížící se po vozovce.

Vůz dojel přesně na místo, kde ona sama před chvílí opustila

vozovku, a zastavil se. Potom viděla, že Loring Lamont vyskakuje

z vozu, přistupuje k reflektorům a za

íná si baterkou svítit na zem. jako by něco hledal. Zřejmě našel,

protože světlo baterky prudce zamířilo k plotu.

Teď teprve Arlena pochopila, proč vůz jel tak pomalu.

Lamont věděl, že Arlena nevydrží utíkat tak dlouho, aby se

dostala z polní cesty, zahražené po obou stranách. Sledoval proto v

mokré hlíně vozovky otisky jejích šlépějí, a když dospěl k místu,

kde šlépěje ustaly, použil baterky, aby našel další stopu.

Arlena strachy na okamžik zkameněla. Uvědomila si, že ten

člověk přesně ví, co dělá. Že to je člověk chladnokrevný, nelítostný

a všeho schopný.

Paprsek baterky, sledující její stopu, dospěl k drátěnému plotu.

Arleně Ferrisové se zachtělo vykřiknout o pomoc a dát se na

útěk, ale najednou jí mozek začal hladce fungovat.

Tichounce popošla několik kroků podle ostnatého plotu a

znovu podlezla'spodní drát zpátky na vozovku.

Lamont zatím došel k místu, kde před chvilkou stála.

Tam, v neválcované hlíně, nebylo tak snadné číst stopy kroků,

ale nebylo to ani nemožné, protože její podpatky přece jenom

zřetelně značkovaly směr, kudy se dala.

Loring Lamont se dopustil trojice osudných chyb. Nechal

rozžaté reflektory, nechal běžet motor a nechal klíč ve spínači.

Ve chvíli, kdy Arlena byla asi čtyři kroky od auta; dospěl

Lamont k místu, kde podruhé podlezla plot, a asi si uvědomil, oč

jde.

Pátrající stříbrný prst baterky přejel vozovku a v mžiku Arlenu

zachytil do oslnivého tenete.

Panika zřejmě držela Lamonta za hrdlo, když křičel:

„Jestliže sáhnete na vůz, půjdete do kriminálu!“ a když se dral

pod spodní drát plotu ve snaze doběhnout k autu dřív, než tam bude

Arlena.

Arlena skočila do vozu, prudkým gestem si vyhrnula mokrou

sukni, aby nepřekážela nohám, trhla rychlostní pákou a pocítila, jak

se vůz rozjíždí.

Teď už byl Lamont na vozovce, těsně za autem. Ve zpátečním

zrcadle viděla světlo jeho baterky. Špička Arlenina střevíce našla

plynový pedál a vůz vyrazil jakoby hnán raketovým pohonem.

Arlena byla tak překvapená rychlostí akcelerace, že v první

zatáčce málem vjela do škarpy, ale ještě zavčas vůz zvládla.

Lamontův automobil měl řazení rychlostí, s jakým nebyla

obeznámena, a prvních dvě stě metrů jí dělalo potíže. Potom přišla

mechanismu na kloub, a když dojela na dálnici, už vůz ovládala,

jako by nikdy ničím jiným nejezdila.

Arlena Ferrisová zajela ke svému bytu, nechala vůz před

domem, shodila ze sebe mokré šaty, hodila na sebe suché a pak - v

záchvatu vzteklého humoru - vzala do ruky telefonní seznam.

Našla v něm adresu Loringa Lamonta, zajela s vozem do blízkosti

jeho přepychového bydliště v tiché, vznešené ulici a zaparkovala

Lamontův vůz přesně a svědomitě rovnou před požární hydrant.

Potom došla pěšky na hlavní bulvár, zatelefonovala si z nejbližšího

automatu pro taxík a jela domů...

KAPITOLA DRUHÁ

Příští jitro bylo jasné a slunné, přesně jak to Loring Lamont

předpověděl. Arlena Ferrisová zatelefonovala pro automechanika a

od něho se pak dověděla, že někdo vskutku z rozdělovače vytáhl

takzvaný ořech. Mechanik sehnal náhradní součást a vůz byl zase v

naprostém pořádku.

Po celé dopoledne Arlena psala mechanicky, aniž pořádně

věděla, co píše, protože každou chvíli čekala, že bude povolána či

předvolána na ředitelství. Byla pevně, ba ponuře odhodlána jim

ukázat, že tentokrát kosa narazila na kámen. Že tohle je případ,

který Loríngu Lamontovi, zpovykanému synáčkovi bohatého a

mocného tatíčka, tak hladce neprojde. Jen ať firma zkusí, dát jí

padáka! Ukáže jim, že není žádná otrokyně. Že není kusem živého

inventáře firmy.

Od samého rána přemýšlela, má-li na Loringa Lamonta podat

trestní oznámení.

Toť se ví - podá-li trestní oznámení, najmou Loringovi

hromadu slídilů, kteří se budou prohrabovat v její minulosti.

Soukromí detektivové seženou jméno kdekterého mládence, s nímž

si kdy šla zatančit, a udělají z každé nevinné procházky při měsíčku

pustou orgií. Pokusí se pošpinit její pověst a budou tvrdit, že jde o

pokus vyděračství.

Arlena Ferrisová věděla, že by pro ni osobně bylo mnohem

lepší, kdyby byla zticha a kdyby se o případu vůbec nikomu

nezmiňovala. Zároveň však cítila, že až příliš mnoho děvčat a

mladých žen, na nichž zálibně spočinuly chtivé zraky Loringa

Lamonta, volilo tuto cestu nejmenšího odporu. A každá z těch

trpných obětí právě tou svou trpností zhoršovala situaci další ženy,

kterou si Loring Lamont vyhlédl.

Těsně před polednem se Arlena Ferrisová rozhodla s konečnou

platností. Zašla do šatny žen, vyhledala telefonní číslo advokáta

Perryho Masona a zavolala jeho kancelář.

Domácí ústředna advokátní kanceláře ji přepojila na Dellu

Streetovou, sekretářku Perryho Masona.

„Jmenuji se Arlena Ferrisová,“ řekla. „Jsem úřednice firmy

Lamontovy ocelárny. Pracovní doba mi končí v pět hodin. Mohla

bych po páté hodině promluvit s panem Masonem v soukromé a

velmi důležité věci? Je-li třeba, mohu se uvolnit i dříve.“

„Okamžik, prosím,“ řekla Della Streetová.

Do několika málo minut se Della Streetová vrátila k telefonu.

„Myslíte, že byste si mohla vzít volno tak, abyste zde byla v půl

třetí?“

„Budu tam v půl třetí,“ řekla Arlena Ferrisová.

Měla dojem, že jí ze srdce spadl příslovečný kámen. Dala se na

vojnu a- bude bojovat. Ukáže Loringu Lamontovi, že si žena

nemusí nechat líbit zacházení, jakého se jí včera dostalo.

V půl druhé proběhla kancelářemi vlna vzrušení. Jarvis P.

Lamont kvapnými kroky opustil ředitelství. Šel rychle, málem

utíkal, ale nešel dost rychle, aby nebylo vidět výraz jeho obličeje.

Měl tvář muže, kterému se zhroutil jeho svět. Za Lamontem běžel

neméně zděšený druhý náměstek.

Po Loringu Lamontovi nebylo vidu ani slechu.

Několik minut po druhé hodině Arlena Ferrisová zašla za

administrativním ředitelem. „Pracovala jsem včera pozdě do

večera,“ řekla, „a teď bych potřebovala asi hodinu volna. Můžete

mi ji dát strhnout z platu, přejete-li si.“

Ředitel Jiří Albert byl zřejmě ohromen. „Je to vskutku

požadavek velmi mimořádný, slečno Ferrisová,“ řekl.

„To vím,“ odpověděla, „ale i situace je velmi mimořádná.“

„Tedy, inu,“ řekl váhavě, „víme ovšem, že často pracujete přes

čas, takže snad není námitek. Chápejte,'slečno Ferrisová, že nejde

jen o vás. Problém je v tom, že vytváříme precedenční případ.

Občas se stává, že některá z našich pracovnic musí jít k lékaři nebo

k zubnímu lékaři a nám nezbývá, než jí dát volno. Ale budeme-li to

volno rozdávat příliš štědře, začnou nám naše úřednice chodit v

pracovní době do salónů krásy a ke kadeřníkovi, a nevíme, kam až

to povede.“

„Chápu,“ řekla Arlena suše a odmlčela se.

„Tak tedy dobrá,“ souhlasil Albert neochotně. „Očekáváme, že

budete zpět do hodiny.“

„Do půl druhé hodiny,“ opravila ho Arlena pevně.

Ředitel Albert byl Arleninou energií zřejmě vyveden z

konceptu. „Dobrá, slečno Ferrisová,“ řekl a sklonil se zase nad

svou práci.

Arlena se rozhodla nejet vlastním vozem, ale vzít si taxík,

protože nechtěla mařit čas hledáním místa, kde by v blízkosti

advokátovy kanceláře mohla parkovat. Chtěla být zpátky v

dohodnuté lhůtě půl druhé hodiny - ale jen proto, že řekla, že se do

půl druhé hodiny vrátí. Jinak byla přesvědčená, že na tom vůbec

nesejde, protože zítra v tenhle čas už jistě nebude zaměstnankyní

Lamontových oceláren...

KAPITOLA TŘETÍ

Když Arlena Ferrisová skončila s vylíčením svého případu,

Della Streetová, Masonova osobní sekretářka, zvedla zrak od

těsnopisného bloku a zadívala se na mladou ženu účastnýma očima.

Po několik vteřin vládlo v advokátově pracovně hluboké ticho.

Perry Mason, tvář žulově nehybnou, zkušeným pronikavým

pohledem odhaloval svou klientku. Nakonec řekl: „A co chcete

podniknout, slečno Ferrisová? A co má být účelem toho, co chcete

podniknout?“

„Já ... já mu chci ukázat, že ženy nejsou otrokyně ani

nevolnice. Že pracující žena má týž nárok na úctu muže jako každá

jiná žena. To, že jsem stenografka firmy, to přece ještě neznamená,

že se tím automaticky stávám hříčkou zpovykaného synáčka pana

šéfa.“

„Chcete mu dát za vyučenou, že ano?“ otázal se Mason.

„To snad ani ne. Já prostě nechci žít celý svůj život s pocitem,

že ženy, které pracují pro nějaký podnik, jsou ... ale ... máte pravdu:

Já mu chci dát za vyučenou.“

„Jak?“

„Přišla jsem k vám, abyste mi na tu otázku Jak' odpověděl.“

„Můžete podat u soudu civilní žalobu o náhradu škody,“ řekl

Mason, „nebo můžete jít na policii a učinit trestní oznámení. Ale

nemůžete udělat oboje.“

„Proč ne?“

„Z praktických důvodů. Ve chvíli, kdy podáte civilní žalobu,

pozbude trestní oznámení význam. Šikovný obhájce protistrany by

vylíčil věc tak, že z té příhody chcete vytlouci peníze.“

„Ano - to máte pravdu. A jakpak kdybych podala jenom civilní

žalobu a žádné trestní oznámení?“

„V tom případě ovšem,“ řekl Mason, „bude všechno záležet na

tom, co řekne porota. Jak víte, rozhoduje v takovém případě i o

civilní žalobě porota. A výrok poroty bude záviset na tom, co

vlastně budete chtít. Chcete-li peníze jako náplast na raněné city ...“

„Ne, peníze nechci... já nevím, jak bych vám to vysvětlila. Já

prostě chci bránit svá práva. Chci se zastat práva žen vůbec.“

Mason přikývl hlavou. „Rozumím. A chápu vás,“ řekl.

„A věřím vám. Chcete-li mu takové věci zatrhnout, zatrhneme

mu je - ale nebude to snadné. Budou na vás kydat špínu, budou

povykovat, že jde o vydírání, a povedou za svědka mladého

Lamonta. Loring Lamont pak před soudem vypoví, že jste mu

všemožným způsobem nadbíhala, že jste se mu sama nabízela, ba

vnucovala - a když ho to začalo otravovat a odmítl vás, že jste se

zachovala podle básníkových slov, že ,zhrzená láska ve fúrii změní

ženu'“

Arlena Ferrisová byla pojednou bledá jako stěna: „To že by

řekl?“

„Zaručeně by to řekl - na to se můžete spolehnout. Nebo snad

čekáte, že by muž jeho typu mluvil pravdu? Vylíčil jsem vám

perspektivy. Přejete si i za těchto okolností něco podniknout?“

„Pane Masone,“ řekla, „dala jsem se na vojnu, budu bojovat.

Dokud vy budete stát při mně, budu já stát při svém rozhodnutí.

Když něco začnu, tak to také dokončím.“

„Tak se mi to líbí,“ odpověděl jí Mason a obrátil se k Delle

Streetové: „Zatelefonujte do Drakovy detektivní kanceláře, a je-li

Paul Drake přítomen, požádejte ho, aby sem rovnou přišel.

Počneme shledávat důkazy dřív, než si mladý Lamont začne

uvědomovat, co se na něho hrne.“

Mason se zase obrátil k Arleně Ferrisové: „Říkáte, že jste

nechala jeho vůz před požárním hydrantem?“

„Zaparkovala jsem ten jeho přepych co nejpečlivěji na

nejprotipředpisovějším místě - na chlup souměrně před požárním

hydrantem a doufám, že zatím dostal aspoň tucet obsílek pro

parkování v zakázaném prostoru.“

Mason se usmál: „Tohle by nám mohlo hodně pomoci.

Bude se patrně vymlouvat, že za to nemohl, a právě to jeho

vylíčení okolností, proč za to nemohl, bude zajímavé.“

„Nemyslíte, že poví pravdu?“

„Ne,“ řekl Mason, „to opravdu nemyslím. Ale domnívám se, že

vůči dopravní policii bude svádět vinu na nějaké dopálené děvče,

které se mu chtělo pomstít. A protože později, v soudní síni, bude

patrně vyprávět zkazku na

isto jinou, naskytne se nám asi možnost usvědčit ho z nepravdy,

nebo přinejmenším ho přistihnout při tom, jak si sám odporuje.

Ve chvíli, kdy stane před soudem, bude totiž o vás mluvit už

jako o cílevědomé, zištné svůdnici, která chtěla u firmy udělat

kariéru tím, že do tenat svých půvabů lapí šéfova syna. Říkala jste,

že vám vyprávěl o nějaké ženě, která jeho prostřednictvím dosáhla

lepšího místa, že ano?“

„Ano, Je to osobní sekretářka Jarvise P. Lamonta.“

„Víte náhodou, jak se jmenuje?“

„Vím. Je to Edita Bristolová,“ odpověděla.

„Znáte ji osobně?“

„Od vidění.“

„Dokázala byste ji popsat?“

„Je velmi pohledná, může jí být šestadvacet či sedmadvacet let

- má vynikající, znamenitou postavu a... byla by vůbec krasavice,

nebýt...“

„Nebýt čeho?“

„Nebýt těch očí,“ řekla Arlena Ferrisová. „V těch očích je cosi

divného, poraženého nebo poraženeckého ... Nevím, jak bych to

popsala. Nikdy jsem o tom nepřemýšlela a napadlo mi to až teď,

když jste se na ni ptal...“

Od postranních dveří zaznělo zvláštní zaklepání, kódové

zaťukání Paula Draka.

„To je Paul Drake,“ řekl Mason Delle Streetové. „Odemkněte

mu, prosím.“ A obrácen k Arleně Ferrisové vysvětlil: „Drakova

detektivní kancelář obstarává a provádí všechna má šetření a

pátrání. Mají kanceláře zde v budově, ve stejném patře se mnou.

Paul Drake se vám bude líbit, a přijdete na to, že ospale a lhostejně

jenom vyhlíží. Mohu vás ujistit, že ve skutečnosti je to pracovník

výsostně kvalifikovaný.“

Della Streetová odemkla dveře. Mason řekl: „Slečno Ferrisová,

toto je Paul Drake, šéf Drakovy detektivní kanceláře.

Posaďte se, Paule.“

Paul Drake se uklonil, přijal nabízený stisk Arleniny ruky a

posadil se do klubovky vedle Masonova psacího stolu.

Mason řekl: „Víte něco o rodině Lamontů? Míním tu

ocelářskou rodinu Lamontů?“

Drake přimhouřil oči. „Co s nimi má být, Perry?“

Mason řekl: „Mají tamhle v kopcích nějakou usedlost - říkají

tomu patrně chata, ale je to ve skutečnosti vila se vším

přepychovým příslušenstvím jako plovací bazén, ručně tkané

koberce, krby, otevřená ohniště s rožněm, vestavěné skříně s

lihovinami a tak dále a tak podobně.“

Drake přikývl. „Vím, kde to je.“

„Vůz Loringa Lamonta byl včera pozdě večer zaparkován před

požární hydrant,“ pokračoval Mason. „Potřebuji vědět, kdy vůz byl

odtamtud odstraněn - to jest: zda a kdy s ním někdo odjel, a kdo s

ním odjel, nebo byl-li vůz z příkazu policie odvlečen. Dále bych

rád věděl, jakou písničku Loring Lamont potom zpíval - zda

přijímá nebo odmítá odpovědnost za parkování na zakázaném

místě. Je-li to možné, chtěl bych také jména nějakých jeho přátel,

takových, kterým se zpravidla svěřuje. Zajímá mě, zda jim řekl, kde

byl včera večer. A to všechno bych potřeboval mít zjištěno dřív než

Lamont zví, že něco vyšetřujeme.“

Drake se zadíval Masonovi pevně do očí: „Slečna Ferrisová je

váš klient?“ otázal se.

Mason kývnutím hlavy přisvědčil.-

Drake řekl: „Dělám to hrozně nerad. Masone - a patrně bych

vás měl vzít stranou a říct vám to mezi čtyřma očima, ale je možné,

že jsme v takové časové tísni, že nesmíme proplýtvat ani vteřinu.

Loring Lamont byl v noci na dnešek zavražděn.“

Perry Mason se prudce otočil k Drakovi. Arlena Ferrisová

zděšeně vyjekla.

„Pokračujte,“ řekl Mason. Jeho tvář byla nehybná, takměř

bezvýrazná soustředěností.

„Žádné podrobnosti případu neznám,“ řekl Drake. „Byl jsem

zvědavý, jak se vyvíjí nějaká jiná věc, na které pracujeme, a

pomyslel jsem si, že policie snad po poledni vydala nějakou

zprávu. Proto jsem zapnul rádio, abych si poslechl zprávy. To bylo

asi čtvrt hodiny předtím, než jste mě dal zavolat. A rádio vysílalo

jen stručné sdělení, že Loring Lamont, syn známého průmyslníka

Jarvise P. L. Lamonta, byl v noci na dnešek zavražděn, jeho

mrtvola byla objevena ve venkovském sídle, kde firma pořádává

rekreační dýchánky a obchodní konference. Loring Lamont, zemřel

na bodnou ránu. Někdo mu vrazil do zad řeznický nůž.“

„Nějaké stopy?“ otázal se Mason.

„Rozhlasová zpráva se o žádných nezmiňovala.“

„Co bylo řečeno o pravděpodobném pachateli?“

„Policie hledá mladou ženu, která prý včera večer byla s

Loringem Lamontem,“ odpověděl Drake.

Mason řekl: „Dobrá, Draku - vypadněte.“

„Snad bych ...“

„Čas je drahý,“ přerušil ho Mason. „Musím své klientce dát

nějaké rady a musím je dát rychle. A budou to rady důvěrné.

Budete-li přítomen, nejsou má sdělení chráněna zákonem jako

důvěrná. Rozhovory mezi advokátem a jeho klientem jsou zákonem

respektovány jako důvěrné pouze tehdy, není-li přítomen nikdo

nepovolaný. Della Streetová jako moje osobní sekretářka není ve

smyslu zákona osobou nepovolanou a ani soud ji nesmí vyslýchat o

tom, co zvěděla jako moje sekretářka. Tak zmizte.“

Drake se pružně vymrštil z klubovky, rázně otevřel dveře,

usmál se na Arlenu Ferrisovou, řekl jí: „Nemůžete být v lepších

rukách,“ a byl ten tam.

Mason se obrátil k Arleně: „Tak tedy - musíme sebou hodit.

Zabila jste ho?“

Potřásla záporně hlavou.

„V kolik hodin jste odtamtud utekla?“

„Nevím. Snad - mohlo to být kolem sedmé hodiny.“

„A šaty jste si pořádně zablátila?“

Přikývla.

„Odnesly to šaty také nějakými trhlinami?“

„Blůzka byla roztrhaná.“

„Co podprsenka?“ otázal se Mason.

„Byla jsem vůbec nehezky zřízená, a musela jsem se dát trochu

do pořádku, když jsem se dostala na dálnici.“

„Vy jste řídila vůz?“

Přikývla.

„A zaparkovala jste vůz těsně u hydrantu?“

Opět přikývla.

„Zpáteční zrcátko je z celého vozu nejcitlivější místo, pokud

jde o otisky prstů,“ řekl Mason. „Skoro každý, kdo upravuje pozici

zpátečního zrcátka, na něm neomylně zanechává otisk svého

středního prstu a prsteníku. Pamatujete se, zda jste zrcátkem

pohnula? Musela jste to udělat, jestli jste sama řídila.“

„Přizpůsobila jsem si pozici zrcátka,“ připustila.

„Rukavice?“

„Ne.“

Mason řekl: „A teď dávejte dobrý, velmi dobrý pozor na to, co

vám řeknu. Útěk je zákonem hodnocen jako přiznání víny.

Neohlášení zločinu, spáchaného jinou osobou, může za určitých

okolností být rovněž zločinem. Na druhé straně je každý oprávněn,

říditi se radou svého právního zástupce. Dá-li vám advokát

nesprávnou radu, spadá odpovědnost na něho. Poradí-li advokát

svému klientu, aby učinil něco nezákonného, může advokát být

zbaven práva vykonávat nadále své povolání. Rozumíte všemu, co

jsem vám pověděl?“

Přikývla.

„Dobrá,“ řekl Mason, „neradím vám, abyste uprchla.

Rozumíte?“

Opět přisvědčila.

„Na druhé straně si netroufám dopustit, abyste policii

vypověděla svůj případ už v tomto stadiu. Potřebujeme napřed mít

nějaké důkazy, jež by vaši výpověď dotvrzovaly.

Vy jste doma svlékla poničené oblečení a všechno jste tam

nechala?“

Přisvědčila kývnutím hlavy.

„A všechny ty věci jsou dosud ve vašem bytě?“

„Ano.“

„V jakém stavu byla vaše sukně a váš kabát?“

„Umazala jsem si blátem sukni, když jsem podlézala plot.“

„A teď si dobře rozmyslete, než odpovíte,“ řekl Mason.

„Jsou na té sukni nějaké skvrny od krve?“

Na okamžik zaváhala, pak beze slova vyhrnula sukni. Na

pravém stehně byl dlouhý červený šrám. „Tohle jsem utržila,“

řekla, „když jsem podlézala ostnatý drát po druhé - měla jsem

nakvap. Chtěla jsem se dostat do vozu dřív než si uvědomí, že

prohloupil a že se dostal do nevýhodné situace. Jakmile jsem

zaslechla, že motor běží, věděla jsem, že dostanu-li se do auta dřív

než on ... víte, já odjakživa a ve všem věřím v protiofenzívu. Tak

hrozně jsem na něho chtěla vyzrát, že jsem pustila k vodě i stud a

prostě jsem klouzla pod spodní drát plotu a přitom jsem nakoupila

ten šrám.“

„Rána krvácela?“

„Krvácela.“

„Krev se dostala na sukni?“

Přikývla.

„A sukně se roztrhla?“ otázal se Mason.

„Neroztrhla. Já pod ten plot udělala šipku, ale nohama napřed.

Sukně se mi vyhrnula a omotala se mi až kolem pasu. Moje ... moje

kalhotky se umazaly od hlíny. A hlína nebo bláto byly také na

sukni.“

„To umazané prádlo jste si vyprala?“

Potřásla hlavou a řekla: „Všechno jsem to naházela do

prádelního koše a tam to zůstalo.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „Musíme počítat s tím, že policie má v

ruce také nějaké trumfy a nesmíme si myslet, že policie je padlá na

hlavu. Dejte mi klíč od svého bytu. Zmocněte mne, abych tam

vstoupil a udělal tam co uznám za vhodné.“

Otevřela kabelku a podala mu klíče.

„Míníte odnést mé šaty?“

„Chraň pánbůh a opatruj! To by znamenalo manipulovat a

kejklit s doličnými předměty. A já míním veškeré kejklení s

doličným materiálem přenechat policii.“

„Já vám bohužel nerozumím,“ řekla.

„To také není třeba. Já prostě potřebuji, aby uplynulo co možno

nejvíc času mezi tímto naším rozhovorem a mezi okamžikem, kdy

vás začne vyslýchat policie. A v tomto ohledu potřebuji vaši

součinnost.“

„Ale já jsem myslela, že nechcete, abych utekla.“

„To pořád ještě nechci. Chci, abyste udělala přesně to, co by za

daných okolností udělala každá jiná mladá žena.“

„Co tím míníte?“ otázala se. „Nebylo by jaksi samozřejmé,

abych šla na policii?“

„Jednáte podle mých rad,“ řekl Mason. „Já povím policii, co

podle mého názoru potřebuje vědět, a povím to ve chvíli, kdy to

podle mého názoru policie bude potřebovat vědět, ale nepřeji si,

abyste se dala na útěk. Chci jenom, abyste až na další byla pro

policii nedosažitelná. A on je mezi těmi dvěma alternativami

podstatný rozdíl. Chápete to?“

„Mám-li říct pravdu - nerozumím tomu.“

Mason řekl: „Dělejte přesně to, co vám teď poradím. A bude-li

nejhůř a budete-li opravdu donucena říci policii, kde jste byla a co

jste dělala, povězte jim, že jste se řídila mými radami. Ale nechci,

abyste to policii říkala dřív, než vás k tomu vybídnu. A zde je moje

rada číslo jedna: Postarejte se, abyste od Lamontových oceláren

dostala padáka.“

„To nebude nijak obtížné,“ řekla Arlena. „Jakmile se tam

dozvědí, že jsem ...“

Mason potřásl hlavou. „Jelikož Loring Lamont je mrtev, nikdo

se nemůže dozvědět, že jste večer byla s ním, ledaže jste ve vile

nebo v jejím bezprostředním okolí zanechala nějaké důkazy, nějaké

stopy, jež by jednoznačně vedly přímo k vám.“

„A jestli žádné takové důkazy nejsou?“

„Pak může chvíli trvat než přijdou na to, že jste tam byla,“ řekl

Mason, „ale počítat s dlouhým odkladem nesmíme. Naopak.

Musíme počítat s tím, že vás začnou hledat co nevidět. Prvním

vaším úkolem je, obstarat si vyhazov ze zaměstnání. Vraťte se do

kanceláře a sežeňte si výpověď. Okamžitou výpověď!“

Zamyslela se. „To nebude tak snadné ..“

„Vůbec mě nezajímá, bude-li to snadné či nesnadné,“ utrhl se

Mason. „Zařiďte, aby vás na minutu vyrazili.“

„A pak?“ otázala se.

Mason řekl: „Máte zde ve městě nějakou přítelkyni?“

„Ne přímo ve městě.“

„V blízkém okolí?“

„V Santa Monica.“

„Jak se jmenuje?“

„Magda Elwoodová.“

„jak je stará?“

„Sedmadvacet.“

„Blondýna nebo bruneta?“

„Bruneta.“

„Jak vyhlíží?“

„Je asi tak veliká jako já. Má nádhernou postavu. Před několika

lety byla zvolena královnou krásy. Nemám tak krásnou tvář jako

ona, ale přesto si jsme hodně podobné.

Někdy si lidé myslí, že jsme příbuzné.“

„Čím je?“

„Sekretářkou.“

„Dobrý flek?“ otázal se Mason.

„Ano. Je to velmi odpovědné místo.“

„A vy se s ní znáte od chvíle, kdy jste přijela sem do Los

Angeles?“

„Znám ji mnohem déle. Kamarádíme spolu už léta. Kvůli ní

jsem sem vůbec přijela - a jí dokonce vděčím za místo v

Lamontových ocelárnách. Ona se tam s někým zná.

Vůbec nevím, kdo to je, ale ona někomu zatelefonovala a

potom mi řekla, abych tam došla - a jen co je pravda, šlo to

náramně hladce. Prostě jsem vznešeně veplula do zaměstnání,

zatím co jiné žadatelky ještě seděly v předpokoji osobního oddělení

jako čekanky.“

Mason přikývl hlavou. „Hleďte dostat padáka. Pak

zatelefonujte své přítelkyni Elwoodové. Řekněte jí, že jste přišla o

místo a že s ní prostě musíte mluvit. Zajeďte k ní a přenocujte u

ní.“

„A co jí povím?“

„Povězte jí, že jste dostala výpověď. Řekněte jí, že jste tu

výpověď dostala určitě proto, že si Loring Lamont na vás stěžoval

u ředitele, protože jste mu dala košem. Žádné podrobnosti své

přítelkyni nevyprávějte. Řekněte jí, že jste příliš rozrušená, než

abyste o tom mohla mluvit.“

„O nepříjemnosti, kterou jsem měla s Loringem Lamontem ona

už ví,“ řekla Arlena. „Chápejte - já to místo u Lamontů dostala

jejím prostřednictvím a tak jsem myslela, že jí to musím povědět.

Jakmile jsem se večer vrátila domů, zatelefonovala jsem jí a také

jsem se jí zeptala, proč mě nevarovala před donchuány v naší

firmě.“

„A co vám na to odpověděla?“ otázal se Mason.

Arlena zaváhala. „Víte, Magda má zdravou životní filosofii.

Toť se ví, že si i na ni občas někdo dovolí. Na každou z nás si

někdy někdo dovolí a sejde jenom na tom, jak si která z nás s

dotěravcem ví rady ... I já bych si včera s Loringem byla uměla

poradit, nebýt toho, že ... zkrátka, po tom posledním telefonním

hovoru jakoby něco bylo do něho vjelo. Byl najednou načisto

pominutý ... Ale vy jste chtěl vědět, co říkala Magda... tedy ona se

mě ptala, jestli si myslím, že existují místa, kde si pan šéf tu a tam

něco nedovolí nebo nezkusí, tak jsem jí raději vypověděla, co se mi

přihodilo - a když jsem jí řekla, že jsem zarazila jeho vůz před

hydrant, smíchy div neumřela.“

Mason se zamyslel a pak řekl: „Tak k té přítelkyni zajeďte. Její

telefonní číslo a její adresu nadiktujte slečně Streetové. A až se

Magda doví o vraždě, poproste ji, aby aspoň prozatím nikomu nic

neříkala o tom, s čím jste se jí svěřila a...“

„O té vraždě jí nemám nic říkat?“

„Ani slovo! - Ani slovem se o tom nikomu nezmiňujte!“

„A dejme tomu, že se mě rovnou zeptá?“

„Na nic takového se vás nebude ptát,“ ujistil ji Mason.

„Povíte-li přítelkyni, že jste měla potyčku s nějakým mužem,

přítelkyně se přece nezeptá, jejda - a je ještě naživu?' Můžete se na

tu Magdu Elwoodovou spolehnout?“

„Naprosto. Je to opravdová přítelkyně. Nenechá nikoho na

holičkách.“

„Tak se do toho dejte,“ řekl Mason.

„Ale já budu potřebovat klíč od svého bytu, abych si

odtamtud ...“

„Žádný klíč nebudete potřebovat, protože si tam pro nic

nepůjdete,“ trval na svém Mason.

„Ani pro ty šaty, které ...“

„Tolik času nám nezbývá. Jakmile si zařídíte výpověď z místa,

zavolejte Magdu Elwoodovou. A teď nechte její adresu a telefonní

číslo zde u slečny Streetoové a pospěšte si.“

KAPITOLA ČTVRTÁ

Bylo tři čtvrti na šest, když od postranních dveří Masonovy

pracovny zaznělo Drakovo kódové zaťukání.

Mason přitakal a Della Streetová šla odemknout a otevřít.

„Čao, Dello,“ řekl Drake a kývl na Masona. „Chcete nejnovější

zprávy o tom Lamontovském mordu, Perry?“

„Co máte?“

„Aby bylo jasno, Perry, - já nevím, co vy víte, a také ani

nechci vědět, co víte - já za to nechci nést odpovědnost.“

Mason kývnutím hlavy přisvědčil.

„Já vám povím, co já vím,“ řekl Drake.

„Ty ocelárny pracují na nějakých vojenských dodávkách.

Není jich moc, ale jsou přece jenom tajné. Proto jsou budovy

hlídány. Chcete-li se dostat dovnitř, potřebujete zvláštní propustku.

Pokud jde o to jejich hlídané parkoviště, vyhrazené pro

zaměstnance, je u vjezdu jakási miniaturní vrátnice, taková kukaň,

kde má službu hlídač.

Jeho povinností je dávat pozor, zda vjíždějící vozy mají firemní

nálepku a zda člověk za volantem je zaměstnanec firmy. O

vyjíždějící vozy se ani moc nestará, ale na vjiždějící vozy si dává

dobrý pozor. Pečlivě si prohlíží vůz i řidiče. Nepozná-li člověka za

volantem, nebo nevidí-li na skle předepsanou nálepku, zastaví vůz

a důkladně kontroluje, o koho jde.

Hlídač, který měl včera večer službu, se pamatuje, že kolem tří

čtvrtí na šest vyjel z parkoviště Loring Lamont.

S ním byla ve voze nějaká mladá žena. Hlídač ji detektivům

popsal, ale zatím to byl popis velmi všeobecný, tmavovlasá, mladá,

věk kolem dvacítky, velmi hezká. Policie při pátrání vychází z

teorie, že Loring Lamont měl rande, že slečnu odvezl na venkovské

sídlo firmy v kopcích na západ od města, tam že ti dva trochu

popíjeli, pak večeřeli sázená vejce na šunce, po večeři že se

pohádali a děv

e že ho píchlo.

Policie zatím popis té mladé ženy neuveřejnila, ale rozum dá,

že ji už hledají, aby ji mohli vyslechnout.

V zákulisí se povídá, že mladý Lamont byl na děvčata trochu

divoký.“

Mason mlčel a bylo vidět, že se snaží informace utřídit a

vstřebat.

„Já vám nechci dávat žádné dobré rady,“ pokračoval po chvíli

Drake, „ale situace je taková: děvče bylo viděno, jak odjíždí s

mladým Lamontem z hlídaného parkoviště. Z toho policie usuzuje,

že šlo o zaměstnankyni Lamontových oceláren. A protože

Lamontův vůz vyjížděl kolem sedmnácti hodin čtyřiceti pěti minut,

policie se domnívá, že šlo o děv

e, které ten den patrně pracovalo přes čas a s nímž mladý

Lamont měl schůzku, a proto na ni čekal.

A když policie má tolik ukazatelů, o koho by mohlo jít,

nepotrvá dlouho, než tu pravou najde. Pro případ, že by ta pravá

byla totožná s vaší klientkou, bude snad mnohem lepší přimět ji,

aby sama došla na policii a vypověděla jim, že šlo o sebeobranu.

Bude-li to děvče čekat, až ji detektivové najdou a seberou, pak jí to

tvrzení o sebeobraně nikdo neuvěří.“

„Má říct, že ho bodla v sebeobraně - do zad? Jak si to

představujete?“ zeptal se Mason.

„Bylo by to možné,“ odpověděl Drake.

„Děkuji vám,“ řekl mu Mason. „Neodvolávejte své lidi - ať na

úkolu pracují dál. A vy mí už jenom řekněte, kde vlastně ta chata

je.“

Drake vytáhl z kapsy dva složené papíry. „Zde máte

automobilovou mapu a tady je podrobná skica se zakreslenou

chatou, a jak se tam dostanete. Pokud vím, hemží se chata i okolí v

tuto chvíli ještě policií, tak pozor, ať vás tam nenachytá náš

společný přítel, poručík Tragg. Uvidí-li vás tam čenichat, dá

dohromady ještě jednou dvě a dvě. Slyšel jsem, že se Tragg ujal

pátrání na přímé dožadování Jarvise P. Lamonta, a bude dělat své

divy, protože starý Lamont má na policejním ředitelství

setsakramentsky velké slovo.“

Mason přikývl, vzal mapu i náčrtek a řekl: „Pokračujte v

pátrání, Draku. Della a já jsme chtěli jít povečeřet a já jsem se s

vámi chtěl po večeři zase sejít. Ale za daných okolností se zde ještě

zdržíme. Chtěl bych si celou věc důkladně promyslet.“

Drake odešel. Della Streetová se znepokojeně podívala na

Masona.

Perry Mason se koukl na hodinky. „Už nebudou potřebovat víc

než dvě hodiny - a budou vědět, kdo to včera s mladým Lamontem

odjel.“

„A pak?“

„Pak,“ řekl Mason, „začnou hledat Arlenu Ferrisovou a ...

Dello, máte telefonní číslo té její přítelkyně?“

Della Streetová mlčky přikývla.

„Spojte mě s ní, prosím,“ řekl Mason.

„A k telefonu mám požádat Arlenu Ferrisovou?“

„Chraň pánbůh!“ řekl Mason. „Chtějte mluvit s Magdou

Elwoodovou.“

Della Streetová zvedla překvapeně hlavu, pak vytočila Číslo.

Za okamžik řekla: „Máte slečnu Elwoodovou na lince.“

Mason vzal do ruky sluchátko: „Magda Elwoodová?“

„Ano.“

„Zde je Perry Mason, advokát Mason, ale prosím neopakujte

mé jméno a neoslovujte mne jménem. Nechci, aby tam na vašem

konci drátu věděli, s kým hovoříte. Mluvila jste už s Arlenou

Ferrisovou?“

„Ano, ano... ale propána! Já vám už taková léta fandím ... já...

ale dobrá, dobrá, já už jsem zticha.“

„Je Arlena u vás?“

„Ano.“

„Chtěl bych, abyste pro ni něco udělala.“

„Jistě. A co to má být?“

„Omezujte se na nejstručnější a nejlhostejnější odpovědi,“ řekl

Mason, „aby Arlena Ferrisová z nich nemohla vyrozumět, s kým

mluvíte. Chci vás totiž požádat, abyste udělala něco, co je v jejím

krajním zájmu, ale je možné, že by nesouhlasila s tím, co hodlám

udělat.“

„Dobrá.“

„Jste ochotna pomoci?“

„Bezvýhradně.“

„Máte vůz?“

„Ano.“

„Víte, kde je zde ve městě byt Arleny Ferrisové?“

„Ovšemže.“

Mason řekl: „Nějak se Arleně omluvte a vymluvte. Řekněte, že

máte schůzku se svým přítelem a požádejte ji, aby zůstala ve vašem

bytě, dokud se nevrátíte, a aby sama z bytu nevycházela.“

„A pak?“

„Pak sedněte do svého vozu a jeďte k bytu Arleny Ferrisové.

Zaparkujte vůz u sousedního bloku. - Jste kuřák?“

„Ano. Proč?“

„Až zaparkujete vůz, vystupte a jděte pěšky po chodníku podle

domu, kde Arlena bydlí. Až budete u jejích domovních dveří,“ řekl

Mason, „zapalte si cigaretu.“

„Nebude to trochu nápadné? A nezvyklé?“

„Chcete tím říct, že nekouříte na ulici?“

„Tak jest.“

„Právě proto chci, abyste udělala něco, co mi poví, že jste to

vy. Musí to být něco neobvyklého, ale zase nic tak neobvyklého, až

by to bylo podezřelé. Zapalte si cigaretu, až budete přímo před

jejími domovními dveřmi.“

„A co dál?“

„Hned vám to povím,“ řekl Mason. „Až škrtnete zápalku a

zapálíte cigaretu, postůjte okamžik. Bude-li, jak se říká, vzduch

čistý, objevím se na scéně a přistoupím k vám. Neoslovím-li vás do

dvou tří vteřin, půjdete prostě dál, minete dům, kde Arlena bydlí,

obejdete celý blok, sednete do svého auta a pojedete domů do Santa

Monica a zapomenete na všechno - včetně toho, že jste se mnou

mluvila.

Je vám to všechno jasné?“

„Je.“

„Výborně,“ řekl Mason. „Jak dlouho vám potrvá, než se sem

dostanete?“

„Mohu to dokázat za... no řekněme za pětadvacet minut od

okamžiku, kdy položím sluchátko.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „Budu tam na vás čekat. A nezapomeňte:

nepřidám-li se k vám do několika vteřin poté, co si zapálíte,

pokračujte v chůzi. Nedívejte se na dům, kde Arlena bydlí,

neohlížejte se, nerozhlížejte se - prostě pokračujte v chůzi, jako

byste se byla zastavila jenom proto, že jste dostala chuť na cigaretu.

A teď se omluvte Arleně a vydejte se na cestu. A jste hodná, že

chcete pomoct.“

Mason položil sluchátko.

Della Streetová mlčky, ale tázavě pozvedla obočí.

„Tohle,“ řekl Mason, „budu muset zahrát jako sólo - a na vás,

Dello, bohužel tentokrát zbude úloha čekanky. Zůstaňte u telefonu

a čekejte na mě. Dejte mi, prosím, mou miniaturní kameru a blesk.

Budu asi potřebovat pořídit pár snímků. A zatelefonujte našemu

fotografovi, ať nechodí domů, ale ať zůstane ve své laboratoři.“

„Jak dlouho asi budete pryč?“

„Nevím. Chci změnit klamavou stopu ve svodnou stopu.“

„Počkám na vás,“ řekla Della Streetová.

„Hodná holčička,“ řekl Mason.

Došel ke svému vozu, zajel do blízkosti bloku, v němž byl byt

Arleny Ferrisové, zaparkoval vůz u chodníku, vykouřil cigaretu.

Pak vzal fotoaparát s příslušenstvím, vyhlédl si nenápadné místo v

šeru před domem a tam zaujal vy

kávací postavení.

Za několik minut viděl, jak se po chodníku blíží mladá žena.

Zastavila se přesně před domovními dveřmi, vytáhla z kabelky

cigaretu, škrtla sirku a chráníc plamínek dlaněmi zapalovala si

cigaretu.

Hrála to výborně. První sirka zhasla. Nezbylo, než dolovat z

kabelky další sirku, což zabralo nějakou vteřinku.

Pak cigareta konečně hořela.

Mason vystoupil z přítmí: „Magda Elwoodová?“

„Pan Mason?“

„Ano. Jdem!“

„Kam?“

„Především do bytu Arleny Ferrisové. Jste ochotna pomáhat?“

„Ovšemže ano! Jsem ochotna udělat všechno, co mohu.

Ale povíte mi, pane Masone, oč vlastně jde? Na cestě sem jsem

měla zapnuté rádio a slyšela jsem, že Loring Lamont, syn Jarvise P.

Lamonta byl zabit. Já věděla, že se mu Arlena musela bránit...

řekněte mi... je snad nějaká souvislost...“

„Řekla jste, že chcete Arleně pomoci,“ přerušil ji Mason.

„To také chci.“

„Tak tedy,“ řekl Mason, „pojďte do Arlenina bytu.“

„Neodpověděl jste na mou otázku, pane Masone.“

„Váš postřeh je zajímavý,“ řekl Mason, „a naprosto přesný.

Vskutku jsem na vaši otázku neodpověděl. Pojďte.“

Vešli do činžáku, vyjeli zdviží do čtvrtého patra a Mason řekl:

„Vy víte, kde Arlena bydlí?“

„Ano, ovšemže vím.“

„Tak veďte,“ řekl Mason. „Zde je klíč. Odemkněte, prosím, ale

s naprostou samozřejmostí.“

Tázavě se na něho podívala, pak vzala podávaný klíč, otevřela

byt, vešla, otočila vypínačem a podržela Masonovi dveře.

„To bychom měli,“ řekla a zavřela za Masonem.

„A co dál?“

Mason řekl: „Budete mi muset slepě důvěřovat.“

„To už dělám hezkou chvíli.“

„Arlena říká, že jste její dobrá přítelkyně.“

„Má pravdu. Jsem.“

„Že své přátele nenecháváte na holičkách.“

„Snažím se to nedělat.“

„Jak dlouho ji znáte?“

„Sedm let.“

„Vy jste ji znala dřív, než sem přijela?“

„Ano, Seznámily jsme se, když jsme obě bydlely v New Yorku.

Potom, když jsem se já odstěhovala sem, do Los Angeles, jsme se

dva roky neviděly, ale pravidelně jsme si dopisovaly. Arlena je

náramné děvče. Skočila by pro mě do ohně - a já pro ni také.“

Mason řekl: „Jste jí velmi podobná. Ba nápadně podobná.“

„Viďte, že to je divné. Lidé nás pořád považují za sestry.

Někdy si nás dokonce pletou, a přece - pokud vím - nejsme

vůbec příbuzné.“

Mason si mladou ženu prohlížel zkoumavě a zamyšleně od

hlavy k patám, až rozpačitě potřásla hlavou: „Prosím, takhle se na

mě nedívejte. Mám dojem, že mě v duchu svlé ...“

„To také dělám,“ přerušil ji Mason, „ale z jiného důvodu, než si

myslíte. Kde má Arlena šaty?“

„Tamhle v té skříni.“

„Najděte si tam něco, co byste mohla obléct,“ řekl Mason.

„Pak jděte do koupelny a oblecte si to. Tu sukni, co máte na

sobě, mi potom dejte.“

„A pak?“ otázala se.

„A pak,“ odpověděl Mason, „v případě, že budete vyslýchána,

neřeknete nic. Vůbec nic. Zatím na okamžik zůstaňte, kde jste.

Potřebuji si pořídit pár obrázků.“

Mason vzal do ruky kameru, zaostřil, udělal několik snímků,

řekl: „Oukej - teď se jděte převléct.“

Magda Elwoodová zaváhala. „Víte určitě, co vlastně chcete,

pane Masone? Já snad vím ledaco, co nevíte.“

„Hleďte, slečno Elwoodová, - na dlouhé debaty teď nemáme

kdy. Jste ochotna pomoci Arleně?“

„Ano.“

„Své šaty kupujete v Santa Monica?“

„Ano.“

„Vaše sukně má vinětu tamního obchodu?“

„Ano.“

Mason došel k oknu pokoje a zahleděl se dolů na ulici.

Magda Elwoodová stále ještě váhala a zkoumavě se dívala na

advokáta.

Mason dole spatřil policejní vůz, jak tiše dojíždí kolem rohu a

zastavuje před domem.

Mason se prudce obrátil do pokoje. „Tak,“ řekl, „a už je pozdě.

Teď už na převlečení nemáte kdy. Policie je na cestě sem. Pojďte,

musíme odsud zmizet.“

„To převlečení by Arleně pomohlo?“ otázala se.

„Myslím, že by jí bylo pomohlo. Teď už je pozdě.“

Magda Elwoodová se náhle rozhodla, rozepjala pás sukně,

škubla zipem. Sukně se shrnula na zem, Magda Elwoodová ji

překročila a stála tu v punčochách a kalhotkách.

„Hoďte mi tam tu sukni - tu na prvním věšáku!“

Mason potřásl hlavou: „Říkám vám, že už není kdy.“

„Hoďte mí ji, k sakru!“ řekla. „Doobleču se na chodbě.“

Mason se díval na její dlouhé, štíhlé a krásné nohy. „Mohla

byste tím způsobit srocení davů, ale ...“ Popadl a strhl sukni z

prvního věšáku: „Oukej, zkusme to. Mrskněte to na sebe. Rychle!“

Zatím co si Magda Elwoodová stahovala sukni přes hlavu,

Perry Mason vytáhl kapesní nůž, nařízl sukni, kterou Magda

Elwoodová právě svlékla, a vyrval z lemu kousek látky.

Magda si jednou rukou přidržovala sukni u pasu a druhou

otevírala dveře bytu.

„Tudy!“ řekl Mason.

Utíkal i chodbou směrem ke dveřím schodiště a zrovna je

otvírali, když se v patře zastavovala zdviž. Poručík Tragg a další

policejní úředník - oba v civilu - ze zdviže vystoupili právě v

okamžiku, kdy se za Perrym Masonem a Magdou Elvoodovou

zavřely dveře schodiště.

Magda Elwoodová setřásla a pošoupla sukni do správné

polohy, přitáhla zip a řekla: „Co dál? Co teď?“

„Teď sejdeme o dvě patra, posadíme se na schod a budeme

čekat.“

„A když někdo půjde po schodech?“

„ ... tak budeme zabráni do tlumeného hovoru,“ řekl Mason. „Já

vám budu dokazovat, že můj rozvod nemůže být právoplatný dřív

než za tři měsíce. Vy mně budete říkat, že toho všeho už máte dost.

Nemohu-li si vás rovnou vzít, že se raději rozejdeme, protože

takhle to nemůže jít dál.“

„Mám jakýsi dojem,“ usmála se Magda Elwoodová, „že jsem

takový dialog už někde četla. Je dokonce možné, že jsem ho někdy

slyšela.“

„To připouštím,“ odvětil Mason suše. „Už jste někdy hrála na

divadle?“

„Nehrála - ale mohu si to zkusit. Jak dlouho ten náš výstup

potrvá?“

„Přinejmenším půl hodiny,“ řekl Mason. „Možná déle.

Zapálíme najednou tucet cigaret a necháme je dohořet, až z nich

budou špačky - čímž nabudeme důkazu, že náš hovor už trval

hezkou chvíli.“

„Svěřila jsem se do vašich rukou,“ odpověděla. „Jste advokát -

musíte tedy vědět, co děláte, a že to je v mezích zákona.“

„Občas,“ přiznal Mason, „lituji, že nemám větší koeficient

bezpečnosti, ale ... zkrátka, tolik vám mohu říct: snažím se dát

svému klientu všechny šance. Ve veřejnosti převládá názor, že

nepřímé důkazy vedou k justičním omylům.

Ve skutečnosti jsou však nepřímé důkazy nejlepšími důkazy,

které máme - pokud je ovšem dokážeme správně hodnotit a

vyložit.

Zdrojem justičních omylů, zdrojem těch nejhorších justičních

vražd je jiná kategorie důkazů - totiž: zjišťování totožnosti

konfrontací svědka s obviněným.“

„Mohu si tedy domyslet, že to, co my zde provádíme, má

nějakou souvislost se zjištěním totožnosti?“

„Tak jest. Důvodně se domnívám, že jistý svědek potvrdí

totožnost kteréhokoliv člověka, kterého mu policie ukáže a o němž

řekne, že ,to je on' - nebo ,to je ona!'“

„To je zajímavé. Ale nemáte snad právo, podrobit toho svědka

kontrolnímu výslechu - tomu, čemu se říká .křížový výslech'?“

„Zajisté,“ řekl Mason, „právo mám - ale k čemu mi je?

Podle mé teorie je mnohem lepší přivést svědka do situace, kde

jeho činy odporují jeho slovům, než přimět ho k tomu, aby svými

slovy odporoval svým slovům.“

„Tohle,“ řekla, „zní velmi advokátsky a velmi

perrymasonovsky - jestli se neurazíte. Mohli bychom sestoupit o

další patro a zahájit ten divadelní výstup?“

Mason přitakal.

Sešli po schodech a zastavili se mezi prvním a druhým patrem.

Tam si Magda Elwoodová shrnula vypůjčenou sukni, posadila se na

schod a vybídla Masona, aby přisedl co nejblíže.

Mason zapálil několik cigaret, nechal je hořet na okraji schodu,

a když dohořívaly, zašlapával je.

„Opravdu to vypadá, jako bychom zde byli už hodně dlouho,“

řekla.

„Doufám,“ odpověděl Mason.

„A co paže, pane Masone?“

„Co má být s paží? S čí paží?“

„S vaší. Není na správném místě.“

Vzala Masona něžně za ruku a ovinula si jeho paži kolem pasu.

„A teď,“ řekla, „přitulím svou hlavinku k vašemu mužnému rameni

a v této důvěřivě intimní pozici se vás zeptám, jestli jste poslední

dobou četl nějaké zajímavé knížky.“

„Na čtení nemám kdy,“ odpověděl Mason. „Ta moje zatracená

rachota mě příliš prohání.“

„Musí to být zajímavý život,“ zašeptala svůdně.

„Je.“

„Sleduji vaše dobrodružství - smí-li se to tak nazývat - v

novinách velmi pozorně. A jen co je pravda - vy své případy řešíte

způsobem opravdu dramatickým.“

„Snažím se, aby přelíčení bylo zajímavé,“ řekl Mason. „Porotci

jsou také lidé. A lidé dávají pozor tehdy, když je něco zajímá.

Budu-li drmolit obvyklé fráze a povedu-li obhajobu podle nějaké

okoukané šablony, porotci ztratí zájem a já ztratím při.“

„Chcete říct, že váš klient ztratí při,“ vrkala zasněně.

„Pro mne jsou oba pojmy totožné,“ řekl Mason.

„Pro mnohé advokáty nikoliv,“ řekla a přitulila se těsněji.

O třicet minut později Mason zhluboka vydechl a řekl: „Děkuji

vám za kouzelnou půlhodinku. A teď seběhněte ke dveřím prvního

patra, a sjeďte zdviží do přízemí. Projděte halou a vyjděte z domu.

Je-li u chodníku ještě policejní vůz, klidně pokračujte v chůzi a

nevracejte se sem. Je-li policejní vůz už pryč, dělejte, jako byste

zde byla něco zapomněla, rychle se vraťte ke zdviži, vyjeďte do

prvního patra, přijďte ke dveřím schodiště a kývněte na mě.“

„Je-li policejní vůz ještě před domem, mám jít dál?“

„Ano.“

„A kam mám jít?“

„Ke svému vozu.“

„A kam s ním mám jet?“

„Domů, do Santa Monica.“

„Kdy vás zase uvidím?“

„Nevím, ale můžete-li, vezměte si na zítřek volno, abych se vás

mohl po telefonu dovolat.“

„Tak já jdu,“ řekla.

Mason jí pomohl vstát, Magda Elwoodová si natřásla Arleninu

sukni, lehkým krokem seběhla se schodů a zmizela ve dveřích

schodiště.

Nevrátila se.

Mason usedl a poseděl dalších dvacet minut. Rozmařilé kejkle

s cigaretami vyčerpaly do dna jeho tabatěrku a za posledních dvacet

minut čekané se podíval na hodinky alespoň tucetkrát. Konečně

vstal, odhodlaně se protáhl, oprášil se, sestoupil do prvního patra,

sjel zdviží do přízemí, prošel halou a vyšel z domu.

Žádný policejní vůz už u chodníku nestál.

Mason došel k místu, kde zaparkoval auto, nasedl a jel do

kanceláře.

KAPITOLA PÁTÁ

Mason si otevřel dveře vedlejšího vchodu do kanceláře.

Della Streetová se zaměstnávala elektrickým vařičem. Vůně

čerstvě pražené kávy zaplňovala místnost.

„Náramně to voní,“ řekl Mason. „Zbyl by šálek i pro mne?“

„Pro vás to vařím,“ řekla. „Jak jste dopadl?“

„Tak i tak,“ odpověděl jí Mason. „Policie je Arleně Ferrisové

na stopě. O její existenci tedy už vědí.“

Vylovil z kapsy kousek látky, jejž vytrhl z lemu sukně, kterou

původně měla na sobě Magda Elwoodová.

„Co je to?“

Mason se zazubil a řekl: „Odmítám svědeckou výpověď,

protože bych pravdivou odpovědí uvedl sebe sama v nebezpečí

trestního stíhání. Jakpak smýšlíte o večeři?“

„Jsem víc než polomrtvá hlady.“

„Dobrá,“ řekl. „Máme před sebou ještě hodinku nepravostné

činnosti a pak se půjdeme najíst.“

„Nemohli bychom večeřet napřed?“

Mason potřásl hlavou. „Jsme v časové tísni... Drake o sobě

nedal slyšet?“

„Nebyl tu, ani nevolal.“

„Pozvoňte mu,“ řekl Mason, „a zeptejte se, má-li něco nového.

Řekněte mu, že ho večer ještě jednou zavoláme.“

Della Streetová vytočila číslo Drakovy agentury, vyřídila

Masonův vzkaz, oblékla plášť a nasadila si klobouk.

„Máte zde v kanceláři nějaké rezervní střevíce?“ otázal se

Mason.

„Mám. Proč?“

„Ty, co máte na nohou, budou velmi zablácené.“

„Mám zde jedny s nízkými podpatky a jeden pár s vysokými.“

„Obujte si ty s vysokými podpatky,“ nakázal Mason.

„Zní to tajuplně.“

„Je to tajuplné.“

„Co podnikneme?“

Mason řekl: „Budeme se pohybovat po vnější periférii

nezákonnosti. Je zločin zatajovat půtahy, to jest důkazy a doličné

předměty. Je zločinem podnikat určité machinace v souvislosti se

snahou odnímati soudu důkazy či doličné předměty a poškozovati

tím soud na jeho právu zvěděti pravdu. Ale pokud vím, není

zločinem něco přidávat - za předpokladu, že se tak děje správným

způsobem. Jenom odnímání a zatajování je zločin.“

„Smím-li se zeptat - co budeme přidávat?“ otázala se Della

Streetová.

„Vůbec nic,“ řekl Mason a tvářil se jak zosobněná nevinnost.

„Budeme toliko zkoumat. Dále pořídíme několik zkušebních

snímků. Při tom zkoumání a při tom fotografování arci budeme

chodit po zemi, pročež se bohužel nevyhneme nutnosti zanechávat

po sobě stopy. V případě, že si policejní úředníci ty stopy nesprávně

vyloží, půjde o politováníhodný omyl - ale my přece nebudeme

odpovědni za nedostatek policejní bystrosti, vynaložené na správné

hodnocení nepřímých důkazů.“

„Ovšemže ne,“ řekla Della Streetová s úsměvem.

„A nedopouštíme se vůbec ničeho zlého,“ pokračoval Mason,

„ba naopak, jednáme správně, bude-li naše aktivita mít za následek,

že se pozornost policie obrátí k legitimním stopám, kterých by si

jinak nepovšimla.“

Zhasili světla, zamkli kancelář, došli k Masonovu vozu a vydali

se na cestu směrem k horám. Mason podal Delle Streetové mapy a

řekl: „Chci se dostat na cestu, která vede k vile, v níž byla objevena

mrtvola.“

„Drake nám říkal, že tam je ještě plno policie,“ varovala Della

Streetová.

„Vím,“ řekl Mason, „ale už je tma a předpokládám, že se

policejní mravenčí píle teď plně soustřeďuje na místo samotné a

nikoliv na příjezdové komunikace.“

„Kdežto naše píle se hodlá soustředit na příjezdové

komunikace?“ otázala se.

Mason mlčky přikývl.

Odbočili z dálnice na dlážděnou silnici, která po několika

mílích ustoupila serpentině venkovské vozovky.

Mason zhasil reflektory, zapjal parkovací světla a pokra

oval v cestě zvolna a co nejtišeji.

Před sebou viděli jasně osvětlenou vilu. Po levici byl pahorek s

pozvolným svahem, po pravici měli udusaný násep. Mason zastavil

vůz. „Semhle jsme měli namířeno.“

„Co budeme dělat?“ otázala se Della Streetová.

„Vystoupíme z vozu. A vy dělejte, co vám budu říkat, a nic

nevyzvídejte a na nic se neptejte. Nebudu-li vám muset nic

vysvětlovat, nebudete vědět, co mám za lubem.“

„Ať máte za lubem, co máte,“ řekla Della Streetová a nervózně

se zasmála, „všechno se mi zdá, že to bude něco kriminálního.“

„Váš předpoklad nemusí být nezbytně správný,“ řekl jí Mason.

„Mezi dovoleným a nedovoleným je úzká demarkační linie - a já

se hodlám držet na správné straně té čáry.“

Mason převedl Dellu Streetovou přes vozovku, která byla nyní

už tak suchá, že kroky chodců v ní nezanechávaly šlépěje, viditelné

na první pohled. Když se dostali k náspu, stále ještě vlhkému,

Mason řekl: „Teď vás, Dello, vysadím na násep. Přikrčte nohy v

kolenou, a až vás vysadím a až vás přitisknu zády k ostnatému

pletivu plotu, tak si omotejte sukni těsně kolem nohou, aby se vám

nezachytila o ty ostny, potom si sedněte na bobeček a svezte se po

náspu dolů. Já vás pak dole zachytím. Chtěl bych, abyste při tom

skluzu zanechala na boku náspu rýhy po podpatcích. Hotovo? Tak

jedeme!“

Mason uchopil Dellu Streetovou, zvedl ji do výše svých ramen

a pak ji pozpátku přitiskl k plotu. „V pořádku?“ otázal se.

„V pořádku,“ odpověděla. „Pusťte mě a já sklouznu.“

Della Streetová, sukni těsně omotanou kolem nohou, kolena

pod bradou, sklouzla po náspu a přistála v Masonově náruči.

„Udělala jsem to dobře?“ otázala se.

„Velmi dobře,“ řekl Mason.

„A co teď?“ zeptala se.

Mason řekl: „Já prostě zkouším, co by se bylo stalo, kdyby

nějaké děvče bylo podlezlo tenhle plot. Co myslíte?

Byla by po sobě zanechala takové stopy?“

„Docela určitě - za jistých okolností,“ odpověděla Della

Streetová.

„A myslíte, že by v takovém případě pravděpodobně nechala na

ostnatém drátu kus sukně?“

„Měla by velkou kliku, kdyby na tom ostnatém drátě nenechala

také kus vlastní kůže,“ přisvědčila Della Streetová. Mason

souhlasně přikývl a nabodl na jeden z ostnů drátu kus látky, který

vytáhl z kapsy. „Tohle,“ řekl, „představuje situaci, jaká mohla

nastat. A nyní si vyfotografujeme stopy toho skluzu a ten cár látky.“

Mason vzal do ruky fotoaparát s bleskem a pořídil dva snímky.

„Vy jste také zanechal několik šlépějí v měkké půdě,“

upozornila Della Streetová, „a já taky.“

„To vím,“ řekl Mason, „ale já myslím, že naše stopy propadnou

eliminaci.“

„Kdo je bude eliminovat?“

„Policejní psychologie,“ řekl Mason. „Policie napřed uvidí

kousek látky, který visí na plotě. Detektivové vyskočí z vozu a

pohrnou se podívat na to zblízka. Potom se začnou rozhlížet po

šlépějích. Přitom najdou stopy vašeho skluzu po svahu náspu - a

teprve potom si začnou lámat hlavu, kudy a odkud se zde vzala ta

osoba, která zanechala na plotě kousek své sukně, a kam potom šla

či běžela. V té době budou všechny stopy a šlépěje zde dole na

úpatí náspu už zadupané a beznadějně rozmazané.

Načež detektivové podlezou drátěný plot, aby se podívali na

druhou stranu. Žádné stopy, jež by vedly k tomuto konkrétnímu

místu, nenajdou, ale postupem času přijdou na šlépěje, které zde

minulého večera zanechala Arlena Ferrisová.“

„A co z nich vyvodí?“ otázala se Della Streetová.

„Sám pánbůh ví,“ odpověděl Perry Mason. „Já osobně zde jen

provádím test. Chtěl jsem vidět, jaký druh stop by tu zanechala

žena při skluzu z náspu, a zda by se kus její sukně opravdu a

spontánně zachytil na některém z těch ostnů. Chápete, že takové

ostny jsou někdy tupé a rezivé a nedokázaly by vyrvat kus látky.“

„A podařil se vám ten váš test?“ otázala se Della Streetová.

Mason přisvědčil.

„A mám za to,“ pokračovala Della Streetová, „že by bylo

trapné, kdyby se zde objevil policejní vůz a kdyby nás zde

detektivové načapali.“

Mason se zazubil: „Z vaší poznámky usuzuji, že máte hlad.

Pročež nevidím žádný důvod, jenž by nám zabránil urychleně

prásknout do bot a uchýlit se někam, kde se kvalifikované osoby

zabývají prodejem poživatin.“

„Toto,“ řekla Della Streetová, „jsou slova vítaná sluchu ženy

hladem strádající. Pojďme.“

Mason vycouval s vozem kus cesty dolů, až se dostali na

mýtinku. Tam Mason vůz otočil, zapjal velká světla a zamířil

zpátky k městu.

Perry Mason a Della Streetová zašli do laboratoře odevzdat

filmy, vyložili fotografovi, jakých zvětšenin bude třeba, zašli

povečeřet a pak zatelefonovali Drakovi.

„Máte něco nového?“ otázal se Mason.

„Není toho mnoho,“ řekl Drake. „Policie se snaží rekonstruovat

děj tam venku v té vile, kde byla mrtvola nalezena. Také sledují a

rozpracovávají stopu, která vyplynula z hlídačova svědectví, že

Loring Lamont opustil hlídané parkoviště firmy včera večer v

sedmnáct pěta

tyřicet a že v tu chvíli byla s ním ve voze mladá žena.“

„Právě o tom bych si s vámi chtěl promluvit,“ řekl Mason.

„Co hodláte podniknout?“ otázal se Drake.

„Hodlám zavézt Dellu Streetovou domů a pak vám hodlám

přinést nějaké fotografie.“

Drake byl najednou zřejmě poněkud nesvůj: „Váš hlas,

Masone, zní podezřele napapaně, neřku-li rovnou svatouškovsky.“

„Děkuju za upozornění,“ odpověděl Mason. „Já se napravím.“

„A kromě toho,“ pokračoval Drake podezíravě, „nemohu

posoudit, mluví-li z vás výborná večeře nebo nějaké rošťáctví,

které jste právě provedli.“

„Napapanost,“ řekl Mason, „bývá důsledkem dobrého

najedení.“

„Teď už se na nic nemusím ptát,“ řekl Drake. „Teď už vím, že

jste vy dva něco provedli.“

Mason odvezl Dellu Streetovou před dům, kde bydlela, rychle

se vrátil k fotografovi, vyzvedl tam obálku se zvětšeninami

fotografií Magdy Elwoodové a pak zajel rovnou do Drakovy

kanceláře.

„Co se děje?“ otázal se Drake.

Mason řekl: „Chci si půjčit kapitolu z učebnice policejní

technologie.“

„Co to má znamenat?“

Mason se zamyšleně zadíval na šéfa detektivní kanceláře.

„Povězte mi, Draku,“ řekl, „které svědectví je pro zjištění

pravdy v kriminálních případech nejnebezpečnější?“

„Agnoskace a identifikace osob čili svědectví o totožnosti,“

odpověděl bez váhání Drake, „takzvané neomylné svědectví

očitého svědka - ale proti tomu se nedá nic dělat. Někteří lidé

prostě mají přesnou paměť pro obli

eje, a někteří zase ji nemají.“

Mason řekl: „Příčiny jsou mnohem hlubší. Tkví v samotné

vadné podstatě našeho amerického policejního postupu, a rovnou

měrou i v samotné funkci lidské paměti.“

„Jak to myslíte?“

Mason řekl: „Dejme tomu, že se stanete obětí loupežného

přepadení. Detektivové, kterým vylíčíte, jak lupič vypadal, vědí, že

se v okolí potlouká kriminálník, který je toho času na svobodě,

protože si poslední trest odpykal. Detektivové sáhnou do kartotéky,

které se v běžné mluvě laiků říká ,album zločinců', vytáhnou

fotografii toho bývalého trestance, ukáží vám ji a řeknou: .Pane

Draku, toto je s velkou pravděpodobností snímek člověka, který vás

loupežně přepadl. Ne, ne - nijak se neukvapujte, nikdo na vás

nehartusí, dobře si tu fotografii prohlédněte, důkladně ji

prostudujte. - Ne, ne, nepotřásejte hlavou - totiž ještě nepotřásejte

hlavou. Jen si vzpomeňte, že člověk na fotografii někdy působí

trochu jiným dojmem než ve skutečnosti, však to víte z vlastní

zkušenosti třebas s fotografiemi na průkazech. Někdy se na

fotografii musíte podívat několikrát, než si jste úplně jistý. Tak si

jenom pěkně dejte na čase a dobře si ten snímek prostudujte.'

No, a za pár dní vám policie zatelefonuje a řekne: ,Pane Draku,

domníváme se, že jsme chytili toho člověka, který vás přepadl.

Prosím vás. přijeďte se na něho podívat.' Jedete na komisařství a

díváte se na těch pět šest lidí, které vám ukazují. Ten bývalý

trestanec je mezi nimi. A najednou si uvědomíte, že vám ten člověk

je povědomý. A v tu ránu jste ochoten toho člověka agnoskovat a

identifikovat - jste ochoten dosvědčit, že ,to je on'. A teď se vás

ptám: dosvědčujete jeho totožnost proto, že jste se tak dlouho díval

na jeho fotografii, a myslel při tom na přepadení, nebo

dosvědčujete jeho totožnost proto, že v tom člověku poznáváte

chasníka, jenž vás přepadl?“

„Já vím, já vím,“ řekl Drake netrpělivě, „to se stává dnes a

denně, ale nic se proti tomu nedá dělat. Lidskou náturu nikdo

nepředělá, a přece ksakru nemůžeme vyloučit všechna očitá

svědectví jenom proto, že jeden vašnosta je sugesci přístupnější než

druhý.“

Mason se zazubil. „Přesně tak, Draku. A právě proto si

vypujčíme stránku z policejní učebnice. Říkáte, že hlídač, který měl

službu na vyhrazeném parkovišti Lamontových oceláren, viděl

Loringa Lamonta, jak kolem tří čtvrtí na šest odjíždí s hezkou

mladou ženou. Policie se domnívá, že hlídač je s to dosvědčit

totožnost neznámé ženy, bude-li s ní konfrontován. A tak vás

prosím, Draku, abyste vzal tuhle fotografii, abyste vyhledal toho

ponocného a zeptal se ho, zda žena na snímku je totožná s ženou,

kterou viděl odjíždět s Loringem Lamontem. Požádejte ho, aby si

snímek dobře a pečlivě prostudoval a přesvědčil se, zda jde o jednu

a touž ženu.“

„Moment, moment, Masone,“ řekl Drake, „to by vám policie

mohla střelit gól z jedenáctky, protože lezete do trestného území.

Obměňovat a ovlivňovat svědecké výpovědi se přece nesmí.“

„Kdo něco obměňuje nebo ovlivňuje?“

„No tedy... pokoušíte se vynutit identifikaci.“

„Nic takového nedělám,“ řekl Mason. „Já se toho hlídače

prostě ptám, jestli může identifikovat fotografii.“

„Ale způsob, jakým se ptáte,“ namítl Drake, „je sugestivní a

jeho účelem je, přivést svědka na určitou myšlenku.“

„A není to způsob, jímž postupuje policie?“

„Tedy ... vlastně ... máte pravdu.“

„Dobrá. A chcete snad tvrdit, že policie obměňuje a ovlivňuje

svědecké výpovědi?“

Drake přijal snímky zdráhavě. „Já to zkusím,“ řekl hlasem

trochu stísněným. „Bude možná velmi těžké setkat se s tím

člověkem a mluvit s ním. Není vyloučeno, že ho policie izolovala.

Jestli se tam za ním pohrnu horempádem, vzbudím podezření. A jak

jednou vzbudím podezření, tak jsme ...“

„Proto nechci, abyste to dělal takovým způsobem,“ řekl Mason.

„Nebuďte podezření. Nehrňte se tam horempádem. Na druhé straně

se mi moc neloudejte a moc to neodkládejte. Prostě se do toho

dejte, a jakmile se vám naskytne vhodná příležitost, promluvte s

ním.“

„Dobrá,“ souhlasil Drake. „Já se do toho dám a pustím se do

něho - leda, že by mu policie už byla přidělila dvě gardedámy v

nenápadném civilu. To se uvidí. Ale nepůjdu na to hlídané

parkoviště, kde by mě policajti mohli chytit za límec, a nebudu

toho člověka nutit, aby mi potvrdil totožnost toho děvčete.“

„Oukej,“ řekl Mason. „Tak bychom mohli pro dnešek zavřít

krám. Ale nezapomeňte dát se do toho časně zrána.“

KAPITOLA ŠESTÁ

Bylo kolem půl devá té, když si Perry Mason příštího rána

odemkl dveře vedlejšího vchodu do své kanceláře. V místnosti už

byla Della Streetová a Paul Drake a oba byli zahloubaní do četby

novin.

„Jak jste pochodil s identifikací fotografie, Draku?“ otázal se

Mason.

„Nula od nuly pošla,“ řekl Drake. „Ten člověk dělá noční

směnu a dopoledne vyspává. Dnes časně ráno k němu přijeli

detektivové, vzbudili ho a někam si ho odvezli.“

Mason svraštil čelo.

„Udělal jsem, co jsem mohl,“ řekl Drake. „Já jsem ho budit

nechtěl, protože by to bylo příliš okaté, a protože by to přespříliš

prozrazovalo, jak velký zájem na tom máme. Potom se do toho

vložila policie a vzala chasníka do vleku. Já tam před jeho domem

nechal nenápadného člověka. Jakmile se ten chasník vrátí, dostanu

echo. Pak tam pošlu šikovného agenta, který mu ukáže fotografie a

vyptá se ho. Mimochodem řečeno, Masone, ocitl jste se v novinách

a policie má nějaké nové důkazy.“

„Jak a kterak?“

„Náš společný přítel, poručík detektivního sboru Tragg, si

trochu zahrál na detektiva. A když se to vezme kolem a kolem,

Tragg není padlý na hlavu, a když se do něčeho obuje, tak se dějí

věci.“

„Tak spusťte,“ řekl Mason a posadil se na měkké čalouněné

opěradlo kožené klubovky, určené jinak pro klienty a jejich

relaxaci. „Co se mele?“

Drake řekl: „Když prohledávali mrtvolu Lorínga Lamonta,

našli v jeho kapse součást automobilového rozdělovače, takzvaný

ořech.“

Mason jenom mlčky přikývl.

„Včera vyšlo najevo, že Arlena Ferrisová, stenografka

Lamontových oceláren, telefonovala havarijní službě, aby poslali

mechanika nastartovat její vůz. Řekla jim, že předchozího večera

nemohla vyjet z parkoviště, protože startér nefungoval, asi proto, že

do rozdělovače natekla voda.

Mechanik však zjistil, že někdo z rozdělovače vymontoval

takzvaný ořech. Mechanik musel obstarat náhradní.

Ten takzvaný ořech, který policie našla v kapse Lorínga

Lamonta, je shodný se součástkou, kterou mechanik včera

vmontoval do vozu Arleny Ferrisové, a policie se domnívá, že

ořech, nalezený v Lamontově kapse, byl původně vzat z

rozdělovače v autu Arleny Ferrisové.“

„Dobrá, dobrá,“ řekl Mason. „Ale jak to souvisí se mnou?“

„Budete se divit. Včera odpoledne došla Arlena Ferrisová za

administrativním ředitelem - jmenuje se Jiří Albert - a požádala o

volno. Albert vypověděl, že se slečna Ferrisová dožadovala volna

velmi energicky a nezvyklým způsobem. Pak byla mimo kancelář

něco přes hodinu.

Toť se ví - v tomhle stadiu vyšetřování byla policie už velmi

zvědavá, kam Arlena jela a proč jí na tom volnu tak záleželo.

Výslechem hlídače si detektivové zjistili, že vůz Arleny Ferrisové

parkoviště neopustil. Tak usoudili, že jela taxíkem, a začali pátrat

mezi řidiči autodrožkářské společnosti, kteří byli v kritickou dobu

na nedalekém stanovišti. V šest hodin večer našli, co hledali. Kápli

na taxíkáře, kterému Arlena Ferrisová udala adresu tady tohohle

domu a řekla, aby šlápl na plyn, protože má schůzku s advokátem.

Když Ferrisová vystoupila, zaplatila a vešla do domu, všiml si

taxíkář, že zapomněla na sedadle kus složeného papíru. Taxíkář

chtěl zjistit, jestli to je něco důležitého, co by měl odevzdat v

oddělení ztrát a nálezů, ale byl to jen kus dopisního papíru s

hlavičkou Lamontových oceláren. Na papíru nebylo napsáno nic

než vaše jméno, adresa a telefonní číslo. Tak to taxíkář strčil do

kapsy. V té kapse to ještě bylo, když ho detektivové vyslýchali. Tak

jim ten kus papíru dal.

Na základě toho si policie vymohla povolení k domovní

prohlídce, k prohlídce Arlenina bytu.“

„Tak to tedy bylo,“ řekl Mason zamyšleně.

„Arlenu Ferrisovou tam nenašli,“ pokračoval Drake, „ale byt

prohlédli a našli sukni se zvláštní trhlinou v lemu. Ta sukně byla z

měkkého tkaného materiálu a při bližším ohledání si detektivové

všimli, že z lemu je vytržen kousek v podobě trojúhelníku. Těsně

po půlnoci je v souvislosti s tou sukní osvítilo vnuknutí. Sebrali se

a zajeli znovu k vile Lamontů, kde byla ta vražda spáchaná, a začali

prohlížet plot z ostnatého drátu, který lemuje tu soukromou cestu.

Netrvalo dlouho a ten chybějící kousek látky našli. Byl nabodnutý

na ostnu plotu a pod tím byly neklamné stopy, rýhy po vysokých

podpatcích. Policie z nich usoudila, že nějaká žena, soustředěná

spíš na spěch než na cudnost, podlezla plot a sedíc na bobku

sklouzla po náspu. Už předtím našla policie v bytě Arleny Ferrisové

zablácené kalhotky - a tak si policie utvořila teorii, že žena, která

podlezla plot, byla Arlena Ferrisová.“

„Podlézt plot je zločin?“ otázal se Perry Mason.

„Vražda je zločin,“ odpověděl suše Drake.

„A policie z toho všeho vyvozuje určité závěry?“

„Nepochybně. Ale z ohledu na skutečnost, že Jarvis P. Lamont

je velmi velké zvíře a má značný vliv nejen v průmyslových

kruzích, policie si své závěry nechává pro sebe a nevydává nic

černého na bílém. Policie dala tisku k dispozici pouhé sdělení, že

případ vyšetřuje a že by velmi ráda pohovořila s jistou slečnou

Arlenou Ferrisovou. V poloúřední zprávě se pak ještě vyslovuje

podiv nad tím, co asi mohlo Arlenu Ferrisovou přimět, aby zčista

jasna uprostřed odpolední pracovní doby zajela k advokátu

Masonovi, a proč se potom už nevrátila do svého bytu.

A policie kromě toho našla svědka, který kritického ve

era viděl mladou ženu, jak parkuje vůz Loringa Lamonta před

požární hydrant. Svědek tu mladou ženu popsal - a popis se hodí na

Arlenu Ferrisovou.“

„Kdo je ten svědek?“

„Muž jménem Jerome Henley. Bydlí v témž domě, jak bydlel

Loring Lamont, a má obchod s hudebninami, s gramofonovými

deskami a s podobným zbožím.“

„V kolik hodin to mělo být?“ otázal se Mason.

„Henley říká, že čas nemůže přesně určit. Má své náramkové

hodinky ve správce. Domnívá se, že mohlo být deset nebo půl

jedenácté, ale nemůže to potvrdit s určitostí.

Kritického dne velmi brzo povečeřel, pak ve svém bytě

poslouchal nějaké nové gramofonové desky a přitom usnul. Když

se probudil, zašel do nedalekého automatu, vypil kávu, pak se vrátil

domů a šel spát. Zkrátka - v kolik hodin to zaparkování Lamontova

vozu viděl, to neví.“

„Kde je ten Henleyův obchod?“ otázal se Mason.

„Podle toho, co píší noviny, je v čísle 1311 na Broadside

Avenue.“

„Dobrá, Draku,“ řekl Mason. „Dávejte pozor, zda nejste

sledován, a zajeďte k tomu Henleyovi. Ukažte mu fotografii, kterou

jsem vám dal, a zeptejte se ho, zda to je žena, kterou viděl

vystupovat z auta.“

Drake se zdráhavě zvedl z křesla a vydal se na cestu:

„Jestli mě Tragg vrazí do basy,“ řekl ve dveřích, „máte mě na

svědomí.“

Mason zběžně přelétl noviny a začal číst ranní poštu.

Uplynulo asi dvacet minut, když zadrnčel telefon na Masonově

psacím stole. Mason dychtivě sáhl po sluchátku, neboť to byl aparát

přímé linky, jejíž číslo nebylo uvedeno v telefonním seznamu a

bylo v ústředně vedeno s poznámkou: Důvěrné.

I na Drakově ukázněném hlase bylo znát vzrušení: „Haló,

Masone, mám dojem, že to klapne. Napřed ten chasník potřásal

hlavou, ale když jsem nepřestal strkat mu fotografii pod nos, začal

měknout. Prý ta žena na fotografii je podobná té ženě z auta - a

nakonec řekl, že to je ona.“

„Jste pašák, Draku,“ řekl Mason.

„A pak bych měl ještě něco,“ pokračoval Drake. „Poručík

Tragg z mordparty má políčeno na váš zaparkovaný vůz.

Patrně si myslí, že někam pojedete a že ho zavezete na místo,

kde se ukrývá vaše klientka.“

„Víte to jistě?“

„Ovšemže to vím jistě. Při protějším chodníku u hydrantu stojí

policejní auto, a vsadím se, oč chcete, že jeho posádka je v

telefonickém spojení přímo s Traggem osobně.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „Budu s tím počítat ... a je docela možné,

že odposlouchávají mé telefonické rozhovory ... tak na shledanou,

Draku.“

Mason položil sluchátko a obrátil se k Delle Streetové.

„Dello,“ řekl, „prosím vás, zavolejte Magdu Elwoodovou v

Santa Monica, ale nevolejte naším telefonem. Seběhněte dolu a

zavolejte ji z nějaké budky. Řekl jsem jí, aby si vzala na dnešek

volno a zdržovala se v blízkosti telefonu.

Požádejte ji, aby vzala svůj vůz a přijela sem a aby zajela na

parkoviště, kde stojí mé auto. A tohle, Dello, jí vysvětlete zvlášť

důkladně, protože všechno záleží na tom, aby to časově klaplo.

Potřebuji, aby zajela na naše parkoviště přesně v deset čtyřicet pět.

Povězte jí, ať zaparkuje vůz. Hlídač jí dá lístek - a ať do toho

okamžiku Elwoodová nevzbudí ničí pozornost a nikdo si jí zvlášť

nevšimne.“

Della Streetová přikývla.

„Já sám budu čekat ve svém voze. Motor už budu mít

nastartovaný a budu obrácený k výjezdu. Jakmile Magda

Elwoodová vystoupí z vozu a dá se pěšky směrem k výjezdu z

parkoviště, rozjedu se za ní a otevřu dveře auta.

V tu chvíli musí Elwoodová rychle a bez váhání nasednout ke

mně.“

„A pak?“ otázala se Della Streetová.

„A pak bude další vývoj záviset na tom, zda se náš Čacký

poručík Tragg rozhodne sklapnout tu svou past dřív, než zjistí, kam

máme namířeno. Já osobně se domnívám, že si se mnou bude chvíli

hrát jako kočka s myší - v naději, že sám vběhnu do nějaké jiné

pasti, ale určitě to ovšem nevím.“

„A kam pojedete doopravdy?“ otázala se Della Streetová.

„Pojedu na módní přehlídku,“ zazubil se Mason. „A teď si

nařiďte své hodinky podle mých a řekněte Magdě Elwoodové, aby

si nařídila hodinky podle vašich. Náš plán musí klapnout na zlomek

vteřiny.“

„Mám jí něco říci o Arleně Ferrisové?“ zeptala se Della

Streetová.

„Povězte jí, že máte pro Arlenu jenom jeden vzkaz: aby zatím

seděla doma a byla zticha, ale že to už nebude trvat dlouho.“

„Tak tedy: deset hodin čtyřicet pět minut nula nula vteřin.“

„Tak jest. Pojďte sem a sjednotíme si čas.“

Della Streetová přistoupila k Perrymu Masonovi a řekla:

„Mezi našimi hodinkami je rozdíl necelých třiceti vteřin.“

„Moje jdou správně,“ řekl Mason, „kontroluji je dvakrát denně

podle rádia. Pošoupněte si ty svoje o třicet vteřin.

Zdar mého plánu předpokládá přesnou časovou koordinaci.

Musí to klapnout doslova na vteřinu.“

„Nesmíme zapomenout, že Magda Elwoodová nemá všechny

ulice jen pro sebe,“ namítla Della Streetová. „Světla na

křižovatkách ji mohou zdržet, a i kdyby počítala se vším, může ji

nakonec o pár vteřin zdržet něco třeba u našeho bloku. Můžeme po

ní chtít, aby vjela do parkoviště přesně v daný okamžik?“

„Chci, aby přijela tak dochvilně, jak to jen dokáže,“ řekl

Mason. „Trošínku časové rezervy máme, ale ne mnoho.

Povězte jí, že je nesmírně důležité, aby se zařídila přesně tak,

jak to navrhuji.“

Della Streetová přikývla a opustila kancelář.

KAPITOLA SEDMÁ

Na vteřinu v deset hodin třicet devět minut Mason vyšel z

kanceláře, sjel zdviží do přízemí, vešel do parkoviště, kývnutím

hlavy pozdravil hlídače, došel k boxu, kde byl jeho vůz, nasedl,

nastartoval motor a vycouval do uličky výjezdu, čímž se Masonův

vůz dostal do dvoumetrové blízkosti pásma vjezdového.

V tom okamžiku se patrně trochu ucpal přívod benzínu.

Mason se zamračil, vyhodil rychlost, naklonil hlavu,

zaposlouchal se do motoru, několikrát přidal plný plyn a pak nechal

motor běžet.

Bylo přesně deset hodin čtyřicet pět minut a dvacet vteřin.

Do parkoviště zajel elegantním obloukem jakýsi vůz. Hlídač

vyšel ze svého kumbálku, dal otevřeným oknem vozu osobě za

volantem lístek a z auta se vynořila Magda Elwoodová.

Mason smekl klobouk a zavolal na ni: „Mohu vás někam

zavézt?“

„Zaručeně,“ odpověděla Magda Elwoodová, blýskla po tazateli

úsměvem a hbitě nasedla k Masonovi do vozu.

Advokát vykličkoval s autem z parkoviště a zařadil se do

proudu dopravy.

„Byly nějaké svízele?“ otázal se.

„Vůbec žádné. Měla jsem několik vteřin zpoždění. Já ...

zkrátka, já byla hrozně nervózní a patrně jsem se trochu pomýlila v

odhadu času.“

„Nic se nestalo,“ řekl Mason. „Provedla jste to velmi dobře.“

„Proč jste na přesný čas kladl tak velký důraz?“ zeptala se.

Mason řekl: „Chtěl jsem, aby můj odjezd vypadal načisto

přirozeně, a nechtěl jsem zbytečně riskovat, aby nás někdo

stopoval.“

„Proč by nás někdo měl stopovat?“

„Četla jste dnes noviny?“

„Ne 'poslední vydání.“

„To je výhoda,“ řekl Mason.

Na prvním nároží zahnuli doprava, na příštím rohu zahnuli

doleva. Dvě křižovatky Mason přejel obezřetně a úmyslně tak, že

se těsně za ním rozsvítila Červená, a pak nasadil normální tempo.

„Nemohl byste objet pár bloků křížem krážem?“ otázala se

Magda Elwoodová. „Kdesi jsem četla, že stačí objet několik bloků

tak, jako by člověk kreslil osmičku, a že se hned ukáže, stopuje-li

ho někdo ...“

„To je pravda,“ přerušil ji Mason, „ale já nechci dát najevo, že

jsem člověk podezíravý. Nechci, aby z mého jednání mohl někdo

poznat, že vůbec počítám s možností, že jsem sledován. Jednám

tak, jak to vyžadují pravidla hry.“

„A na co si hrajeme?“ .

Mason se usmál a řekl: „Chovejte se načisto přirozeně.

Žádnou jinou roli hra po vás nevyžaduje.“

Mason jel neuspěchaně a ležérně, klidně zabočil do Broadvilde

Avenue, zajel na parkoviště poblíž čísla 1200 a řekl Magdě

Elwoodové: „Pojďte, k příštímu bloku dojdeme pěšky. Jak se vede

Arleně?“

„Docela dobře,“ odpověděla Magda Elwoodová. „Jenom

nemohla usnout, tak jsem jí dala prášek na spaní.“

„A dnes ráno?“

„Je jí lépe. Toť se ví, puká zvědavostí, ale já jí řekla, aby

všechno nechala na vás. K smrti ráda by věděla, nač mě dnes

potřebujete, ale v tom jsem jí nemohla pomoci, protože to sama

nevím.“

„Tak jest,“ řekl Mason a ponořil se do hlubokého mlčení.

O chvíli později se zčistajasna otázal: „Máte ráda hudbu?

Z nového druhu desek?“

„Jsem zblázněná do těch stereofonních hračiček,“ odpověděla

Magda Elwoodová.

„Výborně. Půjdeme se podívat, co v tom oboru mají nového,“

řekl Mason, uchopil Magdu za loket a otevřel dveře obchodu, jehož

výkladní skříň byla plná gramofonů a desek.

Prodavač jim vyšel vstříc a Mason řekl: „Rád bych si promluvil

o kompletní Instalaci stereofonního zvukového zařízení.“

„Prosím,“ řekl prodavač a uklonil se.

„Vy jste šéfem tohoto podniku?“

„Jsem vedoucí prodavač.“

„Mám dojem, že zde máte nějakého pana Henleye?“

„To je majitel obchodu.“

„Je náhodou přítomen?“

„Je to tam ten muž v kanceláři.“

„Za tou skleněnou přepážkou?“

„Ano, tak jest.“

„Rád bych si s ním o té instalaci promluvil,“ řekl Mason.

„Dalo by se to zařídit?“

„Jistě sem ochotně přijde,“ řekl prodavač.

„Stejně můžeme my jít za ním,“ namítl Mason. „Nechci ho

zbytečně připravovat o čas a také nechci udělat nic, co by vás

poškodilo na procentech z obratu nebo na prémiích, nebo jak je

formulován váš zájem na tržbě. Byl byste tak laskav a zeptal se ho

na něco mým jménem?“

„Zajisté, milerád.“

„Zeptejte se ho, zná-li Jima Billingse,“ řekl Mason. „Pokud

vím, koupil Billings svou zvukovou aparaturu zde u vás.“

„Okamžik, prosím,“ řekl prodavač a vydal se směrem k

zasklené kanceláři.

Mason šel za ním a zůstal stát těsně u skleněné přepážky.

Prodavač přistoupil k Henleyovi, jenž naslouchal, zvedl hlavu,

zamyšleně pokrčil čelo; pak, když prodavač ukázal hlavou směrem

k prodejní místnosti, Henley se podíval na Masona a Magdu

Elwoodovou.

Henley na vteřinku zaváhal, potom povstal z židle a došel ke

dveřím kanceláře.

„Dobrý den,“ řekl. „Ptal jste se na nějakého pana Billingse.

Nemohu si v tuto chvíli pana Billingse v pamětí vybavit, ale mohu

vás ujistit nejlepší obsluhou, bezkonkurenčními cenami a ...“

„Moment,“ ozval se za Masonovými zády energický, ne příliš

vlídný hlas. „Další vyjednávání si bereme na povel my.“

Mason se obrátil. „Ale, ale - poručík Tragg! Co vy děláte v

těchhle končinách?“

„Čirou náhodou jsem zde poblíž měl nějaké řízení,“ řekl

poručík Tragg. „Mohu vám prozradit, že jsme s panem Jeromem

Henleyem mluvili už dnes ráno - ba, mám-li říci pravdu, v

hodinách značně ranějších. Tím pádem jsme pan Henley a já tak

říkajíc staří známí.“

Tragg se obrátil k Henleyovi a řekl: „Znáte toho člověka?“

Obchodník potřásl hlavou.

„To jsem si myslel,“ řekl Tragg. „Vezměte tedy na vědomí, že

tohle je pan Perry Mason, slavný advokát a obhájce ve věcech

trestních, který se specializuje na kriminální případy a obhajuje

zejména osoby obžalované z vraždy. Kdo je ta mladá žena, to

nevím, ale zatím na tom ani nezáleží. Chtěl bych, abyste se na ni

dobře podíval, než odpovíte na mou příští otázku.

Nechci panu Masonovi křivdit a nechci mu připisovat žádné

nekalé pohnutky, ale nemohu se zbavit dojmu, že si náš mazaný

obhájce zde připravoval půdu pro jeden ze svých oblíbených triků,

kterými pak při přelíčení mate svědka. A nebylo by to poprvé, co

něco takového podnikl.

Dejme tomu, že jde o svědecké zjištění totožnosti... dejme

tomu, že zde je možnost, že byste například vy, pane Henleyi, byl

předvolán za svědka, jenž má dokázat, že toto je ona mladá žena,

kterou jste viděl předevčírem vystupovat z automobilu Lorínga

Lamonta, když vůz stál před požárním hydrantem... Počítá-li pan

Mason s takovou možností, mohl by tu mladou ženu přivést do

vašeho obchodu jakoby náhodou, abyste ji zde letmo zhlédl.

A později, až budete stát před soudem jako svědek a až

odpřisáhnete, že tato žena je totožná s ženou, kterou jste viděl

vystupovat z Lamontova auta, co by potom mohl udělat pan

Mason? Mohl by se na vás ďábelsky usmát a mohl by se vás zeptat:

.Nemýlíte se náhodou? Není tohle spíš ta mladá žena, kterou jste

viděl v krámě, když jsme se ptali na stereofonní zvukové zařízení? -

Tak pozor, pane Henleyi, nechci, abyste mu vlezl do pasti. Nechci,

abyste promluvil dřív, než si budete naprosto jist. Viděl jste už

někdy tuto mladou ženu? Je totožná s tou, která vystoupila z auta

Loringa Lamonta?“

Mason řekl: „A nelezte do žádné pasti ani jemu, pane Henleyi.

Tohle není žádný způsob agnoskace ani identifikace. Je-li tato

žena ...“

„Je to ona!“ přerušil ho Henley. „Je to žena, kterou jsem viděl

vystupovat z auta. Byla trochu jinak oblečená, ale je to ona!“

„Jste si naprosto jistý? Jste si absolutně jistý?“ řekl poručík

Tragg.

„Jsem si jistý, že to je ona.“

Tragg se s úsměvem obrátil k Masonovi: „Nechtěl byste mě

představit, Masone?“ řekl. „Ostatně - snad žádného představování

ani není třeba. Slečno Arleno Ferrisová, já jsem poručík Tragg z

odboru pro vyšetřování vražd, a rád bych se vás pozeptal, kde jste

byla v ten večer, kdy byl zavražděn Loring Lamont.“

Magda Elwoodová couvla, jako by jí někdo byl udeřil, a

zděšeně vyjekla. Udělala to tak dokonale, že oklamala i Masona.

Měl dojem, že děvče dokonce zbledlo, ba zesinalo.

„No tak, no tak,“ řekl Tragg, „jste-li nevinná, nemáte se čeho

obávat, a...“

Mason mu skočil do řeči: „Nerad vám beru iluzi, poručíku, ale

trochu jste se zmýlil. Slečno Elwoodová, dovolte, abych vám

představil poručíka Tragga. Poručíku Traggu, toto je slečna Magda

Elwoodová, sekretářka ze Santa Monica. Slečna Elwoodová se

náhodou také zajímá o stereofonní reprodukci hudby, a tak jsem ji

vzal s sebou, aby si poslechla poslední vymoženosti.“

Z Traggova hlasu najednou zaznělo ostří autority: „Jste si jist,

pane Henleyí?“

„Jsem si naprosto jistý, pane poručíku. Je to ta žena.“

„Já si hned myslel, že to je ona,“ řekl Tragg. „Ten propletenec s

jejím jménem rozpleteme později. Tohle je celý Mason, pane

Henleyi! Sám vidíte past, kterou na vás nalíčil. Byl by se vás zeptal

na nějaké gramorádio a co by stálo to či ono, a pak by byl odešel.

Vy jste majitel velkého obchodu a máte jiné starosti, než pamatovat

si každou dvojici lidí, která vstoupí do krámu a na něco se pozeptá.

Ale později, když budete identifikovat tu mladou ženu, Mason by

přesvědčil porotu, že vás oklamalo vaše vlastní podvědomí: že jste

si to děvče zapamatoval ne proto, že jste ji viděl vystupovat z auta,

ale proto, že jste ji viděl v prodejně svého obchodu.“

„Rozumím,“ řekl Henley. Trochu se předklonil a upřeně se

zadíval na Magdu Elwoodovou. Svraštil čelo a zřejmě usilovně

přemýšlel.

Tragg řekl trochu drsně: „Jestli teď řeknete, že to není ta žena,

tak jsme všichni v - prkenné ohradě.“

„Ale, ale, pane poručíku,“ řekl káravým hlasem Mason,

„jak to mluvíte v přítomnosti dámy?“

„Je to ona,“ prohlásil po chvíli mlčení Henley.

Tragg se obrátil k Masonovi: „Tak tedy se nyní na chvíli

obejdeme bez vaší ctěné společnosti, pane obhájce. Slečna

Elwoodová a já podnikneme menší projížďku.“

„Máte zatykač?“ otázal se Mason.

„Žádný nepotřebuji,“ řekl Tragg.

„Potřebujete zatykač, chcete-li ji zatknout a obejít se bez mé

společnosti,“ řekl Mason. „Míníte-li podniknout projížďku, pojedu

s vámi. Nemůžete mi slečnu Elwoodovou odvézt jen tak.“

„Byla právě identifikována jako ...“

„Mám dobrý sluch,“ řekl Mason. „Já tu identifikaci slyšel.

Slyšel jsem, jak skálopevná byla. Jen si to pamatujte pro chvíli,

kdy se ocitneme u soudu.“

„Nevím, jakou boudu na nás chcete postavit, ale míním na to

přijít,“ řekl Tragg. „Půjdete se mnou, slečno.“

„A já půjdu také s vámi,“ řekl Mason.

Tragg na okamžik zaváhal a pak se podvolil. „Dobrá,“ řekl,

„ale do ničeho se nebudete plést. Budete zticha a přenecháte

veškerou konverzaci mně samotnému. A jestli se pokusíte svědka

mást, osvěžím vám v paměti pár paragrafů trestního řádu, které jste

snad pozapomněl.“

Masonův úsměv byl dokonale společenský. „Toho asi nebude

třeba, pane poručíku. Já prostě nezapomínám na žádný paragraf

trestního kodexu. Takovou zapomnětlivost si přece nemohu

dovolit.“

Tragg řekl Magdě Elwoodové: „Pojedeme policejním vozem.

Pojďte.“

Zavedl je před obchod, kde při chodníku čekalo služební auto s

řidičem.

Tragg otevřel Magdě Elwoodové a advokátovi zadní dveře

vozu. Na Magdin tázavý pohled Mason odpověděl posuňkem, aby

nemluvila.

Nasedli do vozu. Tragg řekl cosi tlumeným hlasem řidiči, vůz

se odlepil od chodníku a za několik vteřin uháněl plnou rychlostí.

Po chvíli vůz opustil obchodní třídy a zabočil do čtvrtě

skromných obytných domů. Tragg a řidič se o něčem potichu

dohadovali. Nakonec Tragg ukázal na nějakou ulici, řidič zatočil

doleva a zastavil před malým domkem.

„Vy oba tu zůstanete,“ řekl Tragg a vystoupil z vozu.

Došel k domku, zazvonil a když mu bylo otevřeno, vešel.

Byl pryč asi pět minut a když se vracel, doprovázel ho muž,

který s ním došel až k autu.

Tragg se postavil zády k vozu, muž zůstal stát tak, že byl k

Traggovi obrácen tváří. Chvíli nepromluvil ani jeden ani druhý.

Potom Tragg řekl: „Nechceme vás zbytečně zdržovat. Podívejte se

na druhou stranu.“

Obešli auto. Neznámý muž si zřejmě prohlížel policejní

vozidlo.

Za chvíli Tragg doprovodil muže zpátky do domu. Pozdržel se

tam dalších pět minut, potom se vrátil a řekl řidiči:

„Skončeno. Odvezte je zpátky k obchodu s gramofony.“

„Smím se vás zeptat, co tohle všechno znamená?“ otázal se

Mason.

„Zajisté se smíte zeptat,“ odpověděl Tragg.

„A povíte mi to?“

„Můžete třikrát hádat.“

Mason řekl: „Snad bylo tohle vozidlo zapleteno do nějaké

dopravní nehody a chtěl jste, aby ten muž řekl, zda vůz poznává.“

„I to je možné,“ zazubil se Tragg.

„Nebo snad městská správa pomýšlí na rozprodej přebytečných

policejních automobilů a ten člověk si přišel prohlédnout nabízené

zboží,“ pokračoval Mason.

„I to je možné,“ řekl Tragg, ale už se nezubil. Tón jeho hlasu

nevybízel k dalším dohadům ani k další rozpravě.

Cestu zpátky k obchodu s gramofony vykonali mlčky.

„Jsme na místě,“ řekl Tragg. „Tady jsme vás sebrali, tady vás

vyklopíme,“

„Srdečné díky,“ odpověděl mu Mason. „Kdykoliv vám zase

budeme moci posloužit, prostě nám dejte vědět a s radostí

vyhovíme. Ostatně - jak jste se dozvěděl, že jsem v tom krámě,

poručíku?“

„Čirou náhodou jsem zde v okolí měl co dělat,“ řekl Tragg,

„a zahlédl jsem vás v té prodejně. Tak jsem si řekl, že vám

udělám čáru přes rozpočet, budete-li chtít sabotovat úsilí státního

zastupitelství tím, že vmanévrujete Henleye do situace, kde by byl

jako svědek zranitelný.“

„Je zranitelný už nyní,“ řekl Mason.

„Já se nehádám,“ odpověděl Tragg. „Mým povoláním je

vyšetřovat případy, nikoliv hádat se s advokáty. Pojďte, Franku,

jedeme.“

Vůz se odlepil od okraje chodníku.

„Pane Masone,“ ozvala se Magda Elwoodová, a na hlase ji byla

znát panika, „pane Masone, nemůžete se mně zastat?

Musím si to nechat líbit? Ten člověk tady v tom krámě neměl

právo říkat, že mě viděl vystupovat z Lamontova vozu. Já v té době

byla v Santa Monica a ...“

„Nic se nebojte,“ řekl Mason, „jen klid! Poručík Tragg

nevypadal zrovna moc šťastně, když odjížděl. Pokusíme se zjistit,

co mu ke štěstí chybí.“

„Co uděláme?“ otázala se.

„Projedeme se,“ řekl Mason. „Pojďte, dáme se do toho.“

Mlčky došli na parkoviště, nasedli do vozu a vyjeli.

„Ale tudy jsme přece jeli v policejním voze,“ řekla po chvíli

Magda Elwoodová.

„Já vím,“ řekl Mason.

„Vy se vracíte k tomu domku, kde jsme byli?“

Mason němě přisvědčil.

„Proč?“

„Chci jenom něco ověřit,“ řekl Mason.

Chtěla protestovat, ale rozmyslela si to a pohřížila se v mlčení.

Mason dojel k domku, zaparkoval vůz, vystoupil, došel ke dveřím a

zazvonil.

Otevřel mu týž člověk, jenž předtím prohlížel policejní vozidlo.

Muž se zřejmě chtěl zeptat ,Co si přejete?- místo toho však řekl:

„Vy jste zde byl před chvílí s policií, že ano?“

„Ano,“ řekl Mason.

„Pověděl jsem poručíkovi všechno, co jsem věděl,“ pokra

oval muž. „Jistotu žádnou nemám. Trochu na to děvče vypadá,

ale že by to byla určitě ona, to říct nemůžu. Už tady byl nějaký

člověk s fotografií. Ptal se mě, jestli to děvče poznávám. Já jsem

mu řekl, že ne. Já si myslím, že to děvče, co ji sem přivezla policie,

bylo to děvče na fotografii, co mi ukazoval ten člověk. Když

Loring Lamont vyjížděl z parkoviště, zahlédl jsem tu slečinku jen

na momentíček. Můžu odpřísáhnout, že s Lamontem ve voze byla

mladá žena. Ale jestli to byla tahle, to říct nemůžu.“

„Děkuji vám velmi srdečně,“ řekl Mason, „a omlouvám se, že

jsem vás obtěžoval.“

„Nic se nestalo. Policie mě probudila dnes časně ráno a už jsem

nemohl usnout. Rád bych pomohl, ale když něco nevím určitě, tak

neřeknu, Že to vím, a tím to hasne.“

„Dovedu se plně vžít do vaší situace,“ řekl Mason, „a vážím si

vaší svědomitosti. Jak jste řekl, že se jmenujete?“

„Tom Grimes.“

„Ještě jednou vám děkuji, pane Grimesi,“ řekl Mason a potřásl

mu rukou. „Doufám, že vás už nebudu muset obtěžovat.“

Mason se vrátil do vozu.

„Aby mezi námi bylo jasno,“ řekl Magdě Elwoodové, „jste

stále ještě ochotná učinit všechno, co pomůže Arleně?“

„Ano, jsem.“

„Budu vás muset do celého případu zaplést,“ řekl Mason.

„Zabřednete do toho ...“

„Jak hluboko?“ otázala se znepokojeně.

„Ne tak hluboko, abyste z toho nemohla zase vybřednout,“

uklidňoval ji Mason. „Drapnou vás, ale zase vás pustí jak horký

kaštan. Mně ovšem záleží na tom, aby si nicméně řádně popálili

prsty. Jste s tím svolná?“

„Jsem svolná se vším co řeknete, pane Masone. Hlavní věc je,

aby to pomohlo Arleně,. Já jsem ochotna udělat pro ni... udělat

všecko na světě - - jen když jí to pomůže.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „Teď vás zavezu na parkoviště u mé

kanceláře. Vy přesednete do svého vozu a pojedete domů. Co

nevidět se tam za vámi přihrnou reportéři. Tak jeďte rovnou domů a

upravte se pro fotografy. Chtěl bych, abyste na snímcích vypadala

dobře.“

„Štědře a kolenatě?“ otázala se.

„V rozumných mezích ano,“ řekl Mason. „Dohlédnete na

fotoreportéry, aby to nepřehnali.“

KAPITOLA OSMÁ

V kanceláři čekal na Masona Paul Drake.

„Policie sebrala Arlenu Ferrisovou,“ řekl Drake.

„Kde ji našli?“ otázal se Mason.

„V Santa Monica, v bytě nějaké její kamarádky.“

„Jak jí přišli na stopu?“ zeptal se Mason. „Kdo jim dal do pera,

aby se po ní rozhlíželi v Santa Monica?“

„Nevím - ale patrně probírali jednu její známou po druhé.“

Mason se obrátil ke Delle Streetové: „Zavolejte mi, prosím,

není-li tam, promluvím s jeho prvním náměstkem.“

„Zásadně raději ke kovářovi, že ano,“ poznamenal Drake.

„Zásadně raději ke kovářovi,“ řekl Mason.

Přihlížel, jak Della Streetová sjednává spojení prostřednictvím

domácí ústředny ve vedlejší kanceláři. Po chvíli, když Della

Streetová přikývla a řekla: „Státní zástupce přijde k telefonu,“

Mason vzal sluchátko.

„Dobrý den, Burgre,“ řekl Mason.

Hlas Hamiltona Burgera zněl opatrně: „Dobrý den, pane

Masone, čím vám mohu posloužit?“

„Policie sebrala nějakou moji klientku, jistou Arlenu

Ferrisovou.“

„Ano,“ řekl Hamilton Burger. „Slečna Ferrisová má být

vyslechnuta v souvislosti s vraždou, jejíž obětí se stal- Loring

Lamont.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „Je to moje klientka. Budete-li ji

vyslýchat, chci být u toho.“

„Nemám v úmyslu ji vyslýchat. Někdo z mého úřadu snad bude

přítomen, ale výslech samotný povede policie.“

„Můj pocit blaha nezná mezí,“ řekl Mason. „Nicméně, aby bylo

jasno: jakmile ji přivezou, chci s ní mluvit.“

Burger řekl: „Neobrátil jste se se svým steskem na správnou

adresu, Masone. Dohodněte se s policií. Znáte jejich praxi stejně

dobře jako já. Patrně ji už podrobně vyslechli a v době, kdy jí

dodají do vyšetřovací vazby, bude výslech skončen a uzavřen.“

Mason řekl: „Nám oběma by uspořilo hromadu nepříjemností,

kdyby váš úřad vzkázal policii několik slov spasitelného poučení.

Trvám na svém právu obhájce a chci Ferrisovou navštívit okamžitě,

jakmile k vám bude dopravena

- bez ohledu na to, zda po formální stránce jde o zadržení, o

zajištění nebo o zatčení.“

„A proč se o tom nedohadujete s policií?“

„Dohaduji se o tom s vámi,“ řekl Mason. „S vaší pomocí mohu

svého cíle dosáhnout po dobrém a v tichosti. Bez vašeho přispění to

nepůjde jinak než s kraválem.“

„Jaký druh kraválu máte na mysli?“ otázal se Burger.

„Stížnost do porušení ústavy spáchaného porušením ústavních

práv občanských,“ řekl Mason, „a vy ,i já s tím budeme mít spoustu

zbytečného běhání.“

Hamilton Burger chvíli přemýšlel a pak řekl: „Jsem si jist, že se

nesetkáte s žádnými překážkami, budete-li chtít se slečnou

Ferrisovou promluvit, jakmile sem bude dodána - arci za

předpokladu, že jste její obhájce.“

„Jsem její obhájce.“

„Dobrá. Dovolte tedy, abych se vás na něco zeptal. Já ten

případ náhodou osobně tak trochu znám. Když se dozvěděla, že

Loríng Lamont byl zavražděn, proč nešla na policii a proč neřekla,

že byla kritického večera s Lamontem ve vile, tedy na místě, kde

došlo k vraždě? Proč to policii neřekla, když je nevinná?“

„Tohle,“ řekl Mason, „nás přivádí k zajímavému problému: kdy

se Arlena Ferrisová dozvěděla, že Loring Lamont byl zavražděn?“

„Odpovídáte na mou otázku tím, že mi kladete otázku,“ řekl

Burger.

„Nevidím jiný způsob, jak za dané situace postupovat.“

Burger řekl: „Povím vám několik upřímných slov, Masone. Je-

li nevinná, nechceme ji vláčet novinami ani ji stavět před porotu,

Je-li vinná, pak ovšem vzneseme obžalobu a postavíme ji před

porotní soud - ledaže byste uznal za vhodnější, aby nadiktovala do

protokolu přiznání viny a uspořila si přelíčení. A když to byla

sebeobrana, je nejvyšší čas, aby se s tím vytasila.“

Mason řekl: „Prodiskutuji to se svou klientkou.“

„Nepochybuji,“ řekl Burger, „že jste to se svou klientkou

prodiskutoval už alespoň tucetkrát.“

„Nestačil byste se divit,“ odpověděl mu Mason.

„Dobrá, dobrá,“ řekl Burger nakvašeně- „Budete moci s

Ferrisovou promluvit, jakmile sem bude dopravena. Ale nemyslím,

že ji policie sem dopraví dřív, než se jí detektivové důkladně

vyptají.“

„To mi vůbec nevadí,“ řekl Mason. „Nemýlím se, když

předpokládám, že jste osobně obeznámen s podrobnostmi

případu?“

„Obeznamuji se s nimi. Lamontovi jsou velmi významná

rodina A případ Loringa Lamonta není něco jako nějaká hospodská

rvačka se smrtelným výsledkem,“

„Oukej,“ zakončil Mason hovor se státním zástupcem

Burgerem, „spoléhám na váš slib, že mi bude umožněno promluvit

s klientkou, jakmile bude u vás. Srdečně vám děkuji.“

Mason zavěsil telefon a obrátil se k Drakovi: „Máte něco

nového?“

„Pár podrobností,“ odpověděl Drake. „Loring Lamont jel do

vily s nějakým děvčetem. V kuchyni vily si ukuchtili sázená vejce

na šunce, pak si sedli a jedli a přikusovali k tomu slané suchary.

Lamont byl usmrcen za několik minut poté, co dojedl.“

„Oba jedli?“

„Oba jedli.“

Mason překvapeně svraštil čelo a zadumal se.

„Co jste zjistil ohledně té vily, Draku?“

„Jenom to, že patří Lamontovým železárnám a že tam firma

pořádá konference a společenské podniky.“

„Mají tam nějakého domovníka nebo správce?“

„Ano. O úklid se stará nějaká paní, která bydlí v domku při

okresní silnici, asi sedm kilometrů od vily.“

„Jak se jmenuje?“

„Sadie Richmondová. Je to vdova.“

„Co dalšího mi můžete říct o místě činu?“

„Celý pozemek je kolem dokola ohrazený plotem ze silné ho

drátěného pletiva. Plot je vysoký přes tři metry a je nahoře

vylepšen ostnatým drátem. Dovnitř se dostanete buď branou, nebo

vůbec ne. Brána je stále zamčená. Na to si dávají dobrý pozor,

protože mezi bránou a vchodem do vily je plovací bazén a nechtějí

nést odpovědnost, kdyby někdo zabloudil na parcelu, škobrtl do

bazénu a utopil se.“

„K vile tedy není možno zajet jinudy, než po soukromé cestě a

bránou?“

„Tak jest.“

„Nejsou tam žádná zadní vrátka? Není tam vůbec žádný zadní

nebo postranní vchod?“

„Nic takového tam není.“

„A jak se tam dostává Sadie Richmondová? A jaké jsou její

povinnosti?“

„Má klíč od visacího zámku u brány. Jezdí tam každý den

dopoledne, obyčejně mezi desátou a dvanáctou a uklidí.

Občas tam nějaká parta po sobě nechá špinavé sklenice a talíře

a celkové boží dopuštění. Tak paní Richmondová umyje nádobí a

uklidí pokoje.

Také tam mají dvě ložnice, kde tu a tam přespí někdo z vedení

oceláren nebo host firmy. V takovém případě Sádie Richmondová

ráno vymění ložní prádlo, aby postele byly vždycky připravené pro

nové hosty. Odpoledne přichází nějaký muž a poklidí bezprostřední

okolí vily. Potom mají Lamontovi předplacený servis pro plovací

bazén. Bazén je totiž elektricky vytápěný, a automatický regulátor

udržuje teplotu vody po celý rok ve stejné výši. Mechanik, který

pečuje o strojní zařízení bazénu, má rovněž klíč od brány.“

Mason se podíval na hodinky. „Kdy policie sebrala Arlenu

Ferrisovou, Draku?“

„Na minutu to nemohu říct, ale myslím, že tak asi před

hodinou.“

Mason se zamračil. „Patrně ji chňapli těsně po tom, co Magda

Elwoodová odešla z bytu. Pojďte, Draku, zajedeme si tam a

rozhlédneme se po té nemovitosti - po dějišti zlo

inu.“

„Nedostaneme se dovnitř,“ řekl Drake.

„Oč se chcete vsadit?“ otázal se Mason.

„Moment, moment, Masone, nepouštějme se do ničeho, z čeho

bychom mohli mít nějaké potahování.“

„Policie tam venku s pátráním už skoncovala, že ano?“

„Policie skoncovala, pak tam pustili reportéry, aby se mohli

podívat, a fotoreportéry, a teď je všechno zamčeno na dva západy a

nedostane se tam ani myš.“

„To se mi výborně hodí,“ řekl Mason. „Pojďte, vylákáme Sadie

Richmondovou z její nory. Adresu máte?“

Drake kývnutím hlavy přitakal.

„Oukej,“ řekl Mason. „Jedeme.“

„Chcete mě s sebou?“ otázala se Della Streetová.

Mason vteřinku přemýšlel, pak přikývl. „Pojeďte s námi,“ řekl.

„Ženské oko někdy postřehne, co by mužskému oku uniklo.“

„Co tam budete hledat?“ tázal se Drake.

„Kdybych to věděl,“ odpověděl Mason, „nemusel bych tam

jezdit. Tak už pojďte.“

Sjeli do přízemí, zašli na parkoviště, sedli do Masonova vozu a

vyjeli. Na místě, jež Drake označil, Mason odbočil z dálnice na

okresní silnici. Za chvíli řekl Drake: „Na příští křižovatce musíme

zahnout doprava. - Sadie Richmondová bydlí tamhle tím směrem.“

Mason se dal označeným směrem. „Jsme na místě,“ řekl po

chvíli Drake. Mason ubral plyn, zastavil před úpravným rodinným

domkem a řekl: „Tak aby mezi námi bylo jasno, Draku: bez klíče se

nedostaneme ani do vily, ani k vile?“

„Tak jest.“

„Ale těch klíčů od brány musí být hromada. Vedoucí úředníci

Lamontových' oceláren mají každý jeden, Sadie Richmondová má

jeden, firma, která obhospodařuje bazén, má další a zahradník má

také jeden.“

„Tak jest.“

„Jak se ten člověk jmenuje?“

„Otto Keswick.“

„Kde bydlí?“

„Ještě asi o kilometr dál po téhle cestě.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „Pojďme navštívit paní Richmondovou.“

Vystoupili z vozu, došli k domku a Mason zazvonil. Otevřela

jim třicátnice, postavy statné, ale nikoliv otylé, žena ladných

pohybů a dobře rostlá.

Mason se představil.

„Zajímám se o Lamontův případ,“ řekl.

„Už jste viděl někoho, kdo by se o to nezajímal?“ odpověděla

Sadie Richmondová s náznakem úsměvu.

„Už jste byla dnes ráno ve vile uklízet?“

„Policie nechtěla, aby se až na další uklízelo.“

„Byla jste tam dnes ráno?“

„Ne, ještě jsem tam nebyla. Detektivové mi řekli, abych

počkala až mně zatelefonují, že tam mohu jít. Pokud vím, hromadu

věcí odvezli.“

„A policie vám ještě netelefonovala?“

„Ale ano, asi před půl hodinou. Prý tam jsou se vším hotovi a

že tam už můžu.“

„Takže tam zajedete uklidit.“

„Ano.“

„A takhle nějakou výpomocnou sílu byste nepotřebovala?“

otázal se Mason.

Usmála se a potřásla hlavou.

Mason otevřel svou peněženku a vytáhl dvacetidolarovou

bankovku. Sadie Richmondová se podívala na bankovku, úsměv

zmizel a její tvář se změnila v nehybnou masku.

Neřekla nic.

Mason vytáhl druhou dvacetidolarovou bankovku, pak další a

potom ještě jednu. Uhladil je, pak je složil a ještě jednou je přeložil,

až z nich byl hutný balíček.

„My bychom vám vůbec nepřekáželi,“ sliboval Mason.

Sadie Richmondová se zase usmála, ale zase potřásla hlavou.

Mason řekl: „Podívejte se - z té vraždy je obviněna mladá žena

a já jsem její obhájce. Policie se o tu vilu už nezajímá, protože

detektivové všechny stopy už vyčetli. A já bych se s tím stavením

rád obeznámil, abych tu mladou ženu mohl hájit Inteligentně.

Nevím, kolik toho víte o soukromém životě mladého Lamonta,

ale to děvče sem bylo vlákáno a... a teď je obviněna z vraždy. Mohl

bych požádat soud o povolení k prohlídce vily a jistě bych je dostal

- ale stálo by to mnoho času. A můj čas jsou peníze.“

Podal paní Richmondové balíček bankovek. Chvíli váhala, pak

peníze přijala. „Nevím, co se dělo toho večera, kdy byla spáchána

vražda,“ řekla suše, „ale při ranních úklidech jsem tam občas viděla

věci... že...“

„Že...“ pobídl ji Mason, když paní Richmondová zaváhala.

„Už jsem toho řekla dost a víc už nepovím nic.“

„Nic?“ otázal se Mason.

„Nic. Ale můžete jít se mnou. Na to snad není žádný paragraf,

že ano?“

Mason řekl: „Pověděl jsem vám, že bych mohl získat soudní

příkaz, jenž by mi vymohl přístup do vily.“

„Ostatně byste nemusel nikomu říkat, že jsem vás tam

vpustila.“

„Umím mlčet jako hrob,“ řekl Mason.

„Dobrá,“ řekla Sadie Richmondová. „Já pojedu svým vozem a

vy jeďte ve svém. já pojedu napřed a odemknu bránu. Počítám, že

tam dnes budu mít spoustu práce.“

„Špinavé nádobí?“ otázal se Mason.

„To odvezla policie.“

„Odvezli všechno nádobí?“

„Všechno použité nádobí.“

„To vám i nám zjednoduší práci,“ řekl Mason. „Dobrá.

My sedneme do vozu a zajedeme na cestu. Tam počkáme až

vyjedete a potom pojedeme za vámi.“

Sadie Richmondová se objevila za volantem káry poněkud

otlučené a ne přemrštěně moderní. Dovedně vjela na vozovku a

šlápla na plyn. Neválcovaná vozovka byla dnes už načisto suchá,

takže se za zadními koly vozu zvedaly hřebénky hlíny. Mason se

držel těsně za autem Sadie Richmondové a sklo jeho vozu bylo za

chvíli kropenaté prachem.

„Mám dojem,“ řekl suše Drake, „že paní Richmondová není

placená od hodiny a že se jí cestovní doba do platu nezapočítává.

Koukejte, Masone, ta ženská jede jako čert.“

Mason, soustředěný na řízení a na udržování minimálního

bezpečnostního odstupu, neříkal nic a jen se zubil.

Konečně žena dupla na brzdu, vyskočila z vozu, odemkla velký

visací zámek, nechala ho viset na řetězu, otevřela vrata a vjela do

zahrady.

Mason ji následoval a zastavil s vozem za jejím autem.

Sadie Richmondová vyskočila, zavřela bránu a zamkla na

zámek.

„Máme nařízeno, aby brána byla vždycky zamčená,“ řekla.

„Máte u svého vozu dobré brzdy,“ poznamenal Drake.

Nechápavě se na něho podívala.

„Nemít tak dobré brzdy, byla byste se zastavila až dole na dně

bazénu.“

V její nehybné tváři se nepohnula ani brva. „Nemáme dovoleno

používat bazénu,“ řekla. Nasedla do vozu a zajela za dům, kde asi

bylo parkoviště.

„Pěkně vás usadila,“ řekla Della Streetová a zasmála se.

„Je to pozoruhodná ženská,“ souhlasil Drake. „Na první pohled

vypadá jako neviňátko, ale nechtěl bych s ní hrát poker.“

„Byla by opravdu s to shrábnout bank dvěma sedmami,“

poznamenal Mason, když vystoupil a obcházel vůz, aby Delle

Streetové otevřel dveře.

Della vyklouzla z vozu rovnýma - a také pohlednýma nohama

a otázala se Masona: „Mám vzít s sebou blok?“

„Raději ne,“ řekl Mason, „stačí nějaký zápisníček.“

„Ten mám v kabelce. Ale ve voze mám několik velkých

těsnopiseckých bloků.“

„Zápisník postačí,“ řekl Mason.

Sadie Richmondová, která vešla do domu zadním vchodem, se

objevila ve dveřích vily.

„Tak tady to máte,“ řekla.

Della Streetová, Perry Mason i Paul Drake vešli.

Mason se pozorně rozhlížel. Viděl bohatý interiér obývacího

pokoje a kuchyň dokonale vybavenou elektrickými sporáky,

spalovnou odpadků, automatem na mytí nádobí a sadami

zavěšených hrnců a pánví, jejichž měděná dna se leskla nad

sporáky.

„Je tu všechno, nač si člověk vzpomene,“ podotkl Mason,

„jen začít vařit.“

„Občas tu pořádají večírky,“ řekla Sadie Richmondová.

„Pan Jarvis P. Lamont, tedy pan Lamont-otec, je výborný

kuchař. Když pro své hosty peče maso na rožni, tak mě sem volají,

abych servírovala a myla nádobí.“

„Mají zde nějakou větší mrazírnu?“ otázal se Mason.

„Ne. Je zde jenom tahle chladnička. Když míní péct na rožni,

přivážejí si maso z města. Zde toho mnoho neskladují, leda trochu

šunky a hromadu vajíček. Někdy tu také mají menší zásobu slaniny.

Zásoby zde jsou jenom pro případ, že se nějaká porada protáhne -

aby si mohli ukuchtit něco na zub. Obědy nebo večeře se zde nevaří

- leda když pečou maso na rožni nad otevřeným ohněm.“

„Pan Lamont je dobrý kuchař?“

Sadie Richmondová si povzdechla. „Jak to už s pány kuchaři-

amatéry chodí. Dokáže ušpinit víc nádobí než tří opravdové

kuchařky dohromady.“

Della Streetová se zasmála.

Mason se zadíval na elipsovitou čáru na podlaze a na zlověstné

zrzavé skvrny. „Zde patrně bylá nalezena mrtvola?“

„Myslím, že ano,“ odpověděla Sadie Richmondová. „Vzkázali

ml, abych to vydrhla. Nevím, jestli starý Lamont míní dát mi za to

příplatek, ale vím určitě, že k mým pracov ním povinnostem

nepatří čištění podlah od krve z mrtvol.“

„Předpokládám, že jste také servírovala při večírcích, které zde

pořádal Lamont mladší,“ řekl Mason.

„Jeho večírky byly pořádány vždycky jen pro dva,“ odpo

věděla a stroze se odvrátila.

Mason kývl na Draka. Dali se do prohlížení vily a když Sadie

Richmondová neprotestovala, začali otevírat a zavírat zásuvky a

skříně.

„Šaty zde ve vile nemají žádné?“ otázal se Mason.

„Ne. Jarvis P. Lamont zde má nějaké montérky, které obléká,

když peče nad otevřeným ohněm. Pak tady nahoře na polici jsou

dvě zástěry, ale jinak tu mají jenom sportovní oblečení - šortky,

plavky a podobné. Dole u bazénu jsou šatny a tam je zásoba plavek

pro hosty.“

Mason přistoupil k něčemu, co vypadalo jako psací stůl.

„Jak se tohle sem dostalo?“ otázal se Mason.

„Nevím,“ odpověděla Sadie Richmondová. „Je to tu

odjakživa.“

„A je to psací stůl?“

„Je.“

„A píše u toho někdo?“

„Já tam psávám a vyřizuji běžné věci.“

„Co například?“

„Uschovávám tam účty, pokud je sama proplácím. Za praní

prádla a podobně.“

Mason nadzvedl a odklopil desku stolu, z jehož nitra se

automaticky vysunul malý psací pult. Nad ním se ukázala řada

otevřených přihrádek, jež Mason přelétl pohledem.

„Koukejme,“ řekl najednou, „copak je tohle?“

Paní Richmondová se podívala Masonovi přes rameno.

„Šeková knížka,“ řekla.

„Vaše?“

„Kdepak. Já žádnou nemám.“

„Je to šeková knížka Kalifornské všeobecné banky - a chybí z

ní jen čtyři nebo pět šeků.“

Mason se díval na evidenční útržky, na kupón, jež zbyly po

použitých šecích. „Jeden šek byl vystaven před týdnem na řad

nějaké autodílny - sedmdesát osm dolarů a padesát centů. Další byl

pro firmu Edicott Arms - šest set dvacet pět dolarů. Další šek: pět

stovek na jméno Orval Kingman. Ten šek pro Orvala Kingmana je

datován dnem... podívejte se, byl vystaven v den vraždy. A zde je

poslední záznam: zase pět set dolarů - a na kupónu není napsáno

nic víc než písmena ,O. K'.“

Mason přelétl sloupec vkladů a výplat. „Na konté zbývá dva

tisíce pět set sedmnáct dolarů a třicet centů.“

„Kde ta knížka byla?“ otázala se Sadie Richmondová.

„Zde v téhle přihrádce s ostatními papíry,“ řekl Mason a

rozložil po stole několik saldovaných účtů a několik účtů dosud

nezaplacených. Nezaplacený účet za servis bazénu byl označen

rukopisnou poznámkou „O. K.“. Stejně byl označen účet prádelny.

„Co je tohle?“

„To jsou účty nachystané k zaplacení,“ vysvětlovala Sadie

Richmondová. „Když sem přijede někdo z Lamontů, vezme je s

sebou a postará se, aby byly vyrovnány.“

„A nač je ta poznámka ,O. K.'?“

„To já tam připisuji, že účet je oukej a že má být zaplacen.“

„A co je s tím kupónem za poslední šek? Tam jste také připsala

O. K.?“

Potřásla hlavou a řekla: „Pokud jde o Šeky není mou věcí,

abych rozhodovala, jsou-li oukej nebo ne.“

„To jsem si také myslel.“

„Tak proč jste se mně na to ptal?“

„Ptal jsem se vás jenom proto, že jste ta ,O. K.' připsala na účty

a chtěl jsem tedy vědět, zda jste to připsala také na kupón šeku.“

„Tak teď to víte,“ řekla. Najednou se zamračila a dodala

strohým hlasem: „Chtěl jste se sem dostat, abyste se mohl

porozhlédnout po místnostech. Místnosti jste viděl - a o tom, že

byste mohl otvírat zásuvky a prohlížet psací stůl a papíry, o tom

nebyla žádná řeč.“

„Chtěli jsme se zde porozhlédnout,“ odpověděl Mason,

„abychom se obeznámili s ...“

„Toho účelu jste dosáhli. Už víte, jak to zde vypadá.“

Mason řekl konejšivým hlasem: „Pokud vím, byl Loring

Lamont bodnut řeznickým nožem. Snad byste nám mohla povědět,

zda takový nůž v kuchyni chybí, nebo ...“

„Nemohla bych vám povědět vůbec nic,“ řekla, „a také vám už

vůbec nic nepovím. Chtěl jste se sem dostat a dostal jste se sem. A

čím víc o tom přemýšlím, tím jasněji vidím, že si koleduju o

vyhazov z dobrého místa. Jestli se někdo dozví, že jsem vás sem

pustila, je se mnou konec. Pojďte, pojďte - už ať jste venku.“

Energickými kroky pochodovala ke dveřím.

Jakmile byla obrácena zády, strčil Mason šekovou knížku do

vnitřní kapsy svého saka. „Dobrá, dobrá,“ řekl, „máte-li pocit, že

riskujete své zaměstnání... to bychom si rozhodně nechtěli vzít na

svědomí.“

„Já vám jdu odemknout bránu,“ řekla, „a jakmile budete

venku, zase ji za vámi zamknu. Mám dojem, že by pan Lamont

nebyl moc rád, kdyby věděl, že jsem vás sem pustila. Ale co bych

mluvila o dojmech - já určitě vím, že by byl moc nerad.“

Sadie Richmondová vypochodovala ze dveří na verandu a pak

zamířila k výjezdu. Tam vytáhla z kabelky klíč, odemkla visací

zámek, otevřela bránu a čekala.

„Je zvláštní,“ řekl Mason, když sedali do vozu, „jak náhle se

její postoj vůči nám změnil.“

„Čekal jsem, brzo-li přestane štěkat a začne kousat,“ řekl

Drake.

„Nemůžete jí nic zazlívat,“ namítala Della Streetová. „Já

osobně si myslím, že jí těch osmdesát dolarů zamotalo hlavu. Řekla

si, že to riskne. Ale potom jí začalo svítat, že by z toho mohla mít

těžké nepříjemnosti a tak ...“

Mason nastartoval. „Obrat v jejím chování přivodila ta šeková

knížka,“ řekl.

„Ano,“ souhlasila Della Streetová. „Najednou si uvědomila, že

jste objevil nějaký nový důkaz, kterého snad použijete. A že se lidé

potom budou ptát, jak jste k tomu přišel.“

„Kde je můj fotoaparát?“ otázal se Mason.

„Malá kamera je ve skříňce palubní desky.“

„Máme s sebou také objektiv na mikrofotograf ování?“

„Jeden je v brašničce aparátu,“ odpověděla Della Streetová.

„Budete ho potřebovat?“

„Jistota je jistota,“ řekl Mason.

Mason podržel šekovou knížku do slunečního světla. „Nasaďte

ten objektiv, Dello. Stačí nám setina vteřiny, a ... jenom prosím vás

dejte pozor, aby to bylo dobře zaostřené.“

Della Streetová připravila aparát.

„Tak pojeďte, pojeďte,“ ozval se od brány hlas Sadie

Richmondové. „Nemíním tady stát do večera!“

Mason vystrčil šekovou knížku znovu z okna auta do slunce.

Della Streetová podržela aparát asi decimetr od šekové knížky a

mačkala spoušť, zatím co Mason obracel jeden kupón po druhém.

„Hotovo?“ otázal se Mason.

„Hotovo,“ řekla Della Streetová.

Sadie Richmondová se prudce odlepila od brány a blížila se

dlouhými energickými kroky k autu. „Tak co?“ volala.

„Řekla jsem vám, abyste odsud zmizeli. Nechci, aby vás zde

někdo nachytal. A pobyli jste si tady až až.“

„Plně chápeme vaši situaci, paní Richmondová,“ odpověděl za

všechny Mason. „A mimochodem - zde je šeková knížka, kterou

jsem si chtěl ještě jednou prohlédnout, a kterou jsem vám nestačil

dát, když jste se náhle rozhodla, že půjdete otevřít bránu. Uděláte

dobře, když tu knížku vrátíte na původní místo.“

„Neměli jste žádné právo vůbec ji odnášet.“

„My jsme jí také neodnesli,“ řekl Mason. „Naopak - smím-li

vám poradit, upozorněte na tu šekovou knížku policii. Myslím, že

poslouží jako důkaz.“

„Jako důkaz čeho?“

„To nevím,“ řekl a Sadie Richmondová doslova vyškubla

Masonovi šekovou knížku z ruky.

„A teď už konečně jeďte,“ zasykla.

Mason smekl klobouk. „Děkuji vám velmi srdečně.“

„Nemáte zač,“ odsekla.

Advokát zasunul rychlost a vyjel ze zahrady. Sadie

Richmondová za autem práskla vraty a zacvakla visací zámek.

„A teď, Draku,“ řekl Mason, „je na vás, abyste zjistil za prvé,

zda ta šeková knížka patřila Loringu Lamontovi a za druhé, kdo je

Orval Kingman.“

„Myslíte, že šeková knížka opravdu patřila Loringu

Lamontovi?“ tázal se Drake. „Z toho, jak se ta Richmondová

chovala, jsem spíše nabyl dojem, že knížka snad patří jí samotné. Je

docela možné, že má bankovní účet a že nechce, aby o tom někdo

věděl.“

„Ani to není vyloučené,“ připustil Mason, „ale jedno je jisté:

šek pro Orvala Kingmana byl datován v den vraždy.

A teprve poté, co byl vystaven šek pro Orvala, vystavil někdo

další šek - neznámo pro koho. Je docela možné, že šek zněl na

doručitele, s poznámkou ,k výplatě v hotovosti´. A je přece jen

divné a zvláštní, že Sadie Richmondová parafovala účty písmenami

,O. K.' a že někdo parafoval písmenami ,O. K.´ kupón záhadného

šeku na pět set dolarů. Jestli se ukáže, že šeková knížka patřila

Loringu Lamontovi, bude to cenná stopa.“

„Jak a kterak?“ otázal se Drake. „Možná, že Loring Lamont

nechával knížku ve vile, v psacím stole, a že ...“

„Vyloučeno, Draku - totiž, chci říct: nemyslím, že váš

předpoklad je správný. Tu knížku mu někdo musel vytáhnout z

kapsy. Uvažte, že šeky byly vystaveny průběhem čtyř nebo pěti

dnů. Jeden šek zřejmě představuje úhradu nájemného za garáž.

Druhým šekem Lamont patrně platil nájemné za svůj byt. Z toho

soudím, že Lamont nosil šekovou knížku u sebe. Není přece

pravděpodobné, že by jezdil z města na venkovské sídlo pokaždé,

když potřeboval vystavit šek, aby zaplatil servis pro vůz nebo

činži.“

„Dejme tomu, že šeková knížka patří někomu jinému.“

„V tom případě,“ trval na svém Mason, „patří někomu, kdo

bydlí v některém z přepychových činžáků, které staví a pronajímá

firma Endicott Arms.“

„Tak či onak,“ řekla Della Streetová, „máme novou stopu.“

„Kam nás má dovést?“ otázal se Drake.

„Právě to,“ řekl Mason, „je otázka, která mne velmi zajímá.

Dejte se do toho, Draku. Já si pojedu promluvit s naší klientkou.

Uvidíme, zda Arlena Ferrisová je s to podat nám nějaké užitečné

Informace.“..

KAPITOLA DEVÁTÁ

Mason seděl v hovorně vyhrazené obhájcům a díval se

zamyšleně na Arlenu Ferrisovou. „Řekla jste mi opravdu všechno?“

otázal se jí.

„Všechno - do posledního puntíku,“ odpověděla.

Mason řekl: „Státní zastupitelství na vás podává obžalobu.

Úředníci se tam tváří velmi sebejistě. Vypadá to, jako by měli v

rezervě nějaké důkazy, o kterých nevím.“

„Ani já nevím, co by to mohlo být. Já jenom vím, že jsem ho

nezabila.“ Po vteřině odmlky dodala prudce: „A chvílemi toho

lituji, že jsem ho nezabila. Kdybych byla měla po ruce nůž...“

„Ale, ale,“ přerušil ji Mason. „Takové řeči nesmíte vést. -

A vy jste celý příběh vypověděla na policii?“

„Ano. Asi jsem to neměla dělat, ale ten poručík Tragg z odboru

pro vyšetřování vražd byl takový slušný a milý a otcovský, a bylo

na něm vidět - tedy opravdu na něm bylo vidět, že dělá co může,

aby mě nemusel zatknout a že mě nechce zatknout. Jenom chtěl,

abych mu celou věc vysvětlila, jestli mohu ...“

„Ano - to znám,“ řekl Mason. „To patří k policejním trikům. A

vy jste mu tedy všechno vysvětlila.“

„Ano.“

„Vy jste mu pověděla všechno.“

„Ano, všechno jsem mu pověděla.“

Mason zamyšleně svraštil čelo. „Co se stalo, stalo se,“ řekl, „a

teď dávejte dobrý pozor: za několik dní se bude ve vaší věci konat

před soudem takzvané předběžné přelíčení. Podle našeho trestního

práva účelem předběžného přelíčení není zjišťovat, zda se někdo

dopustil trestného

inu. Účelem je toliko zjistit, zda vůbec existují nějaké

postačující důvody, abyste byla držena ve vazbě a abyste byla

obžalována a postavena před porotu. Nicméně máme i za

předběžného řízení právo vést svědky. Z takových svědectví

zpravidla nic nekouká, ale všechny dohromady nám to poskytuje

jednu výhodu, totiž umožní nám to odhadnout, co míní dělat státní

zastupitelství, případně, jaké důkazy na nás chystá.

Jsou věci, o nichž víme, že se staly. Loring Lamont se musel

vrátit do vily a musel tu šunkovou omeletu sníst skoro okamžitě.“

„Proč říkáte ,skoro okamžitě?“

„Protože,“ odpověděl Mason, „vychladlá šunková omeleta je

velmi pochybná pochoutka. A vy si přece jste jistá, že na stole byly

dva talíře a na každém půlka šunkové omelety?“

„Ano. Sama jsem je dala na stůl...“

„V tom případě tedy musel ve vile pobýt ještě někdo, kdo snědl

druhou polovinu omelety,“ řekl Mason. „A ten někdo tam musel

být, nebo musel přibýt do několika málo minut poté, co jste

tamodtud utekla... Kolik vozů jste potkala na soukromé cestě?“

„Nepotkala jsem ani jediný vůz - ani na soukromé cestě, ani na

okresní silnici. Teprve na dálnici jsem viděla auta.“

„Dobře se rozpomeňte,“ řekl Mason. „Je to velmi důležité.

Jste si zcela jista? Jak to vidím, musela jste prostě potkat

nějaký vůz, jedoucí směrem k vile, a ...“

Prudce potřásla hlavou. „Ne - vím zcela určitě, že jsem žádný

vůz nepotkala - že tam žádný vůz nebyl.“

Mason svraštil čelo a usilovně přemýšlel. Za chvíli řekl:

„Tak přejdeme k dalšímu bodu. Podle toho, co jste mi

vyprávěla, nastala v Lamontově chování pozoruhodná změna ihned

poté, co skončil poslední telefonní hovor. Předtím to hrál na

celovečerní něžný program v útulném prostředí - a pak náhle začal

surovět.“

„A jak!“

„Jeho taktiku zřejmě změnilo něco, co se dozvěděl po

telefonu,“ řekl Mason. „Najednou věděl, že na dlouhé námluvy

nebude mít kdy. Všechno nasvědčuje tomu, že se mu po telefonu

ohlásila nějaká návštěva. Nezaslechla jste z hovoru nic, co by nám

naznačilo, kdo k němu chtěl přijet?“

Arlena Ferrisová potřásla hlavou: „Nevěnovala jsem té

konverzaci žádnou zvláštní pozornost. Lamont toho ostatně mnoho

nenamluvil - alespoň ne, pokud mluvil z kuchyně. Co říkal do

aparátu po druhé lince, to vůbec nevím.“

„Něco do telefonu říkat musel, to je jisté,“ pokračoval Mason.

„Už sama skutečnost, že odešel do obývacího pokoje, nasvědčuje

tomu, že chtěl něco říct, ale že nechtěl mluvit před vámi. Co říkal,

když v kuchyni zvedl sluchátko? Nedalo by se z toho poznat, kdo

že ho volal? A s kým mluvil?“

Arlena Ferrisová potřásla hlavou.

„Nikoho neoslovil jménem?“

„Ne. Vím zcela určitě, že nikoho nejmenoval.“

„Nevíte ani, zda na druhém konci drátu byl muž nebo žena?

Někdy to lze odhadnout podle tónu konverzace nebo podle námětu

hovoru.“

„Ne, nevím ... ačkoliv něco přece vím. Měla jsem dojem, že s

tím volajícím - nebo s tou volající - souhlasí. Neznělo to, jako by

se přel nebo hádal.“

„Z čeho usuzujete, že souhlasil?“

„Řekl několikrát ,dobrá, dobrá.“

„Víc toho neřekl? Jenom říkal dobrá, dobrá'?“

„Ano. A také si pamatuji, že několikrát řekl ,oukej'. Říkal

cosi...“

Mason se prudce napřímil a zvedl hlavu: „Okamžik!“ řekl

úsečně. „Snažte se vybavit si přesně, kdy a v jaké spojitosti říkal

to ,oukej.“

„Tak tedy napřed řekl ,haló' a potom řekl ,brej večer - víte, jak

říkáme někomu, koho dobře známe, a pak řekl, že něco je ,oukej' a

potom řekl .dobrá' nebo něco podobného. Já si to nemohu přesně

vybavit, pane Masone, ale určitě vím, že říkal ,oukej' a myslím, že

jednou také řekl, dobrá, oukej'. Pamatuju se na to zřetelně, protože

se mi zdálo divné, že s jednou věcí v jedné větě dvakrát souhlasil.“

„V tom případě ovšem,“ řekl Mason vzrušen, „to ,oukej' také

mohla být přezdívka osoby, s níž Lamont hovořil.

Snad to je někdo, jehož jméno a příjmení začínají písmenamí

O. a K.“

„Ano, ano,“ připustila Arlena Ferrisová, „to by mohlo být.

Tím by se také vysvětlil ten zdánlivě zbytečný dvojnásobný

souhlas.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „Nikomu se o tom slovem nezmiňujte. A

neztrácejte hlavu a neklesejte na mysli. - Uděláme pro vás

všechno, co je v našich silách. A pokud jde o další výslechy a

vypovídání - s tím je konec. Vypověděla jste všechno, co víte. Už

nikomu na žádné otázky neodpovídejte a zejména neříkejte nikomu

nic o tom telefonním hovoru, ani o tom ,O. K.'. Prostě držte jazyk

za zuby.“

Mason povstal.

„Mrzí mě, že se nepamatuju na víc, pane Masone. Já ...víte, já

byla od malička cepovaná, že není slušné naslouchat, když mezi

sebou hovoří jiní lidé - však víte, jak to chodí. - Asi bych nevěděla

ani to málo, co vím, nebýt toho, že na stole byla večeře a já ... já

byla na ty šunkové omelety tuze pyšná a chtěla jsem, aby je jedl,

dokud jsou teplé. Šunková omeleta rychle chladne, a když je

jednou vlažná, je už protivná a...“

„Rozumím,“ řekl Mason, „ale teď už si tím nelamte hlavu.

Veškeré lámání hlavy obstarávám od nynějška za vás já.

Patrně se uvidíme až v soudní síni. A vy do té doby buďte

zticha a dobré mysli.“

Mason opustil hovornu a pospíšil do své kanceláře.

„Je něco nového?“ otázala se ho Della Streetová.

„Je - a dokonce hromada,“ řekl Mason. „Potřebuji informace o

Orvalu Kingmanovi. A dal už o sobě vědět Drake?“

„Ještě ne. Vzkázal, že ... ale ... tady ho máme,“ odpověděla

Della Streetová, když od vedlejšího vchodu do kanceláře zaznělo

kódové zaťukání.

„Dobře, že jste přišel, Draku,“ řekl Mason, když Della

Streetová detektivu odemkla a otevřela. „Mám zde něco pro vás.

Ten šek, po kterém v knížce zbyl kupón s písmenami ,O. K.' může

být zatraceně důležitý. To ,O. K.' snad není to, co jsme si původně

mysleli. Snad to neznamená schvalovací formuli ,oukej'. Je docela

možné, že O. K. jsou začáteční písmena osoby, pro kterou šek byl

vystaven. Předchozí šek byl přece určen nějakému neznámému

nebo záhadnému Orvalu Kingmanovi a ...“

„Orval Kingman,“ přerušil ho Drake, „už není ani neznámý, ani

záhadný. Našli jsme ho. Je to majitel dostihové sázkové kanceláře.“

Perry Mason tázavě nadzvedl obočí.

„Je to majitel velmi nóbl sázkové kanceláře,“ řekl Drake,

„a pranic bych se nedivil, kdyby mu Loring Lamont byl dal

vydělat pěkné peníze.“

„To by vysvětlilo mnoho nejasných okolností,“ řekl Mason.

„Okamžik, okamžik,“ ozvala se Della Streetová a otevřela svůj

zápisník. „Máme zde ještě jednoho O. K.“

„Koho myslíte?“ otázal se Perry Mason.

„Ottu Keswicka, zahradníka, který také poklízí dvůr.“

Mason prudce zvedl hlavu a přimhouřil oči. „Tak jest!“ řekl.

„Co víte o Ottovi Keswickovi, Draku? Našli jste něco?“

„Dostal jsem o něm hlášku,“ řekl Dra ke. „Osobně jsem se s

ním nesetkal, ale jedno vám mohu povědět: Je na svobodě jenom

proto, že mu byl podmíněně odpuštěn zbytek trestu.“

„Panenko skákavá,“ řekl Mason. „A zač byl v lapáku?“

„Za vydírání,“ řekl Drake.

Mason se obrátil k Delle Streetové: „Postarejte se o to, aby

filmy s těmi šeky byly ihned vyvolány a ...“

„Právě se tak děje,“ odpověděla Della Streetová. „Objednala

jsem také zvětšeniny a sjednala jsem schůzku s grafologem.

Možná, že nám bude moci říct, zda to O. K. napsal vlastnoručně

Loring Lamont.“

„Jaké jsou vyhlídky, že se grafolog bude moct vyjádřit?“ otázal

se Mason.

„Docela slušné,“ řekla Della Streetová, „za předpokladu, že

tomu znalci písma seženeme srovnávací materiál, nějaké O. K.,

které Loring Lamont zaručeně napsal vlastní rukou.

Jestli se nám to nepodaří, nemáme si prý dělat velké naděje.

Grafolog nám asi poví, zda slova na ostatních kupónech psal

Loring Lamont. Ale pokud jde o posouzení toho ojedinělého O. K.

- to závisí na tom, bude-li znalec mít k dispozici nějaké jiné O. K.,

které Loring Lamont napsal nesporně.“

Mason pokýval hlavou a řekl: „Jistě najdeme nějaké účty, které

písmenami O. K. schválila Sadie Richmondová -takže znalec bude

v krajním případě s to nám alespoň říct, že to záhadné O. K.

napsala nebo nenapsala Sadie Richmondová. Ale vzhledem k tomu,

že to byla šeková knížka Loringa Lamonta, je tu

devětadevadesátiprocentní pravděpodobnost, že to O. K. napsal

Loring Lamont.“

Mason se na chvíli odmlčel a zadumal. Pak řekl: „Draku,

zajeďte nebo pošlete někoho k pokladníkovi banky, kde Loring

Lamont měl běžný účet. Potřebuji vědět, jaký byl další osud toho

šeku.“

„Myslíte, že ho banka neproplatí?“

„Jsou tři možnosti.-Byl-li šek předložen před koncem

pokladních hodin toho dne, kdy Loring Lamont byl zabit, banka

šek proplatila. Byl-li šek předložen v době, kdy už bylo známo, že

Lamont byl zabit, banka šek neproplatila

- protože pohledávka na běžném účtu je za takové situace už

částí pozůstalosti, o níž rozhoduje soud. Je tu ovšem třetí

eventualita: že totiž šek byl předložen hned ráno, kdy Loring

Lamont sice už byl mrtev, ale kdy to ještě nebylo všeobecně

známo. Pokud vím, byla Lamontova mrtvola objevena až

odpoledne. Tak se do toho dejte, Draku.

Byl-li šek proplacen, budou ho v bance mít jako pokladní

doklad. V opačném případě si pokladník jistě zapamatoval člověka,

kterému odmítl vyplatit 500 dolarů.“

Drake přikývl. „Zařídím okamžitě.“

„A zatím,“ pokračoval Mason, „než budeme mít pohromadě

všechny ty informace, naskytne se nám patrně příležitost

vyslechnout v soudní síni svědky, které povede státní zastupitelství.

Tím způsobem alespoň zjistíme, co svědci vědí, - a také se ukáže,

jaké překvapení nám Hamilton Burger připravil.“

„Myslíte, že Burger má v ruce nějaké trumfy?“ otázal se Drake.

„Něco musí mít,“ řekl Mason, „sice by nevystupoval tak

sebejistě a nepospíchal by tolik s předběžným projednáním

obžaloby. Je to patrně nějaký důkaz, o kterém nic nevíme, ale

můžete se spolehnout, že je to něco, co Arleně Ferrisové zaručeně

neprospěje.“

Drake řekl: „Víte, Perry, já si pořád myslím, že by bylo

nejlepší, kdyby to Ferrisová zahrála na obranu své ženské cti.

Kdyby trvala na tom, že byla do vily vylákána a že Loring Lamont

na ni postavil boudu. Ten ořech, vytažený z jejího auta, je přece

důkaz za milión. Lamont ji vylákal do opuštěného stavení a jí

nezbyla než sebeobrana...“ .

„Sebeobrana s bodnou ránou v zádech útočníka?“

„Pravda, pravda - o to jsem si namlel hubu už jednou -“ uznal

Drake.

„A další potíž je v tom, že Ferrisová už příběh vylíčila policii.“

„Mohla by svou výpověď změnit,“ trval na svém Drake.

„Mohla by například říct, že na policii nevypověděla úplnou

pravdu, protože jí ty podrobnosti byly trapné.“

Masonova tvář nabyla tvrdosti žuly: „Cokoliv Arlena Ferrisová

vypoví, až bude svědčit, bude pravda, Draku. Nebude to žádná

verze, vymyšlená pro klamání soudu. Věřím, že pravda je zbraní

nejen nejsilnější, ale je v tomto případě i jedinou zbraní Arleny

Ferrisové. A v tomto smyslu ji také budu instruovat.“

„Dělejte, jak myslíte,“ odpověděl Drake. „Ale já vám řeknu, že

by to šlo i jinak. Arlena Ferrisová je krásná ženská - a pohledná

ženská kolínka jsou argument, který platí na každou porotu. Kdyby

je trochu ukázala a s nějakou tou slzičkou v oku si porotě

zanaříkala na darebáka, který ji vylákal z města - a dokázala to

vylákání tím, že Lamont vytáhl z jejího auta kus rozdělovače, -

řeknu vám, že by ji porota osvobodila, až by to hvízdlo.“

„Nebojte se,“ řekl Mason, „na ten kus rozdělovače

nezapomínám - ten uplatníme.“

„Ale nebude to mít žádný opravdovský švih, když v tom

nebude motiv dívky, bránící svou nevinnost, a tak podobně.“

„Já vím,“ řekl Mason, „ale zase zapomínáte na jedno: Ferrisová

vypověděla na policii, že se ani ona, ani Lamont večeře nedotkli -

a pitva ukázala, že Loring Lamont byl zabit do několika minut poté,

co požil šunku a vejce.“

Paul Drake si zhluboka povzdechl. „To už je asi můj zatracený

osud - že se vždycky někdo najde, kdo mi zkazí radost ze života.“..

KAPITOLA DESÁTÁ

Donald Enders Carson, mladý, energický a výbojný náměstek

státního zaástupce, povstal a řekl: „Nechať se líbí slavnému soudu -

toto jest předběžné projednání obžaloby v trestní věci státu

Kalifornie proti Arleně Ferrisové.

Státní zastupitelství jest připraveno. Obžalovaná i její obhájce

Perry Mason jsou přítomni zde v soudní síni a čas určený pro

předběžné projednání obžaloby nadešel.“

„Obžalovaná jest připravena,“ řekl Perry Mason.

„Zahajuji předběžné projednání obžaloby,“ řekl soudce

Carleton Bayton. „Nejprve budou vyslechnuti svědci obžaloby.

Pane státní zástupce, předvolejte svého prvního svědka.“

„Mým prvním svědkem bude doktor Harmon C. Draper, jenž

provedl pitvu zavražděného,“ oznámil Carson.

Dr. Draper předstoupil, byl vzat do přísahy, uvedl data, jež ho

kvalifikuji jako soudního lékaře a vypověděl, že prohlédl mrtvolu

Loringa Lamonta, že smrt byla způsobena bodnou ranou do zad, a

to nožem, jehož rukojeť vyčnívala ze zad mrtvého ještě v době, kdy

mrtvola byla dopravena do pitevny; že není s to určit dobu smrti

absolutně, to jest, v kolik hodin nastala; může však dobu smrti určit

velmi přesně ve Vstahu k jiné události, totiž: může prohlásit, že

smrt nastala do několika minut poté, co Loring Lamont požil

potravu, obsahující šunku s vejci. Mezi požitím potravy a mezi

smrtí uplynulo nejvýše dvacet, pravděpodobně však mnohem méně

minut, ale určitě ne více než dvacet minut. Smrt mohla nastat

kdykoliv po 19. hodině nebo před půlnocí dne 5. tohoto měsíce, ale

rozhodně do dvaceti minut po požití potravy a pravděpodobně do

pěti minut poté, co Loring Lamont začal jíst.

Státní zástupce Carson se obrátil k obhájci Masonovi: „Máte na

svědka nějaké otázky?“

„Vy osobně, doktore Drapere,“ otázal se Mason, „nemáte žádné

Informace o tom, kdy Loring Damont začal jíst?“

„Ne.“

„Smrt byla okamžitá?“

„Prakticky okamžitá.“

„Ačkoliv rána nožem byla zasazena do zad, není podle vašeho

názoru možné, že ránu zasadil někdo, kdo stál čelem k čelu Loringa

Lamonta?“

„Nedomnívám se, že tomu tak mohlo být.“

„Děkuji vám, doktore,“ řekl Mason. „Dalších otázek nemám.“

Carson se obrátil k soudci: „Omlouvám se, že jsem předvolal

doktora Drapera jako prvního svědka, tedy přednostně a mimo

obvyklé pořadí. Omlouvám se tím, že dr.

Draper je velmi zaneprázdněn jinými úředními povinnostmi a

proto jsem mu slíbil, že ho vyslechneme jako prvního. Nyní

přikročíme k obvyklé proceduře, tedy k důkaznímu řízení o místě

činu a o totožnosti mrtvoly.“

Státní zástupce Carson předvolal úředníka ze stavebního

referátu a fotografa, a předložil soudu mapy, nákresy, rysy, skici a

fotografické snímky místa činu i okolí. Pak řekl: „Zavolejte pana

Jiřího Quincy Alberta.“

„Nechať se líbí slavnému soudu,“ řekl Carson, „chtěl bych

pana Alberta použít jako svědka, jenž nám podá celkový obraz - a

z důvodů časové úspory ho použiji také jako svědka, jenž dosvědčí

totožnost mrtvoly.“

„Dobře,“ řekl soudce Bayton. „Snažme se, pánové, postupovat

tak rychle, jak jen možné. Je mi známo, že tento případ vyvolal ve

veřejnosti značnou pozornost, ale koneckonců toto je přece jen

pouhé předběžné projednání obžaloby!“

„Jaké je vaše zaměstnání, pane Alberte?“ otázal se státní

zástupce Carson.

„Jsem - a to již po mnoho let - správním ředitelem na

ústředním ředitelství Lamontových oceláren.“

„Kolik je vám roků?“

„Dvaatřicet.“

„Znal jste Loringa Lamonta, dokud byl živ?“

„Ano.“

„Kde je nyní?“

„Je mrtev.“

„Odkud to víte?“

„Viděl jsem jeho mrtvolu v márnici, a osvědčil jsem její

totožnost.“

„Kdo vás požádal, abyste to učinil?“

„Policie. Detektivové chtěli, aby někdo dosvědčil totožnost

mrtvého a dohodli jsme se - vzhledem k tomu, že pan Jarvis P.

Lamont, tedy otec, byl žalem tak zdrcen ...“

„To sem nepatří,“ přerušil ho Carson. „Vy jste tedy dosvědčil

totožnost mrtvého na dožádání policie?“

„Ano.“

„Učinil jste tak za porady, kterou jste měl s představiteli policie

a s šéfem státního zastupitelství, a to dne 6. tohoto měsíce večer?“

„Ano.“

„Policie vás předvolala, protože chtěla informace o určitých

okolnostech případu - a když už jste tam byl, nabídl jste, že

dosvědčíte totožnost mrtvoly v márnici?“

„Ano.“

„Znáte obžalovanou Arlenu Ferrisovou?“

„Ano.“

„Od kdy ji znáte?“

„Od doby, kdy nastoupila v Lamontových ocelárnách místo.“

„Jak je tomu dlouho?“

„Něco přes dva měsíce.“

„A nyní si prosím vybavte v paměti události, k nimž došlo

večer dne 5. tohoto měsíce. Bylo to pondělí. Vedl jste v tu dobu s

obžalovanou nějaký hovor?“

„Ano.“

„Kdy to bylo?“

„Večer, po skončení normální pracovní doby.“

„Oč v tom hovoru šlo? Co říkala obžalovaná?“

„Šlo o naléhavé obchodní záležitosti, které si vyžádaly práci

přes čas - totiž, nebylo přímo nezbytné, aby slečna Ferrisová

pracovala přes čas - já to po našich zaměstnancích požaduji jen

velmi málokdy, zejména proto ne, že veřejné mínění tomu jaksi tak

říkajíc nepřeje. A dnešní stenotypistky už nemají takový zájem na

práci jako kdysi ...“

„To sem nepatří,“ přerušil ho Carson. „Já se vás pouze ptám,

zda byla řeč o její práci přes čas.“

„Tedy - když skončila pracovní doba, to znamená, že

stenotypistky odešly a ...“

„V kolik u vás končí pracovní doba?“

„V 17 hodin.“

„A co se stalo potom?“

„Obžalovaná pokračovala ve své práci.“

„Mluvil jste s ní?“

„Ano, později.“

„Kdy to bylo, to ,později'? V kolik hodin?“

„Kolem půl šesté. Poděkoval jsem jí za to, že zůstala a

dokončila přidělenou práci. Řekla mi, že věděla, že čistopis

specifikace pro nabídkové řízení má odejít ještě večerní poštou, že

věděla, že je to důležitá věc, a proto že se, rozhodla zůstat a

elaborát dopsat.“

„V kolik hodin obžalovaná z kanceláře odešla?“

„Chvíli po půl šesté.“

„Byl tenkrát ještě někdo jiný v kanceláři?“

„Nikoliv - byli jsme tam jen obžalovaná a já.“

„Víte náhodou, jaké bylo onoho večera počasí?“

„Pršelo. Pršelo celý den.“

„Skončil jsem se svědkem,“ řekl státní zástupce Carson.

„Obhajoba má slovo.“

Mason se po několik vteřin zamyšleně díval na svědka a pak

řekl: „Pověděl jste nám, že obžalovaná pracovala u vaší firmy po

dobu zhruba dvou měsíců?“

„Ano.“

„Znal jste obžalovanou dříve, než přišla k vaší firmě?“

„Nikoliv.“

„Ve vašem podniku existuje osobní oddělení?“

„Ano.“

„A stenotypistky do kanceláří zpravidla přiděluje osobní

oddělení?“

„Tak jest.“

„Patří přijímání úřednic k vašim služebním povinnostem?“

„Nikoliv.“

„Ale máte pravomoc úřednice propouštět?“

„Ano, mám.“

„Pamatujete se na dobu, kdy obžalovaná začala u vaší firmy

pracovat?“

„Ano, pamatuji se na to velmi dobře.“

„Přidělilo vám ji - jako samostatnou stenotypistku - obvyklým

způsobem osobní oddělení firmy?“

„Nikoliv.“

„Obžalovaná nebyla napřed přijata pro společnou písárnu, jak

se to zpravidla děje?“

„Nikoliv. Byla přijata a dostala rovnou místo samostatné

stenotypistky na přímý příkaz Loringa Lamonta.“

Mason se na židli napřímil: „Chtěl jste tím říci, že se její přijetí

do služeb firmy obešlo bez obvyklých formalit?“

„Přesně to jsem tím chtěl říci.“

„Kdy přestala obžalovaná být zaměstnankyní Lamontových

oceláren?“

„Dne 6. tohoto měsíce jsem jí dal výpověď, protože ...“

„Odpovězte na mou otázku,“ přerušil ho Mason. „Zajímá mě

výhradně datum, kdy obžalovaná přestala být zaměstnankyní vaší

firmy.“

„Dne 6. tohoto měsíce.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „Výslech jménem obhajoby je skon

en.“

„Státní zastupitelství nemá kontrolních otázek,“ prohlásil

Carson.

„Povolejte svého dalšího svědka,“ nařídil soudce Carsonovi.

„Je to Jerome Henley,“ oznámil Carson.

Henley předstoupil, opakoval po zapisovateli formuli přísahy a

nadiktoval své jméno, adresu a povolání.

„Obracím vaši pozornost na pozdní večer dne 5. tohoto měsíce.

Bylo to pondělí,“ oslovil svědka náměstek státního zástupce

Carson. „Táži se vás, kde jste onoho večera byl.“

„Byl jsem ve svém bytě.“

„Kde je váš byt?“

„V čísle 9612 na Endicott Way.“

„To je Činžovní dům?“

„Ano.“

„Vy tam máte najatý byt?“

„Ano.“

„Jste ženatý nebo svobodný?“

„Svobodný.“

„V tom bytě bydlíte sám?“

„Ano, sám.“

„Znáte pana Loringa Lamonta - lépe řečeno, znal jste pana

Loringa Lamonta, dokud byl naživu?“

„Ano - totiž ... viděl jsem ho dost často, abych věděl, kdo to

je.“

„Znal jste jeho automobil?“

„Ano.“

„Pokud vím, měl pan Loríng Lamont najatý byt v témž domě,

kde bydlíte vy?“

„Tak jest.“

„A nyní se soustřeďme na večer dne 5. tohoto měsíce. Viděl jste

toho večera nebo té noci někoho v autu Loringa Lamonta?“

„Ano, viděl.“

„A víte, kdo byla ta osoba, kterou jste viděl?“

„Ano.“

„Kdo to byl?“

„Slečna Arlena Ferrisová, obžalovaná, která zde sedí.“

„A co obžalovaná onoho večera a v onu dobu dělala, že jste si jí

povšiml?“

„Právě přijela s autem pana Loringa Lamonta k chodníku a

zaparkovala vůz přesně před požární hydrant... totiž, moment, to

musím odvolat. Předpokládám, že přijela. Když jsem přicházel,

právě vystupovala z auta.“

„Kde byl vůz zaparkován?“

„Přesně před požárním hydrantem.“

„Poznal jste vůz?“

„Ano.“

„A poznal jste obžalovanou?“

„Ano.“

„Chováte ve své mysli jakékoliv, třebas nejmenší pochybnosti o

tom, že jste identifikoval správnou ženu?“

„Nikoliv, nemám nejmenších pochybností.“

„Obhajoba má slovo k otázkám,“ řekl Carson Masonovi.

„Pamatujete se, že jsem vás dne 7. tohoto měsíce navštívil ve

vašem obchodě?“

„Zajisté se pamatuji, pane Masone - a jak dobře!“

„Tenkrát mě doprovázela mladá žena, že ano?“

„Ano, doprovázela.“

„A vešel k vám do obchodu v téže době, kdy jsem tam byl, také

poručík Tragg z odboru pro vyšetřování vražd?“

„Ano, vešel tam.“

„A zeptal se vás, zda jste už někdy viděl ženu, která mě

doprovázela?“

„Ano, zeptal se mě.“

„A neprohlásil jste tenkrát a na místě, v přítomnosti poručíka

Tragga a v mé přítomnosti, že ta žena, jež byla se mnou, je

nesporně a beze všech pochybností ona žena, kterou jste tenkrát

viděl vystupovat z auta před domem, kde bydlíte?“

„Máte pravdu. Řekl jsem to tenkrát. Ale mýlil jsem se.“

„Nebyl obraz ženy, vystupující z auta, tenkrát ve vaší představě

jasnější a přesnější, než je dnes, po uplynutí další doby?“

„Nikoliv. - Je tomu právě opačně. Měl jsem zatím možnost

všechno si znova promyslet a uvědomuji si, že jsem byl tenkrát

doběhnut trikem.“

„Kdo vás doběhl nějakým trikem?“

„Vy a jakýsi soukromý detektiv, který mi ukázal fotografii

ženy, která byla s vámi, jisté Magdy Elwoodové. Okolnosti byly

takové, že jsem byl prostě nucen spojit ve své představě fotografii s

ženou, kterou jsem viděl vystupovat z auta. Síla sugesce byla

taková, že jsem se zmýlil, když jsem pak spatřil na vlastní oči ženu,

kterou jsem znal z té fotografie.“

„Ale tenkrát jste identifikoval Magdu Elwoodovou jako osobu,

Kterou jste viděl zaparkovat Loringův vůz před požární hydrant?“

„Opakuji, že jsem se stal obětí triku.“

„Identifikoval jste Magdu Elwoodovou?“

„Tedy ... ano.“

„Identifikoval jste ji absolutně?“

„Nevím, co míníte absolutní identifikací.“

„Řekl jste, že si jste naprosto jist?“

„Snad jsem to řekl.“

„Byl jste si tenkrát naprosto jistý?“

„Myslel jsem si to tenkrát.“

„Naprosto jistý?“

„Omylem jistý.“

„Ale jistý?“

„Tak tedy: ano.“

„A kolikátého to bylo, co jste někoho viděl parkovat Loringův

vůz?“

„Bylo to večer dne 5. tohoto měsíce.“

„Kolik bylo hodin?“

„To nemohu říct přesně.“

„Můžete to říct alespoň přibližně?“

„Ani to nemohu. Bezpečně jenom vím, že to bylo před půlnocí

- ale nic víc.“

„Odkud víte tak bezpečně, že to bylo před půlnocí?“

„Protože bufet, kde jsem vypil šálek kávy, o půlnoci zavírá.

Jinak nemohu čas určit. Hodinky jsem měl ve správce. Doma jsem

poslouchal desky a četl jsem a přitom jsem na gauči usnul. Jak

dlouho jsem spal, to vůbec nevím.

Když jsem se probudil, zašel jsem si na kávu. Když jsem se

vrátil domů, šel jsem spát - do postele. A o tom, kolik bylo hodin,

když jsem viděl zaparkovat auto, svědčit nebudu prostě proto, že to

nevím. Nemohu říct nic víc, než že to bylo dne pátého toho měsíce

někdy pozdě večer.

Mám dojem, že mohlo být kolem desáté, ale nevím to.

Prostě jsem měl pocit, že je nějak kolem desáté, jako bych byl

spal tři hodiny. To ovšem není žádný důkaz, žádné průkazné

kritérium. Patrně jsem usnul rovnou po večeři. Kolik bylo hodin,

prostě nevím.“

„Co dělala obžalovaná, když vystoupila z vozu?“

„Minutku postála na kraji chodníku, pak se obrátila, práskla

pravými dveřmi vozu, potom se obrátila a odešla směrem k nároží.“

„Ke kterému nároží?“

„K severnímu nároží.“

„Nemám dalších otázek,“ řekl Mason.

„Nemám kontrolních otázek,“ řekl Carson. „Mým dalším

svědkem je Tomáš Grimes.“

Grimes předstoupil, přísahal, nadiktoval zapisovateli své jméno

a adresu.

„Jste zaměstnán jako strážný na parkovišti zdejšího ředitelství

Lamontových oceláren?“ zahájil Carson výslech.

„Ano.“

„A vaší povinností je, kontrolovat vjíždějící a vyjíždějící

vozy?“

„Hlavně dáváme pozor na vozy, které na parkoviště vjíždějí, ale

vedeme v merku taky auta, co vyjíždějí, a vůbec co se děje.“

„Měl jste službu toho druhu také večer dne 5. tohoto měsíce?“

„Ano.“

„Znal jste Loringa Lamonta?“

„Ano, znal jsem ho od vidění.“

„Znal jste jeho automobil?“

„Ano.“

„A nyní se vás táži: viděl jste večer dne 5. tohoto měsíce

vyjíždět pana Loringa Lamonta z parkoviště, které jste hlídal?“

„Ano.“

„V kolik hodin to bylo?“

„Bylo přibližně 17 hodin 45.“

„Byl pan Loring Lamont ve voze sám?“

„Nebyl sám.“

„Kdo byl s ním?“

„Nějaká mladá žena.“

„Poznal byste tu mladou ženu?“

„Ano.“

„Je přítomna zde v soudní síni?“

„Ano.“

„Kde?“

„Tamhle sedí vedle pana Perryho Masona. Je to obžalovaná

Arlena Ferrisová.“

„Obhajoba má slovo,“ řekl Carson a lehce se uklonil Masonovi.

„Víte jistě, že v tom voze tenkrát byla žena, která zde dnes sedí

jako obžalovaná?“ otázal se Perry Mason.

„Vím to.“

„Pamatujete se, že vás policie dne 7. tohoto měsíce žádala,

abyste se podíval na jinou ženu?“

„Ano.“

„A neřekl jste, že v ní poznáváte ženu, kterou jste viděl v

automobilu Loringa Lamonta?“

„Nic takového jsem neřekl,“ ohradil se svědek prudce.

„Vůbec nic takového jsem neřekl. Pověděl jsem poručíku

Traggovi a pověděl jsem taky vám, že si nejsem jistý, že to je ona -

a taky to ona nebyla.“

„Kdypak jste přišel na to, že jde o jinou ženu?“

„Po tom, co jsem uviděl tu pravou.“

„Ta pravá - tím míníte obžalovanou?“

„Ano.“

„A předtím jste nikoho neoznačil za ženu, kterou jste viděl v

Lamontově autu?“

„Docela určitě jsem nikdy nic takového neřekl. Odmítl jsem to

dosvědčit poručíku Traggovi a odmítl jsem to dosvědčit i vám.“

„Tak jest,“ řekl Mason. „Pověděl jste poručíku Traggovi, že si

nejste jist?“

„Pověděl jsem mu, že si nejsem jistý.“

„A nebyl jste si jist?“

„Nebyl jsem si jistý, když jsem viděl slečnu Elwoodovou.

- Tenkrát jsem si nebyl jistý.“

„Po jak dlouhou dobu jste viděl tu ženu, která byla s Loringem

Lamontem v autu?“

„Po tu dobu, co projížděla bránou z parkoviště ven.“

„Jakou rychlostí ten vůz jel?“

„No - mohl dělat takových patnáct osmnáct kilometrů za

hodinu.“

„Pršelo v tu dobu?“

„Pršelo.“

„A vy jste byl ve své budce - pod střechou?“

„Ano.“

„A díval jste se oknem?“

„Ano.“

„Tak vy jste tu ženu viděl jen po tu dobu, co Loring Lamont jel

kolem toho okna. Jak široké je to okno?“

„No, tak zhruba myslím pětasedmdesát čísel - tři čtvrti metru.“

„Vy jste tedy viděl onu ženu jen po dobu, co se mihla rychlostí

patnáct kilometrů za hodinu kolem okna širokého tři čtvrti metru?“

„Ano.“

„A ta žena seděla na sedadle vlevo ve směru jízdy?“

„To teda ne. Pan Lamont řídil vůz. Ona seděla vpravo.“

„Viděl jste Loringa Lamonta?“

„Ano.“

„Víte určitě, že vůz řídil Loring Lamont?“

„Určitě.“

„Vy jste se mu nedíval do tváře?“

„Toť se ví, že jsem se mu díval do tváře.“

„Po jak dlouhou dobu?“

„Díval jsem se na něho dost dlouhou dobu, abych ho poznal.“

„Abyste ho poznal, aniž musel zastavit vůz - tedy za jízdy?“

„Ano.“

„A na ženu jste se podíval dřív, než jste poznal Loringa

Lamonta nebo až potom?“

„Až potom.“

„Na Loringa Lamonta jste se díval napřed?“

„Ano.“

„Tak se na to podívejme podrobněji,“ řekl Mason. „Míjel-li

Loring Lamont okno široké tři čtvrti metru rychlostí patnáct

kilometrů za hodinu, znamená to za prvé, že jel rychlostí 250 metrů

za minutu, čili 4,1 metru za vteřinu. Za druhé to znamená, že minul

vaše okno, široké 75 centimetrů, zhruba za jednu pětinu vteřiny.

Souhlasíte?“

„Já jsem to nepočítal.“

„Tak si vezměte kousek papíru a tužku,“ řekl Mason, „a

vypočítejte si to. My počkáme.“ Svědek vytáhl z kapsy notes a

tužku a začal násobit a dělit. Potom začal přikyvovat hlavou.

„Viděl jste tedy,“ řekl Mason, „lidi ve voze po dobu zhruba

jedné pětiny vteřiny?“

„Ano.“

„A průběhem té doby jste se napřed podíval na Loringa

Lamonta tak dlouho, abyste ho poznal?“

„Ano.“

„A teprve potom jste se tedy podíval na Lamontovu

spolucestující?“

„To je pravda.“

„Takže na Lamontovu spolucestující jste se díval ještě méně

než jednu pětinu vteřiny?“

„Už to tak bude.“

„A když jste sedmého tohoto měsíce viděl tu druhou ženu, řekl

jste, že si nejste jist? Je to tak?“

„Je to tak.“

„A nebyl jste si ani jist, že to není ta žena?“

„Neřekl jsem, že to není ona. Ale stejně jsem si nemyslel ...“

„Co jste tedy řekl?“

„Řekl jsem, že si nejsem jistý.“

„Že to není ona?“

„Já jsem řekl, že si nejsem jistý, že to ona je.“

„Vy jste si nebyl jist, že to ona není?“

„Ne, nebyl jsem si jistý.“

„Vy jste prostě řekl, že si nejste jistý ani tak, ani onak?“

„Jo. Tak jsem to taky myslil.“

„A potom, když jste spatřil fotografii obžalované a poté, co

vám poručík Tragg nebo někdo jiný od policie řekl, že snímek

ukazuje ženu, kterou jste viděl dne sedmého, - pak jste si už byl

jist?“

„Já jsem si dneska naprosto jistý, že obžalovaná je ta žena, co

jsem ji viděl v autu pana Loringa.“

„Tudíž,“ řekl s úsměvem Mason, „jste si nyní jist něčím, čím

jste si nebyl jist dne sedmého tohoto měsíce?“

„Já jsem obžalovanou dne sedmého neviděl.“

„Ale viděl iste jinou mladou ženu a řekl jste, že si nejste jist, že

to není ona?“

„Nebyl jsem si jistý.“

„Děkuji vám,“ řekl Mason. „To je všechno, co jsem chtěl

vědět.“

„Nemám kontrolních otázek,“ řekl Carson. „Mým dalším

svědkem je Otto Keswick.“

Keswick, statný, bystrý čtyřicátník širokých ramen a podsadité

postavy předstoupil, přísahal a vypověděl, že bydlí v podnájmu v

domku, jenž je vzdálen asi tři kilometry od vily, kde byla spáchána

vražda, že pracuje pro Lamontovy jako zahradník a údržbář, že

vlastní „obstarší i trochu potlučené“ auto, kterým jezdí do práce a z

práce, že nemá pevně stanovenou pracovní dobu, ale že je prostě

povinen udržovat dvůr a zahradu v bezvadném stavu; někdy že

pracuje až deset nebo dvanáct hodin denně a v jiné dny že třeba

dělá jen několik málo hodin.

Dále vypověděl, že dne šestého tohoto měsíce přijel k vile

kolem jedné hodiny odpoledne. Našel bránu zamknutou jako

obvykle visacím zámkem, od něhož má klíč. Že klí

em otevřel zámek, pak otevřel bránu, vjel autem na dvůr, zavřel

a zamkl za sebou bránu, jak mu bylo jednou provždy nakázáno,

potom chvíli kropil trávník a pak přistřihoval nějaké stromy; potom

si všiml, že dveře vedlejšího vchodu do vily jsou trochu

pootevřeny. Zašel ke dveřím a nahlédl dovnitř. Přitom zahlédl na

podlaze nohy nějakého ležícího muže. Proto vešel do vily zjistit,

kdo to je a co se děje. Tak objevil mrtvolu Loringa Lamonta.

Svědek vypověděl, že si dal dobrý pozor, aby se ničeho

nedotkl, že opatrně vycouval z místnosti - ale že pro jistotu zavřel

dveře vily; potom šel rovnou ke svému vozu, odemkl bránu, otevřel

bránu, zavřel a zamkl za sebou bránu a jel k domku Sadie

Richmondové; paní Richmondové hlásil, co ve vile viděl a paní

Richmondová zatelefonovala policii.

„Svědek je váš,“ řekl Carson Masonovi.

„Jak dlouho přede dnem vraždy jste byl u Lamontů zaměstnán

jako domovník a údržbář?“ otázal se Mason.

„Asi dva roky.“

„Znáte osoby, které pravidelně dojíždějí do vily - a znají ty

osoby vás? - Mám na mysli členy ředitelství Lamontových

oceláren.“

„Ano.“

„Znáte J. P. Lamonta - tedy Lamonta staršího?“

„Ano.“

„A on zná vás?“

„Ovšemže mě zná.“

„A znal jste Loringa Lamonta?“

„Zajisté.“

„Znal jste ho velmi dobře?“ tázal se Mason.

„Znal jsem ho přiměřeně okolnostem, a on znal mě.“

„Když vás volal Lamont-otec a ukládal vám nějakou práci -

jak vás oslovoval?“

„Říkal mi Otto.“

„A když vás volal Loring Lamont - jak vás oslovoval?“

„Otto.“

„V řeči s vámi nebo o vás, označoval vás někdy zkratkou O.

K.?“

Svědek po zlomek vteřiny a skoro neznatelně zaváhal. Potom

odpověděl. „O ničem takovém nevím. Když mě volal, volal mě

Otto.“

„Kde jste byl večer a v noci dne pátého tohoto měsíce?“

„Byl jsem doma.“

„A kde je to vaše ,doma'?“

„V domku, o kterém jsem se již zmínil. Mám tam v podnájmu

světnici.“

„Byl někdo s vámi?“

„Se mnou nebyl nikdo, ale já jsem byl s někým.“

„S kým?“

„S paní Sparksovou.“

„A kdo je paní Sparksová?“

„Je to vdova po nějakém Arturu Sparksovi. Je jí kolem

pětašedesáti let a patří jí ten domek, kde bydlím v podnájmu.

Pozvala mě do svého obývacího pokoje, abych se s ní díval na

televizi.“

„A od kdy do kdy jste se díval na televizi?“

„Tak asi od sedmi hodin večer do deseti třicíti.“

„Tak asi do deseti třicíti?“

„Přesně do deseti třicíti,“ řekl svědek. „Televizní hra, na kterou

jsem se díval, skončila v deset hodin třicet. A jakmile skončila, šel

jsem spát.“

„A kdy jste druhého dne vstával?“

„Tak asi v půl osmé.“

„Ale do vily jste jel až chvíli po jedné hodině odpoledne?“

„Ano, tak jest. Dopoledne jsem podělkoval po domě a v

zahradě. Já totiž paní Sparksové neplatím nájemné v hotovosti. Já

si to nájemné odpracovávám tím, že udržuji domek a pozemek v

pořádku.“

„Za práci na dvoře a na zahradě Lamontů dostáváte pevný

plat?“

„Ne. Jsem placený od hodiny. Dělám tak dlouho, jak si myslím,

že je zapotřebí, hodiny si píšu a za ty hodiny jsem placený.“

„Kontroluje vůbec někdo, jak dlouho skutečně pracujete, nebo

vám Lamontovi prostě neobmezeně důvěřují?“

„Tak načisto neobmezené to není. Já si ty hodiny píšu a pak

dávám kartičky paní Richmondové. Ona na ně píše O. K. a dává je

do psacího stolu. Tam odtud je vybírají návštěvníci z ředitelství,

dávají je propočítat a co mně patří, mi potom posílají šekem.“

„Jste si jist, že brána byla zamknutá, když jste dne šestého

přijel k vile?“

„Ano, jsem si naprosto jistý.“

„Viděl jste tam vůbec něco neobvyklého - něco, z čeho by se

dalo soudit na nějakou mimořádnou událost?“

„Jenom ty dveře byly trochu pootevřené.“

„Jinak nic?“

„Jinak nic.“

„Děkuji vám,“ řekl Mason. „Dalších otázek nemám.“

Otto Keswick opustil stanoviště svědků se zřejmým pocitem

úlevy, že výslech proběhl tak hladce.

Carson řekl: „Mým dalším svědkem, nechať se slavnému soudu

líbí, je Petr Lyons. Domnívám se, že jeho výpověď bude velmi

stručná.“

Soudce Bayton se podíval na hodiny. „Doufejme, že se váš

předpoklad splní,“ řekl. „Toto je pouhé předběžné projednání

obžaloby, ale nicméně zabralo celé dopoledne. Teď se obávám, že

bude třeba udělat obvyklou polední přestávku, ačkoliv jsem počítal

s tím, že budu moci věnovat odpoledne dalšímu případu.“

„Snad,“ řekl státní zástupce, „snad by obhájce byl ochoten

považovat výpověď svědka Lyonse za protokolovanou a vzít znění

výpovědi za prokázané.“

„Co tím svědkem hodláte prokázat?“ otázal se Mason.

„Petr Lyons,“ odpověděl Carson, „je strážník, člen sboru

uniformované policie. Byl ve službě až do půlnoci dne pátého

tohoto měsíce. Vypoví, že při obchůzce našel automobil Loringa

Lamonta zaparkovaný před požárním hydrantem a že upevnil na

voze takzvanou předvolávku - pro parkování na zakázaném místě.

Vůz byl přesně na místě, kde ho svědek Jerome Henley viděl, když

obžalovaná z auta vystupovala.“

„A zůstalo při té jedné jediné předvolávce?“ otázal se Mason.

„Policista Lyons vydal jen tu jednu.“

„Co se pak nakonec s tím vozem stalo?“

„Jiné policejní hlídky, které nastoupily službu po půlnoci,

vydaly další předvolávky, a ve tři hodiny ráno byl vůz z příkazu

policie odvlečen. Za normálních okolností policejní hlídky nejsou

tak přísné na prohřešky proti parkovacím předpisům, ale poslední

dobou se právě v té čtvrti množily stížnosti na nedodržování

dopravních předpisů a všechny hlídky dostaly rozkaz lepit

předvolávky na nesprávně parkované vozy a dávat po druhé nebo

třetí předvolávce vozy prostě odtáhnout.“

„A mám za to,“ řekl Mason, „že jste se všemi těmi strážníky

sám mluvil a uznal správnost jejich sdělení.“

„Ano.“

„Na základě tohoto sdělení státního zástupce,“ řekl Mason,

„považuji za prokázané, že strážník Petr Lyons - v případě, že by

byl předvolán jako svědek, by na otázky státního zástupce

dosvědčil, že vydal jednu předvolávku pro parkování na

nedovoleném místě. V kolik hodin tak učinil?“

„Kolem 21. hodiny. Vydal jednu předvolávku kolem deváté

hodiny večerní.“

„Konstatujete to jako faktum?“

„Konstatuji to jako faktum.“

„Beru tedy za prokázáno, že by takto znělo jeho svědectví na

vaše otázky.“

Carson pokračoval: „A jste ochoten vzít za prokázáno, že další

policisté, kteří nastoupili službu po půlnoci, vydali další dvě

předvolávky a že vůz byl kolem třetí hodiny ranní odvlečen?“

„Konstatujete to jako faktum?“ otázal se Mason.

„Konstatuji to jako faktum,“ řekl Garson, „ovšem nikoliv na

základě osobního poznatku, nýbrž na základě sdělení, jichž se mi

dostalo od policistů.“

„Beru za prokázáno, že by policisté takto svědčili, odpovídajíce

na vaše otázky,“ řekl Mason.

„Skončila tím obžaloba své průvodní řízení?“ otázal se soudce.

Carson se podíval na hodiny: „Bohužel ještě nikoliv. Mám ještě

jednoho svědka, kterého jsem obeslal.“

„Bude jeho svědectví stručné?“ otázal se soudce Bayton.

„Nevím. Bude to záviset zejména na kontrolních otázkách

obhajoby. Tím svědkem je poručík Tragg, jenž bude vypovídat o

několika velmi významných skutečnostech.“

„Nebylo by možné, abyste se dohodl s obhajobou a abyste vzali

znění jeho výpovědi za prokázané?“ zeptal se soudce.

„Bylo by to bohužel sotva možné, Vaše Ctihodnosti. Fakta, o

nichž má svědek vypovídat - tedy, já nerad komentuji svědectví

předem, ale jde o skutečnosti velmi průkazné, a připraví snad

obhajobě značná překvapení.“

„Koneckonců toto jest pouhé předběžné projednání obžaloby,“

řekl soudce Bayton. „Nemáme zde žádné porotce - tak jen klidně

řekněte, co svědectvím poručíka Tragga míníte prokázat.“

Carson řekl: „Svědek poručík Tragg vypoví nejen o nepřímých

důkazech, ale bude vypovídat i o rozhovorech, jež měl s

obžalovanou a o přiznáních, která obžalovaná učinila. Byl bych

raději, kdyby o nepřímých důkazech promluvil svědek sám.“

„V tom případě,“ řekl soudce Bayton zdráhavě, „budeme muset

pokračovat odpoledne a zřejmě celé odpoledne.

Přelíčení se odročuje na 14. hodinu. Obžalovaná jest ve

vyšetřovací vazbě a zůstává ve vyšetřovací vazbě.“

Arlena se bázlivě podívala na Perryho Masona, „jak to

vypadá?“ otázala se ho, když soudce opustil dvoranu.

„Lépe, než jsem čekal,“ řekl Mason. „Svědci jsou těmi

identifikacemi už teď tak popleteni, že každý z nich bude sám sobě

odporovat, až budou vypovídat před porotou.“

„Ale to znamená, že počítáte s tím, že zůstanu ve vězení a že

přijdu před porotní soud?“ řekla Arlena Ferrisová ustrašeně.

„Bohužel to asi tak dopadne,“ řekl Mason. „Obhájce může jen

málokdy doufat, že se mu podaří vysekat obžalovaného z vazby už

za předběžného projednání obžaloby.

A koneckonců, mladá dámo - okolnosti se proti vám důkladně

spikly a všechno moc krásně přihrály státnímu zastupitelství.“

„Já netušila, jaká hrůza to je,“ řekla, „být zavřená a... je to

hrozné, hrozné.“

„Nikdo to nikdy netuší, dokud se to nestane jemu samotnému,“

řekl Mason. „Je mi vás opravdu líto, Arleno, ale netroufám si hrát

to teď nějak jinak. Kdybych se snažil dosáhnout vašeho okamžitého

propuštění, mohl bych vám tím nakonec víc ublížit, než prospět.

Musel bych vás vést jako svědkyni a vy byste musela přesvědčit

soudce, že mluvíte pravdu. A se soudcem Baytonem není řeč.

Zastává stanovisko, že při předběžném projednání obžaloby není

úkolem soudce, aby rozhodoval, které z protichůdných svědectví je

pravdivé. Podle jeho názoru je úkolem soudce toliko zjistit, zda byl

spáchán trestný čin, a jsou-li tu okolnosti, jež ukazují na

obžalovaného jako na možného pachatele spáchaného trestného

činu. Jsou-li obě tyto podmínky splněny, postupuje soudce Bayton

případ porotě, aby rozhodla. Myslím, že se nám podaří dostat se

rychle před porotu a ...“

„A co pak?“ skočila mu do řeči Arlena Ferrisová.

„A od poroty rychle na svobodu pomocí zprošťujícího

rozsudku,“ řekl Mason. „Za předpokladu, že budete dělat přesně to,

co vám budu radit.“

„Slibuji vám, že vás ve všem poslechnu.“

Mason jí poklepal na rameno. „Hodná. A hlavu vzhůru,“ řekl jí.

Arlena Ferrisová se ještě neměla k odchodu. Po chvilce váhání

se zeptala: „Je to pravda, že Jarvis P. Lamont o mně říká, že jsem

lhářka a prohnaná ženská a že se na mou minulost podívá

drobnohledem?“

„Je to pravda,“ řekl Mason, „a starý Lamont vám tím bezděčně

prokazuje ohromnou službu. Udělám všechno možné, aby tisk těm

jeho pohrůžkám a pomluvám věnoval co největší pozornost. Bude

to znamenitá propaganda - ve váš prospěch. Ukáže se totiž, že na

jedné straně tu je mladá žena, chudá jak kostelní myš, mladá žena,

která bojuje za svou svobodu a za svou čest - a proti ní že se sápe

nelítostný, bezohledný milionář, průmyslový magnát, jenž se snaží

záplatovat pochroumanou reputaci svého darebného syna tím, že

kydá bláto na ženu, které ten syn ublížil. A to je obraz, jenž vzbudí

účast veřejnosti a účast každé poroty. Ale teď už budeme muset jít.

A jak jsem řekl: Jen neztratit hlavu!“

Mason se díval za Arlenou Ferrisovou, jak ji odvádějí ze soudní

síně, a pak se obrátil k východu z dvorany, kde Paul Drake a Della

Streetová hovořili s Magdou Elwoodovou.

„Jak to vypadá?“ otázala se Magda Elwoodová.

„Tak, jak jsem očekával - a snad o poznání lépe,“ řekl Mason.

„Ten Jerome Henley byl tak vzteklý, že jsme ho doběhli tím, čemu

říká trik, že vypleskl četná poznání, jichž můžeme později využít.“

„A nebude později moci popřít, že to řekl?“ namítla Magda

Elwoodová. „Mám dojem, že by něčeho takového byl schopen.“

Mason potřásl hlavou. „Zapomínáte, že u přelíčení je také

zapisovatel, jenž těsnopisně zaznamenává každé slovo.

Co Henley řekl, je v protokole - a v protokole to zůstane.

My teď jdeme poobědvat. Nechcete jít s námi?“

„Ne, děkuji - já ... já mám schůzku.“

„Budete odpoledne v soudní síní?“

„Ovšemže budu.“

„Přelíčení začíná ve dvě hodiny,“ řekl Mason. „Tak

nezapomeňte a buďte zde včas.“

Mason se obrátil k Paulu Drakovi. „Draku,“ řekl, „s tím autem,

zaparkovaným před požární hydrant, něco nehraje.“

„Jak to myslíte?“

„Ten policista Petr Lyons .vrazil předvolávku kolem deváté

hodiny. A byla to první předvolávka. Na druhé straně

- Jerome Henley viděl Arlenu Ferrisovou vystupovat z auta.

Henley neví, v kolik hodin to bylo - ale ta předvolávka nám

ukazuje, že to muselo být před devátou hodinou.

A teď se dostáváme k časové mezeře. K jakési záhadné časové

mezeře. Hlídky měly rozkaz dívat se po vozech nesprávně

zaparkovaných, měly rozkaz ,vrazit každému vozu dvě tři

předvolávky - a pak se spojit rádiem s ústředím policejní vlekové

služby a nechat vůz odtáhnout. Lyons měl službu do půlnoci - a

první předvolávku vlepil na vůz kolem deváté hodiny. Další hlídka

- dvou

lenná - nastoupila do služby o půlnoci. Tato popůlnoční hlídka

našla Lamontův vůz zaparkovaný na nedovoleném místě, vlepila

mu dvě nebo tři předvolávky a pak ho dala odtáhnout. Ale co se

dělo mezi devátou hodinou večerní a mezi půlnocí? Proč Lyons

nevlepil vozu další předvolávku?“

Drake pokrčil rameny. „To mohla být náhoda, nebo měl na

práci jiné věci. To se někdy stane ...“

„Zkrátka,“ pokračoval Mason, „já jsem prohlásil, že beru za

prokázané, co by Lyons vypověděl na otázky státního zástupce, ale

nechal jsem si otevřená zadní vrátka a Lyons si toho zřejmě

nepovšiml. Prosím vás, Draku, pošlete na policejní ředitelství co

nejrychleji nějaké své lidi, aby prošťárali záznamy dopravního

odboru. Ať zjistí, co se opravdu stalo s Lamontovým vozem,

zejména kolik předvolávek tam hlídky ,plácly', jak tomu říkají, a

kdy tam ty jednotlivé předvolávky vrazily.“

Drake řekl: „Proč jste, Masone, nepřivedl řeč na to, že Otto

Keswick není bezúhonný občan, ale naopak už byl dokonce

zavřený? Mohl jste ho při kontrolních otázkách ukázat v pravém

světle.“

„Ovšemže jsem to mohl udělat,“ řekl Mason. „Bylo by to

ublížilo Keswickovi, ale za mák by to nebylo prospělo naší věci.

Nemá přece smysl vytahovat na světlo něčí kriminální minulost,

leda že tím můžete něčeho dosáhnout.

Ale když už přišla řeč na Keswicka, Draku, pro všechny

případy přezkoušejte jeho alibi. Zeptejte se té paní Sparksové, jestli

Keswick skutečně v tu uvedenou dobu koukal na televizi. Bude

nejlepší, pošlete-li za ní rovnou svého člověka, aby s ní promluvil a

aby vám hned podal telefonickou zprávu.“

„Oukej,“ řekl Drake, a než se vydal k nejbližší telefonní budce,

ještě dodal: „Jděte s Dellou na oběd, já zatím po drátě zařídím

potřebné a vynasnažím se, abyste do konce polední přestávky měl

pohromadě všechny informace, které potřebujete.“

Právě když Drake za sebou zavřel dveře telefonní budky,

objevil se na scéně energický, asi pětačtyřicetiletý muž nevysoké,

ale mohutné postavy. Cílevědomě si klestil cestu posledními

skupinami obecenstva, které se trousilo ze soudní síně.

Chladné šedé oči hleděly zpod černého obočí zkoumavě na

Masona. „Perry Mason?“

Mason přikývl.

Neznámý měl ruce zabořené v zevních kapsách pláště.

Nechával je tam. „Orval Kingman,“ řekl,

„Hm,“ řekl Mason. „Podívejme.“

„V mé živnosti,“ pokračoval Kingman, „se člověk naučí mít oči

také vzadu. A vidí-li někoho, kdo jde za ním a čenichá, chce vědět,

proč. Také chce vědět, kdo je za to čenichání odpovědný, a když se

to dozví, chce stran toho něco podniknout.“

Mason, o hlavu větší než Kingman, shlížel na sázkařovy ruce

zabořené do kapes a ramena bojovně předsunutá.

„No a?“ řekl Mason.

„No a,“ řekl Kingman, „tak jsem dostal echo, že mi soukromí

fízlové čenichají v patách. Pak jsem dostal echo, že ty soukromé

fízly najal Perry Mason - a že si Perry Mason zahrává s myšlenkou

zatáhnout mé jméno do skandálu kolem zavraždění mladého

Lamonta.“

„No a?“ otázal se Mason.

„No a tak jsem vám přišel poradit, abyste to nedělal.“

Mason řekl: „Když někoho hájím, nebude mi nikdo radit, co

mám dělat a co mám nedělat. Dělám to, co je v zájmu mého

klienta. Vy jste sázkař. Loring Lamont vašim prostřednictvím sázel

na koníčky. Patrně s vámi měl nějakou dohodu v ten smysl, že

muže hrát na futro tak dlouho, až sekera dosáhne částky pěti set

dolarů. Pak jste vždy inkasoval.“

„Dobrá,“ řekl Kingman, „ale to pořád neznamená, že ze mně

můžete udělat křena, abyste mohl vytáhnout svou klientku ze

svrabu.“

„Nesnažím se udělat z vás křena,“ řekl Mason. „Snažím se

získat fakta a přijít jim na kloub. Zjistím-li, že fakta prospějí mému

klientu, použiji jich v soudní síni.“

„To by ovšem náhodou mohlo být nezdravé,“ řekl Kingman.

„Pro vás nebo pro mě?“

„Pro vás, pane Masone.“

„Já si na své zdraví dávám pozor sám,“ řekl Mason. „Je

znamenité, děkuju za optání. A vy si dávejte pozor na své. No - a

teď byste mi například mohl pro změnu říci, co jste dělal v noci z

pátého na šestý tohoto měsíce.“

„To vám povím,“ řekl Kingman. „To je jedna z věcí, kvůli které

jsem vás vyhledal.“

„Situace mohla být od samého začátku hned jasnější,“ řekl

Mason, „kdybyste s tím byl rovnou začal, místo abyste vedl

rozprávku o mém zdraví.“

Kingman pokrčil rameny, vzhlédl k Masonovi a řekl: „Hrál

jsem poker.“

„Od kdy do kdy?“

„Od sedmi večer až skoro do půlnoci.“

„Je možné objektivně to prokázat?“

„Je možné objektivně to prokázat,“ řekl Kingman, „ale lidé, se

kterými jsem hrál, by byli velmi neradi, kdyby se jejich jména

dostala v takové souvislosti na veřejnost.“

„Vy jste od Lamonta dostal dne pátého tohoto měsíce šek?“

„Dne pátého dopoledne. Ano.“

„V kolik hodin?“

„Myslím nějak kolem desáté.“

„Šek představoval úhradu za minulé sázky?“

„Řekněte to trochu jinak: na vyrovnání přetaženého úvěru.“

„Loring Lamont u vás neměl úvěr na Částku vyšší než pět set

dolarů?“

„Hleďte, pane Masone - u mne nikdo na světě nemá úvěr vyšší

než pět set dolarů. Pět stovek je moje maximum.“

„Lamont u vás ještě vsadil dne pátého tohoto měsíce?“

„Vsadil.“

„Dne pátého dopoledne?“

„Dne pátého dopoledne.“

„A vyhrál, nebo prohrál?“

„Hrálo by to nějakou roli?“

„Myslím, že ano. Domnívám se, že Lamont snad uzavřel

vysokou sázku, že koně neběželi, jak si představoval, že tedy

prohrál, a vy že jste chtěl těch pět set dolarů, než půjdete hrát

poker.“

„Nějakou lepší anekdotu neznáte?“ odpověděl Kingman

sarkasticky.

„A proto jste mu telefonoval,“ pokračoval Mason. „Řekl jste

mu, že přetáhl stanovený úvěr pěti set dolarů, že po něm chcete pět

set dolarů a že přijdete Inkasovat, patrně jste mu vysvětlil, že máte

smluvenou partii pokeru, a že potřebujete hotové peníze.“

„Sestavil jste si náramnou povídku,“ řekl Kingman.

„Pěkně se to poslouchá - tak pokračujte. Jak to bylo dál?“

„Jel jste do venkovské vily ...“

„Takový kus světa že jsem jel pro všivých pět papírků?“

„Možná, že jste je naléhavě potřeboval. Chystal jste se na partii

pokeru. A nepředpokládám, že vaši spoluhráči byli ochotni přijímat

dluhopisy nebo směnky místo hotových peněz.“

„Oukej,“ řekl Kingman. „Povídejte dál. Až to vyklopíte

všechno, podíváme se na to při denním světle a zblízka.

Tak vy myslíte, že jsem jel do vily Inkasovat těch pět stovek.“

„Je možné, že jste tam zajel.“

„A co bylo dál?“

„Je možné, že jste se pohádali a že jste mu nakonec vrazil nůž

do zad.“

„Vy myslíte, že jsem si na cestu do vily vzal nůž?“

„Nožů byla zásoba v kuchyni vily.“

„Tak já jsem tam zajel, promluvil jsem s ním o těch pěti stech

dolarech a pak jsem do něho vrazil nůž?“

„Netvrdím to - pouze rozebírám možnosti,“ řekl Mason.

„Dobrá,“ souhlasil Kingman, „ale teď se na to podívejte z

druhé strany. Proč bych do něho vrážel nůž? Byl to přece

zákazník.“

„Snad se neosvědčil jako dobrý zákazník. Snad těch pět stovek

nezaplatil.“

Kingmanova huňatá černá obočí se nadzvedla. „Že Loring

Lamont nezaplatil pět set dolarů? Ale, ale - pane Masone, to si

budete muset vymyslet něco lepšího. Loring Lamont si dával dobrý

pozor, aby nepřetáhl svůj úvěr u mne. Rád sázel na koníčky a já byl

jeho sázkař. Věděl, že mi může důvěřovat. Když mu sázka vyšla,

vysázel jsem peníze na dlaň. A držel jsem hubu. Loring Lamont

věděl, že ode mne se jeho starý o tom sázení nikdy nedozví. Tak

proč by mi těch pět stovek nezaplatil?“

„Snad vám na ně dal šek,“ řekl Mason a upřeně pozoroval

výraz Kingmanovy tváře.

„Dejme tomu - a co mělo být potom?“

„Potom jste se dostali do sporu - třebas kvůli nějaké ženě.“

„Že vás huba nebolí,“ řekl Kingman. „Hleďte, pane Masone, v

branži, jako je moje, přijde dvanáct ženských do tuctu.“

„Možná, že šlo o nějakou výjimečnou ženu.“

„Já žádnou výjimečnou ženu neznám. V mé branži je sukně,

jako sukně, jedna za osmnáct a druhá za dvacet bez dvou. Tak aby

mezi námi bylo jasno,“ řekl Kingman. „Vy si myslíte, že jsem jel

do vily inkasovat těch pět set, protože jsem chtěl jít hrát poker. Vy

si myslíte, že jsem se třásl na těch pět papírků.“

„Je to možné,“ řekl Mason.

„To se ví, že to je možné,“ řekl Kingman s ironickým

úsměvem, jenž zdůraznil křivý obrys nosu, kdysi rozbitého a potom

vadně srostlého. „Tak já jsem podle vás metl do vily shrábnout těch

pět stovek. A potom, místo abych hleděl dostat se co nejrychleji k

té partičce pokeru, Loring Lamont řekl: ,Hleďte, Orvale, já zde měl

rande s nějakým batoletem, ale slečna mi ucukla. Zrovna jsme se

chtěli posadit a povečeřet sázená vejce. Teď už to je trochu studené,

ale stejně byste si tu mohl sednout a se mnou pojíst.'

A tak já jsem sice měl naspěch, abych už už slyšel šustit karty,

ale přece jsem se posadil a jedl s ním vychladlá sázená vejce na

šunce.“

„Koukám, že jste o mnoha okolnostech velmi dobře

informován,“ řekl Mason.

„V mé živnosti to jinak nejde. Když vidím, že někdo na mě šije

boudu a chce ze mne udělat křena, abych odskákal něco, co jsem

neudělal - v takovém případě si sháním fakta, jak to opravdu bylo.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „Vy si shánějte fakta. A já vám zatím

povím, co se mohlo stát. Lamont vám mohl říci: ,Koukejte, Orvale,

já mám hlad. Jídlo je na stole. Právě když jsme si chtěli sednout k

večeři, slečna mi vzala roha.

Počkejte, až dojím a já vám pak vystavím šek. Jestli máte hlad,

poslužte si a snězte, co je na tom druhém talíři.

Jestli nemáte hlad, tak to hoďte do spalovače odpadků'.“

„Oukej,“ řekl Kingman, „dejme tomu, že to tak začalo.

A co se stalo potom?“

„Potom jste snědl ta vejce na šunce a pak jste se začali hádat.“

„No a dostal jsem šek nebo jsem ho nedostal?“

„Dostal jste šek,“ řekl Mason.

„Na pět stovek?“

„Na pět stovek.“

„A teprve potom jsem se s ním začal hádat?“

„To je právě otázka, kterou prověřuji.“

„Tak se nezdržujte a prověřujte si, co je libo,“ řekl Kingman.

„Pro vaši informaci, pane Masone, vám tímto sděluji, že jsem

do té venkovské vily nejel a že jsem tam ani po telefonu nevolal.

Dostal jsem od Loringa Lamonta jen jeden šek, a to bylo

dopoledne. Můžete si zjistit, že jsem si ten šek dal v Loringově

bance proplatit - před druhou hodinou odpoledne. To bylo pátého.

Já své zákazníky nehoním, a když si chci hodit partičku, nemusím

lítat po světě, abych sehnal nějaký ten provozní kapitál. Koukám,

že máte svou teorii - ale dejte si sloužit: uděláte dobře, když si

napřed seženete nějaké důkazy, než se s tou teorií vytasíte na

veřejnosti. Dobře vám radím.“

„Neraďte mi v právních záležitostech,“ řekl Mason. A pak

dodal klidně: „Vy jste mi řekl své - a teď zase já povím něco vám.

Vyšetřuji ten případ, ale to neznamená, že bych za každou cenu

chtěl lidem dělat nepříjemnosti. Také nechci nikomu lézt do jeho

soukromého života. Jediné co chci, je: vědět, co se stalo. Říkáte, že

jste hrál poker od sedmi skoro do půl noci. Povězte mi jména lidí,

se kterými jste hrál. Já si to ověřím. A bude to ověřování

nenápadné, soukromé. Ukáže-li se, že jste hrál poker od sedmi

skoro do půlnoci, je všechno v pořádku a přestanu se o vás zajímat.

Nepotvrdí-li se vaše údaje, budu vás prověřovat dál.“

„Už jsem vám řekl, že by moji spoluhráči byli velmi neradi,

kdyby se jejich jména ocitla na veřejnosti.“

„To je docela možné,“ řekl Mason, „ale jsou tu určitá fakta,

která mi říkají, že jste snad přece jenom Loringovi Lamontovi

telefonoval.“

„Jaká jsou ta fakta?“

„Já bych vám na tu otázku odpověděl otázkou,“ řekl Mason.

„Jak vás Loríng Lamont oslovoval? Říkal vám vaším křestním

jménem, nebo vás oslovoval začátečními písmenami vašeho jména

a příjmení?“

„Oslovoval mě křestním jménem. Pokud mě vůbec oslovoval,

říkal mí Orvale.“

„Nikdy vás neoslovoval zkratkou O. K.?“

„Nikdy mě neoslovoval zkratkou O. K.,“ řekl Kingman, a jeho

šedé oči hleděly pevně a zpříma Masonovi do tváře.

„Dobrá,“ řekl Mason. „Dejte mi seznam osob, se kterými jste

hrál karty, a já to prověřím. A udělám to potichu a nenápadně.“

Kingman potřásl hlavou: „Už jsem vám řekl a říkám vám

znova, že si s takovou na mě nepřijdete, pověděl jsem vám, jak se

věci mají, abyste byl Informovaný a nemusel si koledovat o malér.“

Mason sáhl do vnitřní kapsy svého saka, vytáhl složený arch

úředně vyhlížejícího papíru, vytáhl plnicí pero, vepsal do prázdné

rubriky jméno „Orval Kingman“ a podal listinu Kingmanovi.

„Co to je?“ zeptal se sázkař.

„Toto,“ řekl Mason, „je svědecká obsílka a předvolání, řádně

vystavené a pečetí soudu opatřené, jež vám nařizuje, abyste se

dnešního dne ve dvě hodiny odpoledne dostavil k tomu soudu jako

svědek obhajoby.“

Kingmanova tvář potemněla. „Snažil jsem se mluvit s vámi po

dobrém...“

„A já jsem se snažil mluvit s vámi také po dobrém,“ řekl mu

Mason. „Dejte mi seznam lidí, s nimiž jste hrál poker, a já si to

prověřím. Nedáte-li, půjdete na stanoviště svědků a pod přísahou

mi řeknete, kde jste byl pátého tohoto měsíce večer a v noci.“

„Na takový bluf vám nenaletím,“ řekl Kingman. „Žádného

svědka beztak předvolávat nebudete. Žádný chytrý obhájce

nevyrukuje se svými svědky už za předběžného projednávání

obžaloby.“ Mason pokrčil rameny. „Dostal jste obsílku. Myslíte-li,

že to je bluf, přijďte sem ve dvě hodiny. To je nejlepší způsob

přesvědčit se, jestli jsem to mínil doopravdy.“

Kingman se zamračil, pak vytrhl z kapsy notes a začal psát.

„Tady máte pět jmen,“ řekl, vytrhl z notesu popsaný list a podal jej

Masonovi. „Netřesu se na to, aby ti lidé věděli, že Informace

pochází ode mne. Ale když se jich zeptáte důvěrně a mezi čtyřma

očima, dozvíte se, kde jsem toho pátého večer byl.

Dvě jména jsem zatrhl. Byl bych rád, kdybyste začal s nimi.

Jsou to ostřílení hráči a dotaz jim nebude tolik vadit. Ti tři ostatní

jsou obchodníci a podnikatelé a myslí si, že jsou ohromní znalci

pokeru.“

„Prohrávali?“

„Náhodou prohrávali.“

„A vy jste vyhrával a ti dva muži, jejichž jména jste zatrhl, také

vyhrávali?“

„Jestli vám do toho něco je, tak jsme vyhráli.“

„Chápu, že vám za těchto okolností může být nemilé šířit se o

tom na veřejnosti.“

„To ještě neznamená, že jsem někoho zavraždil, pane Masone.“

„Vidíte,“ řekl na to Mason, „teď konečně načínáte rozumnou

řeč. Já nechci zneužívat moc, kterou mně jako obhájci poskytuje

zákon. Mne nezajímá nic jiného, než fakta týkající se případu. Jestli

jste hrál poker a v kritickou dobu se z herny nevzdálil - úplně mi to

postačí. A i kdybyste nemohl prokázat alibi, já bych vás stejně ještě

důkladně prověřil, než bych vás vedl jako svědka, nebo se o vás za

přelíčení zmínil. Co vám zde říkám, to ovšem platí jen pro případ,

že mne nedonutíte, abych se - jak tomu říkáte v pokeru - pochlubil

tím, co mám. Donutíte-li mně k tomu, vyložíme karty na stůl.“

Kingman řekl: „Oukej, obhájce. To mi stačí. Řekli mi o vás, že

jste chlap, na kterého je spoleh. Pošlete svoje lidi, ať se trochu

poptají a uvidíte, že v tom nelítám.“

Kingman neočekávaně a prudkým gestem vytáhl pravici z

kapsy a podal Masonovi ruku. Mason ji přijal a potřásl.

„Já slyšel, že s vámi jde mluvit na rovinu,“ řekl Kingman,

„ale pro jistotu jsem vás přece jenom chtěl oťukat.“

„Vy jste toho pátého skutečně dostal jenom jeden šek?“ otázal

se Mason.

„Jak je nebe nade mnou, pane Masone, je to pravda. Dostal

jsem jenom jeden šek. Mluvil jsem s Loringem Lamontem jenom

dopoledne, - mohlo být kolem desáté hodiny. Stavil se u mne, dal

mi šek na pět set dolarů a vybral si nějaké koníčky, co měli

odpoledne běžet. A když už vykládáme karty na stul, povím vám

ještě něco. Loring Lamont vyhrál. Ne zrovna milión, ale vyhrál.

Kdyby byl zůstal na živu, dostal by nějaké prachy.“

„A jelikož nezůstal na živu?“

„A jelikož nezůstal na živu, nedostane nikdo nic,“ řekl

Kingman. „To je riziko sázek. Jestli někomu přijmu sázku na úvěr a

on prohraje a pak sebou sekne a je po něm, nemohu jeho

pozůstalosti předložit účet. Jestli vsadí a vyhraje a pak sebou sekne

a je po něm, nedostane jeho pozůstalost nic. Nemohu přece jít a

říci: Já jsem sázkař.

A nebožtík má u mně patnáct set tvrdých na dlaň'.“

„Tolik toho vyhrál?“ otázal se Mason.

„Přibližně tisíc pět set dolaru toho bylo,“ odpověděl Kingman a

obrátil se k Delle Streetové: „Promiňte, slečno Streetová, že jsem

toho divokého muže musel zahrát ve vaší přítomnosti. Ale s

člověkem, jako je Mason, musíte mluvit, když se vám podaří ho

chytit. Já nevěděl, co chce odpoledne podniknout, a tak jsem s ním

chtěl promluvit.

A jsem rád, že jsem to udělal.“

Uklonil se, otočil se na podpatku a ráznými kroky

odpochodoval chodbou směrem ke zdvižím.

Mason se podíval na Dellu Streetovou.

„Co tomu říkáte?“ otázala se.

„Co tomu říká vaše ženská intuice?“ otázal se oplátkou Mason.

„Věřím mu,“ odpověděla Della Streetová. „Koupil si mě tím,

co řekl o Lamontově výhře, a že by mu byl vyplatil patnáct set

dolarů, kdyby Lamont byl zůstal na živu.“

Mason zamyšleně přikývl hlavou. „Ale bez ohledu na to,“ řekl,

„musíme sehnat Draka a zařídit, aby se poptal na tu partii pokeru.

Ten šek na pět set dolarů, vystavený osobě, označené písmenami O.

K., nabývá čím dál tím větší důležitosti.“

„Ovšem,“ namítla Della Streetová, „písmena ,O. K.ńemusejí

představovat začáteční písmena nějaké osoby. Mohlo by to stejně

dobře být nějaké kódové označení.“

„V tom případě,“ řekl Mason, „je na nás, abychom ten kód

dekódovali. Pojďte, Dello, půjdeme se naobědvat.“..

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Právě když Mason pět minut před druhou hodinou vstupoval do

soudní síně, vynořil se Drake z telefonní budky, dohonil Masona a

poklepal mu na rameno.

„Co se děje, Draku?“

„Sehnal jsem všechny informace o Lamontově autu,“ řekl

Drake. „Policista Lyons, který autu ,vrazil' první předvolávku, byl

ve službě do půlnoci. Po půlnoci přibyly na voze dvě další

předvolávky. Všechny policejní hlídky mají toho času rozkaz, dávat

pozor na vozy protipředpisově zaparkované;. Dopravní odbor

policie je totiž znepokojen chaotickým parkováním, které se v té

čtvrti rozmohlo, a je také zaplavován stížnostmi, že parkující vozy

tarasí výjezdy z domu. A tak dostaly hlídky rozkaz věnovat

pozornost tomu, kde vozy parkují. Policisté mají vydat první

předvolávku, potom mají vést dotyčný vůz v patrnosti a po třetí

předvolávce mají vůz dát odtáhnout. Lamontův vůz byl jedním z

mnohých odvlečených, a nikdo na policii mu nevěnoval zvláštní

pozornost. Toť se ví, jakmile vysvitla souvislost s vraždou, vrhli se

na vůz horempádem daktyloskopové a jiní odborníci a začali hledat

stopy a otisky prstů. Myslím, že nějaké našli.“

Mason vyslechl Drakovu zprávu mlčky. Po chvíli ticha se

Drake zeptal: „Je to pro vás velká rána?“

„Ještě nevím,“ odpověděl Mason. „Uvidíme, co se z toho

vyvine.“

Perry Mason vešel do soudní síně.

Když soudce Bayton prohlásil přelíčení za zahájené, Mason

povstal a řekl: „Nechať se slavnému soudu líbí - státní zástupce

navrhl dohodu procesních stran, podle které mám vzít za prokázané

znění svědeckých výpovědí, jak by je vydali policisté o

zaparkovaném voze Loringa Lamonta.

Jsem ovšem i nadále ochoten brát - z ohledu na časovou

úsporu - za prokázané všechno, co neohrožuje základní a podstatná

práva obžalované- Nicméně - pokud jde o svědectví Petra Lyonse,

policisty, jenž kritického dne vydal první předvolávku v devět

hodin večer, považuji v zájmu obžalované za nezbytně nutné

položit mu několik otázek kontrolních. Z toho důvodu tímto

oznamuji státnímu zastupitelství: beru sice i nadále za prokázané,

co by svědek Petr Lyons byl odpověděl na otázky veřejného

žalobce, nyní však hodlám uplatnit své právo na kontrolní otázky

jménem obhajoby.“

„Dobře,“ řekl soudce Bayton. „Předpokládám, že se státní

zastupitelství postará o to, aby policista Lyons byl k dispozici pro

výslech ze strany obhajoby, ačkoliv soud zatím nemá příčiny

domnívat se, že svědectví o zaparkovaném vozidle bude nějak

zvláště závažné.“

Náměstek státního zástupce Donald Carson povstal, a na jeho

tváři se rozhostil zdvořilý úsměv uhlazeného diplomata: „Nejenže

souhlasím s Vaší Ctihodností - ale vzhledem k tomu, že by

předvolání svědka Lyonse způsobilo prodlení, odvolávám svědectví

strážníka Lyonse a jeho výpovědi vůbec nepoužiji.“

„To znamená,“ otázal se soudce Bayton, „že odvoláváte návrh,

aby znění jeho výpovědi bylo vzato za prokázané a že navrhujete,

aby bylo usneseno, že Petr Lyons vůbec nebyl a není svědkem v

tomto přelíčení?“

„Tak jest, Vaše Ctihodnosti.“

„Okamžik - nechať se slavnému soudu líbí,“ řekl Mason a

energicky povstal. „Vznášíme námitky proti takovémuto postupu a

navrhujeme zamítnutí návrhu státního zástupce.

Jelikož policista Lyons byl k tomuto přelíčení přibrán jako

svědek a byl - ve smyslu protokolované dohody - také formálně

vyslechnut, není možné, aby byl nyní prohlášen za neexistujícího.

Dohoda zněla, že beru za prokázané, co by svědek Lyons

odpověděl na otázky státního zástupce. Obhajoba má právo klást

svědkovi otázky kontrolní.“

„Ale státní zastupitelství nyní svědka odvolalo,“ řekl soudce

Bayton.

„Státní zastupitelství nemá právo svědka odvolat poté, co jsem

přistoupil na dohodu o tom, že znění jeho výpovědi považuji za

prokázané,“ řekl Mason. „Tím jsem se nijak nevzdal svého práva,

klást svědkovi kontrolní otázky, budu-li si tak přát. Dohoda byla

nabídnuta - a já si nyní přeji použít svého práva na další výslech

svědka, a to ze strany obhajoby.“

Soudce Bayton svraštil čelo. „Je to tak velmi důležité, pane

Masone?“

„Nevím,“ přiznal Mason upřímně, „ale hodlám to zjistit.“

„Dobrá,“ řekl soudce Bayton s úsměvem, „myslím, pane státní

zástupce, že pan Mason je v právu. Dohoda byla nabídnuta a byla

přijata. Obhajoba má právo klást kontrolní otázky každému svědku,

přeje-li si tak. Postaráte se o to, aby svědek Lyons byl k dispozici v

soudní síni.“

„Nevím, podaří-li se mi svědka v takové rychlosti sehnat,“ řekl

Carson.

„Musel jste si přece být vědom, že dohoda byla formulována

tak, že právo obhajoby na kontrolní otázky zůstalo neztenčeno,“

řekl soudce Bayton s náznakem výtky v hlase.

„Ani ve snu mě nenapadlo, že by obhajoba měla chtít policistu

vyslýchat,“ namítl Carson.

„Inu - zdál se vám nesprávný sen,“ odsekl soudce Bayton.

„Soud se spoléhá, že zařídíte všechno potřebné, aby strážník Lyons

byl k dispozici jako svědek - aniž tím vznikne průtah přelíčení. A

zatím - kdo je vaším dalším svědkem?“

„Poručík Tragg z odboru pro vyšetřování vražd.“

„Dobře. Předvolejte poručíka Tragga a zařiďte, aby se strážník

Lyons neprodleně dostavil za účelem kontrolního výslechu.“

„Smím-li slavný soud požádat o chvíli strpení,“ řekl málem

nevrle Carson, z jeho tváře zmizely úsměv i diplomacie, „podívám

se, co lze podniknout, abychom sem policistu Lyonse dostali.“

Carson se nasupeně podíval na Masona, po špičkách došel za

jedním z policistů, něco mu pošeptal do ucha, pak se napřímil a

řekl: „Prosím poručíka Tragga, aby zaujal místo na stanovišti

svědků.“

Poručík Tragg, prošedivělý statný muž širokých ramen, došel

těžkým dunivým krokem rozšafně na vykázané místo, složil

přísahu, nadiktoval své jméno i příjmení, bydliště i povolání a

obrátil se tváří ke Carsonovi, očekávaje první otázku.

„Byl jste večer dne šestého tohoto měsíce povolán do vily

Lamontových oceláren, ležící na katastru obce Chatsworth?“

„Ano.“

„Mrtvola Loringa Lamonta, která byla předtím objevena, ležela

ještě na místě činu?“

„Nikoliv. Mrtvola byla odvezena před mým příjezdem.“

„Nechci mařit zbytečný čas probíráním podrobností, jež zde již

byly prokázány. Budu vám proto - nemá-li obhajoba námitek -

dávat otázky jinak nepřípustné, totiž sugestivní, ovšem jen v tom

smyslu, že z nich vysvitne ten který detail, jejž chci vaším

svědectvím prokázat. Táži se vás tedy, poručíku, byl-li jste

přítomen, když v márnici byl sepisován obsah kapes Loringa

Lamonta?“

„Ano, byl jsem tomu přítomen.“

„Bylo v jeho kapsách nalezeno něco mimořádného?“

„Ano.“

„Co?“

„Otáčivá součást rozdělovače elektrického proudu v

automobilu.“

„Máte tu součást u sebe?“

„Ano.“

„Předložte nám, prosím, tu součást.“

Poručík Tragg sáhl do kapsy, vytáhl zalepenou obálku, vytáhl

kapesní nůž, rozřízl obálku, vzal z ní malý předmět a podal jej

státnímu zástupci. Státní zástupce postoupil součástku obhájci, aby

se na ni mohl podívat, a obrátil se zase k svědkovi:

„Jaká je funkce takové součástky v rozdělovači - je-li vám to

známo?“

„Tato součástka přiděluje elektrický proud postupně

jednotlivým svíčkám tak, aby jiskry mohly ve válcích rozněcovat

pohonnou směs.“

„Jaké důsledky má vynětí této součástky z automobilu?“

„V takovém případě zapalování selhává. Do svíček se

nedostane žádný elektrický proud.“

„To znamená, že vůz je nadále nepojízdný?“

„Tak jest. Není možno nastartovat motor.“

„A součást, o níž mluvíme, byla nalezena v kapse mrtvého?“

„Ano.“

„Jste obeznámen s automobilem obžalované Arleny

Ferrisové?“

„Ano, jsem.“

„Můžete prohlásit, že se součást, kterou vám tímto zase

odevzdávám, hodí do automobilu obžalované Arleny Ferrisové?“

„Ano, hodí se.“

Státní zástupce Carson se obrátil k Perrymu Masonovi:

„Po přísně formální stránce by bylo možné vznést námitky

proti otázkám, jež hodlám dát svědku poručíku Traggovi, neboť

půjde vskutku o věci, jež svědek nezná z vlastní zkušenosti, ale

toliko z doslechu. Nicméně ty otázky dám, a to ze dvou důvodů:

jednak chci ušetřit čas a za druhé chci soudu poskytnout co

nejucelenější obraz.

Uzná-li obhájce za vhodné, může vznést námitky - a já budu

nucen předvolat jako svědka automechanika. Mám však za to, že

všichni chceme ušetřit čas, pokud jde o věci, jež jsou nesporné.“

Carson se zase obrátil k poručíku Traggovi: „Věnoval jste při

vyšetřování případu nějakou pozornost také okolnosti, zda vůz

obžalované Arleny Ferrisové byl dne pátého tohoto měsíce večer v

pojízdném stavu?“

„Ano, věnoval jsem té otázce pozornost.“

„A co jste zjistil?“

„Zjistil jsem, že vůz zůstal na parkovišti celou noc z pátého na

šestý a byl tam ještě i dopoledne. Dopoledne dne šestého tohoto

měsíce přijel na parkoviště automechanik a opravil vůz tak, že bylo

možno motor nastartovat.“

„Je vám známo, jakou závadu mechanik na voze zjistil?“

„Ano, je mi to známo.“

„Co to bylo?“

„Ve voze chyběla součástka.“

„Doslova tato součástka?“

„Tato součástka nebo součástka téhož druhu.“

Carson řekl: „Navrhuji tedy, aby soud přijal tuto součástku

automobilového rozdělovače jako doličný předmět obžaloby s

příslušným číslem ...“

„Myslím, že to bude doličný předmět B-7,“ řekl soudce

Bayton.

„Nechť předmět je tedy za účelem identifikace označen jako

doličný předmět B-7. A nyní, poručíku Traggu,“ pokračoval

Carson, obraceje se znovu ke svědkovi, „se vás táži: vyslýchal jste

obžalovanou o tom, kde byla a co dělala večer dne pátého tohoto

měsíce?“

„Ano.“

„Kdy se ten výslech konal?“

„Dne sedmého tohoto měsíce večer, poté co obžalovaná byla

policií nalezena, zadržena a předvedena.“

„Kdo byl v době hovoru přítomen?“

„Já a Ralf Grave, příslušník policejního sboru.“

„Byl na obžalovanou vykonáván nějaký nátlak - ať už ve

formě slibů nebo pohrůžek - aby vypovídala?“

„Nikoliv. Na obžalovanou nebyl vykonáván nižádný nátlak.“

„Dostalo se obžalované právního poučení a bylo ji také řečeno,

že má právo odepřít výpověď?“

„Bylo jí řečeno, že všeho, co řekne, může být použito proti ní.

Otázal jsem se jí pak, přeje-li si vysvětlit, kde byla večer a v noci

dne pátého tohoto měsíce, a zda byla s Loringem Lamontem.“

„A co na to obžalovaná řekla?“

„Ve stručnosti řečeno vypověděla toto: že se marně pokoušela

nastartovat vůz, že potom přišel Loring Lamont a nabídl se, že ji

sveze. Že ji odvezl na venkovské sídlo Lamontových oceláren, tam

že se pokoušel vnutit se jí. To že se událo v době, kdy obžalovaná

připravila večeři, totiž šunkovou omeletu. Obžalovaná dále

vypověděla, že Loringa Lamonta odmítla, že vyběhla z vily a

utíkala po soukromé cestě; Loring Lamont že ji začal sledovat ve

svém autu; že proto odbočila z vozovky a podlezla plot z ostnatého

drátu; potom si uvědomila, že Loring Lamont sleduje její stopy v

měkkém povrchu vozovky; že Loring Lamont zastavil v místech,

kde ona, obžalovaná, podlezla plot; že Loring Lamont nechal motor

auta běžet a že rovněž podlezl plot; jí, obžalované, že se pak

podařilo podlézt plot rychle podruhé, vrátit se na vozovku a skočit

do auta; a že ujela s vozem Loringa Lamonta dřív, než se Loring

Lamont stačil vrátit na vozovku a dohonit ji.

Obžalovaná dále vypověděla, že jela a dojela s vozem zpět do

města. Potom že jí napadlo ulevit si - jak to vyjádřila

- nějakým kanadským žertem, a proto že zajela s autem rovnou

před požární hydrant, tam že vůz nechala zaparkovaný, že

vystoupila a odešla.“

„Říkala, kolik hodin v té době bylo?“

„Řekla, že mohlo být mezi čtvrt na devět a mezi půl devátou

večer.“

„A obžalovaná zaparkovala vůz úmyslně před požární

hydrant?“

„Přesně před požární hydrant.“

„Klíče nechala ve voze?“

„Ano.“

„A nyní, abychom se vrátili k jedné z předchozích fází:

obžalovaná vypověděla, že připravila šunkovou omeletu?“

„Ano, tak jest.“

„Vypověděla, že omeletu s Loringem Lamontem snědli?“

„Výslovně vypověděla, že různice vypukla a ona, obžalovaná,

že z vily utekla dříve, než omeleta byla zkonsumována.“

„Pokusili jste se,“ otázal se Carson, „míním vás a váš odbor,

pokusili jste se ověřit jednotlivé body její výpovědi objektivními

metodami a prohlídkou všech předmětů, jež by mohly podepřít její

výpověď?“

„Ano, učinili jsme tak.“

„Co jste podnikli a co jste zjistili?“

„Především jsme vyvolali latentní otisky prstů na voze Loringa

Lamonta. Na zadní straně zpátečního zrcátka jsme našli dva otisky

prstů obžalované Arleny Ferrisové. Také jsme prohlédli povrch

polní cesty, abychom našli stopy, které by potvrdily výpověď

obžalované.“

„A zjistili-li jste něco - co jste zjistili?“

„Zjistili jsme, že vozovka polní cesty neposkytuje žádné čitelné

stopy. Vzhledem k povaze zločinu a vzhledem k vyni kajícímu

společenskému a finančnímu postavení oběti vzbudil případ velkou

pozornost zdejší veřejnosti a přilákal velké množství lidí, kteří

chtěli místo zločinu zhlédnout alespoň z povzdálí. Tak se stalo, že

po polní cestě přejelo značné množství vozů, jejichž pneumatiky

zahladily všechny případné stopy po lidských šlépějích.“

„Polní cestou míníte vozovku soukromé cesty od zahradní

brány až k okresní silnici?“

„Ano - měl jsem na mysli vozovku - a jen vozovku.“

„A našli jste nějaké stopy v okolí vozovky - kupříkladu na

náspu podle polní cesty?“

Poručík Tragg se napřímil a nadzvedl ramena, jako by se

připravoval odrazit útok: „Našli jsme,“ řekl, vybíraje pečlivě a

uvážlivě každé slovo, „našli jsme místo, kde obžalovaná fingovala

klamavé stopy v úmyslu podepřít svou verzi příběhu.“

Soudce Bayton prudce zvedl hlavu a zbystřil pozornost.

Podíval se na Perryho Masona, pak na Donalda Carsona a

potom na svědka.

Do ticha, jež se rozhostilo, zazněl soudcův dotaz: „Jsou

námitky proti této otázce, nebo navrhuje obhajoba, aby odpověď

byla škrtnuta z protokolu proto, že svědek nevypovídal o

skutečnosti, nýbrž o svých závěrech?“

Mason řekl: „Nemíním vznést námitky proti otázce - raději

bych pak svědka o tomto bodu vyslechl.“

„Nemůžete zde přece sedět se založenýma rukama,“ řekl

soudce Bayton, „a klidně přihlížet, jak se do přelíčení vnášejí

bezpředmětná svědectví, jež sem nepatří - a to všechno jen v

naději, že podrobíte svědka kontrolnímu výslechu!“

„Nedomnívám se,“ řekl Mason, „že jde o věc bezpředmětnou.

Fingovala-li obžalovaná skutečně nějaké stopy, je to skutečnost

velmi předmětná a velmi usvědčující.“

„Ale svědek přece neví, že obžalovaná stopy fingovala,“ odsekl

soudce Bayton. „Myslím, že je vaší povinností vznést námitky proti

přípustnosti otázky a navrhnout aby odpověď byla z protokolu

škrtnuta.“

„Nechať se slavnému soudu líbí,“ řekl Carson, „podle mého

názoru svědek skutečně ví, že obžalovaná stopy fingovala. Jsem

přesvědčen, že důkazy, ač nepřímé, jsou v tomto bodě usvědčující.

Byli bychom rádi, kdyby došlo k dodatkovému výslechu - svědek i

obžaloba by to uvítali.“

„Jak je libo,“ řekl soudce Bayton. „Není povinností soudu radit

procesním stranám, jak mají postupovat. Nicméně se konstatuje, že

svědek svědčil nikoliv o skutečnosti, ale o svém dohadu.“

„Byl to ovšem,“ řekl Mason s náramnou zdvořilostí, „odhad

mimořádné kvality, neboť svědek je vzhledem ke své odbornosti a

ke svým schopnostem jistě povolán vyvozovat uzávěry a

vyslovovat dohady průkazné. Obhajoba proti otázce ani proti

odpovědi nemá námitek.“

Carson se znova obrátil k svědkovi a pokračoval ve výslechu:

„Co jste tedy ve skutečnosti zjistili a našli?“

„Za prvé: dne sedmého tohoto měsíce dopoledne,“ odpověděl

poručík Tragg, „tedy ještě dříve, než jsme obžalovanou prvně

vyslechli, jsme zjistili, že někdo z lemu sukně, patřící obžalované,

vyřízl kus látky. Tento kus látky byl vyříznut nožem. Pak někdo ten

zmíněný útržek nebo výseč látky dopravil do blízkosti drátěného

plotu nedaleko místa činu. Někdo ten kus látky nabodl na osten

ostnatého drátu, a to v místě, kde látka musela být nápadná a

musela na sebe upozornit.

Za druhé jsme zjistili, že někdo musel ženu, obutou ve střevíce

s vysokými podpatky, vysadit nahoru na násep a pak že ji musel

spouštět dolů po vlhké hlíně, v níž vysoké podpatky zanechaly

zřetelné rýhy. Šlo zřejmě o pokus předstírat, že žena podlezla dolní

drát plotu.“

„Poručíku Traggu - jste s to a ochoten prohlásit jednoznačně,

že žena, která po sobě zanechala tyto stopy, drátěný plot ve

skutečnosti nepodlezla?“

„Ano - mohu jednoznačně prohlásit, že žena plot nepodlezla.“

„Na základě jakých zjištění jste to rozpoznal?“

„Půda na vnější straně plotu byla rovněž dostatečně vlhká a

tudíž i měkká, aby mohla zachovat stopy šlépějí. Přesto na vnější

straně plotu žádné stopy nebyly.“

„ Našli jste pak také sukni, z níž byl zmíněný kus látky

vytržen?“

„Ano.“

„Kde?“

„Byla to jedna ze sukní, patřící obžalované. Sukně byla v bytě

obžalované pohozena tak okázale, že snad ani nebylo možné ji

přehlédnout.“

„Máte tu sukni s sebou?“

„Ano.“

„Předložte ji, prosím.“

Tragg otevřel aktovku a vytáhl sukni, kterou měla na sobě

Magda Elwoodová, když s Perry Masonem navštívila byt Arleny

Ferrisové.

„Máte s sebou kus látky, jenž byl z této sukně vyříznut?“

„Ano, mám.“

„Předložte jej, prosím.“

Tragg vytáhl z aktovky kousek látky s roztřepenými okraji.

„Zapadá tento kus látky do lemu sukně?“

„Ano.“

„Ukažte to prosím, soudu.“

Poručík Tragg rozprostřel sukni na svém koleně, vzal látkový

trojúhelníček s roztřepenými odvěsnami, jejž Perry Mason nedávno

ze sukně vykrojil, a zasadil útržek do porušeného lemu sukně.

Útržek mezeru v lemu dokonale vyplnil.

Soudce Bayton svraštil čelo a naklonil se přes svůj

předsednický stůl, aby lépe viděl. Potom se podíval na Masona

pohledem, jenž obhajobě nevěstil nic dobrého.

„Svědku,“ řekl pak soudce Bayton, „předložte, prosím, oba

předměty soudu.“

Poručík Tragg rozestřel sukni na předsednický stůl a položil

tam i vytržený kus látky. Soudce Bayton se sám přesvědčil, že

vytržený kus mezeru skutečně vyplňuje.

„Žádáme nyní,“ řekl Carson, „aby sukně a vytržený kus látky

byly přiiaty jako důkazy a s příslušnými čísly jako doličné

předměty obžaloby - jako doličný předmět B 8, totiž sukně

obžalované, a doličný předmět B-9, totiž výstřižek téže sukně.“

Soudce Bayton řekl: „Dříve než tyto předměty budou přijaty

jako doličné, má obhájce obžalované ovšem právo, vyslechnout

svědka předběžným a zatímním výslechem, přeje-li si tak.“

„Obhájce si tak přeje,“ řekl Mason.

„Dobře. Soud vám povoluje, vyslechnout svědka předběžným a

zatímním výslechem,“ řekl soudce Bayton.

Mason se usmál na poručíka Tragga. „Řekl jste, že účelem

narafičení klamných důkazů bylo, podepřít verzi nebo výmluvu

obžalované.“

„Jiný výklad není možný,“ odpověděl poručík Tragg.

Mason se znovu usmál. „V tom případě byl pokus ovšem velmi

neohrabaný a nešikovný, poručíku. Člověk, který by chtěl podepřít

výpověď obžalované, by se přece jistě byl postaral, aby žena, jež

vyrobila stopy na náspu, zašla také na zevní stranu plotu a pořídila i

tam nějaké šlépěje.“

„Možná, že už na to nebylo kdy.“

„A kromě toho,“ pokračoval klidně Mason, „jste prohlásil, že

sukně, z níž byl vyříznut kus lemu, je sukně, patřící obžalované

Arleně Ferrisové.“

„je to její velikost, a kromě toho byla sukně nalezena v jejím

bytě. Považuji to za dostatečné důkazy, že jde o její vlastnictví.“

„Pokusil jste se, poručíku, zjistit, kde obžalovaná tu sukni

koupila?“

„Nikoliv.“

„Proč ne?“

„Protože jsem se nedomníval, že je to třeba.“

„Pokusil jste se najít na sukni značku a číslo Čistírny?

Míním tím označení, kterým Čistírny opatřují kusy šatstva.“

„Ano - našli jsme na sukni znamení nějaké čistírny.“

„Pokusil jste se najít příslušnou čistírnu?“

„Zatím nikoliv.“

„je vám známo, že každá z čistíren používá odlišného označení

a že značky jsou aplikovány razítkem jež je navlhčeno buď

nesmazatelným inkoustem, nebo neviditelným inkoustem, čitelným

toliko v ultrafialovém světle - a že podle takových značek je

možné vypátrat čistírnu a jejím prostřednictvím pak majitele

oděvu?“

„To je postup, jehož policie používá několikrát do měsíce.“

„Ale v tomto případě jste tohoto postupu nepoužili?“

„Dosud nikoliv.“

„Nicméně jste svědčil, že ta sukně je majetkem obžalované?“

„Na základě důkazů, které máme, říkám i nadále, že sukně je

majetek obžalované.“

„Tak přejdeme k dalšímu bodu,“ řekl Mason. „Ten kousek

sukna visící na drátě plotu upoutal vaši pozornost?“

„Ano.“

„A přiměl vás, prostudovat bedlivě stopy na náspu?“

„Tak jest.“

„A na základě tohoto pečlivého zkoumání stop jste dospěl k

úsudku, že tam na místě byl podniknut pokus vyrobit něco, co

bychom mohli nazvat umělým důkazem na podporu toho, co

vypověděla obžalovaná?“

Tragg řekl: „Ptáte se na můj úsudek. Povím vám tedy, k jakému

úsudku jsem dospěl. Jsem přesvědčen, že obžalovaná usmrtila

Loringa Lamonta. Je docela možné, že tak učinila za polehčujících

okolností - ale obžalovaná, místo aby řekla pravdu, raději si

vycucala z prstu bajku o nějakém pronásledování a o podlézání pod

plotem, a pak se pokusila nalíčit stopy, které by její povídačku

potvrdily.“

„To nejsou skutečnosti - to je svědkův názor,“ upozornil

soudce Bayton.

„Je to jeho znalecký názor,“ řekl Carson. „Je to mínění znalce-

kriminologa. Svědek byl tázán na úsudek a odpověď byla

přiměřená otázce.“

„Koneckonců,“ řekl soudce Bayton, „toto všechno Je výslech

předběžný a prozatímní, a obhájce patrně ví, jaký cíl tím sleduje.

Na druhé straně soud nelibě nese, že procesní strany vynakládají

tolik drahocenného času na přetřásání pouhých úsudků a názorů,

nechť účel takového po

ínání je jakýkoliv. Račte pokračovat a držet se přitom

projednávané věci.“

„Přiměl vás ten kousek, nabodnutý na ostnu,“ otázal se Perry

Mason, „abyste důkladně prohlédli okolí místa kde látka byla

nalezena?“

Tragg vteřinku váhal a pak řekl: „Tedy - ano.“

„A nebýt toho kousku látky na plotě, není docela možné, že

byste náspu a půdě kolem plotu nebyli věnovali takovou

pozornost?“

Tragg se mrazivě pousmál, než řekl: „Všechno na světě je

možné, pane Masone.“

„Přinesl průzkum půdy v okolí místa nálezu také nějaké stopy,

které potvrzují výpověď obžalované?“

„Stopy nějakých šlépějí tam byly,“ odpověděl poručík Tragg,

„ale všechny šlépěje byly součástí úskoku, který nalíčila

obžalovaná.“

„Odkud to víte?“

„Terén v okolí místa činu bylo a je možno rozdělit do dvou

kategorií - nebo snad lépe řečeno do tří kategorií. Především je tu

povrch vozovky. K vile vede polní cesta a povrch její vozovky,

prosáklý deštěm, zachoval vtisky, které mohly být čitelné dne

pátého tohoto měsíce večer, ale byly značně rozmazány deštěm,

jenž se potom snesl.

Vtisky byly úplně setřené a byly naprosto neviditelné už dne

šestého a sedmého tohoto měsíce. Druhou kategorii terénu tvoří

půda na okraji vozovky. Podle vozovky je veden mělký příkop, do

kterého stéká voda, jež se nevsákla do vozovky. Půda v tomto

odvodňovacím pásmu zůstala po nějakou dobu měkká. Totéž platí o

úbočí náspu při západní straně vozovky. Na vnější straně plotu,

rovněž západně od polní cesty, máme třetí kategorii terénu. Tam je

půda sice měkká, ale je pokryta spadaným listím a jinou vegetací, a

běžná šlépěj by tam nezanechala rozeznatelné stopy. Vysoké

podpatky však zanechaly takové vtisky, že byly tu a tam viditelné.

Vtisky vysokých podpatků jsme tam skutečně našli, ale nebylo jich

dost, abychom je mohli číst jako stopy a vyvodit z nich nějaké

závěry. Ostatně - věděli jsme, že i tyto vtisky patří do inventáře

klamavých stop, a věděli jsme to proto, že nejbližší z nich byl

vzdálen devět a půl metru od místa, kde jsme našli útržek sukně.“

„A stopy v půdě na vnější straně plotu by byly vůbec unikly

pozornosti, nebýt kusu látky, nabodnutého na ostnu plotu?“

„To vskutku nemohu říci,“ odpověděl poručík Tragg.

Mason se obrátil k náměstku státního zástupce: „Přejete si tu

součástku oděvu předložit soudu jako doličný předmět?“

Carson řekl: „Ano, žádám, aby tato součást oděvu byla přijata

jako doličný předmět.“

„V tom případě,“ řekl Mason, „trvám na tom, aby byla zjištěna

čistírna šatstva a jejím prostřednictvím, aby bylo postaveno na jisto,

čí ta sukně je. Zatím o tom nebyl podán žádný důkaz. Svědek toliko

vypověděl, že sukně byla nalezena v bytě obžalované. Jeho

výpověď, že sukně je majetkem obžalované, je pouhý dohad.“

„Je tu množství nepřímých důkazů,“ řekl Carson. „Sukně byla

nalezena v bytě obžalované. Je to její velikost. A sukně bylo

použito ke kvapnému a marnému pokusu podepřít výpověď

obžalované vymyšlenou báchorkou.“

Soudce Bayton řekl: „Za těchto okolností bude součást oděvu

zatím toliko označena za účelem identifikace. Jako doličný předmět

bude přijata teprve tehdy, až otázka vlastnictví bude postavena

najisto. Tím končí předběžný a zatímní výslech ze strany obhajoby.

Pane státní zástupce, můžete pokračovat ve výslechu svého

svědka.“

Carson se obrátil k poručíkovi Traggovi: „Našel jste nějaké

důkazy, které výpověď obžalované Arleny Ferrisové vyvracejí?“

„Našel - a byla jich hromada,“ řekl poručík Tragg suše.

„Povězte, prosím, soudu, co to bylo.“

„Především: střevíce, jež měl zavražděný na nohou, byly čisté.

V těch střevících neudělal ani krok na blátivé polní cestě. Střevíce

byly dokonale prosté bláta. Za druhé: na šatech zavražděného

nebylo ani stopy bláta, jak by tomu muselo nevyhnutelně být,

kdyby byl podlézal drátěný plot.

Za třetí: večeře, totiž šunka a vejce, o nichž obžalovaná tvrdí,

že se jí nikdo nedotkl, byla ve skutečnosti snědena.“

Carson se vítězoslavně obrátil k Masonovi: „Máte slovo ke

kontrolním otázkám.“

Mason zadumaně svraštil čelo: „Prohlédli jste střevíce Loringa

Lamonta důkladně?“

„Ano.“

„A nenašli jste ani stopu bláta?“

„Nenašli jsme ani stopy bláta.“

„A co manžety nohavic?“

„Nevykazovaly stopy bláta ani jiný náznak, že by se byly

dostaly do styku s mokrou trávou nebo jinou vegetací. Kdyby

Loring Lamont byl pobíhal podrostem na vnější straně plotu, nebo

kdyby se byl čvachtal blátem vozovky, jeho oděv by vykazoval

příslušné stopy. Na střevících by byly jednoznačné částice hlíny a

bláta, a dolní část nohavic by nesla stopy promáčení.“

„Obracím vaši pozornost k bytu obžalované,“ řekl Mason.

„Našli jste tam ženské prádlo, umazané od hlíny?“

„Ano.“

„Pokusili jste se zjistit, zda hlína je totožná s hlínou,

vyskytující se v blízkosti vily Lamontových oceláren?“

„Nikoliv, o to jsme se nepokoušeli.“

„Smím se vás tázat, proč jste tak neučinili?“

„Považovali jsme prádlo za stejný podfuk jako natrženou sukni,

kterou jsme tam našli.“

„Je vždycky nebezpečné, poručíku, ukvapovat se v úsudku,“

řekl Mason. „Navrhuji, aby se policie pokusila porovnat skvrny na

prádle s hlínou na místě činu - a nemám další otázky.“

„Má státní zastupitelství nějaké další otázky?“ zeptal se soudce

Bayton.

„Vzhledem k tomu, co nyní vyšlo najevo, mám na poru

íka Tragga ještě jednu další otázku.“

„Dobře. Ptejte se.“

Carson se obrátil k poručíku Traggovi: „Označil jste za účelem

identifikace střevíce a kalhoty, které měl zavražděný na sobě?“

„Ano, označil jsem je.“

„A máte ty předměty u sebe?“

„Jsou k dispozici. Potřeboval bych jen několik málo minut,

abych je mohl opatřit a předložit.“

„Postačilo by vám deset minut?“

„Určitě by to postačilo.“

„Směli bychom požádat soud o přerušení na dobu deseti

minut?“ otázal se Carson, „abychom mohli opatřit doličné

předměty, o nichž svědek vypověděl?“

„Dobře,“ řekl soudce Bayton. „Přerušujeme přelíčení na dobu

deseti minut, ačkoliv je zřejmé, že státní zastupitelství mohlo

předem počítat s tím, že bude nutno doličné předměty opatřit. Soud

tedy návrhu na přerušení zdéli deseti minut vyhovuje - s tím

výslovným dodatkem, že toto je poslední shovívavost, kterou soud

míní prokázat. Jsou-li ještě nějaké další doličné předměty, které

obžaloba hodlá předložit, postarejte se o to, pane státní zástupce,

aby byly určitě po ruce.“

Soudce Bayton povstal a odebral se do své úřadovny.

Mason se obrátil k Arleně Ferrisové. „Podívejte se, Arleno,“

řekl, „budu brutálně upřímný: nejnákladnější přepych, který si

můžete dovolit, je lhát svému obhájci.“

Arlena Ferrisová němě přikývla hlavou.

„Jestli jste mi lhala,“ pokračoval Mason, „jste v bryndě a

nemyslím, že bych vás z ní mohl dostat. Ale tak či onak

- jestli jste mi lhala, chci to teď vědět!“

„Řekla jsem vám plnou pravdu, pane Masone.“

Mason potřásl hlavou. „Jestli teď přinesou ty střevíce a ty

kalhoty - a jestli střevíce nebudou zablácené a jestli na manžetách

nohavic nebude vidět, že promokly, jak by tomu muselo být, kdyby

se Lamont byl brouzdal podrostem

- pak půjdete buď na doživotí do žaláře, nebo rovnou do

plynové komory.“

„Nemohu si pomoci, pane Masone. Řekla jsem vám naprostou

pravdu.“

Mason zmlkl a zamyslel se.

Arlena Ferrisová řekla: „A není možné, že vrah potom - po činu

- mrtvolu převlékl?“

„O, zajisté,“ řekl Mason ironicky. „Jen zkuste chytit porotu na

takový špek. Vrah věděl, že se poperete s Loringem Lamontem a že

mu ujedete v jeho vlastním voze. Vrah jel do vily a měl s sebou

rezervní kalhoty, ponožky a střevíce. Počkal, až se Loring Lamont

vrátí, pak ho píchl, potom mu otevřel ústa a nacpal mu do hltanu

šunku a vajíčka, pak z nebožtíka stáhl kaťata, ponožky a střevíce,

načež mrtvolu oblékl - jen si stoupněte před porotu, složenou z

dvanácti celkem inteligentních lidí, a zkuste je přimět, aby vám

tuhle líceň spolkli.“

Arlena Ferrisová měla slzy na krajíčku. „Ale tak se to přece

muselo stát.“

Mason potřásl hlavou a odvrátil se od Arleny Ferrisové.

Poručík Tragg se vracel do soudní síně s kufříkem v ruce.

Soudce Bayton znova zasedl za předsednický stůl. Přelí

ení bylo prohlášeno za zahájené a Carson pokračoval ve

výslechu:

„Poručíku Traggu, přinesl jste šaty, jež měl zesnulý na sobě,

když mrtvola byla nalezena?“

„Ano.“

„Byl bych rád, kdybyste nejprve předložil jeho střevíce.“

„Ano,“ řekl Tragg, otevřel kufřík a vytáhl pár střevíců.

„To jsou střevíce, jež měl zesnulý na nohou?“

„Ano.“

„Jaký je nynější stav těch střevíců u srovnání se stavem, v

jakém byly nalezeny na nohou mrtvoly?“

„Nynější stav těch střevíců je naprosto stejný, s výjimkou

dodatečně přičiněných křídových značek na podešvích střevíců.“

„Za jakým účelem byly podešve označeny křídovými

značkami?“

„Označili jsme podešve křídovými značkami proto, abychom

měli poznávací znamení, podle kterých bychom mohli střevíce

později identifikovat.“

Náměstek státního zástupce Carson došel k svědkovi, vzal oba

střevíce a donesl je Perrymu Masonovi, aby se obhájce mohl na ně

podívat.

Mason si střevíce prohlížel ze všech stran a dával si přitom

dobrý pozor, aby jeho tvář zůstala nehybná a neprozrazovala, co si

myslí.

„Navrhujeme, aby tyto střevíce byly přijaty jako doličný

předmět,“ řekl Donald Carson.

Mason povstal: „Vaše Ctihodnosti, prosím znova, abych mohl

svědka vyslechnout předběžným a prozatímním výslechem.“

„Povoluje se,“ řekl soudce Bayton.

Perry Mason se obrátil k poručíku Traggovi: „Oč opíráte své

svědectví,“ otázal se ho, „že toto jsou střevíce, jež měl zesnulý na

nohou ve chvíli, kdy byl usmrcen?“

„Jen o to, že střevíce byly na nohou mrtvoly, když jsem ji

poprvé spatřil.“

„Ověřoval jste vůbec nějakým způsobem, zda ve vile není

nějaké další šatstvo?“

Traggův hlas prozrazoval rozhořčení: „Ovšemže jsme si to

ověřili. Prohledali jsme vilu od sklepa až do podkroví, od jednoho

konce k druhému, pane Masone.“

„Měl zesnulý ve vile vůbec nějaké šatstvo?“

„Zesnulý neměl ve vile žádné šatstvo. Neměl tam vůbec žádné

součásti oděvu - až na následující výjimky: měl tam jeden pár

tenisových střevíců stejné velikosti jako střevíce, jež měl na nohou,

dále jedny šortky, takzvané opalovačky, dvě sportovní saka s

krátkými rukávy, dvoje plavky, jeden koupací plášť, jeden pár

sandálů a jednu plátěnou golfovou čepici.“

„Žádné jiné oblečení tam nebylo?“

„Žádné, které by velikostí odpovídalo Loringu Lamontovi.

Zesnulý nosil obuv velikosti dvaačtyřicet.“

„Ale nějaké šatstvo jste ve vile přece jen našli?“

„Otec zesnulého, Jarvis P. Lamont tam měl montérky,

kuchařské zástěry a střevíce, ale střevíce Jarvise P. Lamonta jsou

osmatřicítky, Loring Lamont střevíce svého otce vůbec nemohl

obout.“

„Prohlédli jste vilu dokonale?“

„Mohu říct, že jsme vilu málem rozebrali na součástky,“ řekl

poručík Tragg, „a to platí také o kabinách při plaveckém bazénu.“

„Vila byla dobře zásobena lihovinami a potravinami?“

„Vila byla dobře zásobena lihovinami, zmrazenými

potravinami a konzervami. Potravin podléhajících zkáze tam bylo

málo. Ve vile byla zásoba ložního prádla, množství přikrývek a

chladnička plná zmrazených potravin, ale nebyl tam například

žádný čerstvý chléb. Zato tam byla nádoba, v níž bylo zaděláno na

omelety. - Dále tam byla zamaštěná pánev, v níž bylo něco

smaženo. Laboratoř zjistila, že omastek, tuk, pochází zčásti od

šunky, zčásti že jde o stopy po másle. Kromě toho jsme tam našli

menší pánev, ve které byla zřejmě smažena sázená vejce, protože

na stěně pánve, poblíž okraje, byly zbytky smaženého připečeného

bílku. Dále jsme našli talíře, z nichž se jedlo...“ poručík Tragg se

obrátil k státnímu zástupci a řekl: „Přejete si slyšet všechno nyní,

nebo mám odpovědět pouze na otázky, týkající se šatstva?“

„Vypovídejte o všem,“ odpověděl Carson, „nebude-li obhajoba

mít námitek.“

Poručík Tragg kývl hlavou. „Našli jsme dva velké ploché talíře,

na nichž byly Částice žloutku a částice Šunkového tuku, dále jsme

našli otevřenou plechovou konzervu másla, z níž bylo něco másla

odebráno; dále tam byla skleněná nádoba s džemem a menší talířky,

na kterých byly zbytky sucharu a stopy džemu. Kromě toho byly na

stole kávové šálky s tácky.“

„Kolik šálků a tácků tam bylo?“ otázal se Mason.

„Dva. Obsahovaly nepatrné zbytky kávy. Na stole byl také

elektrický kávovar částečně plný a dvě sklenice na vodu.

Upotřebené talíře byly nalezeny na stole v jídelně, pánve a

ostatní kuchyňské náčiní byly na sporáku v kuchyni.“

„Nemám pro tuto chvíli dalších otázek,“ řekl Mason.

„Chcete tím říci, že končí váš předběžný a zatímní výslech?“

otázal se soudce Bayton.

„Ano, Vaše Ctihodnosti. Nemám pro tuto chvíli dalších otázek

v předběžném a zatímním výslechu pokud jde o střevíce. To

neznamená, že se vzdávám práva na pozdější řádné kontrolní

otázky, týkající se střevíců. Také se nevzdávám práva na předběžný

a prozatímní výslech svědka, pokud jde o jiné součásti oděvu, jež

by obžaloba snad předložila.“

„Soud to bere na vědomost,“ řekl soudce Bayton. „Nechť státní

zástupce pokračuje.“

Carson řekl: „Co můžete vypovědět o kalhotách Loringa

Lamonta, poručíku?“

Poručík Tragg vytáhl z kufříku kalhoty s bezvadnými puky.

„To jsou kalhoty, jež měl zesnulý na sobě v době, když mrtvola

byla objevena?“ otázal se Carson.

„Ano.“

„Podívejte se, svědku, na skvrny nahoře, poblíže pasu kalhot.

Táži se vás, víte-li, co to jsou za skvrny?“

„Ano, vím. Jsou to skvrny od krve.“

„Byly tam ty skrvny, když mrtvola byla objevena?“

„Ano.“

„A mrtvý měl ty kalhoty oblečené?“

„Ano.“

„Navrhuji,“ řekl Carson, „aby tyto kalhoty a střevíce byly

přijaty jako doličné předměty obžaloby.“

„Obhajoba nemá námitek,“ řekl Mason.

„Chcete použít svého práva na předběžný a prozatímní výslech

svědka ohledně předložených kalhot?“ otázal se soudce Bayton.

„Nikoliv, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Mason.

„Tím končí můj výslech svědka poručíka Tragga,“ oznámil

náměstek státního zástupce Donald Carson.

„Jsou nějaké kontrolní otázky?“ otázal se soudce Bayton.

„Řekl jste, poručíku, že jste vilu prohlédli dokonale. Je tomu

tak?“ zeptal se Mason.

„Prohlédli a prohledali jsme vilu dokonale,“ řekl poručík

Tragg. „Div jsme ji nerozebrali.“

„Podívali jste se do psacího stolu?“

„Podívali jsme se do psacího stolu.“

„Našli jste tam nějaké papíry?“

„Ano, našli.“

„Našli jste šekovou knížku Kalifornské banky?“

„Ano, našli.“

„S kontrolními ústřižky čili kupóny?“

„Ano.“

„Je vám známo, čí šeková knížka to byla?“

„Víme, že písmo na některých kupónech je písmo Loringa

Lamonta a že šeky, odpovídající kupónům, byly bance předloženy

k proplacení a že nesly podpis Loringa La monta.“

„Platí to o všech šecích?“

„O všech s výjimkou jednoho, o jehož osudu nic nevíme.“

„Co je vám o tom nezvěstném šeku známo?“

„V šekové knížce po něm zbyl kupón, který nasvědčuje, že šek

byl vystaven na pět set dolarů.“

„V čí prospěch byl šek vystaven?“

„V ničí.“

„Jak to míníte?“

„Míním to tak: šek byl zřejmě vyplněn - a z nějakého důvodu

byl z šekové knížky vytržen poté, co částka byla napsána na kupón.

Na kupón pak byla napsána písmena O. K., na znamení, že to je

oukej. Totiž, že byl vystaven šek na pět set dolarů, ale nikoliv na

jméno, nýbrž prostě na doručitele.“

„To je váš úsudek a dohad?“ otázal se Mason.

„Můžete to nazvat mým úsudkem a dohadem,“ řekl poru

ík Tragg „Přejete-li si holou skutečnost, jsem ochoten

vypovědět že v šekové knížce byl kupón nasvědčující částce pěti

set dolarů. Na kupón kromě číslovky nebylo napsáno nic než

písmena O. K.“

„A byla ta písmena napsána rukou Loringa Lamonta?“

„To nevím.“

„Šek, o jehož kupónu zde mluvíme, byl z šekové knížky

vytržen v den vraždy?“

„To nevím.“

„To nevíte?“ otázal se Mason.

„Nevím.“

„Bezprostředně před kupónem s písmenami O. K. byl přece

kupón šeku, vystaveného pro Orvala Kingmana, že ano?“

„Tak jest.“

„A je přece přirozené, že šek znějící na doručitele byl vytržen

až po šeku pro Orvala Kingmana, že ano?“

„Ohrazuji se proti této otázce,“ ozval se náměstek státního

zástupce Carson, „jako proti otázce týkající se sporné okolnosti

vymykající se svědkově znalosti, a jako proti otázce, která se ptá na

svědkův dohad.“

Soudce Bayton přisvědčil kývnutím hlavy.

„Ale okamžik,“ řekl Carson znenadání, „odvolávám své

ohrazení. Žádám, aby svědek poručík Tragg na otázku obhajoby

odpověděl.“

„Otázka se týká sporné události, která se vymyká svědkově

znalosti a ptá se na svědkův dohad,“ konstatoval soudce Bayton

poněkud rozmrzele. „Soud nepotřebuje dohady svědků. Soud si

přeje znát fakta.“

„Nicméně, Vaše Ctihodnosti, byl bych rád, kdyby svědek

poručík Tragg otázku zodpověděl, abychom jeho odpověď měli

zaprotokolovanou.“

„Dobrá - odvoláváte-li ohrazení, dovolím, aby svědek na tuto

jednu otázku odpověděl,“ řekl soudce Bayton, „ale nepřeji si mařit

čas hromadou nepřípustných otázek, i když se druhá procesní strana

proti nim neohražuje. Můžete na otázku odpovědět, poručíku.“

„Moje odpověď,“ řekl poručík Tragg, „zní takto: podle mého

názoru, podle mého subjektivního osobního názoru byla situace

taková: Loring Lamont začal vystavovat šek na pět set dolarů pro

Orvala Kingmana na nesprávném šekovém formuláři - totiž na

šeku, jenž ještě nebyl na řadě. Když si to uvědomil, vytrhl šek a

zničil jej. Pro jistotu si poznamenal na kupón, že všechno je oukej.

Potom Loring Lamont vystavil pro Orvala Kingmana šek na

správném- šekovém formuláři, kterého měl původně použít.“

Perry Mason se usmál. „Vy se tedy domníváte, že šlo o

nedopatření a že Loring Lamont při otevření šekové knížky

omylem vynechal jeden šek a začal psát na druhý?“

„Myslím, že se to tak muselo stát.“

„Ale to je přece krajně nepravděpodobné, že ano?“ otázal se

Mason. „Kdo otevře šekovou knížku, vidí přece na první pohled, u

kterých kupónů už nejsou šeky, a kde začínají kupóny a šeky.“

„Domnívám se, že se to muselo stát tak, jak jsem řekl,“ trval na

svém poručík Tragg.

„Zabavil jste šekovou knížku jako doličný předmět?“

„Co by šeková knížka měla prokázat?“

„Činnost zesnulého v poslední den života.“

„Šekovou knížku jsme nezabavili. Pořídili jsme seznam šeků.

To je všechno.“

„Kde je šeková knížka nyní?“

„Pokud vím, je stále ještě v psacím stole vily. K tomu chci

dodat, že mi Sadle Richmondová telefonovala, že jste jí uložil, aby

šekovou knížku odevzdala policii, ale ...“

„Okamžik,“ přerušil svědka soudce Bayton, „okamžik!

Otázky a výpovědi začínají příliš daleko vybočovat z rámce

předběžného přelíčení. A nyní se zde dokonce začíná operovat

svědectvím z druhé ruky. Přeje-li si tak obhajoba, má zajisté právo

navrhnout, aby šeková knížka byla předložena soudu, ačkoliv

nevím, jaký význam by pro projednávaný případ mohla mít.“

„Nechať se slavnému soudu líbí,“ řekl Mason, „šeková knížka

sama o sobě dokazuje, že ji Loring Lamont měl s sebou, když jel do

vily. Dokazuje, že vytáhl šekovou knížku z kapsy a že - podle

mého názoru - vystavil šek na pět set dolarů ve prospěch osoby,

jejíž jméno začíná písmenami O. K. - Dokazuje dále, že měl

naspěch a proto zapsal na kupón toliko začáteční písmena

obmyšleného příjemce.“

„Je kupón datován?“ otázal se soudce Bayton.

„Není datován. Je na něm jen číslice 500,- a začáteční

písmena.“

„Dejme tomu, že váš předpoklad je správný,“ řekl soudce

Bayton. „Co tím míníte prokázat?“

„Prokázalo by to, že kritického večera byl ve vile ještě někdo

jiný.“

„Můžete navrhnout, aby šeková knížka byla předložena soudu

jako doličný předmět obhajoby, přejete-li si tak,“ řekl soudce

Bayton, „ale mohu vás, pane Masone, ujistit, že by bylo třeba

nějakého mnohem přesvědčivějšího důkazu, než by soud vzal za

prokázáno, že v kritickou dobu byla na místě činu ještě třetí osoba.

Máte nějaké další dodatkové otázky?“

„Nemám dalších otázek,“ řekl Mason.

„Soud to bere na vědomí,“ řekl soudce Bayton a obrátil se k

poručíku Traggovi: „Svědek se může vzdálit.“

„Nechať se slavnému soudu líbí,“ řekl náměstek státního

zástupce Carson, „obžaloba již nemíní vést další svědky, a toliko si

vyhrazuje právo vésti protidůkazy proti případným vývodům

obhajoby.“

Mason prudce povstal: „Okamžik, okamžik,“ řekl. „Máme

právo na kontrolní výslech svědka Petra Lyonse.“

„Ale ano,“ řekl Carson. „Poslal jsem pro svědka Lyonse.

Sečkejte pár vteřin - dám ho zavolat.“

Carson se obrátil k úředníkovi, který seděl vedle něho, a začal

mu něco šeptat.

Pojednou se náměstek státního zástupce zakabonil a bylo vidět,

že se rozčiluje. Úředník jenom potřásal hlavou.

Carson se k němu naklonil ještě blíž - a nyní i úředník něco

šeptal. Pak se Carson napřímil a řekl: „Vaše Ctihodnosti, nastala

velmi trapná situace. Vyšlo najevo, že dnes je volný den strážníka

Lyonse. Odjel někam na venkov a není možné doručit mu rozkaz,

aby se dostavil. Musím přiznat, že je to zčásti má vlastní vina. Řekl

jsem Lyonsovi, že ho budu potřebovat jako svědka, ledaže by

obhajoba byla ochotna vzít znění jeho výpovědi za prokázané.

Řekl jsem dále, že vezme-li obhajoba znění jeho výpovědi za

prokázané, že ho jako svědka potřebovat nebudu. Když pan Mason

prohlásil, že Lyonsovu výpověď bere za prokázanou, vyrozuměl

jsem o tom svůj úřad a někdo ze státního zastupitelství dal vědět

Lyonsovi, že se obě procesní strany na jeho výpovědi shodly, a že

tudíž jeho, Lyonse, nebude třeba. Došlo tedy k řetězu

nedorozumění - a mám-li říci plnou pravdu, musím se slavnému

soudu přiznat, že ani já sám jsem si plně neuvědomil háček v

prohlášení obhajoby, dokud pan Mason nezačal uplatňovat své

právo na kontrolní výslech.

Za daných okolností navrhuji, aby nám pan Mason vyložil, co

kontrolním výslechem svědka Lyonse míní nebo doufá postavit na

jisto - a já snad budu moci prohlásit, že obžaloba bere i znění další

výpovědi svědka Lyonse za prokázané.“

Mason potřásl hlavou.

„Uplatňuji své právo na kontrolní výslech svědka,“ řekl

„Ve smyslu protokolované dohody s obžalobou.“

Soudce Bayton se mrzutě zamračil. „Pane Masone, není snad

pochyb o tom, že víte, nač se svědka Lyonse chcete ptát, a že máte

jasnou představu v tom, co kontrolním výslechem míníte postavit

na jisto.“

„Upřímně řečeno, Vaše Ctihodnosti, mám v tuto chvíli o celém

případu teorii, kterou bych nechtěl veřejně probírat, dokud se

svědka nezeptám na určité podrobnosti - a koneckonců, svědek

Lyons je policista, je to svědek obžaloby a nevidím vůbec žádné

příčiny, proč bych měl náměstkovi státního zástupce předem

vyložit celou taktiku obhajoby a plán, jakým míním při kontrolním

výslechu postupovat proti svědkovi.“

„Berete v pochybnost svědkovu výpověď?“

„Je možné, že vezmu v pochybnost jak jeho výpověď, tak jeho

věrohodnost.“

„Ale to je přece absurdní!“ vybuchl Carson. „Svědek je

policista. V době, kdy připevnil na vůz Loringa Lamonta obsílku

pro nedovolené parkování, neměl ani nejmenší potuchy, že provádí

něco jiného než naprosto běžný a všední úřední výkon. Je vám

přece známo, že kupóny vydaných obsílek neboli ,předvolávek' si

policista ponechává a po skončení služby kupóny s přesným

označením vozů a doby vydání odevzdává na strážnici svého

obvodu. Všechny tyto záznamy jsou k dispozici a mluví samy za

sebe. Se strážníkem Lyonsem jsem hovořil osobně a velmi

zevrubně. Strážník Peter Lyons neví nic víc, než co je obsaženo v

záznamech. Kritického večera nebyl vůz Loringa nic víc, než

kterýkoliv jiný vůz, zaparkovaný před požární hydrant. A takových

aut strážník Lyons vidí do měsíce stovky.“

Soudce Bayton se podíval tázavě na Perryho Masona.

„A já stejně trvám na výslechu svědka Lyonse,“ řekl Mason

paličatě.

„Soud to bere na vědomí,“ prohlásil soudce Bayton

podrážděně. „Zákon vám dává právo být konfrontován se svědkem

a dávat mu kontrolní otázky. Trváte-li na tomto svém právu, soudu

nezbývá než odročiti toto přelíčení na zítřejší den, a to do desíti

hodin dopoledne. Nicméně chci upozornit zástupce obou

procesních stran, že se ve všech soudních odděleních nahromadily

nedodělky a že kolegium nejvyššího soudu uložilo všem soudcům

zpracovat nevyřízené případy a dohnat zpoždění v době co

nejkratší.

Snažíme se tento příkaz splnit a nelibě neseme, nedostává-li se

nám od procesních stran žádoucího porozumění.

Případ nyní rozsuzovaný mohl - podle názoru tohoto soudu -

být vyřízen za půl dne, protáhl se však až do odpoledne. A nyní

bude soud asi nucen promarnit i valnou část dopoledních hodin a

pokračovat v přelíčení ještě zítra dopoledne.“

„Velmi toho lituji,“ řekl Mason, „ale vina není na mé straně.

Výslovně a zřetelně jsem v procedurální dohodě se státním

zastupitelstvím přece konstatoval, že beru za prokázané, co by

svědek Lyons odpověděl na otázky státního zástupce.“

„Státní zástupce si měl uvědomit, že z procedurální dohody

vyplývá pro státní zastupitelství povinnost mít svědka k dispozici

pro kontrolní otázky obhajoby,“ odsekl soudce Bayton. „Přelíčení

se odročuje na zítřek, deset hodin dopoledne. Obžalovaná zůstává

ve vyšetřovací vazbě.

Obhájce se tímto výslovně upozorňuje: nevysvitne-li zítra z

kontrolního výslechu svědka Lyonse, že obhajoba kontrolními

otázkami opravdu sleduje zjištění nějakých rozhodných

skutečností, bude soud mít za to, že se stal obětí úskoku, jehož

účelem bylo dosáhnout zbytečného průtahu. Přelíčení se odročuje

na zítřek deset hodin dopoledne.“

Mason se obrátil k Arleně Ferrisové: „Nemáte opravdu nic, co

byste mi chtěla nebo mohla říct?“

Arlena Ferrisová němě potřásla hlavou. Měla pevně stisknuté

rty a bylo vidět, že nechce promluvit, aby se nerozplakala.

„Dobrá,“ řekl Mason. „Uvidíme se zítra v deset hodin.“

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Mason seděl za psacím stolem své kanceláře a mlčky bubnoval

prsty na podložce. V popelníku po jeho pravici dohořívala

zapomenutá cigareta. Sloupek jejího kouře stoupal kolmo vzhůru a

stáčel se do spirály, než se rozptýlil v drobounké, bledě modré

chomáčky.

Della Streetová, jež dobře znala Masonovy nálady a

rozpoložení, seděla na druhé straně psacího stolu. Před sebou měla

těsnopisecký blok, v ruce tužku a seděla tiše a nehnutě, aby nerušila

Masona v jeho soustředění.

Mason, s očima zamyšleně přimhouřenýma, po chvíli řekl:

„Pište, Dello: Vyjděme z předpokladu, že nám Arlena Ferrisová

lhala. Věcné důkazy diametrálně odporují jejím tvrzením. Proč

lhala. Otazník, dvě pomlčky. Lhala proto, že je vinna otazník dvě

pomlčky. Je-li tomu tak, byla by si vymyslela lež, která neodporuje

faktickým okolnostem.

To děvče je inteligentní - přinejmenším průměrně inteligentní.

Proč říká lži, které nezapadají do rámce skutečností?“

Della Streetová dopsala diktát a mlčky čekala.

Za několik minut Mason pokračoval: „Zřejmě někoho kryje.

Zřejmě někoho chrání. Ale jak by taková lež mohla někoho

ochránit otazník. A kdo je ten někdo otazník dvě pomlčky. Kdo by

to tak mohl být?“

Pomalu, skoro neznatelně Mason potřásl hlavou.

Odsunul židli od psacího stolu, zamáčkl cigaretu v popelníku,

vstal a začal přecházet po kanceláři.

Najednou se zarazil, prudce se obrátil k Delle Streetové a řekl:

„A teď napište toto: Dejme tomu, že klientka nelže.

Dvě pomlčky. V tom případě musíme odpovědět na otázku,

proč se faktické okolnosti neshodují s její výpovědí. Dvě pomlčky.

Jediné možné vysvětlení je, že máme jen neúplné znalosti toho, co

se skutečně stalo.“

Mason bouchl pěstí do stolu. „Abych neklel!“ řekl prudce.

„Dello, zapište si, že máte dát udělat plakát s nápisem Snaž se

věřit svému klientu! Dejte to zarámovat a pověsit na zeď nad mým

psacím stolem.“

„Myslíte, že mluví pravdu?“ otázala se Della Streetová.

„Mluví pravdu,“ řekl Mason, „a já upadl do nejhorší léčky do

které může padnout obhájce.“

„Jak to myslíte?“ tázala se Della Streetová znepokojeně.

„Nechal jsem se hypnotizovat státním zástupcem. Podlehl jsem

sugesci obžaloby a začal jsem myslet, že se věci udály tak, jak říká

státní zástupce - a to všechno jenom proto, že důkazy a zjištěné

okolnosti mu zdánlivě dávaly za pravdu.“

Della Streetová věděla, že v takových okamžicích Perry Mason

potřebuje někoho, kdo by mu pomohl utřídit a objasnit myšlenky.

Proto řekla: „Vy se tedy domníváte, že důkazy a zjištěné okolnosti

lze vyložit dvojím způsobem.“

„Musí to tak být, nevidím jiného vysvětlení,“ řekl Mason.

„Stěžejním svědkem je Petr Lyons, policista, kterého za nic

nechtěli pustit do soudní síně.“

„Myslíte, že tvrzení státního zástupce, že Lyons má volný den,

byla výmluva?“

„Ovšemže to byla výmluva,“ řekl Mason. „Zkoušel všechno

možné na světě, jen abych Lyonse nemohl vyslechnout. Co k čertu

ten Lyons ví? Musí to být něco, co může celé slavné obžalobě

udělat tlustou čáru přes rozpočet.“

„Carson dělá, jako by Lyons byl svědek načisto podřadný a

nedůležitý,“ řekla Della Streetová.

„V tom to právě vězí,“ řekl Mason. „Obmyslně a okázale ho

podceňují a bagatelizují, protože se bojí, že z něho vytáhnou něco

důležitého a rozhodujícího. Ale co to jen může být? Co důležitého a

rozhodujícího ten Lyons může vědět?“

„Máte představu, co by to vůbec mohlo být?“

„Obecným důvodem může být jen jedno,“ řekl Mason.

„Státní zástupce ví, že by Lyons mohl dosvědčit něco, co by

pomohlo obžalované Arleně Ferrisové. Proto byli ochotni se

přetrhnout, jen abych se Lyonse nemohl na nic zeptat. Že Lyonse

nemohl najít - to je vyložená báchorka.

To je stoprocentní nejapná výmluva.“

„Proč si tím jste tak jistý?“ otázala se Della Streetová.

„Zkusme to rozebrat,“ řekl Mason. „Obhájce musí za všech

okolností uvažovat logicky, a musí se na všechno dívat nezávisle,

pod osobitým zorným úhlem. Jakmile nekriticky přijme něčí názor,

uchýlí se od správné cesty a je s ním konec. Ukažme si to na

praktickém příkladu: Víme, co svědek Lyons měl vypovědět -

víme to proto, že nám to řekl Donald Carson.“

„Ale řekl nám náměstek státního zástupce Carson pravdu?“

otázala se Della Streetová.

„Zaručeně nám řekl pravdu,“ odpověděl Mason. „Nemohl by se

odvážit říci nepravdu. Lživým sdělením by se dopustil hromady

deliktů. Provinil by se proti etickým stavovským předpisům,

spáchal by trestné činy klamání soudu a vědomého způsobení

zmatečnosti soudního řízení... ne, ne. Carson nám musel říci

pravdu. Ale nemusel nám říci celou pravdu ...

Pokud se pamatuji, náměstek státního zástupce nadiktoval do

protokolu zhruba toto: policista Petr Lyons by dosvěd

il, že v devět hodin večer našel automobil Loringa Lamonta

zaparkovaný před požárním hydrantem a že vydal obsílku pro

parkování na nedovoleném místě - tak u všech čertů, proč jim tolik

na tom záleží, abych toho Lyonse nemohl vyslechnout? Vždyť ta

obsílka sama o sobě je učiněná lapálie!“

Della Streetová zamyšleně a zmateně potřásla hlavou.

Perry Mason začal zase přecházet po kanceláři.

„Arlena Ferrisová mi řekla, že nechala Lamontův vůz před

požárním hydrantem, takže se její výpověď kryje se svědectvím

Petra Lyonse. A Petr Lyons vlepil autu předvolávku ... jednu

předvolávku, ale on přece ...“

Mason se prudce zarazil, obrátil se k Delle Streetové a řekl

potichu: „Měl bych si dát pár facek!“

„Co se stalo?“ otázala se Della Streetová.

„Stalo se,“ řekl Mason, „že jsem byl neuvěřitelně naivní.

Že jsem osvědčil inteligenci dítka nemírně zaostalého.

Ovšemže nechtějí dopustit, abych vyslýchal Petra Lyonse!

Petr Lyons totiž vypoví něco, co udělá katastrofální díru do

obrazu, který si státní zastupitelství o celém případu utvořilo ... a...

ano, to je ono! To musí být ono!“

„Co to musí být?“ otázala se Della Streetová.

„Petr Lyons jako svědek vypoví, že byl v ulici Endicott Way

ještě jednou, než mu skončila služba, to jest ještě jednou mezi

devátou hodinou a půlnocí a že Loríngův vůz byl pryč!“

„Že vůz byl pryč?“ opakovala Della Streetová. „Jak mohl být

pryč? Vůz tam před tím požárním hydrantem přece byl celou noc.“

„Byl pryč,“ trval na svém Perry Mason, „protože Arlena

Ferrisová nechala ve voze klíč. Někdo přišel, odjel s vozem a pak

se s ním vrátil a zase ho zaparkoval před požární hydrant. Tak se

stalo, že dvoučlenná policejní hlídka, která nastoupila službu po

půlnoci, vůz našla, vlepila další dvě předvolávky pro parkovací

přestupek a ráno dala vůz odvléci.“

„Ale nač a proč by někdo vůz bral a pak ho zase vracel?“

zeptala se Della Streetová.

„Odpověď na tuto otázku musíme najít,“ řekl Mason,

„a začneme ji hledat tam, kde jsme se po ní měli začít rozhlížet

načisto na začátku.“

„Kde jsme ji měli hledat?“

„Promluvíme si s osobní sekretářkou Jarvise P. Lamonta Editou

Bristolovou a se správním ředitelem Jiřím Albertem.“

„Proč a nač?“ otázala se Della Streetová.

„Protože tentokrát musíme svědectví a okolnosti probrat od

podlahy,“ řekl Mason. „Pamatujete se, co nám pověděla Arlena

Ferrisová. Hromada lidí se ucházela o zaměstnání v Lamontových

ocelárnách. Firma měla dlouhý seznam uchazeček o místo

sekretářky, ale Arlena Ferrisová prostě pověděla Magdě

Elwoodové, že hledá práci, Magda Elwoodová s někým promluvila

a hle - Arlena Ferrisová dostala místo bez ohledu na pořadník.

Ředitel Jiří Albert řekl, že Loring Lamont těsně před odjezdem do

Jižní Ameriky vydal jakýsi ředitelský příkaz. Na základě tohoto

příkazu byla Arlena Ferrisová přijata, aniž se kdo obtěžoval zeptat

se osobního oddělení.“

Della Streetová překvapeně přisvědčila: „To je pravda!“

„A největší ostuda pro mne je,“ pokračoval Perry Mason

hněvivě, „že jsem tohle všechno věděl od samotného za

átku, a přece jsem málem celý případ zkaňhal. Pojďte, Dello,

pojedeme najít, co potřebujeme.“

„A co potřebujeme?“ otázala se Della.

„Pravdu,“ řekl Perry Mason.

Sjeli zdviží do přízemí, rychle došli na parkoviště, sedil do

Masonova vozu a jeli na ředitelství Lamontových oceláren. Mason

řekl úřednici v recepci: „Chci promluvit s osobní sekretářkou

Jarvise P. Lamonta Editou Bristolovou a chci také promluvit se

správním ředitelem Jiřím Albertem. Jsem Perry Mason, obhájce, a

je to důležité.“

„Okamžik,“ řekla úřednice.

Vytočila telefonní číslo, vyřídila vzkaz, pak chvíli naslouchala,

potom řekla do telefonu „ano prosím, nepokládejte, prosím,

telefon,“ pak se obrátila k Perrymu Masonovi:

„Slečna Bristolová vzkazuje, že si státní zástupce nepřeje, aby s

vámi mluvila.“

„Dobrá,“ řekl Mason tvrdě. „V tom případě ji dám obeslat jako

svědkyni a prokáži soudu její nepřátelství a podjatost tím, že

odmítla s kýmkoliv mluvit, jen aby se nedotkla útlocitu státního

zástupce.“

„Okamžik,“ řekla úřednice, vzala zase do ruky telefon a rychle

něco zabrebentila.

Chvíli naslouchala, pak řekla: „Slečna Bristolová vás tedy

přijme, jeďte zdviží do třetího patra. Slečna Bristolová vás bude

čekat u zdviže.“

Mason a Della Streetová vyjeli do třetího patra, a když tam

otevřeli dveře zdviže, vyšla jim vstříc mladá žena. „Já jsem Edita

Bristolová,“ řekla. „Pojďte, prosím, do mé kanceláře.“

Vedla je chodbou, vedla je písárnou, kde množství

stenotypistek bušilo do psacích strojů a přitom po očku zvědavě

koukalo na procházející trojici.

V kanceláři Edita Bristolová zavřela dveře, ukázala na židle, a

řekla: „Co si vlastně přejete, pane Masone?“

Perry Mason se chvíli na ni díval, jako by jí v duchu

odhadoval: „Nečekal jsem tak mladou ženu ve funkci tak

odpovědné,“ řekl nakonec.

„Co si, prosím, přejete?“ opakovala Edita Bristolová a z jejího

hlasu čišel chlad.

Mason řekl: „Chci vědět, jak bylo možné, že Arlena Ferrisová

požádala svou přítelkyni Magdu Elwoodovou, aby jí zde opatřila

místo - a že Arlena Ferrisová zde do dvou dnů skutečně začala

pracovat - zřejmě na základě příkazu, jejž vydal osobně Loring

Lamont.“

Edita Bristolová sklopila oči. „To vám vskutku nemohu

vysvětlit,“ odpověděla. „Ale vy jste si přál mluvit se správním

ředitelem.“

Mason kývnutím hlavy přisvědčil.

„Možná, že on vám bude moci podat informaci.“

„Ředitel Jiří Albert byl slyšen jako svědek,“ řekl Mason,

„a neměl jsem dojem, že by o tom věděl něco bližšího.

Vypověděl toliko, že Arlena Ferrisová byla přijata na přímý příkaz

Loringa Lamonta. Myslím, že by mi někdo mohl a měl ještě

povědět, proč se Loring Lamont obtěžoval osobní intervencí.

Můžete mi to vysvětlit?“

Edita Bristolová pomalu potřásla hlavou. „Bohužel vám toho

nemohu říci mnoho, pane Masone. Vím, že firma tu a tam někoho

přijme proto, že má osobní konexe. Pokud se pamatuji, slečna

Elwoodová zde pracovala asi dva roky a její práce byla velmi

oceňována. - Měl jste v úmyslu zeptat se na to našeho správního

ředitele?“

„Ano,“ odpověděl Mason.

„Tak snad bude nejlépe, když ho sem zavoláme.“

Edita Bristolová zvedla telefon a řekla: „Spojte mě, prosím, s

panem Jiřím Albertem.“

Za okamžik řekla: „Pane Alberte, zde u mne v kanceláři je pan

Perry Mason, advokát. Doprovází ho jeho sekretářka, slečna Della

Streetová, jež je zřejmě připravena pořizovat těsnopisné záznamy.

Pan Mason si přeje vědět, jak se mohlo stát, že Arlena Ferrisová

byla přijata do zaměstnání, aniž její žádost prošla osobním

oddělením, a přeje si vědět, co umožnilo Magdě Elwoodové

ovlivnit firmu tak, že Arlena Ferrisová přeskočila všechny

uchazečky v pořadníku. Byl byste tak laskav a přišel do mé

kanceláře odpovědět panu Masonovi na tyto otázky? - Ano, teď

hned.“

Edita Bristolová položila telefon, usmála se na Masona a řekla:

„Jeden bod věci bychom si snad mohli objasnit hned z kraje, pane

Masone. Vím naprosto bezpečně, že pokyn k přijetí Arleny

Ferrisové nepřišel z této kanceláře.

Řečeno jinými slovy, pan Jarvis P. Lamont o tom nic nevěděl a

v důsledku toho jsem ani já o tom nic nevěděla.

Chápejte prosím - pan Lamont starší odešel z kanceláře,

jakmile se dozvěděl o tom, že jeho syn byl zavražděn, a od té chvíle

zde nebyl. Ale já jsem jeho sekretářka už přes dva roky a mohu vás

ujistit o jednom: protekce, kterou Arlena Ferrisová měla, nebyla

důsledkem pokynu, jenž by byl vyšel od pana Lamonta staršího.“

Mason s čelem zamyšleně svraštěným mlčky přikývl. Bylo

znát, že je duchem nepřítomen.

Nikdo chvíli nepromluvil. Čekali na Jiřího Alberta. Mason

sebou neklidně zavrtěl, podíval se ke dveřím, pak se zase podíval

na Editu Bristolovou a potom řekl:

„Rád bych něco zvěděl o tom, jak Loring Lamont žil.

Bydlel u svého otce?“

„Ne.“

„Měl vlastní byt?“

„Ano.“

„V ulici Endicott Way číslo 6912?“

„Ano.“

„Měl tam kuchařku nebo hospodyni nebo sluhu?“

„Ne.“

„To se tedy musel většinou stravovat mimo byt?“

„O tom nejsem Informovaná.“

„Účastnil se Loring Lamont aktivně na správě Lamontových

oceláren?“

„Ano.“

„Jaké bylo jeho postavení ve firmě?“

„Byl místopředsedou správní rady.“

„Mnoho cestoval, že ano?“

„Ano.“

„A předpokládám, že se Loring Lamont a jeho otec měli

navzájem rádi.“

„Ano.“

Mason se usmál: „Začínám mít dojem, že nejste příliš štědrá v

udílení informací.“

„Nejsem placena za to, abych byla štědrá v udílení informací,

pane Masone. Ba co víc - ani nevím, co pan Jarvis P. Lamont tomu

řekne, že jsem s vámi vůbec mluvila.“

Dveře kanceláře se energicky otevřely. Jiří Albert vstoupil do

místnosti, úsměvem pozdravil Perryho Masona a pak se rychle

podíval na Editu Bristolovou.

„Znáte se s panem Albertem, že ano,“ řekla Edita Bristolová.

„Setkali jsme se v soudní síni,“ řekl Mason. „Toto je slečna

Della Streetová, moje sekretářka. Přišel jsem se přeptat na Arlenu

Ferrisovou a dozvědět se, jakým způsobem dostala zaměstnání u

Lamontových oceláren.“

„Bohužel vám nebudu moci říct víc než jsem vám pověděl,

když jsem svědčil u soudu.“

„Myslím, že toho víte mnohem víc,“ řekl Mason. „Jsem

přesvědčen, že Loring Lamont neměl ve zvyku osobně se

exponovat při příjímání zaměstnanců. Máte zde přece osobní

oddělení, a předpokládám, že přijímání pracovních sil jistě patří do

jeho kompetence.“

„Ano.“

„A přece Loring Lamont v případě Arleny Ferrisové vydal

přímý pokyn.“

„Tak jest.“

„Pokud vím,“ pokračoval Mason, „Arlena Ferrisová zašla ke

své přítelkyni Magdě Elwoodové, jež zde kdysi pracovala, a zdá se,

že Magda Elwoodová zařídila všechno další

- že byla konexí, která zde měla konexi.“

„To je docela možné,“ řekl ředitel Albert.

„Co tím chcete říct?“

„Chtěl jsem tím říct, že je docela možné, že slečna Elwoodová

zatelefonovala Loringu Lamontovi a že ho požádala, aby Arlenu

Ferrisovou zaměstnal.“

„A Loring Lamont by to byl udělal?“

„Udělal to - jak vidno.“

„Víte, že mu Magda Elwoodová telefonovala?“

„Neřekl jsem, že to vím. Nevím to. Jen jsem vyvodil závěr z

toho, co jste sám pověděl. Koneckonců - vy jste obhájce Arleny

Ferrisové. Jistě vám řekla, jak se k tomu místu u nás dostala.“

„Možná, že to sama neví,“ řekl Mason.

Jiří Albert pokrčil rameny.

„A přece,“ pokračoval Mason, „ačkoliv jste věděl, že Arlena

Ferrisová má protekci u samotného místopředsedy správní rady,

přece jste se dvakrát nerozmýšlel na hodinu ji propustit.“

„Snažím se zajišťovat v kancelářích plynulý provoz a ur

ité minimum výkonnosti, pane Masone. To je jedna z mých

povinností. Nemohu dopustit, aby si nějaké děvče dovolovalo

drzosti jen proto, že snad je zadobře s některým z Lamontů. Nejsem

placen od toho, abych se ohlížel na takové okolnosti.“

„Od koho jste se dozvěděl, že Arlena Ferrisová sem přijde?“

„Loring Lamont mi to pověděl.“

„Co řekl?“

„Podal mi složený kousek papíru. Bylo to těsně před tím, než

odjel do Jižní Ameriky. Na papírku bylo napsáno jméno Arlena

Ferrisová. Loring Lamont mi řekl: ,Zaměstnejte ji jako

kvalifikovanou stenografku a zařaďte jí do nejvyšší třídy platové

stupnice, jakou máme pro sekretářky.'“

„Takže Arlena zde začala pracovat, aniž - pokud víte - složila

nějakou zkoušku, a začala hned zkraje pobírat nejvyšší plat, jaký v

Lamontových ocelárnách může sekretářka vůbec dostávat?“

„Pokud vím, bylo to tak.“

„A víc o tom celém případě už nevíte nic?“

„Ne. Víc toho nevím.“

„Stalo se to už někdy předtím s někým jiným?“ tázal se Mason.

„Jinými slovy: Byl už předtím někdo přijat do zaměstnání takovým

způsobem?“

„Žádosti procházejí zpravidla osobním oddělením.“

„Neptám se, co se děje zpravidla. Ptám se, zda už před Arlenou

Ferrisovou byl někdo přijat na přímý příkaz Lorínga Lamonta.“

Albert řekl: „Musel bych se podívat do kartotéky a...“

„Přestaňte kličkovat a uhýbat,“ řekl Mason. „Donutíte-li mě k

tomu, obešlu vás znova jako svědka, protože zde něco nehraje a

nechce se mi to líbit.“

„Jak to myslíte?“ řekl Albert a bojovně se napřímil.

„Víte docela dobře, jak to myslím,“ odpověděl Mason.

„Kličkujete. Uhýbáte. Něco zatajujete - vy oba. Když slečna

Bristolová chtěla, abyste sem přišel, nezvedla telefon a' neřekla

domácí ústředně .požádejte Jiřího Alberta, aby ke mně zašel'.

Nikoliv. Dala se spojit s vámi osobně, a když vás měla na drátě,

neřekla ,mohl byste na okamžik přijít ke mně?' Místo toho vám

začala obšírně vysvětlovat, že v její kanceláři je advokát Perry

Mason, že chce to a to, a že s ním je jeho sekretářka. A ani potom

jste nepřišel ihned a rovnou. Napřed jste si chtěl všecko rozmyslet a

mít připravené odpovědi.

Proto říkám: přestaňte kolem toho chodit jako kočka kolem

horké kaše. Ptám se vás znova: kolik úřednic se dostalo k vám do

kanceláře na přímý pokyn Loringa Lamonta?“

„Vím jen o jedné,“ řekl Jiří Albert.

„Kdo to byl?“

„Magda Elwoodová.“

„Jiří!“ vykřikla Edita Bristolová a podívala se zdrcujícím

pohledem na ředitele Alberta.

„Nemohu si pomoct,“ řekl Albert. „Zapírání nemá žádný smysl.

Vy jste ho neviděla v soudní síni... Já ho tam viděl! Určitě by

udělal, čím nám pohrozil. Předvolal by mě jako svědka a vytáhl by

to ze mne, až budu pod přísahou.“

„A co chci vědět od vás,“ řekl Mason, obraceje se k Editě

Bristolové, „je toto: proč vy jste se snažila zatajit případ Magdy

Elwoodové?“

Edita Bristolová řekla chladně: „Náš hovor skončil. Máte nyní

informaci, kterou jste chtěl. A mohu k tomu dodat:

Máte všechny informace, které vám můžeme poskytnout.“

„Dobrá,“ řekl Mason, „nejde-li to tak, půjde to jinak.“

Perry Mason vytáhl z kapsy dva složené archy a podal jeden

Editě Bristolové, druhý Jiřímu Albertovi.

„Co to je?“ otázala se Edita Bristolová.

„To jsou obsílky, jež vám nařizují, abyste se zítra v deset hodin

dopoledne dostavili do soudní síně, kde se projednává přelíčení ve

věci Stát Kalifornie versus Arlena Ferrisová, a vydali tam svědectví

jako svědkové obhajoby,“ řekl Mason. „Zítra se tam tedy uvidíme a

tam dostanete další otázky. Dobré odpoledne.“

Mason a Della Streetová vyšli z kanceláře a z budovy.

„A co teď?“ otázala se Della Streetová.

„Především zatelefonujte Drakovi a zeptáme se, co má nového.

Tamhle na chodníku je telefonní budka.“

Della Streetová vytočila číslo, dostala Paula Draka k aparátu a

pak začala vzrušeně kývat na Masona.

„Drake má něco na Ottu Keswicka,“ řekla. „Týká se to jeho

alibi.“

Della Streetová podala sluchátko Perrymu Masonovi, jenž

vstoupil do telefonní budky. „Haló, Draku, co se děje?“ otázal se

Mason.

„Všelicos se děje,“ odpověděl Drake. „Mluvil jsem s vdovou

Sparksovou, které patří chalupa, v níž Otto Keswick bydlí jako

podnájemník. Keswick mluvil pravdu, když říkal, že podělkuje po

domě a na zahradě a že si tak odpracovává činži.

Dne pátého večer se skutečně spolu dívali na televizi, ale po

půl osmé paní Sparksová s Keswickem už nebyla. Do půl osmé s

ním seděla a koukala na televizi, ale potom šla spát, protože měla

silné bolení hlavy. Vdova Sparksová říká, že Keswick mohl

nepozorovaně odejít, ačkoliv ona, Sparksová, si nemyslí, že

skutečně odešel. Určitě ví, že Keswick nechal televizi zapnutou,

protože nemohla pořádně usnout. Ležela v posteli, ale pokaždé,

když už už usínala, ji televize vždycky zase načisto probudila. A

pokaždé, když se probudila, slyšela, že televize hraje. Konečně v

deset hodin třicet Keswick televizi vypnul. Na to se pamatuje

přesně, protože v deset třicet končil program, na který se večer

dívala. Je přesvědčena, že tu televizi v deset třicet vypnul Keswick,

ale všechno dohromady to znamená, že paní Sparksová nemůže

Keswickovi dosvědčit žádné alibi pro dobu po půl osmé večer.“

„Tak to tedy je,“ řekl Mason zamyšleně.

„A pak,“ pokračoval Drake, „je tu ještě něco. Na sever od

Lamontovic vily je parcela, která patří nějakému človíčkovi a ten

človíček si tam postavil menší chatu. Ten člověk je účetním a

Lamontovi ho nepovažují za spole

ensky rovnocenného a koukají na něho skrz prsty. Jinými slovy

řečeno - neudržují s ním dobré sousedské styky.

Možná, že na ně proto má trochu svrchu. Ale ať tomu je tak či

onak, ten účetní si předloni dal na jižním kraji své parcely udělat

cestu. Jižní okraj jeho parcely sousedí se severním okrajem

Lamontovic parcely. No a loni, při nějaké průtrži mračen, voda,

která stékala z té cesty, vymlela příkop a zaplavila kousek

Lamontovic pozemku. Na

ež ho Lamontovic chtěli žalovat.

Aby se taková věc se záplavou neopakovala, nahodil ten účetní

malou hráz, která by v případě deště vodu odvedla neškodným

směrem. No, a když se pátého večer dalo do deště, náš účetní se

trochu polekal a trochu ho popadla zvědavost, jestli hráz funguje.

Zkrátka, sedl do vozu a jel se podívat, zda žádná voda neteče na

pozemek Lamontů.

Říká, že zajel na svůj pozemek, a sotva zhasl světla svého

vozu, zaslechl, že se blíží jiné auto, a to po polní cestě, vedoucí k

bráně Lamontovic vily. Náš účetní říká, že vůz nezastavil před

bránou, ale pomalu projel bránou, která tedy musela být otevřená!

Auto zastavilo až před vilou.

Účetní říká, že dobře zná vůz Otty Keswicka, protože tomu

vozu tluče jeden válec - a proto prý může s určitostí říct, že to

přijel vůz Otty Keswicka. Říká, že také slyšel hlasy, a domnívá se,

že jeden z hlasů byl hlas Sadie Richmondové, ale to prý nemůže

odpřisáhnout.“

„Jak se ten člověk jmenuje?“ otázal se Mason.

„Jiří Banning.“

„Tohle je ovšem nesmírně důležité.“ řekl Mason. „Chci si s tím

Banningem promluvit. Musíme ho obeslat jako svědka obhajoby a

musíme ho zítra dopoledne mít v soudní síni.“

„Obsílku jsem mu už doručil,“ řekl Drake, „a postaral jsem se o

to, aby se zítra dostavil. Také jsem věc zařídil tak, aby se necítil

nijak dotčen - a on vypoví všechno, co ví. Mám dojem, že

Lamontovi u něho opravdu mají nějaký vroubek.“

„Jak dlouho ten Keswickův vůz zůstal před vilou?“ otázal se

Mason.

„To Banning neví. Banning se na své parcele dlouho nezdržel.

Jenom se přesvědčil, že to jeho ,meliorační' zařízení funguje a že

voda odtéká východním směrem, takže se na pozemek Lamontů

vůbec nemůže dostat. Voda si už sama vymlela nové korýtko

žádoucím směrem. Když si Banning toto všechno zjistil, sedl do

vozu a jel zpátky do města.

Říká, že po celou dobu, co tam byl, bylo v Lamontově víle

světlo - a světla tam také ještě svítila, když odjížděl. Také trvá na

tom, že brána musela být otevřená, protože Keswickův vůz před

bránou nezastavil. A Banning ví přesně, že tam Keswickovo auto

ještě bylo, když on, Banning, odjel.“

„V kolik hodin to bylo?“ tázal se Mason.

„Banning říká, že to neví přesně. Muselo to prý být mezi půl

osmou a třemi čtvrtěmi na osmou.“

Mason řekl: „Dobrá, Draku. Mám dojem, že jsme narazili na

významnou stopu. Banníngova výpověď ukazuje, že Otto Keswick

lže. Ten poslední šek na pět set dolarů musel být vystaven pro Ottu

Keswicka.“

„A proč Loring Lamont vyplnil kupón šeku tak ledabyle?

Tak uspěchaně?“

„Protože,“ řekl Mason, „Loring Lamont... u všech čertů, Draku,

může tu být jen jeden jediný důvod, proč Loring Lamont vyplnil

šek tak uspěchaně, totiž: že měl opravdu naspěch.“

„Budu se v tom vrtat dál,“ řekl Drake.

„Ano, pokračujte v pátrání,“ souhlasil Mason. „A pak by tu

bylo ještě něco dalšího, Draku. Řekl jsem Magdě Elwoodové, aby

přišla dnes odpoledne do soudní síně, ale ona se tam neukázala.

Sjedu teď do Santa Monica a podívám se do jejího bytu, zda tam

není. Ale pro všechny případy bych chtěl, abyste se po ní začal

poohlížet. Snad ji někde zahlédnete.“

„A když ji uvidím?“ otázal se Drake.

„Tak jí přilepte na paty nohsleda.“

„Oukej, stane se,“ řekl Drake a zavěsil.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Mason ani Della Streetová nepromluvili slůvka, dokud

nezastavili v Santa Monica před domem, kde bydlela Magda

Elwoodová.

Vystoupili z vozu, vešli do domu, Mason zazvonil a pak znova

a znova tiskl knoflík zvonku u bytu Magdy Elwoodové. Nikdo se v

bytě neozýval. Mason došel za ředitelkou penziónu. Byla to žena

středních let, zřejmě rozumná a energická. „Potřebuji naléhavě

mluvit s Magdou Elwoodovou,“ řekl. „Je to velmi důležité. Vypadá

to, jako by nebyla doma, ale rád bych to věděl jistě.“

„Myslím, že opravdu není doma,“ řekla ředitelka. „Viděla jsem

ji odpoledne odcházet. Měla dva kufry. Z toho soudím, že někam

odjela a že tam míní nějakou dobu zůstat.

Ptal jste se po ní u firmy, kde je zaměstnaná?“

„Víte náhodou, kde pracuje?“ otázal se Mason.

„Ne. Je úřednice v nějaké Inzertní kanceláři. Jak se ten podnik

jmenuje, nevím, ale beztak byste tam teď už nikoho nenašel.

Opravdu lituji, že vám nemohu pomoct.“

„Nebylo by možné, abyste vzala univerzální klíč a jenom

nakoukla do bytu podívat se, zda ...“

Ředitelka potřásla hlavou. „To bohužel opravdu nemohu.

My do záležitostí nájemníků nestrkáme nos. Nájemníci platí

nájemné - a o víc se nestaráme. Mohou přicházet a odcházet a

odjíždět, kdy jim libo, a naší snahou je neza jímat se příliš o to, co

dělají. A také si dáváme dobrý pozor, abychom o nich

neposkytovali žádné Informace. Patrně jsem vám už řekla mnohem

víc, než bych měla - ale já vás, pane Masone, ovšem poznala podle

fotografie z novin a vím, že pracujete na případu, do kterého je

nějakým způsobem zapletená i slečna Elwoodová ... tak jsem si

myslela, že se nic nestane, když vám prozradím, že vzala dva kufry

a odjela.“

„Srdečně vám děkuji,“ řekl Mason. „A nevíte náhodou, jela-li

vlastním vozem, nebo taxíkem?“

„To opravdu nevím. Já jsem ji čirou náhodou zahlédla ve chvíli,

kdy s těmi dvěma kufry vystupovala ze zdvíže.

Kufry na ni byly příliš těžké, tak je brala ze zdviže po jednom a

po jednom je také odnosila před dům. Z toho soudím, že jela

vlastním vozem, protože jinak by jí s těmi zavazadly byl jistě

pomohl taxíkář.“

Mason řekl: „Prokažte mi, prosím, ještě jednu laskavost.

Povězte mi, prosím, platí-li slečna Elwoodová činži v hotovosti

nebo šekem.“

„Šekem.“

„A víte zpaměti jméno banky?“

Řekla: „To myslím není žádné tajemství a nevím, proč bych

vám to neměla říct. Slečna Elwoodová má konto u nejbližší banky,

tady hned za rohem. U té filiálky mají běžné účty většinou

soukromí úředníci, a tak banka má otevřeno do půl osmé večer,

denně s výjimkou sobot.“

„Říkáte, že ta banka je za rohem?“

„Když vyjdete z domu, dejte se doprava a na příštím rohu zase

doprava. Banka je uprostřed bloku.“

„Moc a moc vám děkuju,“ řekl Mason.

Perry Mason a Della Streetová zašli do banky.

„Rád bych promluvil s ředitelem,“ řekl Perry Mason. „Jde o

věc celkem důležitou. Mé jméno je Perry Mason. Jsem advokát

a...“

„O ano, poznávám vás,“ řekla úřednice u přepážky. „Pojďte

prosím tudy a sečkejte malý okamžik.“

Mason následoval mladou ženu do kanceláře a netrvalo víc než

dvě tři minuty, když ředitel filiálky přichvátal.

„Čím vám mohu posloužit, pane Masone?“ otázal se ředitel.

Mason řekl: „Mám prosbu poněkud nezvyklou, ale mohu vás

ujistit, že jde o věc velmi závažnou. Potřeboval bych něco vědět o

stavu běžného účtu Magdy Elwoodové.“

Ředitel potřásl hlavou: „Lituji - ale Informace toho druhu

nemůžeme poskytovat.“

Mason řekl: „Jsem velmi znepokojen, protože mám důvod k

domněnce, že si slečna Elwoodová dnes odpoledne dala k dobru

svého běžného účtu připsat šek, a není vyloučeno, že ten šek byl

padělaný.“

„To je ovšem něco naprosto jiného,“ řekl bankovní ředitel.

„Máme krajní zájem na odhalení každého padělku.“

„Podíváte-li se do pokladních dokladů, myslím, že zjistíte, že

vyplacený cizí šek je bezcenný. Zatím se mi nepodařilo stihnout

slečnu Elwoodovou a upozornit ji na to. Proto se obracím na vás.

Jde mi o to zabránit, aby slečna Elwoodová snad náhodou

nominelní protihodnotu bezcenného šeku ze svého běžného účtu

nevybrala.“

„Okamžik ... račte posečkat,“ řekl ředitel s ustaranou tváří.

„Račte zde okamžik posečkat, pane Masone.“

Když ředitel odkvapil, podívala se Della Streetová tázavě na

Masona: „Co vás přivedlo na myšlenku, že Magda Elwoodová dnes

odpoledne vplatila nějaký šek a vybrala nějaké peníze?“

„Kdo někam cestuje, potřebuje něco na hotovosti,“ řekl Mason.

„Tak proč nemyslíte, že si prostě něco vybrala vlastním šekem

z vlastního běžného účtu?“

„To je rovněž docela možné. A je-li tomu tak, ředitel nám to

prozradí - buď tím, že nám to rovnou řekne, nebo tím, že se nějak

podřekne. Když se vrátí, oznámí nám například: ,Mýlil jste se, pane

Masone. Jediný šek, jenž prošel jejím běžným účtem, byl vlastní

šek Magdy Elwoodové.'.“

Della Streetová přisvědčila kývnutím hlavy.

„Na druhé straně ovšem,“ pokračoval Perry Mason,

„financoval-li někdo její útěk, je možné, že zvíme, kdo to byl.“

Della Streetová se zamyslela, potom se usmála a řekla:

„To je metoda, které říkáte ,odvážný přístup' a .přímý přístup',

že ano?“

„Takovéto ,přístupy' se někdy vyplácejí,“ řekl Mason.

„Uvažte, že zde jednáme s nevelkou filiálkou, jejíž klientelu

většinou tvoří úředníci: prvního si na běžný účet uloží plat a

postupně s ním disponují. Velkých transakcí ta filiálka má asi

pramálo, a ředitel by byl asi velice zdrcen, kdyby banka utrpěla

škodu falšovaným šekem. Proto ...“

Mason se rázem odmlčel, neboť ředitel se vrátil do kanceláře. A

byl to ředitel krajně rozrušený.

„Pane Masone,“ řekl ředitel, „tohle všechno je nadmíru

neobvyklé a naprosto proti předpisům ... Mohl byste mi říci, proč se

domníváte, že šek byl falšovaný?“

„Upřímně řečeno,“ odpověděl Mason, „nemohu vám říci,

konkrétní důvod pro své podezření. Nicméně se domnívám, že si

slečna Magda Elwoodová bezděčně a bona fide snad dala proplatit

falšovaný šek. Objevil-li jste na jejím účtě větší transakci,

doporučil bych vám, abyste ji překontroloval.“

„Okamžik, prosím,“ řekl ředitel a znova zmizel. Po chvíli se

vrátil a usedl za svůj stůl. Bylo vidět, že je zděšený.

Za chvíli zazvonil telefon.

Ředitel zvedl sluchátko, představil se jménem, příjmením, svou

funkcí a názvem banky a pak řekl: „Dotazuji se na šek, jenž nám

byl dnes odpoledne předložen k inkasu slečnou Magdou

Elwoodovou. Jde o transakci, jež se trochu vymyká našim

zvyklostem. Šek zněl na částku poměrně velmi vysokou a rád bych

jej ověřil. Mohl bych mluvit s panem Jarvisem P. Lamontem?“

Bankovní ředitel chvíli naslouchal - a ustaranost pojednou

beze stopy zmizela z jeho tváře. „Děkuji vám srdečně

- to mi úplně stačí, ne, ne, děkuji... nic dalšího už není třeba.

Chápejte, prosím - my jsme malý poboční závod a transakce byla

poněkud neobvyklá ... ano, děkuji vám srdečně. Omluvte mne,

prosím, že jsem vás vyrušil - přeji vám dobré odpoledne.“

Položil telefon a usmál se na Masona. „Ne, pane Masone,“ řekl,

„šek byl v naprostém pořádku a ani vy, ani já si nemusíme dělat

žádné starosti.“

Mason přiměl svou tvář, aby se roztáhla v úsměv úlevy:

„To rád slyším,“ řekl. „To je zpráva opravdu příjemná. Já ...“

„Mohl byste mi teď říct,“ skočil mu do řeči ředitel, „co vás

přimělo považovat šek za falšovaný?“

„Nehněvejte se na mne,“ odpověděl Mason, „ale to opravdu

nemohu. Byl to zřejmě propletenec několika nedorozunění. Jistě

vám nemusím říkat, jak nepříjemná jsou tahle anonymní

upozornění .dobrých přátel'. Však s tím patrně máte vlastní

zkušenosti.“

„Plně vás chápu,“ řekl ředitel. „A abyste i vy byl klidný -

mluvil jsem s osobní sekretářkou muže, který šek podepsal - a šek

je dobrý jako ryzí zlato. Sekretářka o šeku věděla.“

„Děkuji vám upřímně,“ řekl Mason, „a omluvte mne, že jsem

vás zdržoval od práce. Ale když to tak dobře dopadlo, byl bych vám

povděčen, kdybyste se o mém dotazu nikomu nezmiňoval.“

„Na to se můžete spolehnout,“ ujišťoval ředitel. „Považujeme

všechno, co se týká našich transakcí, za naprosto důvěrné. Dobré

odpoledne, pane Masone.“ Ředitel doprovodil své hosty až ke

dveřím a rozloučil se srdečným stiskem ruky.

Venku na ulici se Della Streetová a Perry Mason podívali jeden

na druhého.

„Koukejme, koukejme,“ řekl Mason, když se vraceli k místu,

kde měli zaparkovaný vůz, „zápletka se začíná zaplétat ...“

„To bych řekla,“ přisadila si rozhořčeně Della Streetová.

„Podívejme se na ni, mrchu rafinovanou! Slečna Edita

Bristolová o tom šeku dobře věděla, a přece nám ... ale proč Jarvis

P. Lamont Magdě Elwoodové ten šek vůbec dával?“

„Vysvětlení je nasnadě,“ řekl Mason, „Jarvis P. Lamont dal

Magdě Elwoodové šek proto, že chtěl, aby Magda Elwoodová

zmizela z města. I ptáme se sami sebe: Proč chtěl Jarvis P. Lamont,

aby Magda Elwoodová zmizela z města?. Odpověď na tuto otázku

zní: Jarvis P. Lamont se pravděpodobně velmi bál, že postavím

Magdu Elwoodovou na stanoviště svědků.

A tak tu máme nádherný hlavolam: co ví Magda Elwoodová, a

co tedy Jarvis P. Lamont chce před námi zatajit?“

„Jak a odkud začneme ten hlavolam luštit?“ otázala se Della

Streetová.

„Začneme tam,“ odpověděl Perry Mason, „kde jsme měli vůbec

začít, totiž u Loringa Lamonta.“

Della Streetová se na něho zmateně podívala: „Mám asi dlouhé

vedení?...“

„Chceme zjistit, co se stalo. Chceme poznat skutečné

skutečnosti. Každá skutečnost je výslednicí mnoha sil. Chceme-

li.tedy zjistit skutečnost, musíme znát jednotlivé síly, jež v té které

situaci působily. Poznání sil nás dovede k jejich výslednici - ke

skutečnosti. A tak dejme tomu, že Arlena Ferrisová mluví pravdu.

Co by se - za toho předpokladu - bylo dělo poté, co Arlena

Ferrisová Lamontovi na polní cestě ujela?“

„Jak to myslíte?“

„Míním tím otázku: Co asi Loring Lamont potom dělal nebo

udělal?“

„Mluví-li Arlena Ferrisová pravdu,“ řekla Della Streetová

zamyšleně, „mohl udělat jen jedno: vrátit se k vile. Pak musel vejít

do vily. Potom snědl šunkovou omeletu a...“

„Dva talíře omelety?“ otázal se Mason.

„No,“ trvala na svém Della, „jednu porci třeba hodil do

spalovače odpadků.“

„Přesně tak,“ souhlasil Mason, „ale proč tam nehodil obě

porce? Sotva můžeme předpokládat, že za dané situace toužil po

vystydlé šunkové omeletě. Ale zaručeně toužil po hromadě jiných

věcí.“

Della Streetová přikývla hlavou: „Povídejte dál.“

„Toužil po alkoholu, toužil po suchých šatech, toužil po ženské

společnosti a pochopitelně toužil po nějakém vozidle, aby se mohl

vrátit do města.“

„Pročež telefonoval někomu, kdo by mu mohl opatřit šaty,

společnost a dopravní prostředek?“ zeptala se Della Streetová.

Mason mlčky přisvědčil.

„Komu telefonoval?“ otázala se Della Streetová.

„Hádejte!“ řekl Mason.

Della Streetová potřásla hlavou.

„Mohl telefonovat jen jednomu jedinému člověku,“ řekl

Mason. „Je to jasné jak den.“

„Komu?“

„Magdě Elwoodové.“

Della Streetová se podívala na Masona, nabrala dech, aby něco

řekla, ale zarazila se. Její obličej nabýval výrazu krajního

překvapení. Po chvíli Della Streetová řekla: „Ale v tom případě ... v

tom případě to opravdu byla Magda Elwoodová... v tom případě

Jerome Henley opravdu viděl Magdu Elwoodovou vystupovat z

auta Loringa Lamonta ...“

„Zajisté, že to byla Magda Elwoodová,“ řekl Mason.

„Uvědomte si, jak vlivná osobnost to byla. Nepotřebovala nic víc

než zvednout telefon a říct: .Potřebuji! dolík pro svou kamarádku

Arlenu Ferrisovou.' Načež Loring Lamont zašel za ředitelem Jiřím

Albertem a řekl mu: ,Přijmeme novou úřednici. Jmenuje se Arlena

Ferrisová a dostane nejvyšší plat kvalifikované sekretářky. Nepřijde

k vám prostřednictvím osobního oddělení. Přijde k vám rovnou ode

mne. Kdyby něco - odvolejte se na můj příkaz. A zařaďte ji do

kanceláře.'

Tak se do Lamontových oceláren dostala Magda Elwoodová -

tak se tam dostala Arlena Ferrisová.

A tak tedy,“ pokračoval Mason, „Loring Lamont po návratu do

vily zvedl telefon a zavolal Magdu Elwoodovou. Řekl jí: ,Magdo, z

té tvé kamarádky Ferrisové se vyklubala pěkná cimprlína. Jak si to

k sakru představuješ, dávat mě dohromady s takovou fajnovkovitou

nánou? Teď mi ta ženská navíc ještě ukradla auto a ujela mi s ním.

Zajeď do mého bytu, popadni nějaké suché šaty a pár střevíců a

přijeď s tím sem - ale co nejrychleji.'“

Della Streetová přisvědčila kývnutím hlavy: „Tak Magda

Elwoodová vzala Loringův vůz a zavezla Loríngovi suchý oblek a

čisté střevíce a ... moment, moment... tady něco nehraje.“

„Co se vám na tom nelíbí?“

„Jak mohla Magda Elwoodová vědět, že vůz Loringa Lamonta

je zaparkovaný před jeho bytem? Loring Lamont jí to přece nemohl

říct, protože to sám nevěděl.“

„Nezapomeňte,“ řekl Mason, „na další telefonní rozhovor.

Jakmile se Arlena Ferrisová vrátila do svého bytu,

zatelefonovala Magdě a pověděla jí, co se stalo: že se z Loringa

Lamonta vyklubal surovec a násilník, že mu ujela s vozem a

nechala ho ve -vile jako trosečníka a že jeho auto zaparkovala před

požární hydrant, aby musel zaplatit pokutu za parkování na

zakázaném místě.“

„To je fakt!“ zvolala Della Streetová. „Ale vychází to časově?“

Nad touto otázkou se Mason zamyslel. „Je možné, že to bylo

takhle: Loring zatelefonoval Magdě, Jakmile se vrátil do vily.

Magda slíbila, že všechno potřebné zařídí, ale napřed se chtěla

hodit do parády. A patrně zrovna končila se strojením nebo s

malováním, když telefon zazvonil podruhé - a byla to Arlena, která

jí pověděla, co se stalo a kam zarazila Loringovo auto.“

„Tak by to časově vycházelo,“ řekla Della Streetová, „ale

všechno dohromady to předpokládá, že vztah mezi Loringem a

Magdou Elwoodovou byl velmi Intimní.“

„Intimní vztah Loringa Lamonta k mladé ženě zřejmě nebyl

jedinečnou ani nevídanou senzací,“ odpověděl suše Mason.

„Váš předpoklad s telefonováním by vysvětlil hromadu věcí,“

uznala Della Streetová.

Mason přikývl hlavou. „A to je také důvod, proč se státní

zastupitelství tak houževnatě snaží nepustit svědka Lyonse do

soudní síně. Lyons by dosvědčil, že přilepil předvolání na vůz

kolem deváté hodiny. Až potud je to pro obžalobu oukej. Ale Lyons

by také vypověděl, že se později po voze pídil znova - ale vůz že

tam už nebyl. A tohle ovšem se obžalobě do krámu nikterak nehodí.

To faktum nesouhlasí s teorií, kterou si státní zastupitelství utvořilo,

a proto Carson nechce, aby vyšlo najevo. Carson ochotně vzal za

prokázáno, že policista Lyons ,vlepil' Loringovu vozu předvolávku

kolem deváté hodiny večerní - a státní zastupitelství mermomocí

chce, aby Lyonsovo svědectví touto epizodou skončilo. Carson a

jeho úřad prostě nechtějí dopustit, aby Lyons vypověděl, že se

později ještě znova rozhlížel po Lamontově autu, ale že tam prostě

nebylo.“

„A jak to bylo dál?“ tázala se Della Streetová. „Magda

Elwoodová tedy sedla do Lamontova auta a jela do vily?“

„Ano,“ řekl Mason, „tak se to muselo odehrát. Magda

Elwoodová dala Loringovi Lamontovi čistý suchý oblek a čisté

střevíce, Loring se převlékl a potom se z nějakého důvodu začali

hádat. Musela to být hádka prudká - a v jejím průběhu Magda

popadla nůž a vrazila ho Loringovi Lamontovi do zad.

Předtím se Loring Lamont ovšem jistě snažil hojit své

pošramocené mužské sebevědomí. Potom si ukuchtili večeři a

udělali si nikoliv šunkovou omeletu, ale sázená vejce na šunce.

Loring Lamont a Magda Elwoodová povečeřeli a pak se začali prát.

Nu, a najednou tu byla Magda Elwoodová samotinká samotná -

ve společnosti mrtvoly. A rozhodla se, že to zahraje mazaně.

Věděla, že Arlena Ferrisová byla ve vile a že se s Loringem

Lamontem poprala. Věděla přesně, co se stalo, protože Lamont jí to

pověděl osobně a Arlena jí to zatelefonovala. Takže Magdě stačilo

jet s vozem zpátky do města, nechat vůz přesně na tom místě, kde

ho zaparkovala Arlena, vrátit se domů do Santa Monica a předstírat,

že je nevinná.

Jak se Magda Elwoodová asi v duchu smála, když jsem ji

jménem Arleny Ferrisové prosil o pomoc! A Magdička byla dost

mazaná, aby na všechno přistoupila, aby se tvářila nechápavě a

držela jazyk za zuby.“

„A Jerome Henley ji viděl vystupovat z auta, ale policie mu tu

identifikaci rozmluvila,“ dodala Della Streetová.

Mason mlčky přisvědčil.

„A nebylo to v deset hodin večer!“

„Ovšemže to nebylo v deset hodin večer,“ pokračoval Perry

Mason. „Všechno nasvědčuje tomu, že to bylo mnohem později.

Dopustil jsem se velké chyby tím, že jsem nezkoumal otázku určení

přesného času tak důkladně, jak jsem měl. Dal jsem se ovlivnit

skutečností, že Arlena Ferrisová přijela a zaparkovala vůz u

požárního hydrantu dříve než v devět hodin. A muselo to být

skutečně před devátou hodinou - protože v devět hodin strážník

Lyons už na vůz přilepil předvolávku.“

„A co podnikneme teď,“ otázala se Della Streetová.

„Teď najdeme Magdu Elwoodovou,“ řekl Mason, „a přinutíme

ji k doznání.“

„Jak to dokážeme?“

„Povíme jí - řečeno policejní hantýrkou - že klec spadla. Že

víme přesně, jak to bylo. A řekneme Jí, že ji Jerome Henley

opravdu viděl.“

„Ale s tím Henleyem to nebude tak lehké. Myslíte, že nám

pomůže?“

Mason řekl: „Henley je dopálený a uražený. Nikdo na světě

nemá rád, když si někdo z něho udělá blázna. A on si myslí, že jsem

si z něho blázna udělal. Policie ho přesvěd

ila, že jsem ho doběhl, že jsem mu trikem salonního kouzelníka

podstrčil Magdu Elwoodovou místo Arleny Ferrisové - a že ve

skutečnosti viděl z vozu vystupovat Arlenu! Ukázali mu fotografie,

působili na něho obvyklou sugestivní technikou a nakonec Henleye

přesvědčili.

A přece ve skutečnosti byl správný jeho první dojem! Ve

skutečnosti opravdu viděl Magdu Elwoodovou. Ale je docela

možné, že teď už je tak zmatený, že vůbec nebude s to vybavit si

něco zřetelně.“

„Můžeme od něho vůbec čekat nějakou pomoc?“ tázala se

Della Streetová.

„Nevím,“ odpověděl Mason. „Mohu jít a vyložit karty na stůl -

mohu mu říct, co se opravdu stalo a jak se to stalo

- a pak uvidíme, zda nám pomůže.“

„Takže Henley je první, do čeho se dáme?“

„Nikoliv,“ řekl Mason. „Především se pokusíme sehnat nějaké

věcné důkazy ...“

„ ... jako například?“

Mason řekl: „Magda Elwoodová zavezla do vily oblek a

střevíce, a Loring Lamont se převlékl, jak vidno z toho; co měl na

sobě jako nebožtík. Ale zablácené střevíce ani kalhoty s

promáčenými nohavicemi nezůstaly ve vile.

Z toho plyne, že je někdo musel odnést nebo odvézt. Je

pravděpodobné, že byly odvezeny autem - a je stejně

pravděpodobné, že je odvezla Magda Elwoodová. A přece nebyly

nalezeny v Lamontově - po druhé zaparkovaném

- voze!“

„Z čehož plyne?“ otázala se Della Streetová.

„Z čehož plyne,“ řekl Mason, „že Magda Elwoodová urousaný

oblek a zablácené střevíce z vozu vzala a něco s nimi podnikla.

Považuji za pravděpodobné, že je přenesla do svého vozu. A ptám

se sám sebe, co s nimi udělala potom?“

„Možná, že jsou pořád ještě v jejím voze.“

„Není to vyloučené,“ řekl Mason, „ale mohly by také být v její

garáži. Můžeme počítat s tím, že Magda Elwoodová zajela se svým

vozem do garáže a že tam ty střevíce a ty kalhoty ukryla.

Pravděpodobnost, že tak učinila, bych odhadl na jedna ku desíti.

Možná, že skóre je ještě příznivější, třebas jedna k jedné.“

„Myslíte, že bychom se do Magdiny garáže mohli dostat?“

„Snad se nám to podaří,“ řekl Mason. „Ředitelka v Santa

Monica nám řekla, že Magda Elwoodová patrně odjela svým

vlastním vozem, takže garáž snad nebude zamknutá.“

„A když už přišla řeč na odjezd Magdy Elwoodové, jakou roli v

tom hraje J. P. Lamont?“

„Podle mého názoru Lamont-otec zatraceně dobře ví, co se

stalo a jak to bylo,“ řekl Mason. „A nechce, aby to Arlena vylíčila,

a zejména nechce, aby Magda Elwoodová jako svědkyně potvrdila,

že Arlena mluví pravdu. Proto dal Magdě Elwoodové peníze, aby

se potichu vytratila z města a zůstala nezvěstná, dokud celý případ

nebude rozsouzen s konečnou platností.“

„A jak s tím vším souvisí Keswick a Richmondová?“

„To je,“ řekl Mason, „velmi zajímavá otázka. Vzpomínáte si na

druhý telefonní rozhovor Loringa Lamonta? Arlena právě dávala na

stůl šunkovou omeletu, a Loring a Arlena chtěli zasednout ke stolu,

když zazvonil telefon. A právě ten druhý telefonní rozhovor tak

náhle změnil Loringovu taktiku. Je pravděpodobné, že to volal Otto

Keswick. Keswick a Richmondová zřejmě tvořili jakousi partu.

Vzhledem ke způsobu - či vlastně nezpůsobu - Loringova života

by bylo divné, kdyby ho neměli v hrsti. Kdyby na Loringa Lamonta

nevěděli něco, co by jim sem tam umožnilo nějaké to vydírání.

A tak Keswick zatelefonoval Loringovi Lamontovi a řekl:

,Koukejte, Loringu, Sadie a já potřebujeme nějaké prachy.

Chceme pět set dolarů - a chceme je ještě dnes večer.

Přijedeme si pro ně a budeme u vás za půl hodiny nebo za tři

čtvrtě.'“

„Cožpak mu Lamont nemohl říct, aby počkal hodinu nebo

dvě?“ otázala se Della Streetová.

„Snad se pokusil Keswickovu návštěvu oddálit,“ řekl Mason.

„Nevíme, co Loring Lamont říkal do telefonu, ale bezpečně si

můžeme domyslet, že Keswick a Richmondová se do vily skutečně

přihrnuli. - Loring Lamont věděl, že přijedou - a tak pustil z hlavy

večeři i tancování při gramofonu i uhlazené dvoření a pozvolné

svádění, jež si nalinkoval. Všecko to pustil z hlavy a začal se

chovat jako energický byznysmen, který nechává všechny

kudrlinky stranou, který ví co chce a chce to hned - v tomto

případě dřív, než přijedou Keswick a Sadie Richmondová.“

„A ti dva přijeli?“

„Přijeli,“ řekl Mason. „Přijeli do vily poté, co Arlena Férrisová

utekla a odjela domů. Keswick a Richmondová dostali od Loringa

Lamonta šek na pět set dolarů - a tady máme také vysvětlení, proč

Loring Lamont při vystavování šeku tak pospíchal: potřeboval se

obou návštěvníků co nejrychleji zbavit, protože v té době už věděl,

že Magda Elwoodová je na cestě do vily, a Loring nechtěl, aby se

Magda s tou dvojicí vyděračů setkala. Nebo také naopak aby

dvojice vyděračů spatřila Magdu Elwoodovou.“

„Ať se propadnu, nezní-li to všechno logicky,“ řekla Della

Streetová a na hlase bylo poznat, že je vzrušená.

„A tak,“ pokračoval Mason, „tu máme tři lidi, kteří vědí, že

Loring Lamont byl živ a zdráv ještě poté, co Arlena Ferrisová z vily

utekla. Jsou to: Magda Elwoodová, Otto Keswick a Sadie

Richmondová.“

„A nikdo z té trojice nebude chtít svědčit, aby se

nekompromitoval.“

„Nikdo z nich se nebude chtít kompromitovat,“ řekl Mason.

„Každý z nich se bude bát, aby se nezapletl do případu vraždy.“

„A není myslitelné, že snad došlo ke rvačce mezi Loringem

Lamontem a mezi Keswickem nebo Richmondovou a že ...“

Mason potřásl hlavou. „Zapomínáte na suché šaty a na čisté

střevíce. Ty svršky Loring Lamont nemohl mít dřív, dokud nepřijela

Magda Elwoodová.“

Della Streetová se zamyslila a pak zajásala: „Všechno to

souhlasí! Všechno to souhlasí a všechno to dává jednoznačný

smysl. Zítra můžete obžalobu rozcupovat na kousky a můžete

dosáhnout okamžitého osvobození Arleny Ferrisové.“

„To mohu - budou-li svědci svědčit,“ řekl Mason. „Ale

nezapomínejte: Každý z těch svědků lhal nebo bude lhát.

S pomocí úřadů nemůžeme vůbec počítat. Všechny důkazy

musíme vydolovat a sehnat sami - a máme na to zatraceně málo

času.“

„Začneme s garáží Magdy Elwoodové?“

Mason mlčky přisvědčil.

„Ilegálně?“ otázala se Della Streetová.

„Přijde na to,“ odpověděl Mason. „Není-li garáž uzamknuta a

můžeme-li prostě vkročit dovnitř, dopouštíme se případně

občanskoprávního rušení držby a v krajním případě přestupku

neoprávněného vstupu do cizí nemovitosti, ale nedopustíme se

zločinu vloupání. Vstoupíme do garáže za účelem objevování

důkazů.“

„Nemyslíte, že bychom mohli pozvonit poručíku Traggovi a...“

Mason nevyčkal, až dokončí větu. Potřásl hlavou a řekl:

„Tragg by se nám prostě vysmál.“

„Dobrá,“ řekla Della Streetová. „Jedeme, já jsem pro.“

„Není vůbec žádného důvodu,“ řekl Mason, „abyste šla se

mnou. Můžete zůstat sedět venku ve voze.“

„Co si o mně myslíte?“ zaprotestovala Della Streetová hněvivě.

„Podstupujete-li riziko, podstoupím je s vámi. To je přece načisto

samozřejmé. A ostatně - najdete-li něco, budete potřebovat svědka,

budete potřebovat někoho, kdo dotvrdí vaše svědectví. Ale co

vůbec mluví o dotvrzování? Vy jako obhájce Arleny Ferrisové

přece nebudete chtít jít svědčit ve věci, kterou zastupujete. Jistě

bude lepší, půjdu-li svědčit já - a vy moje svědectví dotvrdíte,

bude-li toho z nějakých důvodů třeba.“

„Děj se vaše vůle,“ řekl Mason. „Pojeďme.“

Jeli zpět k činžáku, kde bydlela Magda Elwoodová. Mason

zajel k vjezdu do garáží.

„Boxy jsou číslované,“ řekla Della Streetová, „a po pravé

straně každých vrat je cedulka s jménem.“

Garáž Magdy Elwoodové snadno našli.

Mason vzal za kliku. Vrata nebyla zamknuta.

„Myslím, Dello, že bude lépe, zajedeme-li s vozem dovnitř,“

řekl Mason. „Necháme-li auto venku a budeme zde šmejdit, mohli

bychom na sebe upozornit. Zajedu do garáže, zavřeme za sebou a

pak si můžeme i posvítit.“

Mason zarejdoval s vozem do boxu. Della Streetová zavřela

vrata.

Mason našel vypínač a rozsvítil.

Della Streetová řekla: „Já se dám do téhle poloviny, vy si

vezměte druhou polovičku a uvidíme, kdo bude mít štěstí.

Možností zde máme oba dost - koukejte, jakou sbírku harampátí

zde Magda má: dva otlučené kufříky, lodní kufr, staré

pneumatiky ...“

Mason řekl: „Věci, které hledáme, by mohly být v lodním

kufru nebo v některém z těch kufříků. Podívejte se na ten lodní

kufr, Dello, - je zamčený?“

Della zkusila zámek a přikývla: „Je zamčený,“ řekla.

Masom řekl zamyšleně: „Nevím, Dello, můžeme-li se odvážit a

požádat o soudní povolení k domovní prohlídce, nebo nemáme-li si

raději nic takového troufat. Fakt je, Dello, že zatím nemáme žádné

důkazy a postupujeme výhradně na základě vykombinovaných

předpokladů. My sami můžeme být skrz naskrz přesvědčeni, že

máme pravdu

- ale než se obrátíme na úřady, přece jenom bych raději měl v

ruce nějaký hmatatelný důkaz.“

Mason se odmlčel, zvedl hlavu a několikrát krátce vdechl.

„Voní to tu divně a zatuchle, jakoby plesnivě. Právě takový

pach bývá v kabinách plováren, když byly dlouho zavřené. Je

docela možné ...“

Náhle se odmlčel.

„Slyšel jste?“ vyjekla Della Streetová zděšeně.

Mason prstem na rtech naznačil, aby byla zticha.

Přesně před vraty garáže zastavilo auto.

Mason i Della Streetová stáli, ani se nehnuli a ani nedutali.

Vrata garáže se rozlétla. Jiří Albert stál na prahu a chystal se vejít,

ale překvapeně couvl, když seznal, že v garáži je vůz a když zhlédl

Masona a Dellu Streetovou.

Poručík Tragg, jenž přijel v Albertově autu, otevřel dveře vozu

a vystoupil.

„Koukejme, koukejme, Alberte,“ řekl Tragg, „tohle vypadá,

jako by se na nás bylo konečně usmálo štěstí.“

Jiří Albert řekl rozhořčeně: „Povídal jsem vám, že se pokusí

vpašovat sem nějaké falešné důkazy. Žádám vás, poručíku, abyste

ty lidi zatkl.“

„Na základě jaké skutkové podstaty?“ otázal se Mason.

„Však vy to dobře víte,“ řekl Albert. „Chtěl jste tady zanechat

bůhvíjaké fingované stopy. Arlena Ferrisová vám dala nějaké

usvědčující věci a vy se snažíte přišít tu vraždu Magdě Elwoodové.

A pokoušíte se o to už od samého začátku. Vymámil jste na ní

sukni, roztrhal jste ji a kousek té Magdiny sukně jste nabodl na

ostnatý plot a zbytek sukně jste nechal v bytě Arleny Ferrisové.

Zkrátka - děláte co můžete, abyste do té vraždy zapletl Magdu

Elwoodovou.

Poslal jste detektiva, aby slečnu Elwoodovou vyfotografoval, a

pak jste s tím snímkem poslal detektiva, aby balamutil Jeroma

Henleye tak dlouho, až Henley bude přesvědčen, že viděl z auta

vystupovat nikoliv Arlenu Ferrisovou, ale slečnu Elwoodovou. A

teď jsme vás nachytali, jak jste se vloupal do cizí nemovitosti a jak

podvrhujete důkazy.“

„Možná, že jsme se dopustili občanskoprávního rušení držby,“

řekl Mason, „ale nikam jsme se nevloupali a také žádné důkazy

nepodvrhujeme. Prostě zde pátráme.“

„Je to přesně tak, jak jsem vám to povídal, poručíku,“ řekl Jiří

Albert. „Ti dva se snaží zatáhnout do té věci Magdu. Trvám na tom,

abyste tuto garáž prohledal - a abyste ji prohledal teď, na místě,

abychom zjistili, co ti dva sem vpašovali. Arlena Ferrisová zašla k

Masonovi skoro bezprostředně po tom, co zavraždila Loringa

Lamonta - a od té chvíle se Mason snaží svést tu vraždu na Magdu

Elwoodovou. A teď jsme ho přistihli in flagranti.“

Poručík Tragg se upřeně díval na Masona a pomalu přikyvoval

hlavou: „Přistihli jsme ho in flagranti, Alberte,“ řekl. „Nevím

přesně, při čem jsme ho in flagranti přistihli, - ale to je starost

státního zástupce, ne naše. Ať si s tím nahoře lámou hlavu a ať

rozhodnou, co to bylo.“

Mason řekl: „Poručíku, mohl bych s vámi promluvit mezi

čtyřma očima?“

Tragg potřásl hlavou: „Veškeré vaše mluvení se bude konat

výhradně v kanceláři státního zastupitelství.“

Poručík se obrátil k Jiřímu Albertovi: „Koukejte, Alberte,“ řekl,

„neradil bych vám, abyste trval na zatčení. Přistihli jsme je zde - a

to stačí. Vy a já spolu prohledáme garáž, a uděláme to důkladně, od

jednoho konce k druhému a shora dolů. Najdeme-li něco, co ti dva

sem vpašovali, odevzdáme to státnímu zástupci.“

„Tak tedy,“ řekl Albert zdráhavě, „já dám na vás ... jakmile

jsem se dozvěděl, že zde byli a že se zde na něco vyptávali, hned

jsem věděl, že připravují nějakou boudu.

Jsem rád, že jsem získal právě vás jako vyšetřovatele.“

„Jsem rád, že jste získal právě mě,“ řekl poručík Tragg,

„a státní zástupce bude rád, že jste získal právě mě, - ale tím

spíš musíme dvakrát měřit, než řekneme hop.“

„Jak myslíte, poručíku.“

Tragg řekl Masonovi: „Albert vycouvá se svým vozem, aby

vám uvolnil cestu. Vy a slečna Streetová můžete odejít a odejet,

Perry.“

Mason řekl: „Traggu, mám důvody pro předpoklad, že zde v

této garáži jsou nějaké doličné předměty. Nedopusťte, aby vám

někdo něco nabulíkoval. Dejte se do hledání...“

„ ... a až je najdete,“ skočil Masonovi do řeči Albert, „budete

vědět, kdo je sem narafičil.“

„Nehádejte se mi tady, Alberte,“ řekl poručík Tragg.

„Jděte a vycouvejte se svým autem, aby ti dva mohli vyjet.

A my začneme hledat.“

Albert sedl do svého vozu, vycouval a uvolnil výjezd z boxu.

Mason otevřel Delle Streetové dveře auta, obešel vůz, usedl

vedle ní, vycouval ze dvora a vyjel na ulici.

„Jak jsme na tom?“ otázala se Della Streetová.

Mason s tváří sveřepě potemnělou řekl: „Tohle byl risk, který

nám nevyšel.“

„Jak moc nám nevyšel?“ otázala se Della.

„Tak moc, že nám víc nevyjít už nemohl,“ řekl Mason.

„Najdou-li tam něco, budou přísahat, že jsem to tam vpašoval.

A kromě toho: najdou-li něco, můžete na to dát krk, že šéf státního

zastupitelství, Hamílton Burger, se případu ujme osobně.“

„A myslíte, že nález nějakých doličných předmětů v garáži

nepřitíží Magdě Elwoodové?“ otázala se.

„Teď ne,“ řekl Mason, „teď přitíží Arleně Ferrisové.“

„Ale podívejte ... vy i já přece oba můžeme dosvědčit...“

„Vy i já můžeme svědčit a křičet až zmodráme ve tváři,“ skočil

jí do řeči Mason, „a nic nám to nepomůže. To je osud soukromého

občana, nenadaného úřední mocí, který chtěl pomoci zákonu

krátkou cestou - nebo suchou cestou, nebo jak to chcete vyjádřit.“

„Ale na druhé straně přece bylo načisto marné jít za poručíkem

Traggem, nebo za státním zástupcem, nebo na policii, nebo co já

vím kam,“ řekla Della a měla slzy na krajíčku. „Kdybyste jim byl

řekl, že máte takové a takové podezření, byli by se vám vysmáli. A

nebyli by hnuli prstem.“

„Ano, to vím,“ řekl Mason, „ale teď nás nachytali - a nachytali

nás při činu.“

„Při činu?“ namítla Della Streetová „Jaký čin nám mohou

dokázat?“

„V tom,“ řekl Mason, „je naše jediná naděje: že nám nic

konkrétního nemohou dokázat. Zítra jdeme k soudu. A jestli tam

vedle náměstka Carsona usedne osobně šéf státního zastupitelství

Hamilton Burger, budeme vědět, že naše úsudky a závěry byly

správné a že v té garáži něco našli. A zároveň budeme vědět, že

jsme v nejhorší tlačenici, v jaké nás kdy někdo načapal.“

Della Streetová položila ruku něžně na ruku Masonovu.

„To nic, náčelníku,“ řekla. „Lítám v tom s vámi. Lítáme v tom

oba.“

„V ničem nelítáme,“ řekl Mason tvrdě. „Jsme v bryndě a

topíme se v ní. Ale neutopíme se. - My z ní vybředneme.“

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Hodiny na zdi soudní síně ukazovaly přesně třicet vteřin před

desátou hodinou, když do dvorany vešel dlouhými energickými

kroky šéf státního zastupitelství Hamilton Burger. S formální, sotva

znatelnou úklonou směrem k Masonovi usedl vedle svého

náměstka Donalda Carsona.

O několik vteřin později zaujal soudce Carleton Bayton místo

za vyvýšeným předsednickým stolem. Přelíčení bylo prohlášeno za

zahájené a soudce se podíval na státního zástupce: „Přál jste si

něco, pane Burgre?“ otázal se.

Burger povstal: „Nikoliv, Vaše Ctihodnosti. Přišel jsem toliko

účastnit se jménem obžaloby předběžného projednávání obžaloby

ve věci Stát Kalifornie versus Arlena Ferrisová.“

Soudce Bayton, ač zvyklý ovládat rysy své tváře, nedokázal

potlačit výraz údivu: „Půjde asi o nedorozumění, pane státní

zástupce. Toto je pouhé předběžné projednávání obžaloby, které je

nadto málem skončené. Pro dnešek zbývá už jen několik minut

svědeckého výslechu.“

„Nicméně,“ řekl Burger, „zde hodlám fungovat jako jeden z

představitelů obžaloby. Mohu totiž soudu oznámit, že dojde k

odhalením, která změní veškerou tvářnost případu. Po včerejším

odročení tohoto přelíčení došlo k události, která - podle názoru

mého úřadu - vyžaduje nej zevrubnějšího prošetření, a vzhledem k

tomu, že snad bude mou povinností učinit později drastická

opatření, chci vést vyšetřování osobně.“

Soudce Bayton - očividně poněkud ohromený - řekl.:

„Soud to bere na vědomí. Pokračuje se v předběžném

projednávání obžaloby. Přelíčení bylo včera odročeno, pane státní

zástupce, za tím účelem, aby obhajoba mohla vyslechnout

kontrolním výslechem svědka Petra Lyonse, jehož první výslech

byl dohodou procesních stran vzat na vědomí.“

„Smím-li to tak formulovat, slavný soude,“ řekl náměstek

Carson, „obžaloba ve skutečnosti nezakončila průvodní řízení,

nýbrž toliko oznámila, že je hodlá zakončit. A skutečně

pokračujeme v předkládání průvodních důkazů a v předvolávání

svědků obžaloby. Nicméně slavný soud správně konstatoval, že

včera odpoledne bylo dohodnuto, že v soudní síni bude přítomen

policejní strážník Petr Lyons, policista, jenž připevnil na automobil

Loringa Lamonta první předvolání pro parkování na nedovoleném

místě a že se tak obhajobě dostane možnosti kontrolního výslechu

tohoto svědka.

Pan Petr Lyons jest přítomen a žádám ho, aby zaujal místo na

stanovišti svědků. Předstupte, pane Lyonsi, a složte svědeckou

přísahu.“

Petr Lyons, třicátník, muž s vysedlými lícními kostmi, krátce

ostříhaný a s odhodlaným výrazem tváře, předstoupil, zvedl pravici,

opakoval formuli přísahy a zaujal místo na stanovišti svědků.

Náměstek státního zástupce Donald Carson řekli „Pane Lyonsi,

jste člen sboru uniformované stráže metropolitní policie. Měl jste

službu večer dne pátého tohoto měsíce a v rámci svých služebních

povinností jste připevnil pokutové předvolání pro parkování na

nedovoleném místě i na automobil s evidenčním číslem,

přiděleným Loringu Lamontovi, nyní už zesnulému. Vaše výpověď

při prvním výslechu byla dohodou procesních stran vzata na

vědomost. Nyní jste byl předvolán, abyste odpověděl na kontrolní

otázky, které vám bude dávat obhájce, pan Mason.“

Mason povstal a došel k svědkovi: „Pane Lyonsi, když jste

připevnil předvolávku pro nedovolené parkování na auto Loringa

Lamonta - kolik hodin to bylo?“

„Bylo zhruba devět hodin - jak říká moje tehdejší hlášení.“

„Kde byl vůz zaparkován?“

„Přesně před požárním hydrantem, nedaleko Činžovního domu

Endicott Way číslo 9612.“

„V kolik hodin jste onoho dne nastoupil službu?“

„V 17 hodin.“

„Konal jste službu v hlídkovém rádiovém voze?“

„Ano.“

„Věnujete obvykle pozornost vozům protipředpisově

zaparkovaným?“

„Občas, ale... tedy ano. V případech, které bychom mohli

nazvat křiklavým přestupkem, vydáváme pokutové obsílky.

Například tehdy, stojí-li vůz dlouho před požárním hydrantem,

nebo stojí-li před nějakým výjezdem z domu či z garáže. V

takovém případě vydáme předvolávku, a zásadně se na to místo

vracíme za půl hodiny nebo za hodinu - a stojí-li tam auto ještě

pořád, spojíme se rádiem s dispečerem, aby poslal havarijní vůz a

dal auto odvléci.“

„Váš strážní rajón zahrnuje místo, kde byl Lamontův vůz

zaparkován?“

„Ano, ovšem.“

„A vy jste svým strážním rajónem projížděl od sedmnácti

hodin?“

„Ano.“

„Kolem domu číslo 9612 na Endicott Way jste projížděl

průměrně jednou za hodinu?“

„Na to je těžká odpověď. Někdy projíždíme ulicí Endicott Way,

jindy to zase bereme jinou stranou, protože musíme hlídkovat po

celém rajónu.“

„Ale určitě jste ulicí Endicott Way projel mnohokrát v době

mezi sedmnáctou hodinou - to jest mezi nástupem služby - a mezi

jedenadvacátou hodinou, kdy jste vydal předvolávku?“

„Ano.“

„A v té době, za těchto cest jste už před tou jedenadvacátou

hodinou zahlédl Lamontův vůz, zaparkovaný před požární

hydrant?“

„Tedy,“ řekl Lyons a přešlápl na místě, „naše hlavní pozornost

v hlídkové službě neplatí dopravním parkovacím přestupkům, pane

Masone. Proto bych nemohl s naprostou jistotou říci...“

„Tak nezněla moje otázka,“ konstatoval Mason. „Ptal jsem se

vás, zda jste zahlédl Lamontův vůz, zaparkovaný před požární

hydrant, už před devátou hodinou večerní, to jest před okamžikem,

kdy jste vydal předvolávku.“

„Ne, pane Masone, vůz jsem neviděl.“

„Jakmile jste si prvně všiml, že vůz je zaparkovaný před ..

požární hydrant, okamžitě jste na ten vůz připevnil pokutovou

obsílku?“

„Ano.“

„A teď mi, prosím, řekněte: měl jste nějaký zvláštní důvod,

proč jste při hlídkování ve svém rajónu dával mimořádný pozor na

vozy protipředpisově parkující?“

„Ony se množily stížnosti na nesprávné parkování a ... tedy

zkrátka, dostali jsme rozkaz koukat po vozech nesprávně

zaparkovaných. Děláme v našem rajónu jakousi kampaň proti

divokému parkování vozů.“

„Takže i před devátou hodinou večerní, pokaždé, když jste

projížděl Endicottskou ulicí, jste dával pozor a vyhlížel vozy

nesprávně zaparkované?“

Svědek po několik vteřin váhal. Pak řekl: „Ano.“

„Pamatujete se, kolik předvolávek jste vydal tenkrát mezi pátou

hodinou odpolední a mezi půlnocí? Totiž - o kolik nesprávně

parkujících vozů šlo.“

„Myslím, že byly dva.“

„Kromě Lamontova vozu?“

„Ano, kromě Lamontova vozu.“

„Říkáte, že v těch končinách bylo neukázněné parkování

problémem?“

„Ano.“

„Je vám známo, oč v podstatě jde?“

„V rozmezí tří bloků tam jsou tři přepychové činžovní domy.

Domy jsou poměrně veliké a nemají garáže. V blízkosti jednoho z

nich je proluka, - tedy nezastavěné místo, 'vyhrazené pro stavbu

dalších dvou činžáků. Toho volného místa se zatím používá jako

parkoviště. Vozy, které se tam už nevejdou, parkují prostě na ulici,

a kolem šesté sedmé hodiny večerní se otázka parkování stává

velmi akutní. V důsledku toho mnoho vozů parkuje protipředpisově

a dostáváme mnoho stížností.“

„Mluvíte-li o protipředpisovém parkování, máte na mysli

parkování před požárními hydranty?“

„Zčásti. Některé vozy skutečně stávají před hydranty, většina

stížností se však týká vozů postavených tak, že brání jiným

vozidlům vyjet z průjezdů. Nebo zajet do průjezdu.

Další stížnosti pocházejí od majitelů vozidel, která stojí na

parkovišti, a týkají se nekázně sousedů: někteří z uživatelů

parkoviště nemyslí na to, že majitelé ostatních vozů budou chtít

vyjet. Důsledkem toho všeho je hromada stížností, a velitelství nám

uložilo vnést do toho nepořádku nějaký řád - nebo se o to alespoň

pokusit.“

„Jak dlouho jste byl ve službě po deváté hodině večerní?“

„Do půlnoci.“

„A za této směny jste několikrát projel Endicottskou ulicí?“

„Ano.“

„A Lamontův vůz stál pořád ještě před požárním hydrantem?“

„To nevím.“

„Proč to nevíte?“

„Protože jsem ho neviděl, ačkoliv se domnívám...“

„Domněnky sem nepatří,“ přerušil Mason svědka. „Mluvme o

tom, co víte.“

„Ano.“

„Víte, že Lamontův vůz stál před požárním hydrantem po dobu

od deváté hodiny večerní až do půlnoci?“

„Ne, to nevím.“

„Víte, že tam nebyl?“

Svědek váhal.

„Ano, nebo ne?“ řekl Mason.

Petr Lyons se podrbal za uchem a pak vypleskl: „Myslím, že

tam nebyl.“

„Nejste si tím jist?“

„Ano - jsem si tím jistý - tak jistý, jak člověk může něčím

být.“

„Oč opíráte tuto svou jistotu?“

„Zamířil jsem do té Endicottské těsně před jedenáctou hodinou

a pamatuji se, že než jsem zahnul kolem rohu, že jsem si umínil:

budou-li tam ještě vozy, kterým jsem vlepil předvolávku,

zatelefonuji pro vlek a dám je odtáhnout dřív, než mi skončí

směna.“

„Takže jste Lamontův vůz vyhlížel?“

„Tedy, pane Masone, chci být načisto fér. Pamatuji se, že jsem

si umínil dát vozy odtáhnout, jestli budou pořád ještě tam, kde byly,

když jsem jim vlepil předvolávku.“

„A Lamontův protipředpisově zaparkovaný vůz jste tam už

neviděl?“

„Upřímně řečeno, pane Masone, já si přesný pořad událostí už

nedovedu vybavit. Určitě jenom vím, Že zrovnave chvíli, kdy jsem

byl blízko čísla 9612, jsem rádiem dostal hlášku, že na druhém

konci mého rajónu se potlouká nějaké podezřelé Individuum. Tak

jsem šlápl na plyn a jel se podle rozkazu podívat, co se tam děje. A

dnes už nevím, zda ta hláška přišla dřív, než jsem dojel k domu

číslo 9612, nebo až když jsem ten dům už minul, toť se ví - v

případě, že jsem hlášku o podezřelém individuu dostal předtím, než

jsem dojel k číslu 9612, je tu možnost, že jsem si pak na nesprávně

parkované vozy už takový pozor nedával. Já se teď upřímně snažím

vybavit si nějaké určité věci, které se přihodily - ale v ten kritický

večer na žádném služebním výkonu nebylo nic mimořádného, takže

teď jde prostě o to, vzpomenout si po uplynutí delšího času na

běžné, všední služební úkony. Lituji, že nejsem s to říci něco

určitějšího. Snažím se být fér a probral jsem tu celou věc s

náměstkem státního zástupce a se svými představenými. Prohlédl

jsem pečlivě své tehdejší služební záznamy. Udělal jsem opravdu

všechno, co jsem mohl, a lituji, že vám nemohu dát odpověď

přesnější. Nic méně mohu po nejbedlivější úvaze říci, že kolem

jedenácté hodiny noční před požárním hydrantem už nestál.“

„To říkáte podle svého nejlepšího vědomí a svědomí?“

„To říkám podle svého nejlepšího vědomí a svědomí.“

„A teď,“ pokračoval Mason, „prosím, řekněte, co nám můžete

povědět o ostatních vozech, které jste opatřil obsílkami pro

nedovolené parkování?“

Lyons bezradně rozhodil paže a potřásl hlavou. „Nemohu vám

o nich říci vůbec nic. Jenom vím, že jsem vydal dvě obsílky, a že

jsem jejich kupóny při skončení služby odevzdal na strážnici. Oba

vozy byly pryč, když jsem ke konci své směny ještě jednou objel

celý svůj rajón, abych se přesvědčil, že střídající kolegové najdou

všechno v pořádku.

Vozy byly pryč - a proto vám o nich nemohu říci nic

zvláštního. Také jsem neměl důvod rozpomínat se ohledně těch

dvou vozů, nebo osvěžovat si i paměť.“

„Nepamatujete se ani, kde ty dva vozy byly zaparkované, nebo

jakého druhu byly přestupky, pro které jste vydal obsílky?“

„Pamatuji se, že jeden z vozů stál před požárním hydrantem,

ale ten druhý myslím blokoval nějaký výjezd. Nevím to už určitě...

ba ne ... moment... už to mám. Ten druhý vůz parkoval v druhém

proudu.“

„Čemu říkáte ,parkování v druhém proudu?'“

„Parkování na komunikacích - pokud je vůbec dovoleno

- je přípustné jen v takzvaném prvním proudu, to jest těsně při

chodníku. Zaparkuje-li někdo na ulici vůz vedle nějakého

zaparkovaného vozu, dopouští se dopravního přestupku parkování

v druhém proudu. V běžné mluvě se tomu také říká ,parkování v

dvojstupu. A teď si určitě vzpomínám, že ten druhý vůz parkoval ,v

dvojstupu'. Ještě vím, že motor toho vozu běžel a že svítila městská

světla, ne parkovací. Tak jsem si řekl, že majitel vozu si třeba

jenom odskočil. Počkal jsem okamžik - no, řekněme půl minuty, a

když se majitel auta neukázal, vrazil jsem tam předvolávku.“

„A co bylo dál?“

„Zajel jsem se svým vozem až na nejbližší nároží a tam jsem

zastavil. Díval jsem se do zpětného zrcátka a čekal, pohne-li se vůz

parkující v druhém proudu. A skutečně vůz odjel, tak jsem to pustil

z hlavy.“

„Pokračoval jste tedy v jízdě a zahnul jste za roh a jel si po

svých dalších služebních úkolech?“

„Ano, tak jest.“

Mason řekl: „Abych to tedy shrnul: Nebýt toho, že Lamontův

vůz patřil muži, který byl zavražděn právě v den, kdy jste na vůz

připevnil obsílku; nebýt dále toho, že vaši kolegové, kteří vás o

půlnoci vystřídali, vás ujistili, že Lamontův vůz byl protipředpisově

zaparkován přesně tam, kde jste ho večer opatřil předvolávkou -

tedy nebýt toho všeho, byste byl pevně a naprosto přesvědčen, že

vůz odjel dřív, než jste skončil svou směnu. Je tomu tak?“

„Myslím, že máte pravdu.“

„Podle vašeho nejlepšího vědomí a svědomí někdo s vozem

mezi devátou a jedenáctou večer odjel?“

Svědek znova na místě přešlápl: „Já vám, pane Masone, už

myslím nemohu říci víc, než jsem vám pověděl.“

„Děkuji vám,“ řekl Mason, „dalších otázek nemám.“

„Nemám kontrolníhh otázek ke kontrolním otázkám obhajoby,“

prohlásil náměstek státního nástupce Carson.

„Skončila tím obžaloba průvodní řízení?“ otázal se soudce

Bayton.

Šéf státního zastupitelství Hamilton Burger povstal a řekl:

„Vaše Ctihodnosti, obžaloba své průvodní řízení ještě

neskončila. Po odročení včerejšího přelíčení došlo totiž k vážnému

incidentu, jenž se mne dotýká nejen jako státního zástupce a

veřejného žalobce, ale i jako právníka z povolání. Stalo se něco, co

podle mého názoru musí být zevrubně vyšetřeno. Pojal jsem

podezření, že byl spáchán pokus podvodu a že pokus byl spáchán

přípravným jednáním, jehož cílem bylo oklamati soud podvržením

a fingováním doličných předmětů, týkajících se projednávané

obžaloby. Považuji za svoji povinnost postarat se o to, aby skutkové

okolnosti byly postaveny tak najisto, aby bylo lze podniknout další

potřebné kroky. Žádám tedy, aby následující výpovědi svědků byly

protokolovány již za tohoto předběžného projednávání obžaloby.

Nepovažuji totiž

- vzhledem k různým okolnostem - za vyloučené, že by ten či

onen svědek mohl být nějakou eskamotáží uklizen za hranice

tohoto státu dříve, než dojde k přelíčení před nalézacím soudem.

Pro takový případ musím mít možnost přečíst svědecké výpovědi

ve smyslu článku 686 Trestního zákona.“

„Není to za daných okolností postup velmi mimořádný?“ otázal

se soudce Bayton.

„I případ, o nějž jde, je velmi mimořádný, Vaše Ctihodnosti,“

odpověděl státní zástupce Burger. „Žádám protokolování proto, aby

byl k dispozici dokument, kterého bude možno použít buď ve

smyslu článku 686 Trestního zákona, nebo jako podkladu k

trestnímu oznámení.“

„Soud bere váš návrh na vědomí,“ vyhlásil soudce Bayton.

„Předvolejte svého svědka.“

„Navrhuji opětovný výslech poručíka Tragga,“ řekl náměstek

Carson.

Poručík Tragg - zřejmě důkladně připravený a instruovaný o

roli, kterou měl sehrát - svižně předstoupil.

„Připomínám vám přísahu v tomto přelíčení již složenou,“ řekl

soudce Bayton svědkovi, „takže znova přísahat nebudete. - Zahajte

výslech, pane státní zástupce.“

„Obracím vaši pozornost k včerejšímu podvečeru,“ řekl

náměstek Carson, „a táži se vás, zda jste se včera odebral do

obytného domu, ve kterém je stálé bydliště jisté Magdy

Elwoodové? Jde o činžovní dům zvaný Penzión Kelsington a je v

katastru obce Santa Monica.“

„Ano, odebral jsem se včera do naznačeného domu.“

„A než jste se tam odebral - podnikl jste nějaké kroky, aby byla

zjištěna majitelka natržené sukně, součásti oděvu, která byla u

tohoto soudu předběžně označena za účelem pozdější

identifikace?“

„Ano.“

„Co jste v tom směru podnikl?“

„Pátral jsem po obchodu, kde zmíněná součást oděvu byla

prodána. Zjistil jsem, že byla prodána v obchodě v Santa Monica.

Šel jsem po stopě čistírenské kódové značky, kterábyla na sukni

vytištěna, našel jsem příslušnou čistírnu šatstva a zjistil jsem, že

kódovému číslu čistírny odpovídá jméno jisté Magdy Elwoodové,

bytem v Santa Monica, Penzión Kelsington. Mohu mimochodem

podotknout, že obžalovaná Arlena Ferrisová v době, kdy jsme ji

zatkli, tam bydlela v bytě spolu s Magdou Elwoodovou; totiž -

říkala, že je tam právě na návštěvě, ale ve skutečnosti tam onoho

času bydlela.“

„Co jste tedy dělal včera odpoledne?“ tázal se Carson.

„V pozdějších hodinách odpoledních jsem se odebral do

penziónu Kelsington vyšetřovat.“

„Byl jste sám?“

„Nikoliv.“

„Kdo byl s vámi?“

„Pan Jiří Quincy Albert.“

„Je to týž pan Albert, který předtím v tomto přelíčení

vystupoval jako svědek?“

„Ano.“

„A co jste podnikli?“

„Pan Albert mne upozornil, že ...“

„Není přípustné reprodukovat, co bylo řečeno v nepřítomnosti

obžalované, jak víte,“ přerušil svědka Carson. „Bylo by to

nepřípustné svědectví z druhé ruky a z doslechu.“

„Rozumím,“ řekl poručík Tragg. „Nemínil jsem uvést nic než

podřadný detail. Nicméně uznávám, že jsem vybočil, a obmezím se

na vylíčení skutečnosti.“

„Co jste tedy podnikli?“

„Jeli jsme k penziónu Kelsington. Rozhodli jsme se, že

především nahlédneme do garáže.“

„Míníte tím garáž, kterou má zároveň s bytem najatou Magda

Elwoodová?“

„Ano, tak jest. K obytné činžovní budově patří poměrně velké

prostranství, dvůr, jenž přiléhá k zadní straně domu. Z ulice vede k

tomuto dvoru podjezd. Dvůr sám má podobu čtverce, jehož tři

strany tvoří garáže. Garáže jsou označeny stejným číslem, jaké má

ten který byt, a kromě toho jsou garáže opatřeny jmenovkami.“

„A vy jste jeli ke garáži, označené jménem Magdy

Elwoodové?“

„Ano.“

„Co jste dělali potom?“

„Pan Albert řídil vůz. Zastavili jsme před garáží. Pan Albert

vystoupil, aby se přesvědčil, zda garáž je nebo není zamknutá.“

„Byla zamknutá?“

„Nebyla.“

„A pan Albert otevřel vrata garáže?“

„Ano.“

„Co jste našli uvnitř garáže?“

„V garáži jsme našli automobil s evidenčním číslem,

přiděleným panu Perrymu Masonovi, obhájci obžalované v tomto

přelíčení. Našli jsme tam dále pana Perryho Masona a jeho

sekretářku slečnu Dellu Streetovou. V době našeho vstupu byli oba

jmenovaní mimo zmíněný vůz.“

„Tázal jste se jich, co tam dělají?“

„Pan Albert je obvinil, že pašují do garáže klamavé doličné

předměty.“

„A co řekl pan Mason - pokud něco řekl?“

„Ohrazuji se a vznáším námitky proti této otázce, nechať se

slavnému soudu líbí,“ řekl Mason. „Ptá se po svědectví z druhé

ruky. Hovor, o nějž jde, se konal v nepřítomnosti obžalované.

Otázka je právně nepřístojná.“

„Pan Mason, nechať se slavnému soudu líbí,“ řekl náměstek

Carson, „je akreditovaným představitelem obžalované. Obvinění,

že fingoval doličné předměty, bylo učiněno v jeho přítomnosti - a

jeho včerejší prohlášení bylo odpovědí na toto obvinění.“

Soudce Bayton svraštil čelo a pak potřásl hlavou. „Je možné, že

obhájce obžalované jednal nerozvážně. Je možné, že nejednal

moudře, ale soud nevidí žádný důvod, proč by rozhovor, vedený v

přítomnosti obhájce, ale v nepřítomnosti a bez vědomí obžalované,

měl být pro obžalovanou závazný. Námitkám obhajoby se

vyhovuje.“

Náměstek státního zástupce náznakem úklony kvitoval

rozhodnutí soudu a pokračoval: „Co jste dělali dále?“

„Tak tedy,“ řekl poručík Tragg, „vystrnadili jsme pana Masona

a Dellu Streetovou a pak jsme se dali do garáže.“

„Co jste s garáží dělali?“

„Prohledávali jsme ji.“

„Za jakým účelem?“

„Abychom našli doličné předměty, jež tam mohl zanechat

- - kdokoliv.“

„Co jste našli?“

„Našli jsme pár zablácených střevíců a našli jsme kalhoty s

nohavicí rozpáranou dole ve švu.“

„Víte, komu ty předměty patřily?“

„Nyní to vím. Včera jsem to nevěděl.“

„Pátral jste po majiteli?“

„Ano.“

„Vezměme například střevíce. Jak jste postupoval při pátrání po

jejich majiteli?“

„Telegrafoval jsem továrně, jejíž značku střevíce nesly, žádal

jsem za sdělení, které obchody v oblasti města Los Angeles takové

střevíce vedou. Dodávám, že jde o střevíce exkluzivní a velmi

drahé. Bylo mi sděleno, že takové střevíce prodává v Los Angeles

pět obchodů. A nakonec jsem zjistil totožnost muže, jenž tyto

střevíce koupil.“

„Kdo je koupil?“

„Okamžik,“ ozval se Mason. „Otázka zřejmě vyžaduje

svědectví z druhé ruky. Poručík Tragg se musel spolehnout na to,

co mu řekl nějaký obchodník.“

Soudce Bayton řekl: „Je naprosto zřejmé, že odpověď na

otázku státního zástupce nemůže být ničím jiným než nepřípustným

svědectvím z druhé ruky. Nebylo by však možné dosáhnout v této

věci dohody obou procesních stran?“

„Jsem ochoten vzít na vědomí to, co různé osoby sdělily

poručíku Traggovi, dostane-li se mi ujištění, že ty které osoby ta

sdělení skutečně učinily,“ řekl Mason, „a za předpokladu, že tím

neutrpí ujmu mé právo vyslechnout ty které osoby zde v soudní síni

kontrolním výslechem, budu-li si tak přát. Jsem ochoten vzít za

prokázané, že by určití svědkové určitým způsobem odpověděli na

otázky státního zástupce.“

„Dobře,“ řekl náměstek státního zástupce Carson. „Jsem

ochoten vzít za prokázané, že majitel jednoho z oněch pěti obchodů

sdělil, že Loring Lamont patřil mezi jeho stálé zákazníky, že Loring

Lamont obvykle kupoval střevíce této značky a fazóny a že střevíce

jemu nyní předložené mají jeho velikost? To znamená, že velikostí

odpovídají střevícům, jež Loring Lamont kupoval a nosíval?“

„Ta sdělení byla skutečně učiněna?“

„Ta sdělení byla skutečně učiněna.“

„Beru je na vědomí.“

„Jste ochoten vzít za prokázané, že krejčí pana Loringa

Lamonta označil kalhoty nalezené v garáži jako část obleku, který

ušil panu Loringu Lamontovi z totožného materiálu a že nášivka na

vnitřní straně pasu kalhot poskytla možnost identifikace a že krejčí

dosvědčil, že to jsou kalhoty, jež ušil pro pana Loringa Lamonta,

dokud pan Loring Lamont byl živ?“

„Ta sdělení byla skutečně učiněna?“

„Ta sdělení byla skutečně učiněna.“

„Beru za prokázané, že by krejčí toto vypověděl jako svědek, s

tou výhradou, že budu mít kdykoliv právo vyslechnout krejčího

kontrolním výslechem, budu-li si tak přát.

Beru tedy prostě na vědomí to, co by krejčí a obchodník obuví

svědecky vypověděli, jsouce vyslýcháni státním zástupcem.“

„Beru to na vědomí,“ řekl Carson a obrátil se zase k poručíku

Traggovi: „Kde byly střevíce a kalhoty nalezeny?“

„V uzamčeném lodním kufru v garáži, kde jsme našli Perryho

Masona a jeho sekretářku.“

„Máte slovo ke kontrolním otázkám,“ řekl Carson Masonovi.

„Prohlásil jste,“ řekl Mason, „že jste hledal klamavé doličné

předměty, jež mohl v garáži kdokoliv zanechat.

Všiml jsem si, že jste před slovem kdokoliv udělal významnou

pomlčku a že jste pak slovo kdokoliv obzvlášť zdůraznil.“

„To je možné,“ řekl poručík Tragg.

„řekl-li jste ,kdokoliv', domnívám se, že jste opravdu mínil, že

je tam mohl zanechat skutečně kdokoliv.“

„Přesně tak jsem to mínil.“

„Klamavé doličné předměty jsem tam tedy podle vašeho

názoru mohl vpašovat například já?“

„Zajisté.“

„A klamavé doličné předměty tam mohla vpasovat třebas

obžalovaná, slečna Arlena Ferrisová?“

„Je to možné, ačkoliv je ve vazbě a ... ostatně, je to možné.“

„A klamavé doličné předměty mohla do garáže propašovat i

Magda Elwoodová?“

Poručík Tragg zaváhal, ale pak řekl: „Ani to není vylou

ené.“

„Děkuji vám,“ řekl Mason. „To je všechno. Nemám další

otázky.“

„Nech ať se slavnému soudu líbí,“ povstal náměstek státního

zástupce Carson, „zoufale se snažíme navázat spojení se slečnou

Magdou Elwoodovou, ale zatím se nám nepodařilo zjistit, kde se

nachází. Pokud jde o otázku, čí je sukně, o níž poručík Tragg zjistil,

že je majetkem Magdy Elwoodové, nabízíme svědectví Berty

Andersonové.“

Berta Andersenová předstoupila a byla vzata do přísahy.

Perry Mason v ženě poznal ředitelku penziónu v Santa Monica.

„Jaké je vaše povolání?“

„Jsem ředitelkou penziónu Kelsington v Santa Monica.“

„Znáte Magdu Elwoodovou?“

„Znám.“

„Bydlí u vás?“

„Ano.“

„Znáte pana Perry ho Masona?“

„Ano. Setkala jsem se s ním.“

„Kdy jste se s ním setkala?“

„Setkala jsem se s ním včera odpoledne.“

„A hovořila jste s panem Masonem?“

„Ano.“

„Týkal se hovor bytu Magdy Elwoodové?“

„Ano.“

„A ptal se vás pan Mason, zda by se mohl dostat do bytu

Magdy Elwoodové? Požádal vás o zapůjčení univerzálního klíče?“

„Ohrazuji se a vznáším námitky proti této otázce, nechať se

slavnému soudu líbí,“ řekl Mason. „Otázka je právně nepřístojná, je

irelevantní a netýká se podstaty věci. Otázka je kromě toho

napovídající a sugestivní a ohrazuji se proti ní i z toho důvodu, že

zástupce obžaloby - ač dobře zná rozhodnutí soudu, týkající se

hovorů vedených v nepřítomnosti obžalované - přece se obmyslně

pokusil touto sugestivní otázkou zaujmout soud proti obžalované.“

„Námitce obhajoby se vyhovuje,“ řekl soudce Bayton,

„a zástupci obžaloby se uděluje napomenutí. A výslovně

konstatuji, pane státní zástupce, že vaše otázka naplňuje skutkovou

podstatu obcházení a maření soudcovského rozhodnutí. Tento soud

rozhodl - alespoň až na další - že nic z toho, co obhájce pan

Mason snad řekl nebo učinil v nepřítomnosti obžalované, není pro

obžalovanou závazné.“

„Mason je její zákonitý představitel. Jednal jejím jménem,“

řekl Carson vztekle.

„Soudu jsou zásady obhájcovy funkce dobře známé, pane

Carsone, ale soud rozhodl a zajisté jste rozhodnutí slyšel.“

Hamilton Burger se důstojně a obřadně zvedl z křesla:

„Nechať se slavnému soudu líbí - žádám o slovo.“

„Máte slovo, pane Burgere.“

„Chci konstatovat,“ řekl šéf státního zastupitelství, „že toto je

velmi vážná záležitost a že přišla tak říkajíc jako blesk z jasné

oblohy. Neměli jsme zatím pokdy prostudovat precedenční případy

a judikatury, ale jsem přesvěd

en, že v judikátech nejvyššího soudu najdeme oporu pro svůj

názor, že tak dlouho, pokud pan Perry Mason je obhájcem

obžalované, a tak dlouho, pokud je jejím řádně ustanoveným

zmocněncem a právním zástupcem, je všechno, co činí v jejím

zastoupení, závazné pro obžalovanou.

Domnívám se, že by nám zde měla být poskytnuta možnost

doložit, jak se věci mají podle stěžejních zásad právního pojmu

plné moci a zmocnění, načež budeme moci obžalovanou donutit,

aby buď ratifikovala počiny svého zmocněnce a sdílela za ně

odpovědnost, nebo aby právně závaznou a platnou formou

prohlásila, že její zmocněnec jednal bez jejího vědomí a o své

svévolné újmě, že se s jeho postupem neztotožňuje a že s jeho

počiny nesouhlasí.“

Soudce Carleton Bayton, jenž pozorně naslouchal, zvedl hlavu,

podíval se na státního zástupce a řekl: „Soud vyhlásil své

rozhodnutí. Podle tohoto rozhodnutí není pro obžalovanou závazné

nic, co její obhájce Perry Mason řekl v její nepřítomnosti, a za nic z

toho také obžalovaná nemůže být volána k odpovědnosti. - Nuže,

není ovšem vyloučeno, že tento soud učinil rozhodnutí mylné, a

přejete-li si předložit písemné prameny a doklady pro názor jiný,

soud je ochotně vezme v úvahu. Zatím ovšem soud setrvává na

vyhlášeném stanovisku a pro toto přelíčení až na další platí, že

můžete vést svědky toliko o činech obžalované a o hovorech, jimž

obžalovaná byla přítomna.

Jiná svědectví jsou nepřípustná, jelikož by to byla svědectví z

druhé ruky, čili z doslechu.“

„Ale nechať se slavnému soudu líbí,“ zaúpěl státní zástupce

Burger, „smím-li mluvit otevřeně - máme zde jasný případ: někdo

vpašoval do garáže penziónu Kelsington klamné doličné předměty

a pokusil se tím vykonat rozhodující vliv na výsledek celého

trestního řízení. Pan Mason, obhájce obžalované, byl v garáži

dopaden In flagranti. Ze situace vyplývá ne-li jistota, tak aspoň

maximální pravděpodobnost, že tu je jen jeden jediný člověk, kdo

mohl obhájci dát střevíce a kalhoty zavražděného - a ten jediný

lověk že je obžalovaná.“

„Tak se situace jeví ze stanoviska obžaloby,“ odsekl soudce

Bayton. „Na druhé straně jste ještě vůbec nevyvrátil nejlogičtější

možnost, že totiž svršky dala do garáže osoba, která tam měla

nejsnazší a vůbec nekontrolovaný přístup - totiž nájemnice garáže,

sama Magda Elwoodová.“

„Ale jak by se Magda Elwoodová byla mohla k těm svrškům

dostat?“ namítl Hamilton Burger. „Ona přece v den vraždy vůbec

nebyla ve vile. Ona ...“

„Odkud pan státní zástupce tak bezpečně ví, že tam nebyla?“

skočil mu do řeči Mason.

Hamíltonu Burgerovi hněvem stoupla krev do hlavy, až se

začervenal: „Nelibě nesu, skáče-li mi někdo do řeči,“ řekl.

„I soud nelibě nese, skáčí-li si procesní strany navzájem do

řeči,“ řekl soudce Bayton, „ale když už jste byl přerušen, pane

státní zástupce, nechci tajit, že stejnou otázku, jakou vám dal

obhájce, vám chtěl položit i soud. Odkud a jak víte, že Magda

Elwoodová ve chvíli vraždy nebyla ve vile?“

„Dokážeme to l“ řekl urputně Burger.

„Dejte se do toho a dokažte to,“ řekl soudce Bayton. „Až to

beze zbytku dokážete, a budete-li pak mít dostatečné množství byť

nepřímých důkazů, že svršky, o něž jde, musely být na místo nálezu

dopraveny osobou, jednající z příkazu a návodu obžalované, pak se

vám dostane možnosti obnovit návrhy na důkaz svědectvími. Soud

vám pak povolí opětovné předvolání svědků a dovolí klást otázky -

ačli ovšem do té doby soudu prokážete, že rozhodnutí nejvyššího

soudu dávají za pravdu vašemu názoru na spoluodpovědnost

obžalované osoby za činy obhájce.

Zatím ovšem, pane státní zástupce, vycházíte jen z dohadů.

Podle názoru tohoto soudu nejsou však okolnosti, jež uvádíte, tak

průkazné, aby tvořily souvislý sled nepřímých důkazů, jenž by

nezbytně spojoval obžalovanou s předměty, o něž zde jde. Nicméně

- soud sám se velmi zajímá o tuto fázi vyšetřování a hodlá být

procesním stranám nápomocen všelikým možným způsobem.“

„Děkuji,“ řekl Hamilton Burger a usedl.

Carson se obrátil k ředitelce penziónu:

„Byla jste ředitelkou penziónu Kelsington ve dnech pátého a

šestého tohoto měsíce?“

„Ano.“

„Znala jste v tu dobu Magdu Elwoodovou?“

„Ano.“

„A nyní se vás táži, zda jste Magdu Elwoodovou viděla dne

šestého tohoto měsíce.“

„Ano, viděla.“

„V kolik hodin to bylo?“

„Viděla jsem ji ten den několikrát.“

„Viděla jste ji večer? V časných hodinách večerních?“

„Ano.“

„Mluvila jste s ní v tu dobu?“

„Ano.“

„Viděla jste zde přítomnou obžalovanou Arlenu Ferrisovou dne

šestého tohoto měsíce?“

„Ano, viděla jsem ji.“

„A co se tenkrát stalo?“

„Odpoledne dne šestého tohoto měsíce si Magda přivedla s

sebou Arlenu Ferrisovou. Setkaly jsme se, když Magda byla na

cestě ke zdviži. Představila mě Arleně Ferrisové a řekla, že ji

Arlena přijela navštívit a že se snad zdrží několik dní.“

„To tedy bylo dne šestého tohoto měsíce odpoledne?“

„Ano.“

„A tomuto hovoru byla obžalovaná přítomna?“

„Ano.“

„Nyní vám ukáži sukni, která byla označena jako doličný

předmět obžaloby číslo B-8 a táži se vás, zda tu sukni poznáváte?“

„Poznávám ji.“

„Kde jste ji viděla?“

„Viděla jsem jí na Magdě Elwoodové dne šestého tohoto

měsíce.“

„Magda Elwoodová měla tuto sukni na sobě?“

„Měla tuto sukni na sobě,“ řekla Berta Andersenová tónem,

jenž vylučoval jakoukoli pochybnost.

„A viděla jste pak Magdu Elwoodovou onoho šestého tohoto

měsíce ještě i později?“

„Ano.“

„Ve kterou dobu to bylo?“

„Bylo to v podvečer.“

„A co měla Magda Elwoodová na sobě?“

„Měla na sobě tuhle sukni.“

„Slovy .tuhle sukni, míníte doličný předmět obžaloby číslo B-8,

sukní, kterou nyní držím v ruce?“

„Ano.“

„A kde byla Magda Elwoodová, když jste ji viděla?“

„Byla v hale penziónu a právě vycházela z domu.“

„Viděla jste Magdu Elwoodovou, když se vracela domů?“

„Ano.“

„Kdy to bylo?“

„Bylo to trochu později - o dvě nebo o tři hodiny později.“

„A co měla Magda Elwoodová na sobě při návratu?“

„Měla na sobě jinou sukni. Pamatuji se, že jsem si tenkrát

všimla, že vyšla v jedné sukni a přišla v druhé sukni. Už už jsem jí

o tom chtěla něco říci, ale pak jsem si to rozmyslela a byla jsem

zticha. Koneckonců nic mi do toho nebylo.“

„A to tedy bylo dne Šestého tohoto měsíce?“

„Ano.“

„Obhajoba má slovo ke kontrolním otázkám,“ řekl Carson.

Mason se obrátil k svědkyni: „Vídáte lidi, když přicházejí a

odcházejí?“

„Většinou je vídám. Můj byt má sice okna do dvora, ale snažím

se být v kanceláři, odkud vidím do haly. Zejména se snažím být v

kanceláři v době, kdy domovní dveře nejsou zamknuté.“

„Máte mezi kanceláří a halou domu nějakou přepážku?“

„Je tam pult, ano.“

„A máte v kanceláři domácí telefonní ústřednu?“

„Ne. Nájemníci buď mají telefon v bytě, nebo používají

automatů, které jsou na chodbě každého patra.“

„Viděla jste, paní svědkyně, Magdu Elwoodovou dne pátého

tohoto měsíce?“

„Ano, viděla jsem ji.“

„Večer?“

„Viděla jsem ji, když se vracela z práce - bylo to buď v

podvečer nebo pozdě odpoledne, a potom jsem ji viděla ještě

jednou.“

„Kdy jste ji, paní svědkyně, viděla dne pátého tohoto měsíce

naposledy?“

„Ohrazuji se proti této otázce,“ ozval se Carson, „a vznáším

proti ní námitky jako proti otázce právně nepřípustné, irelevantní a

věci se netýkající - a také z důvodu, že přesahuje hranice

kontrolního výslechu. My jsme se na den pátého tohoto měsíce

svědkyně neptali.“

„Ale já mám zajisté právo ověřovat kvalitu paměti, jakou je

nadána svědkyně!“ řekl Mason.

„Námitka se zamítá,“ rozhodl soudce Bayton. „Pokračujte,

pane obhájce.“

„Viděla jsem ji dne pátého tohoto měsíce večer, tak asi... no,

mohlo být devět hodin.“

„Co dělala Magda Elwoodová, když jste ji dne pátého tohoto

měsíce viděla kolem deváté hodiny večerní?“

„Odcházela z domu.“

„Viděla jste ji, když se téhož večera vracela?“

„Ne, neviděla.“

„Magda Elwoodová se tedy vrátila, až když už dům byl

zavřený?“

„Ano.“

„A v kolik hodin jste zamkla dům a odešla ze své kanceláře?“

„Bylo... mohlo být kolem jedenácti hodin.“

„A toho dne pátého tohoto měsíce - zdalipak Magda

Elwoodová měla na sobě sukni, o které jste zde mluvila?“

„Ne, neměla ji na sobě.“

„Čím to je, že se na tu sukni tak dobře pamatujete?“

„Je to tím, že já sama mám sukni skoro načisto stejnou.

Mám vzorek skoro k nerozeznání od sukně slečny Elwoodové a

občas jsme o tom utrousily poznámku.“

„Slečna Elwoodová včera opustila svůj byt?“

„Ano.“

„A nesla dva kufry?“

„Ano.“

„Viděla jste ji odcházet?“

„Ano.“

„Řekla vám, kam jde nebo kam jede?“

„Ne, neřekla.“

„Řekla vám, jak dlouho bude pryč?“

„Neřekla.“

„Nebylo to divné?“

„No - já se nájemníků nevyptávám. Dokud pořádně platí

činži...“

„O to nejde a tak otázka nezněla,“ řekl Mason. „Chtěl bych

vědět, zda není divné nebo neobvyklé, odjede-li nájemník a

neřekne-li vám, kam jede nebo alespoň jak dlouho bude pryč. Není

to neobvyklé?“

„Abych pravdu řekla - je to neobvyklé.“

„A teď nám prosím řekněte, zda jste po odjezdu Magdy

Elwoodové, tedy v době její nepřítomnosti, vešla do jejího bytu,

který jste otevřela pomocí univerzálního klíče?“

„Ohrazuji se proti této otázce,“ povstal Carson, „a vznáším

proti ní námitky, jako proti otázce právně nepřípustné, irelevantní,

podstaty věci se netýkající - a jako proti otázce, přesahující hranice

kontrolního výslechu.“

„Domnívám se, že odpověď na tuto otázku prokáže podjatost

svědkyně,“ řekl Mason.

Soudce Bayton chvíli uvažoval a pak řekl: „Námitka se zamítá.

Otázka se připouští.“

„Vešla jste do bytu Magdy Elwoodové?“ opakoval Mason.

„Ano.“

„ Otevřela jste si univerzálním klíčem?“

„Ano.“

„Byla jste sama?“ otázal se Mason.

„Poručík Tragg byl se mnou.“

„A co jste v bytě našli?“ otázal se Mason.

„Nechať se slavnému soudu líbí,“ vyskočil Carson, „proti této

otázce se zásadně ohrazujeme jako proti otázce právně nepřípustné,

irelevantní a věci se netýkající, a jako proti otázce přesahující

hranice kontrolního výslechu.

Navrhujeme, aby soud otázku nepřipustil, protože jsme se my

sami při výslechu na nic podobného neptali. Obhájcova otázka se

týká něčeho úplně jiného, co s probíhajícím přelíčením nesouvisí a

odvádí pozornost příliš daleko od projednávané věci.“

„Soud má za to, že námitce jest dlužno vyhovět,“ řekl soudce

Bayton. „Domnívám se, že obhajobě byla dopřána dostatečná

možnost, ověřit kontrolním výslechem věrohodnost svědkyně.“

„Toť vše,“ řekl Mason. „Nemám další otázky.“

„Nechať se slavnému soudu líbí,“ řekl Carson, „obžaloba

předkládá tyto střevíce a tyto kalhoty jako doličné předměty

obžaloby - a nyní opětujeme návrh, aby nám bylo dovoleno

svědecky prokázat rozhovor s panem Perrym Masonem, rozhovor,

jenž se konal na místě, kde tyto doličné předměty byly nalezeny,

jsme přesvědčeni, že je dostatek nepřímých důkazů pro skutečnost,

že tyto věci vpašoval do garáže pan Mason a že tak učinil v zájmu a

v zastoupení obžalované Arleny Ferrisové.“

Soudce Bayton pomalu potřásal hlavou: „Žádnou spojitost jste

dosud neprokázal.“

„Ale nechať se slavnému soudu líbí,“ řekl Carson, „tyto svršky

byly majetkem zavražděného. Je přece načisto zřejmé, že

obžalovaná si vymyslela báchorku, která by zapůsobila na cit

porotců a zajistila jí maximální soucit poroty. Obžalovaná pomocí

těchto klamavých, fingovaných doličných předmětů chtěla

prokázat, že byla málem znásilněna, že byla nucena bránit svou

čest, že byla pronásledována mokrým podrostem, že musela utíkat

po blátivé polní cestě a podlézat plot z ostnatého drátu.

Nyní jsme prokázali - byť i nepřímo - že pan Mason přiměl

Magdu Elwoodovou, aby dala k dispozici sukni, která byla

odvezena do blízkosti místa činu, tam natržena o osten plotu a pak

pohozena v bytě obžalované. Prokázali jsme, že zmíněný kus látky

mohl být na ostnatém plotě nastražen teprve večer dne šestého

tohoto měsíce, tedy delší dobu po spáchání vraždy, patrně až málem

čtyřiadvacet hodin po spáchání zločinu. Toto všechno se dělo za tím

účelem, aby byla podepřena výmluva obžalované.

Nyní máme možnost také prokázat, že obhájce si opatřil pár

střevíců a kalhoty zavražděného Loringa Lamonta, že střevíce byly

úmyslně potřísněny blátem, kalhoty že byly smýkány mokrým

podrostem a pak natrženy jakoby ostnem ostnatého drátu a že

obhájce byl skutečně dopaden in flagranti, právě když zmíněné

klamavé a fingované doličné předměty v garáži nastražil. Jsme

přesvědčeni, že za těchto okolností dlužno míti nevyhnutelně za to,

že všechno toto se dělo v kolusi čili v podvodném dorozumění mezi

obžalovanou a jejím obhájcem. Z čehož vyplývá, že počiny obhájce

jsou závazné pro obžalovanou, že obžalovaná jest spoluodpovědná

za činy svého obhájce a že fingování klamavých doličných

předmětů představuje ze strany obžalované přiznání k zločinu, z

něhož jest obžalována, tedy přiznání k zločinu vraždy.“

„Všechno by souhlasilo,“ řekl soudce Bayton, „ale čím

prokazujete prvotní spojitost s obžalovanou? A především: čím

prokazujete prvotní a základní spojitost s obhájcem, s panem

Masonem?“

„Pan Mason a jeho sekretářka byli přistiženi in flagranti, přímo

při činu,“ řekl Carson zlověstně.

„Nikoliv,“ opravil soudce Bayton náměstka státního zástupce,

„není tomu tak. Podle protokolované výpovědi svědka zde

slyšeného nebyli přistiženi při žádném činu.

Byli přistiženi při pouhé přítomnosti v garáži. Pokud sahají

vaše vědomosti, mohli být v garáži třebas jen po několik vteřin.

Pokud sahají vaše vědomosti, není vyloučeno, že v garáži skutečně

pátrali po doličných předmětech. Poručík Tragg zde vypověděl, že

on a Jiří Albert vstoupili do garáže pátrat po doličných předmětech.

A dejme tomu, pane státní zástupce, že by sled událostí byl býval

obrácený: dejme tomu, že by Perry Mason a Della Streetová byli ke

garáži přijeli několik vteřin poté, co poručík Tragg a jiří Albert

vstoupili do garáže. V tom případě byste také tvrdil, že je to

dostačující důkaz a že poručík Tragg a Jiří Albert byli dopadeni in

flagranti při pašování doličných předmětů do garáže?“

Náměstek státního zástupce Carson zrudl ve tváři: „Zajisté

bych nic takového netvrdil.“

„Vidíte - a je to stejný druh důkazu, jaký uplatňujete proti

Perrymu Masonovi.“

„Ale Perry Mason měl důvod, proč fingovat doličné předměty.

Bylo by v jeho prospěch - v prospěch jeho klientky, kdyby doličné

předměty byly v garáži později opravdu nalezeny a uznány za pravé

a věrohodné!“

„Pokud sahají naše vědomosti, mohlo být ku prospěchu Jiřího

Alberta, kdyby doličné předměty byly později v garáži nalezeny.

Mohlo být v prospěch policie, kdyby byla doličné předměty v

garáži našla. Neříkám, že tomu tak je.

Prostě konstatuji, že pokud vaše vědomosti sahají, tomu tak

mohlo být. A když na to přijde - ani vědomosti tohoto soudu

nesahají tak daleko, aby mohly kteroukoliv z uvedených eventualit

vyloučit.“

„My, slavný soude, jsme lidé znalí světa,“ řekl Carson.

„My víme, jak to bylo.“

„Omyl,“ řekl soudce Bayton. „Vy si myslíte, že víte, jak to

bylo. Ale to, co vy si myslíte, není závazné pro tento soud.“

„Ovšem,“ řekl Carson, a na hlase mu bylo znát, že je krajně

podrážděný, „přeje-li si soud, abychom přivedli očité svědky, kteří

odpřísáhnou, že na vlastní oči viděli Perryho Masona a Dellu

Streetovou, jak otevírají lodní kufr a strkají do něho zablácené

střevíce a kalhoty s natrženou nohavicí, musíme přiznat, že nejsme

s to takové svědky přivést. Lidé, kteří páchají zločin - a zejména

zločinci s ur

itou dávkou inteligence - zpravidla pro spáchání činu volí

dobu, kdy v dohledu nejsou žádní svědci.“

Slabý ruměnec nevole zaplavil soudcovu tvář. „Tyto okolnosti

nejsou soudu neznámé. Soud velmi dobře ví, že zpravidla je třeba

prokazovat trestný čin logickou argumentací a nepřímými důkazy. -

Na druhé straně nic nesmí otřást stěžejní zásadu, že obžalovaný má

určitá práva, k nímž patří i předpoklad jeho neviny, dokud vina není

nesporně prokázána. A povinností, funkcí a posláním soudu jest

dbát i toho, aby při hodnocení důkazů byl zachováván zdravý smysl

pro proporce.

Tento soud nabyl přesvědčení, že svědectví a důkazy, jež mu

byly až do této chvíle předloženy, lze vyložit rozličnými způsoby.

Jedním z nejlogičtějších výkladů je, že svršky, o něž jde, dala do

kufru v garáži osoba, jež má garáž najatu, což jest Magda

Elwoodová. Soud také nezapomněl na skutečnost, že svědek

Jerome Henley prvně identifikoval Magdu Elwoodovou jako ženu,

kterou viděl vystupovat z auta. - Neváhám tedy otevřeně prohlásit,

že se tento soud rozhodl přijít věci na kloub. Státní zástupce nechť

zařídí, aby se znova dostavil svědek Jerome Henley; bude

vyslechnut nikoliv procesními stranami, nýbrž soudem.“

„Pan Henley se vrátil do svého obchodu,“ řekl Carson.

„Jeho předvolání by bylo spojeno se ztrátou času. Chápeme a

sdílíme přání soudu vyřídit případ už co nejrychleji.“

„Soud si vskutku velmi přeje, vyřídit tento případ už co

nejrychleji,“ řekl soudce Bayton, „ale ještě více si soud přeje, aby

spravedlnosti bylo učiněno zadost. Nemyslím, že předvolání pana

Henleye zabere příliš mnoho času a můžeme přelíčení přerušit až

do chvíle, kdy se svědek dostaví.“

„Snad by bylo možné,“ řekl Mason, „využít doby do příchodu

svědka Henleye a objasnit zatím jiný bod případu.

Mohl bych tak učinit kontrolním výslechem svědka poručíka

Tragga, jenž je přítomen.“

„Návrhu obhajoby se vyhovuje,“ řekl soudce Bayton.

Státní zástupce Burger podrážděně povstal: „Toto přece je

pouhé předběžné projednávání obžaloby. Stačí tedy, prokáže-li

státní zastupitelství, že byl spáchán trestný čin a že tu jsou reálné

důvody k domněnce, že trestný čin spáchala obžalovaná.“

„Máte zcela pravdu,“ řekl soudce Bayton, „a vyčerpal jste

definici náležitostí předběžného přelíčení. Projednávání případu

však dalece přerostlo obvyklý rámec, a obžaloba závažným

způsobem nařkla pana Perryho Masona a jeho sekretářku. Soud

nepochybuje, že veřejný tisk bude z této situace vytloukat senzace

do krajnosti. Soud se proto rozhodl zjednat jasno.

Poručíku Traggu, vraťte se, prosím, na stanoviště svědků.

Kanceláři soudu zatím ukládám, aby se telefonicky spojila s

panem Henleyem a nařídila mu neprodleně se dostavit.“

Poručík Tragg předstoupil a zaujal místo na stanovišti svědků.

„Našla policie ve vile upotřebené talíře?“ otázal se Mason.

„Ano.“

„Byly odevzdány policejní laboratoři?“

„Ano.“

„Bylo zjišťováno, zda na talířích jsou otisky prstů?“

„Ano.“

„Našli jste na talířích otisky prstů obžalované?“

„Ano, našli.“

„Proč jste se o tom nezmínil v předchozí výpovědi?“

„Nebyl jsem na to tázán.“

„Kde jste vůbec našli nějaké otisky prstů?“

„Na několika talířích a zejména na míse, v níž bylo zaděláno na

omeletu.“

„Byly otisky prstů obžalované i na kávových šálcích?“

„Tedy - nebyly.“

„A na malých talířích, na takzvaných podtáccích, které patří k

šálkům?“

„Našli jsme jeden otisk jejího prstu na jednom malém talířku.“

„A ovšemže jste našli otisky prstů zesnulého?“

„Ano.“

„A teď,“ řekl Mason, „se vás táži: je to faktum, že jste našli

otisky prstů nejméně jedné další osoby?“

Tragg okamžik váhal, pak pomalu přikývl hlavou: „Ano, našli

jsme otisky nejméně jedné další osoby.“

„Identifikovali jste ty otisky?“

„Zatím nikoliv.“

„Odpovídá skutečnosti, že jste se o otiscích prstů obžalované

nezmínil proto, že vám státní zástupce nakázal nic o nich neříkat, a

že zákaz odůvodnil obavou, aby pří kontrolním výslechu nevyšlo

najevo, že na místě činu byly otisky další osoby?“

„ Bylo mi uloženo, abych neříkal nic víc, než nač budu tázán.“

„Máte otisky prstů Magdy Elwoodové?“

„Ne.“

„Nevíte tedy, zda ty otisky prstů další, neznámé osoby,

nepocházejí od Magdy Elwoodové?“

„Nevíme, čí Jsou. Víme, že to nejsou daktylky Sadie

Richmondové. Počítali jsme s možností, že Sadie Richmondová,

která obvykle nádobí ve vile myla, třebas ty otisky zanechala při

ukládání umytého nádobí. Proto jsme jí za účelem porovnání vzali

otisky prstů. Ukázalo se, že otisky na talířích nejsou její.“

„Přejdeme k dalšímu bodu,“ řekl Mason. „Když vám

obžalovaná líčila, co se stalo, pověděla vám také, že se Loring

Lamont přiznal k úskoku s telefonním hovorem? Řečeno jinými

slovy, že nechal Arlenu Ferrisovou sedět v autu, že vešel do vily, že

někoho zavolal telefonem a že toho někoho požádal, aby ho za tolik

a tolik minut telefonem za volal do vily?“

„Ano, řekla mi to.“

„Pokusili jste se zjistit objektivní skutečnost?“

„Zjistili a ověřili jsme všechny telefonní hovory, vedené v

kritickou dobu z vily.“

„Konstatuji znova,“ řekl Mason, „že jste ve své první svědecké

výpovědi opomenul zmínit se o tom.“

„Konstatuji znova,“ řekl poručík Tragg, „že jsem na to nebyl

tázán.“

„Jste na to tedy tázán nyní,“ řekl Mason. „Koho Loring Lamont

volal?“

„Nevíme,“ řekl poručík Tragg. „Loring Lamont volal jedno z

čísel ředitelství Lamontových oceláren.“

„Nebyl to hovor na výzvu? Nežádal určitou osobu?“ tázal se

Mason ohromeně.

„Nikoliv. Volal prostě kancelář ředitelství.“

„Dobrá,“ řekl Mason zoufale, „jaké další telefonní hovory vedl

Loring Lamont kritického večera? Když zjistil, že potřebuje čistý

oblek a jiné střevíce - komu telefonoval?“

„Okamžik, okamžik, poručíku - než na tuto otázku

odpovíte ...“ řekl Carson. „Nechať se slavnému soudu líbí,

ohrazujeme se a vznášíme námitky proti této otázce jako proti

otázce týkající se sporné okolnosti, vymykající se svědkově

znalosti, jako proti otázce, která se ptá na svědkův, dohad, jako

proti otázce, vycházející z nedoloženého předpokladu a jako proti

otázce, jež přesahuje hranici přípustného kontrolního výslechu.“

„Námitce se vyhovuje,“ řekl soudce Bayton, „pokud jde o

druhou část otázky. První věta otázky je dána po právu.

Koho jiného Loring Lamont z vily ještě volal?“

„Nikoho,“ řekl poručík Tragg.

„Cože?“ zavolal Mason překvapeně.

„Jiných hovorů nebylo,“ opakoval Tragg. „Žádné jiné

meziměstské hovory Loring Lamont neobjednal. Nemůžeme vědět,

zda snad někdo volal Loringa Lamonta - ale pokud jde o aktivní

hovory z vily, byl jen ten jeden jediný, totiž s ředitelstvím

Lamontových oceláren v Los Angeles.“

„A kdy to bylo?“

„Hovor z vily byl objednán v osmnáct hodin dvaadvacet minut.

Zhruba to odpovídá době, kdy - podle výpovědi obžalované -

obžalovaná a Loring Lamont k vile přibyli.“

Mason přimhouřil oči a usilovně přemýšlel.

„Jsou další otázky?“ řekl soudce Bayton.

„Nemám dalších otázek,“ odpověděl Mason.

„Nemám dalších otázek,“ prohlásil Carson.

„Uděláme desetiminutovou přestávku,“ řekl soudce Bayton. „V

přelíčení budeme pokračovat, jakmile se dostaví svědek Jerome

Henley.“

Soudce Bayton opustil předsednické místo. Hamilton Burger

vstal a odcházeje ostentativně ignoroval Perryho Masona.

Mason se obrátil k Drakovi a Delle Streetové. „Víme, na čem

jsme,“ řekl Mason, „a máme na rozřešení případu přesně dvacet

minut. Co k sakru a u všech čertů se doopravdy stalo? Jak to bylo?

Loring Lamont se přece musel nějak postarat, aby dostal ven do

vily suchá kaťata a nějaké čisté škrpály. Jak to u všech všudy

dokázal, když si o ty věci nezatelefonoval?

To co zde dnes vyšlo najevo dokonale potvrzuje, že Arlena

Ferrisová mluvila pravdu: Víme teď, že ji Loring Lamont skutečně

pronásledoval mokrým podrostem, že podlezl drátěný plot a že si

přitom natrhl nohavici. Víme, že utíkal po rozbředlé vozovce a že

jeho střevíce byly samé bláto. A přece: dřív než byl zavražděn, se

Ve vile musela objevit nějaká třetí osoba. Máme skoro stoprocentní

jistotu, že ta třetí osoba musela být Magda Elwoodová.

Ale jak mu Magda Elwoodová mohla přivézt to oblečení, když

si o ně nezatelefonoval? A jak se dostala do jeho bytu, aby ty věci

vyzvedla?“

Drake pokrčil rameny. „Telepatií jí to sotva mohl dát vědět.“

„Je jenom jedno jediné vysvětlení,“ řekl po chvíli ticha Mason.

„Magda Elwoodová musela telefonovat Jemu!“

„Ale proč by ho volala?“

„Protože,“ řekl Mason, „Magda a Loríng byli - řekněme velcí

kamarádi. Magda věděla, co Arlena Loringovi provedla. Věděla to

od samotné Arleny. Magda znala telefonní číslo víly a Loringa

zavolala. - Draku, bojujeme o minuty! Utíkejte k telefonu,

zavolejte Telefonní společnost.

Řekněte jim, že jde o nesmírně důležitou záležitost. Zjistěte,

jestli Magda Elwoodová dne pátého večer objednala nějaký

meziměstský hovor.“

Drake řekl: „Zkusím to. Ale nedělám si moc iluzí.“

„Žádejte k aparátu ředitele Telefonní společnosti,“ řekl Mason.

„Vysvětlete mu podle pravdy, že jde o otázku života a smrti.

Musíme té věci přijít na kloub. Zkuste zjistit, jaké hovory Magda

Elwoodová vůbec vedla ze svého bytu dne pátého tohoto měsíce

večer kolem... Okamžik: dejme tomu, že Arlena ujela od vily kolem

sedmé hodiny, že jela do svého bytu, převlékla se, zajela s

Lamontovým autem před požární hydrant, jela taxíkem domu a pak

zatelefonovala Magdě Elwoodové. To by znamenalo ... no,

řekněme, že bylo kolem půl deváté večer.

Takže musíme zjistit, jaké hovory měla Magda Elwoodová

kolem půl deváté večer. A když se už do toho dáváte, Draku,

zjistěte také, jak to bylo s tím Lamontovým rozhovorem v osmnáct

hodin dvaadvacet.“

„Zkusím to,“ slíbil Drake, „ale nedáváte mi na to moc času.“

„To je tím, že ho sám mám tak málo,“ řekl Mason.

Mason začal přecházet po prázdné soudní síni, hlavu

předkloněnou, čelo svraštělé usilovným přemýšlením.

Po několika minutách se náhle zastavil a prudce se obrátil:

„Dello!“ řekl.

„Ano, náčelníku?“

„Sežeňte Draka - někde telefonuje. Přehlédli jsme životně

důležitou stopu.“

„Co to je?“

„Zapomněli jsme zjistit číslo vozu, který parkoval ,ve

dvojstupu' - číslo vozu, kterému strážník Lyons v ulici Endicott

vlepil předvolávku pro parkování v druhém proudu. Ať Drakovi

lidé okamžitě vyšetří, kdo je majitelem toho vozu. Patrně to

nejsnáze najdou na kupónu předvolávky. Jak víte, podle předpisu

musí být certifikát s číslem vozu a se jménem majitele připevněn

viditelně buď na hřídeli volantu, nebo na jiném dobře viditelném

místě auta - takže strážníci jméno majitele obyčejně opisují z

registračního certifikátu.“

Della Streetová přikývla, vstala a odkvapila ze soudní síně.

Uplynulo dalších pět minut.

Jerome Henley vstoupil do dvorany. Bylo na něm vidět, že je

udýchaný a také notně otrávený.

Soudce Bayton, zpravený o svědkově příchodu, vešel do soudní

síně a znova zasedl za předsednický stůl.

Della Streetová chvatně vstoupila do soudní síně, usedla vedle

Perryho Masona a ve chvíli, kdy Jerome Henley byl vyzván, aby

zaujal místo na stanovišti svědků, vzrušeně zašeptala Masonovi:

„Náčelníku - vyšlo nám to! Magda Elwoodová mluvila

meziměstsky s vilou! Pak volala dvě čísla v Los Angeles. Drake

shání, čí čísla to byla. Musel odběhnout k jinému telefonu, aby se

mohl spojit se svou kanceláří a jeho lidé už shánějí Informace o

vozu, který parkoval ,v dvojstupu'.“

Perry Mason si zhluboka oddechl a pohodlně se opřel o lenoch

židle. Obhájcova tvář se začala jasnit úsměvem.

Obrátil se k Arleně Ferrisové a povzbudivě na ni zamrkal právě

v okamžiku, kdy Jerome Henley usedal do svědeckého křesla a

soudce Bayton začal mluvit: „Pane Henleyi, soud si přeje dát vám

několik otázek.“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Aby bylo jasno,“ pokračoval soudce Bayton, „nepřeji si, aby

do tohoto výslechu zasahoval jeden ani druhý z představitelů

procesních stran. Tento výslech vede soud. - .

Pane Henleyi, zkuste oprostit se od veškeré podjatosti. Je

možné, že po vás chci víc, než je v silách lidské povahy, ale prosím,

abyste se o to pokusil. Prosím vás, abyste se v duchu vrátil k

okamžiku, kdy do vašeho obchodu vstoupil Perry Mason,

provázený mladou ženou, o níž dnes víme, že to byla Magda

Elwoodová. Tenkrát jste identifikoval Magdu Elwoodovou jako

ženu, kterou jste viděl vystupovat z auta.“

„Byl jsem obětí triku, který ...“

„Okamžik,“ přerušil ho soudce Bayton. „Pusťte z hlavy

domněnku, že jste se stal obětí triku. Vy jste teprve dodatečně nabyl

dojem, že jste se stal obětí triku, a mrzelo vás to. Vy jste si myslel,

že se pan Mason pokusil nastrojit vám léčku a udělat si z vás

blázna. Ale já vás teď prosím, abyste všechny podobné úvahy pustil

z hlavy a vmyslel se nepředpojatě do situace, kdy pan Mason s

Magdou Elwoodovou vstoupil do vašeho obchodu. Do jaké míry

jste si tenkrát, v onu chvíli byl jist, že Magda Elwoodová je žena,

kterou jste viděl vystupovat z auta?“

„Nebyl jsem si jistý, naletěl jsem na trik ...“

„Tenkrát jste řekl, že si jste jistý. Povězte mi - co vás přimělo,

abyste to řekl?“

„Trik.“

„Pane Henleyi,“ řekl soudce Bayton, „soud není zcela

přesvědčen, že jste se stal obětí triku. Není vyloučeno, že byl

podniknut pokus vás ošálit, ale soud začíná věřit, že je docela

možné, že žena, kterou jste viděl vystupovat z vozu, byla vskutku

Magda Elwoodová.“

Hamílton Burger i Donald Carson na znamení protestu

vyskočili z křesla, ale soudce Bayton je pohybem ruky umlčel.

„Okamžik,“ řekl. „Tento výslech provádí soud.

Zadal jsem, abych nebyl rušen představiteli procesních stran.

Pánové státní zástupci usednou a budou zticha.“

Soudce Bayton se znova obrátil k svědkovi. „Úkolem soudu

jest, prosazovat spravedlnost, pane Henleyi. Soud vás žádá, abyste

svou mysl očistil od podjatostí proti všem a proti komukoliv.“

Soudce Bayton čekal. V soudní síni zavládlo napjaté ticho.

„Tak tedy,“ řekl po chvíli Jerome Henley, „toť se ví, Vaše

Ctihodnosti, že jsem tenkrát byl přesvědčený, že to je osoba, kterou

jsem viděl vystupovat z auta. Ale předtím mi ukázali její fotografii

a chtěli po mně, abych dosvěd

il její totožnost. Já tu totožnost dosvědčil, a tím ten celý

propletenec začal.“

„Ale proč jste identifikoval tu fotografii?“ tázal se soudce

Bayton.

Jerome Henley si začal zamyšleně mnout bradu a čelist.

„Tak tedy co se toho týče,“ řekl, „toť se ví... inu... ta fotografie

byla té ženě podobná ... a málo naplat, tvář na té fotografii vypadala

přesně tak jako obličej té ženy z auta. To je tím, že Magda

Elwoodová a obžalovaná si jsou hodně podobné a fotografie byla

pořízena velmi rafinovaně ...“

„Byla to fotografie Magdy Elwoodové?“

„Ano, o tom není pochybností.“

„A žena na fotografii vypadala jako žena, kterou jste viděl

vystupovat z auta?“

„Ano - velmi se jí podobala.“

„A když jste potom spatřil Magdu Elwoodovou, nabyl jste

přesvědčení, že to je žena, jejíž podobenku jste viděl?“

„Ano - a to byl důvod, proč jsem ji identifikoval.“

„A můžete nyní před tímto soudem a pod přísahou prohlásit, že

žena, kterou jste viděl vystupovat z vozu, nebyla Magda

Elwoodová? Bedlivě si odpověď rozvažte, pane Henleyi. Soud se

nikterak nesnaží nastrojit vám léčku.

Soud se toliko snaží zjistit pravdu, aby mohl nalézt právo.“

Henley zavřel oči a zřejmě usilovně přemýšlel. Znova si

konečky prstů začal mnout bradu a čelist. „Tak tedy,“ řekl za

hodnou chvíli, „povídali mi, abych si dal pozor na pana Masona a

abych ze sebe nenechal dělat blázna - a já si tedy umínil, že si dám

dobrý pozor. Ale toť se ví, Vaše Ctihodnosti, když se to vezme

kolem a kolem - málo naplat, když jsem viděl podobenku Magdy

Elwoodové ... tenkrát jsem opravdu myslel, že to je ta mladá žena,

kterou jsem viděl vystupovat z vozu. A když jsem potom viděl

Magdu Elwoodovou ve skutečnosti, - pravda, pravda, ona tu hrála

roli trochu sugesce, a ... no ale zkrátka, když jsem uviděl Magdu

Elwoodovou, opravdu jsem myslel, že to je ona.“

„A nyní se už tak nedomníváte?“

„Tak tedy,“ řekl Henley, „teď je situace jiná. Divám se na

obžalovanou a myslím, že to je ona - ale ovšem, oni mi ukázali

také fotografii Arleny Ferrisové.“

„Pusťte z hlavy všechny fotografie,“ řekl soudce Bayton.

„Snažte se vybavit si v paměti obraz mladé ženy, vystupující z

auta. Byla to Magda Elwoodová, nebo to byla tato obžalovaná,

Arlena Ferrisová?“

Jerome Henley vzhlédl k soudci, chvíli se díval a nakonec ze

sebe vypravil: „Já nevím, Vaše Ctihodnosti. Když se takhle ptáte,

nemohu říci nic jiného, než že to teď nevím.

Když jsem poprvé zhlédl Magdu Elwoodovou, byl jsem si jist,

že to byla ona. Potom jsem si byl stejně jist, že to byla Arlena

Ferrisová ... ale když se mě ptáte tak lidsky a spravedlivě, musím se

přiznat, že teď prostě nevím, která z nich z toho auta vystupovala.“

„Soud svědkův výslech zakončil,“ řekl soudce Bayton.

„Mají-li představitelé procesních stran na svědka otázky,

mohou je dát. Pokud jde o tento soud, utvořil si o věci jasný

úsudek: svědek Henley původně Magdu Elwoodovou jednoznačně

identifikoval a učinil tak za okolností, které soud považuje za

průkazné. Nyní říká, že neví. - Má obžaloba či obhajoba na svědka

nějaké otázky?“

„Nemám otázek,“ řekl Mason.

Hamilton Burger a Carson se chvíli šeptem radili. Pak

Hamilton Burger prohlásil: „Nikoliv, Vaše Ctihodnosti.

Nemáme otázek.“

Mason řekl: „Mám ještě jednu otázku na poručíka Tragga.

Není třeba, abyste se vracel na stanoviště svědků, poru

íku. Můžete klidně odpovědět odtamtud, kde jste v soudní síni.

Mezi jinými věcmi, o nichž jste se za své výpovědi nezmínil, byla i

otázka alkoholu v krvi Loringa Lamonta.

Byla tato otázka zkoumána?“

Tragg řekl: „Testy jsem neprováděl já. Provedl je pitvající

lékař, doktor Draper.“

„Ale výsledek zkoušky je vám jistě znám,“ trval na svém

Mason. „Jaký byl výsledek zkoušek?“

„Pokud vím,“ odpověděl Tragg, „vyzněl test na jedno celé

devět desetin promile.“

„Domnívám se,“ řekl Mason, „že to nasvědčuje vydatnému

stupni opilosti.“

„Zajisté,“ odpověděl Trag suše.

„Domnívám se dále,“ pokračoval Mason, „že muž jeho

velikosti a váhy musel tedy vypít víc než dva tři koktaily.“

„Spíš čtyři, pět nebo šest,“ řekl poručík Tragg.

„Žádám obžalobu, aby vzala na vědomí, že by dr. Draper takto

odpověděl na otázky obhajoby.“

Donald Carson a Hamilton Burger se znova pohroužili v

šeptanou poradu.

„Vy o tom nevíte?“ otázal se jich soudce Bayton.

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Carson neochotně a málem

nerudně. „Víme o tom a bereme to na vědomí.“

„Skutečnost, jež nyní vyšla najevo,“ řekl soudce Bayton,

„mění ovšem podstatně obraz celého případu.“

„Nevěděl bych proč,“ řekl Hamilton Burger. „Soud vychází z

předpokladu, který je podle mého názoru pochybený.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Soud vychází z předpokladu, že obžalovaná mluví pravdu. My

jsme přesvědčeni, že pravdu nemluví. My jsme přesvědčeni, že

věděla, proč jede do vily, že tam s Loringem Lamontem pobyla

dlouhou dobu, že spolu pili, že obžalovaná neměla nijakých

námitek proti důvěrnostem, že Loringa Lamonta sváděla, že neměla

námitek proti tomu, aby se opil, a že nenamítala nic proti tomu, že

si Loring Lamont nakonec na ni dovoloval.“

„Jak za těchto předpokladů vysvětlíte, že v šatech zemřelého

byla nalezena součást rozdělovače z auta obžalované?“

„Vysvětlení je v tom, že obžalovaná sama tu součást

rozdělovače dodatečně strčila do kapsy mrtvého Loringa Lamonta.

Obžalovaná sama vyňala ořech z rozdělovače svého vozu, aby vůz

byl nepojízdný, a aby měla záminku požádat Loringa Lamonta o

svezení. Od té chvíle převzala obžalovaná iniciativu a začala

Loringa Lamonta svádět.“

„Tak proč potom před ním utekla, proč utíkala cestou necestou

a proč podlézala plot s ostnatými dráty?“

„Není mi povědomo, že by tak byla učinila, Vaše Ctihodnosti.“

„Ale oděv zesnulého nasvědčuje, že tak učinila.“

„Koneckonců,“ řekl Burger podrážděně, „není třeba, aby soud

zacházel do všech těch podrobností. V tomto stadiu řízení je

jediným úkolem soudu zjistit, jsou-li tu reálné důvody k domněnce,

že obžalovaná je ve spojitosti se spáchaným zločinem.“

„To je úplná pravda ze stanoviska abstraktního práva,“ odsekl

soudce Bayton, „ale máme zde mladou ženu, jejíž čest Je v sázce a

Jejíž svoboda je v sázce. Soudu bylo předloženo mnoho důkazů, a

nakonec Jste výslovně vzal v pochybnost stavovskou i osobní

bezúhonnost Perryho Masona, jenž ve své funkci obhájce je úřední

osobou, pověřenou u tohoto soudu.

Je-li obžalovaná vinna a dopustil-li se obhájce Mason podvodu,

spáchaného podvržením doličných předmětů, tento soud chce jejich

vinu postavit najisto. Jsou-li nevinni, chce tento soud postavit

najisto jejich nevinu. Funkcí a posláním soudu, pane státní

zástupce, je zajišťovat, aby spravedlnosti byl dán průchod. A to je

povinnost, kterou tento soud staví nad lpění na liteře zákona o

předběžném projednávání obžaloby.“

Drake chvatně vešel do soudní síně a položil před Masona kus

papíru. „Tady to máte, Perry,“ šeptal, „Magda Elwoodová

telefonovala do vily. Potom volala dvě další čísla.

Jedno z nich je číslo do bytu Jiřího Quincyho Alberta, druhé

číslo je telefon v bytě Edity Bristolové. A také jsem vyšetřil, jak to

bylo s Lamontovým voláním. Loring Lamont z vily zavolal

ředitelství, mluvil jen s telefonistkou v domácí ústředně a řekl jí,

aby ho zavolala přesně za sedm minut, a jakmile se on, Loring,

ozve, aby zavěsila a vůbec nedbala toho, co on bude povídat.“

Soudce Bayton se otázal: „Jsou ještě další svědci?“

„Nemáme žádné další svědky, Vaše Ctihodnosti,“ odsekl

Hamilton Burger. „Státní zastupitelství tímto zakončuje průvodní

řízení. Bez ohledu na to, jak později rozhodne nalézací soud,

chceme zde konstatovat, že zatím je víc než dostatek důkazů, proč

obžalovaná má zůstat ve vazbě a být postavena před porotu.“

„Má obhajoba nějaké další návrhy?“ otázal se soudce Bayton.

Mason povstal. „Vaše Ctihodnosti, máme ještě nějaké vývodní

důkazy. Jejich obstarání by zabralo něco času, ledaže by státní

zastupitelství bylo ochotno vzít je dohodou na vědomost. Může tak

snadno učinit, protože jde vesměs o úřední a služební záznamy,

které jak soud, tak státní zastupitelství mohou kdykoliv ověřit.“

Drake něco zašeptal Delle Streetové a opustil dvoranu.

„O jaké důkazy jde?“ otázal se soudce Bayton.

„Vyjděme z předpokladu,“ řekl Mason, „že výpověď

obžalované je pravdivá. Loring Lamont se ocitl venku ve vile jako

trosečník. Na sobě měl mokré šaty, jedna nohavice kalhot byla

natržená. Jeho námluvy dopadly jinak, než si představoval: dostal

nejen košem, ale i židlí, a navíc dostal i facku. Byl vzteklý, byl

promoklý, byl zklamaný a - doběhnutý. Jeho automobil totiž byl

toho času - řekněme - nedosažitelný. Stačí, když se na chvíli

vmyslíme do jeho rozpoložení a ihned nám vysvitne, co Loring

Lamont udělal...“

„Okamžik, okamžik,“ skočil Masonovi do řeči Hamilton

Burger. „Vaše Ctihodnosti, ohrazujeme se a vznášíme námitky proti

tomu, aby obhájce v této fázi přelíčení pronášel něco jako

závěrečnou řeč. Má-li obhajoba nějaké důkazy, nechť je předloží.

Až budou důkazy předloženy, pak může obhájce uplatnit veškeren

svůj řečnický um - a potom my budeme mít možnost ohodnotit

důkazy z našeho stanoviska.“

Soudce Bayton kývnutím hlavy přisvědčil. „Podle ustanovení

trestního řádu je státní zástupce v právu, pane Masone. Plaidoyer

patří až na konec vývodního řízení. Nicméně soud prohlašuje, že

uvítá, shrnete-li potom v danou dobu vývodní argumenty

obhajoby.“

„Snažil jsem se toliko osvětlit celkovou situaci, Vaše

Ctihodnosti,“ řekl Mason.

„Soudu je celková situace jasná. Co hodláte prokázat?“

„Prostě toto,“ řekl Mason. „Původně jsem se domníval, že

Loring Lamont musel někomu zavolat, aby mu přivezl šaty a vůz, a

přiznávám se, že jsem byl velmi překvapen, když záznamy

meziměstské ústředny ukázaly, že tak neučinil.

Nyní se vysvětlilo ...“

„Už jsme zase tam, kde jsme byli,“ křičel Hamilton Burger.

„Obhájce pokračuje v řečňování, ačkoliv byl soudem napomenut.

Označujeme obhájcovo počínání jako hrubou nepřístojnost a jako

pokus obejít rozhodnutí soudu.“

„Soud souhlasí se státním zástupcem,“ řekl soudce Bayton

přísně. „Máte-li nějaké důkazy, pane Masone, předložte je.

Ponechte si odůvodňování na pozdější, k tomu určenou dobu, a

račte se řídit rozhodnutími soudu.“

„Stane se, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Mason. „Důkaz, jejž

nabízíme, je prostě tento: Záznamy meziměstské ústředny

Telefonní společnosti prokazují, že Magda Elwoodová dne pátého

tohoto měsíce volala ze svého bytu v Santa Monica Loringa

Lamonta do vily za Los Angeles. Záznamy dále ukazují, že

bezprostředně po skončení tohoto hovoru Magda Elwoodová volala

meziměstsky ze Santa Monica dvě čísla v Los Angeles. Jedno číslo

je telefonní číslo bytu Jiřího Alberta, druhé číslo je telefon v bytě

Edity Bristolové, osobní sekretářky Jarvise P. Lamonta.“

Paul Drake znova chvatně vešel do soudní síně.

„Smím-li slavný soud poprosit o několik vteřin poshovění...“,

řekl Mason a přijal z Drakovy ruky list papíru.

Přečetl si, co na něm bylo napsáno, pak se usmál na soudce a

pokračoval: „Záznamy Dopravního odboru Metropolitní policie v

Los Angeles dále ukazují, že vůz, na nějž policista Petr Lyons

přilepil obsílku pro parkování v druhém proudu, byl vůz patřící

Editě Bristolové. - Všechno, co jsem uvedl, je obsaženo v úředních

záznamech a žádáme obžalobu, aby z důvodů časové úspory vzala

tato fakta za nesporná a za prokázaná.“

„Státní zastupitelství je ochotno vzít údaje za nesporné a

prokázané, ale jedině pod podmínkou, že obhájce prohlásí, že fakta

mu jsou známa jako pravdivá.“

„Fakta mi jsou známa jako pravdivá,“ řekl Mason, „toliko na

základě telefonických rozhovorů, jež vedl detektiv Paul Drake s

úředníky Telefonní společnosti, a na základě chvatné perlustrace

obsílkových kupónů, jež o kritické půlnoci policista Petr Lyons

odevzdal na strážnici. Nicméně se mi dostalo ujištění, že jde o

bezpečná fakta - a bere-li je obžaloba v pochybnost, navrhuji, aby

přelíčení bylo odročeno na dobu potřebnou k ověření zmíněných

skutečností.“

„Ohrazujeme se proti jakémukoliv odročování,“ řekl Hamílton

Burger, „a vzhledem k celkové situaci nehodláme tvrzení obhajoby

vzít za nesporná a prokázaná.“

„Nechcete je vzít za nesporná a prokázaná,“ otázal se soudce

Bayton, „ani s tou výhradou, že oznámíte soudu, ukáže-li se

dodatečně, že některé z tvrzení obhajoby neodpovídá ;skutečnosti?“

„Tohle můžeme vzít na vědomí,“ řekl Hamilton Burger

neochotně a nakvašeně, „ale celkem vzato nechápeme, že by tohle

všechno bylo relevantní a mělo nějakou souvislost s

projednávaným případem.“

„Navrhujete tedy zamítnutí nabízených důkazů z důvodů právní

nepřípustnosti, pro irelevantnost, a proto, že se netýkají podstaty

pře?“ otázal se soudce Bayton.

„Tak jest,“ řekl Hamilton Burger.

„Váš návrh na zamítnutí nabízených důkazů budiž

protokolován,“ řekl soudce Bayton, „a soud vzal návrh na vědomí.

A nyní, pane Masone, by soud rád slyšel vaše vyjádření k návrhu

státního zastupitelství. Tím se vám také skýtá příležitost vyložit

svou teorii o tom, jak se věci seběhly.“

S náznakem úsměvu na rtech soudce Bayton sepjal ruce na

břiše a pohodlně se opřel o lenoch křesla.

Hamilton Burger, kterému došlo, do jaké pasti právě

vpochodoval, vyskočil, aby něco namítl, neřekl však nic a pomalu

se zase posadil.

„Obhájce Mason se ujme slova,“ řekl soudce Bayton.

Mason povstal: „Nechať se slavnému soudu líbí - posuzujeme-

li sled událostí kritického večera logicky, zjeví se nám takováto

situace: Poté, co obžalovaná odjela od vily s Lamontovým autem,

Loring Lamont se musel vrátit do vily. Vztekle hodil šunkové

omelety do spalovače odpadků a podle všeho mu zašla chuť i na

kávu. Nalil si a vypil několik koktailů. A byl bezradný - nevěděl,

co si počít. Přemýšlel, co by měl udělat. Nevěděl, zda Arlena

Ferrisová nejela podat na něho trestní oznámení pro pokus

znásilnění.

Obžalovaná zatím dojela zpět sem do Los Angeles, zaparkovala

Lamontův vůz před požární hydrant, zatelefonovala své přítelkyni

Magdě Elwoodové a pověděla jí, co se stalo a co udělala s vozem

Loringa Lamonta. Magda Elwoodová Loringa Lamonta dobře

znala. Zde a v tuto chvíli není třeba luštit otázku, jak velmi intimní

byl vztah Magdy Elwoodové k Loringu Lamontovi. Magda

Elwoodová je moderní mladá žena s poněkud samorostlou životní

filosofií a se značnou dávkou liberálnosti. Magda Elwoodová

patrně zavolala Loringa Lamonta do vily a řekla mu asi v podstatě

toto: ,Právě mi telefonovala Arlena Ferrisová.

Mám dojem, že jsi na ni byl trochu moc hrr.. Sebrala ti auto a

zarazila ho u tvého bytu před požární hydrant. Co chceš, abych pro

tebe udělala?'

A Loring Lamont jí na to odpověděl: ,Sežeň někoho, kdo může

jít do mého bytu a vzít tam nějaké čisté kalhoty a suché střevíce,

pak sedni do mého auta a přivez mi auto a ty věci sem do vily.'

Načež,“ pokračoval Mason, „Magda Elwoodová především

objednala dva meziměstské hovory. Za prvé volala člověku, který

by ji doprovodil do vily, protože neměla pražádnou chuť setkat se

sama s podnapilým a vzteklým Loringem. Druhý člověk, kterého

volala, musel být někdo, kdo měl jít do bytu Lorínga Lamonta pro

svršky, které potřeboval. Je zřejmé, že to musel být člověk, jenž byl

s Loringem Lamontem tak zadobře, že měl volný přístup do

Lamontova bytu - a také klíče od jeho bytu! A zde máme podle

záznamů Telefonní společnosti na vybranou mezi dvěma lidmi:

mezi Jiřím Albertem a Editou Bristolovou.

Jeden z těchto dvou šel do Lamontova bytu - druhý doprovázel

Magdu Elwoodovou do vily.

Logický dohad nám umožní přijít na to, kdo šel do bytu

Loringa Lamonta a kdo jel do vily.

Víme, že v blízkosti Lamontova bytu byla - zejména ve

er a v noci - velká nouze o parkovací prostor. Víme, že tam

vozy stávaly i před požárními hydranty a před průjezdy. Osoba,

která jela do Lamontova bytu pro svršky, měla naspěch, a proto

nemohla či nechtěla zastavit vůz daleko od čísla 9612 a dojít zbytek

cesty pěšky. Proto zmíněná osoba riskovala parkování v druhém

proudu čili parkování v dvojstupu. Bylo prokázáno, že policista

Petr Lyons, jenž přilepil předvolávku na vůz Loringa Lamonta,

zaparkovaný před požární hydrant, v téže době také nalepil

předvolávku na další vůz před domem číslo 9612 - a to pro

parkování v druhém proudu. A ten druhý vůz patřil Editě

Bristolové. Jsou-li tedy mé předpoklady správné,“ pokračoval

Mason, „jela pro šaty do Lamontova bytu Edita Bristolová - a

Jiřímu Albertovi telefonovala Magda Elwoodová proto, aby ji

doprovodil do vily.“

V auditoriu soudní síně povstala mladá žena a náměsíčným

krokem došla k přepážce mezi obecenstvem a soudem. „Smím něco

říci?“ otázala se.

„To se příčí všem předpisům ...“ zaprotestoval Hamilton Burger

a vyskočil.

„Pan státní zástupce zůstane laskavě sedět,“ řekl soudce Bayton

a obrátil se k Editě Bristolové: „Co jste chtěla říci, slečno?“

„Já jsem Edita Bristolová, soukromá sekretářka Jarvise P.

Lamonta,“ řekla. „A já už nemohu dál... Já už mám dost toho

podvádění a kličkování... Patrně bych se byla nakonec beztak

přiznala ..., ale už nemá smysl dále něco tajit. Já jsem ho zabila.“

„Předstupte a zaujměte místo na stanovišti svědků,“ řekl soudce

Bayton. „A především, slečno, vezměte na vědomost, že všeho, co

řeknete, může být užito proti vám.

Máte nárok na právní pomoc obhájce, a zatím nejste povinna

nic vypovídat. Přejete si, aby vám soud ustanovil obhájce, nebo

chcete si sama zvolit. ..“

Potřásla hlavou: „Nechci nic, Vaše Ctihodnosti, než mít to

odbyté...“

„Dobře,“ řekl soudce Bayton. „Chcete-li to mít odbyté, povězte

nám, jak to bylo.“

Řekla: „Loring Lamont byl fascinující a vlivný člověk.

Když jsem se s ním jako úřednice Lamontových oceláren

seznámila, prostě jsem se do něho zbláznila. Jakmile se o mne začal

ucházet, ztratila jsem načisto hlavu. Snad s tím mělo něco

společného i to, že byl ve firmě tak velkým pánem. Naše známost

se stala intimní. Myslela jsem, že si mě vezme. A také mě ujišťoval,

že se vezmeme, jen co se mu podaří smířit s tou myšlenkou otce,

tedy Jarvise P. Lamonta. Zatím - tak říkal - zařídí, abych se dostala

do otcovy kanceláře jako šéfova osobní sekretářka.

Tak prý budu mít možnost ,starého pána oblomit', jak tomu

Loring říkal. Brzo jsem přišla na to, že Loring Lamont buď už má

poměr, nebo chce mít poměr s jinou mladou ženou v naší pisárně, s

Magdou Elwoodovou. Magda Elwoodová je to, čemu se říká

moderní mladá žena, velmi tolerantní a nijak úzkoprsá. Šla jsem za

ní a vyložila karty na stůl. Magda Elwoodová mi řekla, že ona a

Loring Lamont jsou zatím jen dobří kamarádi - a nic víc. Ujistila

mě, že jejich vstah nepřekročil hranice kamarádství a že ona,

Magda, se postará o to, aby je ani v budoucnu nepřekročil. Řekla

mi dále, že ona sama začíná mít čím dál tím větší zájem o Jiřího

Alberta, našeho správního ředitele. Nakonec mi Magda Elwoodová

slíbila, že celý problém pokud jde o mne, zjednoduší tím, že prostě

půjde pracovat někam jinam. A opravdu dala Lamontovým

ocelárnám výpověď a odešla.

Ještě bych měla dodat, že mi Magda Elwoodová také tak trochu

vyhubovala. Když se prý pohledná mladá ženská strojí moderně a

upoutává na sebe mužské oko buď tím, že své sexuální půvaby

zdůrazňuje, nebo je významně poodhaluje, pak prý nesmí vyvádět,

když se muži za ní táhnou. Jak říkám, Magda Elwoodová je velmi

tolerantní a velmi moderní.

Věděla jsem, že se Loring Lamont o Magdu i nadále uchází a

domáhá se schůzek s ní, ale věděla jsem také, že mu to není nic

platné, protože Magda si čím dál tím víc hleděla Jiřího Alberta.

Magda měla Loringa Lamonta ráda a skutečně stála o jeho

přátelství - ale pro platonická přátelství se ženami Loring neměl

buňky. U Magdy Elwoodové nepochodil - ale jinak jsem byla čím

dále tím častěji nucena dělat, jako bych nevěděla o poměrech, které

udržuje s jinými ženami.

Večer dne pátého mi Magda Elwoodová telefonovala. Na hlase

jí bylo znát, že z toho, co mi říká, má velkou švandu. Pověděla mi,

že Loring Lamont zavezl Arlenu Ferrisovou do venkovské vily, že

šel na Arlenu asi příliš zhurta, že Arlena popadla jeho auto a ujela

mu s ním, takže Loring je nahraný a nepojízdný. Loring se hrozně

bál, že se o věci dozví jeho otec. Jarvis P. Lamont totiž Loringovi

už několikrát vyhuboval, vyčítal mu jeho nemorální život a

zejména a výslovně mu zakázal užívat venkovské vily pro milostná

dobrodružství.

Nakonec mi Magda vyřídila Loringův vzkaz, abych zajela do

jeho bytu pro kalhoty a střevíce. Myslím, že jsem byla jediný

člověk, který - kromě Loringa - měl klíče od jeho bytu. Vydala

jsem se okamžitě na cestu. Před Loringovým domem jsem

zaparkovala vůz vedle nějakého auta, vyběhla jsem nahoru, popadla

věci, které Loring Lamont chtěl, a rychle jsem zase seběhla dolů.

Hned jsem viděla, že mi policejní hlídka na vůz přilepila obsílku

pro nedovolené parkování. Řekla jsem si ,nešť a jela jsem do vily

tak rychle, jak jen bylo možné.

Loring tam byl. Byl hnusně, odporně opilý. Dala jsem mu

střevíce a kalhoty a Loring se převlékl. Zatím jsem mu uvařila

silnou černou kávu, aby trochu vystřízlivěl. Pak jsem usmažila

nějaká sázená vajíčka na šunce a přemluvila jsem ho, aby se mnou

povečeřel.

Po večeři zase něco vypil a dostal se do hádavé nálady.

Tupil mě a posmíval se mi a říkal, že mě dostal lacino a

nemusel se nijak namáhat. Řekl doslova, že stačilo se mnou

zatřepat a že jsem padla jak hnilička. Že mám obstojnou postavu,

ale žádný sex-appeal. Pamatuji se ještě, že mi také řekl, že z

poměru se mnou už dávno vyčichlo kouzlo novosti a že ho už

omrzelo hrát si kvůli mně na schovávanou, kdykoliv se mu zalíbí

nějaká jiná žena. Potom mi hrubě a nestoudně oznámil, že jakmile

ho dovezu do města k jeho autu, že pojede do bytu Arleny

Ferrisové a přinutí ji, aby se mu omluvila za krádež vozu.

Řekl, že jestliže Arlena na něho nebude ,milá', že jí dá zavřít

pro ukradení automobilu. Řekl, že má rád ženy, které dělají fóry a

brání se, a teď že přinutí Arlenu, aby ho odškodnila za všechno, co

mu udělala.

Byla jsem zděšená a zdeptaná a Loring byl čím dál tím

surovější. Nakonec jsem ho udeřila do tváře. Nato po mně skočil a

začal mě rdousit. Vysmekla jsem se mu a utekla jsem do kuchyně a

chtěla jsem se dostat z vily zadními kuchyňskými dveřmi, ale ty

byly zamčené. Ocitla jsem se v pasti. Zpět do obývacího pokoje

jsem nemohla, protože mezi mnou a mezi dveřmi do pokoje byl

Loring. Sko

ila jsem za kuchyňský stůl. V tu chvíli byl Loring Lamont už v

náladě opravdu vražedné a myslím, že byl vzteky a opilostí už

nepříčetný. Když jsem viděla, že se na mne chce vrhnout, popadla

jsem velký kuchyňský nůž, který ležel na stole. Loring po mně

skutečně skočil, ale o něco klopýtl a minul mě. A když mě zpola

míjel, rozmáchla jsem se po něm nožem. Nevěděla jsem, že jsem

ho usmrtila. Věděla jsem, že mu nůž vnikl do zad, ale neměla jsem

potuchy, že nůž může do těla vjet tak lehce.

Zhrozila jsem se toho, co jsem udělala, ale nejenže jsem

nevěděla, že jsem ho usmrtila - ani jsem nemyslela, že jsem ho

ranila nějak těžce. Jenom jsem doufala, že ho bodná rána přiměje

zarazit se - a že budu moci využít jeho zmatku a uniknout dalšímu

ponižování a dalším urážkám.

Utekla jsem z kuchyně do obývacího pokoje. Loring Lamont se

otočil a rozběhl se za mnou, ale upadl vedle stolu.

Já jsem vyběhla z vily, sedla do svého vozu a odjela zpátky do

města.“

V soudní dvoraně bylo hluboké ticho.

Mason řekl polohlasem a šetrným tónem: „Slečno Bristolová,

neřekl vám nic o nějakém šeku na pět set dolarů?“

Edita Bristolová přikývla hlavou: „Ten šek byl příčinou, proč

najednou začal na Arlenu Ferrisovou tak hartusit...

Řekl mi, že to původně na Arlenu chtěl chvíli hrát polehoučku,

pomaloučku, ale potom volal Otto Keswick, že on, Keswick, a

Sadie Richmondová potřebují naléhavě pět set dolarů a že si pro ně

do půl hodiny přijedou ... Keswick a Richmondová už delší čas

Loringa Lamonta vydírali, protože na něho věděli nějaké věci, které

Loring Lamont musel před svým otcem pečlivě tajit.“

Mason se obrátil do auditoria: „A nyní nám snad něco povíte i

vy, pane Alberte,“ řekl.

Jiří Albert povstal a řekl důstojně: „Shodou okolností je Magda

Elwoodová moje manželka. Byli jsme sezdáni včera večer v Las

Vegas. Letěl jsem zpět sem do Los Angeles, abych byl přítomen

dalšímu přelíčení. Jako manžel Magdy Elwoodové nemohu být

přidržen k tomu, abych vypovídal proti ní, a Magda Elwoodová

nemůže být přidržena k tomu, aby svědčila proti mně.“

Jiří Quincy Albert se zase posadil.

Soudce Bayton se podíval na šéfa státního zastupitelství, potom

na Donalda Carsona, potom na Masona: „Navrhuje obhajoba další

důkazy?“

„Nikoliv, Vaše Ctihodnosti.“

„Obžalovaná Arlena Ferrisová se osvobozuje od obžaloby, a s

okamžitou platností se propouští na svobodu,“ řekl soudce Bayton.

„Soud tímto uvaluje vyšetřovací vazbu na Editu Bristolovou. Soud

tak činí zdráhavě. Soud je přesvědčen, že tato mladá žena

vypověděla svůj příběh s naprostou upřímností. Je to příběh, jenž

na soud hluboce zapůsobil. Soud se důvodně domnívá, že každá

porota její výpovědi uvěří a uzná, že Loring Lamont byl usmrcen v

sebeobraně. Přelíčení ve věci Stát Kalifornie versus Arlena

Ferrisová se prohlašuje za skončené.“

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Perry Mason, Della Streetová, Paul Drake a Arlena Ferrisová

seděli v Masonově kanceláři.

Arlena Ferrisová, radostí napůl hysterická, měla uplakané oči.

Della Streetová, jež seděla vedle ní, jí chvílemi konejšivě

poplácávala ruku.

„Tak to bychom měli,“ řekl Mason a hodil svou aktovku na

stůl. „Další případ je za námi.“

„Pro vás je to prostě případ,“ řekla Arlena Ferrisová, „ale pro

mne - pro mne je to celý můj život.“

Mason se na ni zadíval s účastí.

„Je to i celý jeho život,“ řekla Della Streetová. „Jeho životním

posláním je dopomáhat k vítězství spravedlnosti, nejen v jednom

případě, ale ve všech případech.“

„Tak, Perry,“ řekl Drake, „nechte mudrování a povězte nám,

jak to vlastně bylo.“

„Bylo to v podstatě velmi jednoduché,“ řekl Mason. „Loring

Lamont byl - mám-li se držet spisovných, nepříliš drastických

výrazů - v podstatě nesvědomitý svůdce žen, bezohledný sběratel

milostných dobrodružství. Na dobytí Arleny Ferrisové si Loring

Lamont obezřetně sestavil plán se dvěma alternativami. Půjde-li to,

dosáhne svého cíle po dobrém - nepůjde-li to po dobrém, půjde to

po zlém. Je zřejmé, že Loring Lamont měl hromadu zkušeností a

opravdu znal kalifornský zákon, jenž dovoluje, aby při projednání

obžaloby ze znásilnění byla minulost svěd

ící stěžovatelky prozkoumávána.

Je jasné, že takový zákon poskytuje velké výhody člověku, jenž

nemá žádné svědomí, ale mnoho peněz.

Tak či onak - Otto Keswick, jenž měl Loringa Lamonta v hrsti,

telefonoval, že si za pul hodiny přijede pro peníze.

Loring Lamont se rozhodl urychlit tempo. Jak to dopadlo,

víme.

O něco později Magda Elwoodová telefonovala Lamontovi a

řekla, že mu přiveze vůz. Také mu řekla, že se mu postará o čisté

střevíce a kalhoty, ale Magda Elwoodová neměla pražádnou chuť

dostat se sama do trapné situace, v jaké před chvíli byla Arlena

Ferrisová. Proto zatelefonovala svému snoubenci Jiřímu Albertovi,

aby jel s ní.

Kromě toho zavolala Editu Bristolovou. Edita zajela pro

požadované svršky a pak jela do vily. Magda dala Editě úmyslně a

uváženě značný časový náskok.“

„Proč Edita nenechala svůj vůz v Los Angeles a nejela do vily

Lamontovým autem?“ zeptal se Drake.

Mason odpověděl: „O tom nebyla řeč. Lamont nechtěl vézt

Editu domů, ale ani ji nechtěl mít na krku pro zbytek ve

era. Vzpomeňte si na promile alkoholu v Lamontově krvi.

Když mu Magda telefonovala, řekl jí, aby nakázala Editě, jež

bydlí blízko Endicottu a jediná má klíče od bytu, aby mu přivezla

suché šaty. Magda pak měla přivézt k vile Lamontův vůz a Edita

měla svým vozem odvézt Magdu zpátky do města. Tak by se

Loríng Lamont byl zbavil obou žen - a jeho auto by mu bylo

zůstalo k dispozici. Loring Lamont se chtěl Arleně pomstít. Nesnesl

pomyšlení, že na něho vyzrála. Patrně chtěl jet do jejího bytu a

překvapit ji. A tentokrát nemínil dopustit, aby po něm hodila židli.“

„A jak se dostaly Lamontovy svršky do garáže Magdy

Elwoodové?“ zeptal se Drake.

„Ve chvíli, kdy Magda a Jiří Albert přijeli do vily,“ řekl Mason,

„byl Loring Lamont už mrtev. Jsem vnitřně přesvědčen, že našli už

jenom mrtvolu a prostě si umínili, že nikomu o tom nic neřeknou.

Pevně věřili, že policie nebude mít žádné stopy a nechtěli se sami

do ničeho zaplést. Tak odvezli Lamontovy zablácené střevíce a

kalhoty s natrženou nohavicí a ukryli je v garáži. A mysleli si, že

teď už vůbec nikdo nemůže přijít na to, co se opravdu stalo. Magda

se domnívala, že tak zabije tři mouchy jednou ranou: ochrání

pověst Edity Bristolové, ochrání Arlenu Ferrisovou před nežádoucí

publicitou a zároveň ochrání i sebe. A tak Magda prostě vrátila

Lamontův vůz tam, kam ho Arlena předtím zaparkovala. Magda i

Albert byli přesvědčeni, že nikdo se jakživ nedozví, co se ve vile

stalo poté, co Arlena tamodtud utekla.“

„A cožpak neoznámit nález mrtvoly není zločin?“ namítal

Drake, „zvlášť, když je očividné, že jde o vraždu?“

„Toť se ví,“ zazubil se Mason, „že to je zločin - ovšem jen za

předpokladu, že to státní zástupce může dokázat.“

„A nemůže to dokázat?“

Mason potřásl hlavou. „Jsou sezdáni. Jsou to manželé. Burger

může prokázat, že Magda telefonovala Editě, aby jela do vily,'ale

nemůže dokázat, že tam jela i Magda. Za další nemožnost důkazu

se Burger může poděkovat policii: tak dlouho točili Jeroma

Henleye, jediného člověka, jenž viděl Magdu vystupovat z auta, že

svědek dnes už k ničemu není. Napřed Henley řekl, že to byla

Magda Elwoodová, pak řekl, že to nebyla Magda Elwoodová, a pak

odpřisáhl, že nic neví. Je to klasická ukázka případu, kdy státní

zastupitelství usvědčení pachatele samo znemožní tím, že se

pokouší ovlivnit svědka.“

„A jak to je s tím šekem, který Loring Lamont vystavil tam

venku ve vile?“ otázala se Della Streetová. „Když Otto Keswick a

Sadie Richmondová tak pospíchali, proč si potom ten šek nedali

proplatit?“

„Jsem ochoten se vsadit,“ řekl Mason, „že ti dva potřebovali

peníze na financování nějakého svého karbanu. Až budou vyšetřeny

všechny okolnosti, myslím, že se ukáže, že dali šek ještě téhož

večera nějakému sázkaři. A nazítří se ten sázkař dozvěděl o

Lamontově smrti dřív, než stačil jít do banky. Předpokládal, že

banka o Lamontově smrti už také ví, a věděl, že šek je tudíž

bezcenný. Žádná banka neproplatí šek, je-li majitel příslušného

běžného účtu mrtev. A tak majitel bezcenného šeku papír raději

roztrhal a zahodil, než by se zapletl do situace, kdy by musel něco

vysvětlovat...“

„A jak to bylo s tím druhým šekem, s tím šekem Jarvise P.

Lamonta?“ zeptala se Della Streetová. „Míním, ten šek, který dal

Magdě Elwodové. Proč a nač jí ho dával?“

Mason řekl: „Dal jí ho proto, aby se mohla provdat a aby tudíž

ani ona, ani Albert nemohli být vyslýcháni jako svědci. Jarvis P.

Lamont se zuby nehty snažil chránit takzvané dobré jméno svého

syna. A byl zřejmě ochoten obětovat za tím účelem i Arlenin život.“

„Ale,“ namítla Della Streetová, „jak u všech všudy mohl Jarvis

P. Lamont vědět, co se opravdu stalo?“

Mason se zazubil: „Dello, nezbude nám než uznat, že Magda

Elwoodová je mladá žena velmi mazaná - ještě krom toho, že je

velmi pohledná.“

„Ano, ano,“ živě souhlasil Paul Drake, „to máte pravdu.

A že je řeč o té pohlednosti - ještě jsem si nepřestal lámat

hlavu, o čem jste se s Magdou tak dlouho bavil, když si brala tu

jinou sukni, a když jste spolu seděli na schodech. Měl jsem dojem,

že jste se tenkrát případu věnoval opravdu tělem a duší. Povíte

nám, o čem jste si spolu povídali?“

Perry Mason mrkl na Dellu Streetovou a řekl: „O knihách.“

„Příště,“ podotkl Paul Drake, „byste fyzické průzkumy měl

přenechat mně.“

„Byly to průzkumy psychické,“ opravil ho Mason.