ERLE

STANLEY

GARDNER

Perry Mason

Případ

beznohé panenky

Erle Stanley Gardner

The Case of the Foot-Lose Doll

Copyright © 1958 by Erle Stanley Gardner

Pocket Books, Inc. New York N. Y. 1960

1. KAPITOLA

Svět Mildred Creastové se toho odpoledne ve dvě hodiny a

patnáct minut změnil v trosky. Byla naprosto zbavená smyslů a

jakoby omráčená. Nemohla nad ničím přemýšlet.

Ještě ve dvě hodiny byla Mildred tou nejšťastnější ženou v

rušném městě Oceanside v Kalifornii.

Vzácný diamant, který zářil na prsteníčku její levé ruky,

přivolal zasnoubení s Robertem Joinerem, vrchním účetním firmy

Pillsbury & Maxwell, které patřil velký obchodní dům a dalších

šest poboček v jižní Kalifornii.

Joiner se objevil v Oceanside asi před dvěma lety. Začal na

místě podřadného účetního a rychle se vypracoval. Byl velmi

bystrý, vynalézavý, dokázal se přizpůsobit jakékoli situaci a

hlavně se nebál být zodpovědný. Naprosto věřil svým rozhodnutím

a zanedlouho si získal důvěru svých podřízených.

Byl to vynikající společník, který nikdy nedokázal zkazit

žádnou zábavu. Považovali ho za neodolatelného mladého muže.

Když se Mildred zasnoubila s Joinerem, doslova to rozvířilo

společenskou hladinu v celém městě. Potom se celé tři měsíce

jakoby vznášela.

Jenže ve čtvrt na tři odešla od svého pracovního stolu

zvednout telefon.

Byla si jistá, že je to Robert. Trochu ji to rozladilo, protože

věděla, že vedoucí nesnáší, když si zaměstnanci vyřizují osobní

záležitosti během pracovní doby. Snižovalo to jejich výkonnost.

Jeho hlas zněl úplně normálně. Stejně vlídně i pohotově.

„Nazdar, miláčku. Tak co ta tvá čarodějnice, tedy promiň,

šéfová?“

„V pořádku, Bobe. Jenom, víš, jak to tu chodí s

telefonováním… jenom neodkladné hovory… promiň, ale…“

„Na to nedbej,“ přerušil ji Robert. „To jsou jenom zbytečné

zákazy, kterými si někdo stvrzuje svoji důležitost. A navíc toto je

neodkladný hovor.“

„Ano?“

„Od této chvíle,“ oznámil jí Bob, „je naše zasnoubení zrušeno,

vynulováno, smazáno a škrtnuto. Můžeš si nechat diamantový

prsten a všechny ostatní dary a pozornosti. A co víc, krásné

vzpomínky na tři rozkošné měsíce.“

„Bobe, proboha…? Co to říkáš? Co se děje? Co se stalo?

Co…“

„Koně, miláčku, můžou za to koně,“ odpověděl. „Neřekla bys

to do mě, viď? Byl jsem sázkař a docela mi to šlo. Sázím rád, i

když to nic nevynese. Ať si ostatní šplhají k výšinám úspěchu po

žebříku. Musí udělat spoustu upachtěných nicotných kroků. Já

raději cestuji raketou, miláčku. Nechávám se vystřelit velmi

vysoko. A také velmi rychle.“

„Bobe, ale tvoje rodina…“

„Mýtus o mé bohaté rodině někde na východním pobřeží měl

pouze ospravedlnit a zamaskovat to, co by jinak působilo příliš

nápadně. Můj plat by na to přece nestačil. Všechno klapalo velmi

dobře, dokud se něco nepřihodilo. A jestli se stalo to, co si myslím,

tak jsem ztracen.

Peníze jsem si bral z konta podniku a taky jsem je tam vracel,

když to dobře vycházelo. Ovšem pak už jsem se dostal až příliš ke

dnu zásob a zjistil jsem, že se blíží revize účtů. Díky mojí

nestoudné neopatrnosti se kolem nahromadilo příliš podezřelých

okolností. Vybral jsem tedy všechny peníze, které vybrat šly a

vsadil jsem je dnes na jeden horkej tip v Santa Anitě. Před

chvilkou ten kozel skončil čtvrtej!“

„Roberte, děláš si legraci, nebo co?“ nechápala Mildred.

„Nebo to je další z tvých psychologických pokusů, kterými

zkoumáš reakce lidí? Jestli to tak je, tak jsi mi zkazil celé

odpoledne.“

„Doufejme, že zůstane jenom přitom,“ vesele přitakal Robert.

„Přiznávám, že mě tak trochu hryže svědomí, když na tebe

pomyslím. Byla jsi skvělá holka a prima kamarádka. Ale věci se

mají tak, jak se mají, a my to tak musíme brát. I když jsem

podvodník, kterého nevyhnutelně musí dopadnout, nemám zájem

činit žádné ubrečené pokání. Nesnesl bych, kdyby mnou všichni ti,

co ke mně s obdivem vzhlíželi, začli opovrhovat. Rozhodně

netoužím se sám vydat na milost soudu, zažádat o milost a splácet

onu částku.

Nelze z toho vybruslit jinak než dalšími podvody. Rozhodl

jsem se, že v tom budu pokračovat. Vzal jsem si tady všechno, co

sebrat šlo. Donesl jsem to do banky a uložil. Navíc jsem tam

provedl ještě pár šikovných manévrů, které za mnou zametou

všechny stopy. Zcela upřímně, Millie, vsadil bych tak pět ku jedný,

že se mi nikdy nedostanou na kobylku.

Každou chvíli bych se měl objevit zpátky v práci. Ve tři

hodiny už všichni budou netrpělivý a budou chtít vědět, co se

mnou je.

Chtěl jsem tě jenom upozornit na to, že kdyby je napadlo ti

zavolat, tak jim klidně můžeš oznámit, že naše zasnoubení už

dávno neplatí, že nemáš ani potuchy, kde bych mohl být, a že tě

zkrátka nezajímá, kde jsem a co dělám.

Je jasné, že k něčemu takovému muselo dříve nebo později

dojít. Nedokážu si představit, že bych dokonale plnil roli manžílka

nebo dokonce rodiče, který si utrhuje od huby. Mezi námi, sama

víš, že poslední tři týdny nebyly zrovna romantické, spíše mrzuté.

Byla jsi hodná a já si prožíval své těžkosti. Ale nejspíš to bude tím,

že já jsem tulák a nechci se na nikoho vázat. Tak to je všechno. A

teď, protože milovníci zákona každou chvíli začnou pátrat po

mých stopách, musím končit. Hodně štěstí a sbohem!“

Bylo slyšet, jak položil sluchátko.

Mildred se nějakým způsobem podařilo najít cestu zpátky ke

svému stolu.

Jenom soudružnost s ostatními zaměstnanci ji donutila

dokončit velmi důležitý dopis. Když ho nesla k podepsání, vzbudil

její bledý obličej a roztřesené ruce pozornost. Předstírala, že se cítí

nemocná, a tak mohla pro zbytek dne odejít domů.

Jediné, na co byla schopná myslet, bylo, jak někam zmizet.

Přímo se štítila milosrdné sympatie jejích kolegyň v kanceláři.

Měla sice několik kamarádek, které by ji pochopily, ale ta smečka

ostatních, pro které bylo její zasnoubení čárou přes rozpočet a

které by jistě tuto novou skutečnost uvítali…

Mildred chtěla zmizet v černé díře a pak ji vtáhnout do sebe.

První, co udělala bylo, že odešla do banky. Nechala si vyplatit

všechny peníze ze šeku, který obdržela den před tím, vybrala i

všechny úspory a vrátila se do svého bytu. Vykoupala se a oblékla

si svůj nový cestovní oblek.

Ve tři čtvrtě na pět zazvonil telefon. Byl to generální manažer

z Pillsbury & Maxwell. Zajímal se o Roberta Joinera.

Mildred mu chladně odpověděla, že momentálně nic o panu

Joinerovi neví, že už se spolu nestýkají, že on ji už vůbec

nezajímá, a najednou se přistihla, jak přitom pláče. Ještě chvíli

byla schopna konverzovat, ale pak položila sluchátko zpátky na

své místo a doufala, že to bude působit, jako by byl hovor

přerušen.

Manažer pak prokázal své pochopení tím, že podruhé už

nezavolal.

Mildred neměla ani trochu chuť k jídlu. Myšlenka, že by

vyhledala někoho, komu by se mohla svěřit, ji odpuzovala.

Teď, když už vše prasklo, si uvědomila, že v poslední době

skutečně nebylo něco v pořádku. Byla schopná si zpětně vybavit

stovky situací, které ji mohly varovat, kdyby jen nebyla tak

šťastná, tak připravená se spokojit s jakýmkoli vysvětlením.

Robert rozhodně nebyl typ člověka, který o sobě mluví. Už od

začátku vycítila, že nestrpí, když se někdo pokouší proniknout do

jeho soukromého života. Vydával o sobě jenom ty informace, které

vydat chtěl, ale odmítal všechny otázky, které chtěly slyšet víc.

Byla jím tak okouzlena, jeho duševní rovnováhou,

sebejistotou, bystrostí, že kolem něj jen povlávala.

Mildred by nejraději bývala šla za svým šéfem a všechno mu

vypověděla. Přála by si, aby pak zavolal do Pillsbury & Maxwell a

všechno jim řekl.

Protože to neudělala, ocitla se v bezvýchodné situaci. Při

pomyšlení na to, co se bude dít další den, se jí zvedal žaludek.

Postupně si uvědomila, že se jí dokola honí hlavou tytéž myšlenky.

Kdyby jen mohla někam utéct. Byla v takovém stavu, že snad

mohlo dojít k amnézii, ale nedošlo, a ona věděla, že nebude

schopna si ji sama přivodit.

Mildred na sebe hodila bundu, popadla svoji kabelku a vyšla

ven. Nasedla do svého auta, nastartovala a bezmyšlenkovitě

vyrazila směrem od moře. Neměla ani ponětí, kam jede a proč.

Vzpomněla si na příběh, který jí kdysi před lety vyprávěl

přítel, který si potrpěl na horory. Bylo to o zemětřesení v Jižní

Americe a o krásné dívce, nejkrásnější ve městě, která zpanikařila

a nasedla do svého auta. Snažila se uniknout z pekla hroutících se

domů a kamenných lavin řítících se ze svahů.

Silnici přepůlila obrovská trhlina a dívka i se svým

nablýskaným automobilem zmizela kdesi v útrobách země. Chvíli

nato se trhlina za ohlušujícího rámusu zavřela, jakoby se objevila

jen proto, aby si vyžádala právě tuto oběť. Zemětřesení vzápětí

utichlo. Tam, kde před okamžikem byla trhlina, byly nyní jenom

haldy kamení a asfaltu.

V tu chvíli si Mildred skoro přála, aby se strhlo také nějaké

zničující zemětřesení, aby se země otevřela, spolkla ji a ona tak

mohla utéct. Toužila zpřetrhat všechna spojení s minulostí a zmizet

beze stopy. V současném světě plném občanských průkazů a

všelijakých lejster by takové zmizení nebylo až tak jednoduché.

Postupně si začala uvědomovat, že se vlastně ani neodvažuje

zpřetrhávat vazby k minulosti, ani se nesnaží někam zmizet.

Kdyby to udělala, vypadalo by to, jako by byla komplicem Boba

Joinera v jeho podvodech. A ona si přece chce nadevše udržet svou

neposkvrněnou pověst. Teď se ještě nemusela vrátit. Potřebovala

čas, aby získala odolnost vůči všem posměškům, ale i vůči

projevům lítosti, které na ni zcela určitě čekají hned, jak se vrátí do

Oceanside.

Po několika dalších ujetých kilometrech zkontrolovala stav

nádrže a zjistila, že potřebuje natankovat. Zastavila proto u

nejbližší pumpy a zatímco jí plnili nádrž, povšimla si mladé ženy,

co stála opodál.

Nejdřív se jí zdálo, že by to mohla být manželka zaměstnance,

který se jí právě staral o auto. Ale hned na to si byla jistá, že to tak

není. Cítila, jak ji ona žena probodává svým pohledem. Netrvalo

dlouho a postava vykročila směrem k ní.

„Můžu se vás zeptat, kam jedete?“

Mildred se musela hodně snažit, aby přiměla svou otupělou

mysl k nějaké reakci.

„Nevím,“ nepřítomně odpověděla. „Prostě jedu.“

„Svezla byste mě?“

Mildred odpověděla: „Je mi líto, ale nejedu na žádné určité

místo.“

„Ani já ne.“

Mildred viděla před sebou tak dvacet tři, dvacet čtyři let starou

ženu hezké postavy s hnědýma očima a hnědými vlasy.

Přitahovalo ji zoufalství, které z ní najednou vycítila.

„Tak si nastupte,“ vybídla ji bez rozmyslu.

„Ale mám kufr.“

„Dejte ho dovnitř.“

Zaměstnanec pumpy natankoval plnou nádrž, umyl přední

sklo, zkontroloval olej a vodu v chladiči.

Mildred mu podala platební kartu, pak nastoupila, nastartovala

a představila se: „Jmenuji se Mildred Creastová.“

„Ferna Driscollová,“ pronesla potichu druhá žena.

„Se mnou jste to zrovna nevyhrála. Nejsem si moc jistá ani

tím, kam právě jedu, ani tím, co právě dělám. Možná pojedu už

jenom chvíli a pak to otočím a pojedu zpátky. Bude pro vás lepší,

když si vystoupíte a stopnete si někoho jiného.“

Ferna Driscollová jenom potřásla hlavou.

Mildred a stopařka potom dlouhou chvíli mlčely. Mildred

dojela až na křižovatku s dálnicí 395 a pokračovala dál ve směru

do Pala.

Ferna Driscollová se pootočila a zadívala se tázavým

pohledem na Mildred.

Mildred zprvu nijak nereagovala, ale potom ji přemohl pocit,

že by měla něco říct.

„Toto je hlavní silnice ze San Diega do San Bernardina, potom

do Bishopu a do Rena. Chcete vystoupit?“

Ferna Driscollová zavrtěla hlavou. „Je noc. Raději pojedu s

vámi, kamkoli se vám chce. Jestli ale chcete, abych vystoupila, tak

mě vysaďte u benzínové stanice. Tam jsou alespoň nějací lidé.“

„Říkala jsem vám, že nikam nejedu,“ dodala Mildred.

„Mně to ale stačí,“ ujistila ji Ferna.

„Bydlím totiž v Oceanside,“ odvážila se Mildred. „Možná

bych se měla otočit a jet zpátky.“

„Oceanside? Kde to je?“ zeptala se Ferna.

„Na pobřeží.“

Ferna pokračovala: „Tam to moc neznám. Dnes odpoledne

jsem dorazila do San Diega. Během hodiny jsem jela zase dál.

Sympatický mladý muž se proměnil ve vlka. Měla jsem štěstí, že

se mi podařilo z toho auta vypadnout. Pak jsem šla pěšky asi míli a

došla k té pumpě.“

„Bydlíte v Kalifornii?“

„Ne.“

„Na západě?“

„Ne. Jsem taková beznohá panenka.“

Pak se znovu v autě rozhostilo ticho. Ne však takové, které by

znamenalo přátelství a pochopení, ale takové, které přinášelo

napětí.

Najednou stopařka s hořkostí v hlase pronesla: „Zkazila jsem

si život.“

„A kdo ne?“ podotkla Mildred.

Ferna opět zavrtěla hlavou. „Vy teď máte potíže jenom

dočasně. Já jsem prožila velký otřes. Vy jste ještě nespálila vaše

mosty. Já ano. Já je vyhodila do povětří.“

„Ráda bych si to s vámi vyměnila,“ odvětila Mildred.

„Neříkejte dvakrát,“ odpověděla druhá.

Mildred přikývla.

Opět nastalo na chvíli ticho a pak dodala, „Nepokoušejte mě.

Může se stát, ale…, to je spíš nápad.“

Potom dorazily do Paly.

„Kam to vede?“ zeptala se Ferna.

„Do Palomar Mountain,“ odpověděla Mildred. „Tam, jak je ten

obrovský teleskop.“

Otočila se doleva.

„A tady ta?“ znova se zeptala stopařka.

„Nejsem si jistá,“ přiznala Mildred. „Myslím, že se otáčí a

vede zpátky na dálnici 395.“

Mildred se teď musela soustředit na řízení.

Silnice vedla chvíli po rovině, ale pak se začala mírně zvedat a

nakonec prudce stoupat do hor.

V ostré zatáčce světla pohltila temnota hlubokého kaňonu.

Mildred uslyšela hlas druhé ženy jak říká: „Nebylo by nejlepší vjet

do té temnoty? Už by nás nic netrápilo. Všechno by zůstalo za

námi. Tak co Mildred, nezkusíš to?“

„Co?“

„Vyjet ze silnice?“

„Proboha ne!“ vyhrkla Mildred. „Nadosmrti bychom byly

mrzáci. To nic nevyřeší. To přece…“

Najednou Ferna Driscollová zaútočila na volant. Popadla ho a

vší silou se ho snažila stočit na stranu.

Mildred se strašně lekla, ale celou svojí vahou se opřela o

volant opačným směrem.

Ferna Driscollová se přitom smála pronikavým hysterickým

smíchem a rvala volant z Mildredina sevření.

V posledním okamžiku, kdy auto ještě částečně jelo po silnici,

Mildred pohlédla tváří v tvář děsivé temné propasti. Pak ucítila,

jak se předek auta rapidně otočil směrem dolů. Její uši vnímaly

zvuky nárazů plechu o skálu. Vnímala, jak se auto převrací ze

strany na stranu. A do toho všeho slyšela úděsně pronikavý

hysterický smích.

Když auto dopadlo, narazila Mildred na volant před sebou.

Potom se ještě nějakou chvíli kutálelo směrem dolů. Naposledy se

převrátilo vzhůru nohama za zvuku, jako když se přesekává zralý

meloun. Poslední náraz a konec.

Mildred okamžitě podvědomě zareagovala a vypnula motor i

světla. Ležela ve tmě a slyšela bublání horké vody z chladiče a

sykot oleje. Vzduch byl prosycen zápachem vytékajícího benzínu.

Zkusila otevřít dveře. Auto zůstalo celé, ale vzhůru nohama.

Dveře byly beznadějně zablokované. Naštěstí však okénko na její

straně bylo pootevřené. Dalo jí to práci, ale nakonec se jí podařilo

dostat se ven. Všechno to syčení a bublání najednou ustalo a kolem

ní se rozhostilo ticho noci. Nad ní byla jen obloha plná hvězd.

„Ferno,“ odvážila se Mildred, „Ferno, jste v pořádku?“

Nikdo neodpovídal.

Mildred se tedy předklonila a nahlédla dovnitř. Byla tam tma a

nic moc neviděla.

Nahmátla svoji kabelku. Byla v ní krabička zápalek.

Vytáhla sirku a škrtla.

Plamen sirky trochu osvětlil prostor před ní. Chtělo se jí

zvracet.

Stopařka měla pravděpodobně pootevřené dveře a během toho

šíleného tance po skalách vyčnívala částečně ven.

Mildred okamžitě sirku zhasla a odhodila ji. Opřela se zády o

vrak s pocitem, že jí opustily poslední zbytky síly.

Nahoře po silnici jelo nějaké auto. Mildred křičela o pomoc,

jak jen to šlo, ale její hlas se jenom vpíjel do nekonečné temnoty

kolem ní.

S nesmírným úsilím se pokoušela dát se nějak dohromady a

zhodnotit situaci. Byla dost potlučená, ale zdálo se jí, že nemá

žádnou zlomeninu. Srdce jí bušilo ostošest. Postupně se jí začalo

dařit uvažovat s chladnou hlavou.

Měla by se vyškrábat zpátky na silnici a stopnout nějaké auto.

Snad by jí někdo zastavil.

Pohlédla na temný obrys těla, které vyčnívalo z auta, a v tu

chvíli jí napadlo, že by si to s ní snad opravdu ráda vyměnila…

Ani po chvíli nedokázala tu myšlenku od sebe odehnat.

Koneckonců, proč ne?

Mohla by si přece vzít kabelku Ferny Driscollové. Určitě v ní

má něco, podle čeho by ji identifikovali. A jí nechá svoji kabelku.

Podle těla, které leží v autě, ji už těžko někdo pozná. Mildred

uvažovala s rozvahou. A co otisky? Bude snad někdo snímat otisky

mrtvole?

A co když ano?

Řekla si, že to zkusí. Když nebudou žádné pochybnosti o tom,

že to tělo je Mildred Creastová, neudělá jednoduše nic. A když

budou nějaké pochybnosti, ukáže se a bude tvrdit, že se dlouho

toulala, že nevěděla, kdo je a co se vlastně stalo. Párkrát už

zaslechla, že se takové věci dějí.

Chvíli šátrala v autě a našla její kabelku. Chvíli uvažovala nad

penězi. Co když najdou její peněženku prázdnou? A proč ne? Byly

to peníze, které si tvrdě vydělala a teď zrovna je potřebovala jako

sůl… Rozhodla se vzít všechny peníze.

Plně při vědomí, bez jakýchkoli pohnutek k zvracení vyměnila

vše, co bylo potřeba.

Znovu škrtla sirkou, aby lépe viděla a pohodila svoji kabelku

dovnitř auta. Sirka jí ale popálila prsty a musela ji odhodit.

Během zlomku vteřiny se objevil nejdříve malý plamínek,

který se ovšem neuvěřitelně rychle zvětšoval. Mildred stačila

akorát uskočit těsně před tím, než se u zadní části automobilu

strhlo hotové peklo.

Popadla kabelku Ferny Driscollové a jak jen nejrychleji mohla,

utíkala směrem od hořícího auta. Zaslechla, jak nahoře na silnici

nějaké auto zabrzdilo.

Mildred se podařilo slézt posledních pár příkrých metrů a

dostala se na dno kaňonu. Bez rozmyslu pokračovala směrem dolů.

Oheň jí svítil na cestu, a tak se mohla vyhnout keřům, které by jí

potrhaly šaty.

Jedna noční můra střídala druhou. Jak se postupně vzdalovala

od hořícího auta, světla na cestu ubývalo a před ní byl terén, který

se dal zdolat jenom s obtížemi. Nakonec zůstala obklopena tmou.

Z nevelké dálky se ozval sykot chřestýše. Mildred věděla, že je

jenom pár metrů od ní. Byl to zvuk, který přináší smrt.

Vrhla se do temnoty. Zakopla o kámen a spadla obličejem do

křoví. Zvedla se a jako ve vytržení běžela dál.

Za chvíli uslyšela sirény. A brzy na to se zář, která se šířila od

vraku, začala rychle zmenšovat. Mildred se podařilo najít místo,

kudy se mohla vyškrábat zpátky na silnici.

Stálo tam již několik aut a muž v uniformě se světlometem

zastavoval ostatní dopravu. Kolem ve zmatku pobíhali nějací lidé.

Mildred si povšimla, že opodál stojí pár dobře vypadajících

starších lidí. V spěchu si urovnala šaty, upravila vlasy a vydala se

směrem k nim. „Nemohli byste mě, prosím vás, svézt?“ zeptala se.

„Chtěla jsem se podívat na ten oheň a moje rodina mi mezitím

ujela zpátky směrem do Paly. Kdybych si jen mohla zavolat,

tak…“

„Ale oni se pro vás určitě vrátí,“ odpověděla jí žena.

„Mám obavu, že ne.“ Mildred sama zpozorovala, že je

schopna i v takovém stavu celkem obstojně podvádět. To by do

sebe nikdy neřekla. „Víte, spala jsem totiž na zadním sedadle,

přikrytá dekou a všelijakými polštáři. Oni zastavili a šli se podívat

ven, mezitím jsem se vzbudila a také vystoupila. Když jsem se

vrátila, auto už tam nebylo. Nic nepoznají, dokud nedorazí domů.“

„A kde bydlíte?“ zeptala se jí žena.

„V San Diegu.“

„Tak to my jedeme zrovna na opačnou stranu, do Riverside.

Zkuste někoho…“

„Ne, ne to je v pořádku,“ ohradila se Mildred. „Pojedu s vámi

do Riverside a odtamtud už zavolám manželovi. A když ještě

nebudou doma, nevadí, mám v Riverside přátele.“

Tak se Mildred dostala bez obtíží do Riverside. Autobusem

odjela do Los Angeles a ubytovala se v jednom hotýlku pod

jménem F. Driscollová.

Bylo už hodně pozdě v noci, když Mildred prozkoumávala

obsah docela velké kabelky Ferny Driscollové. A docela jí to

potěšilo.

V uhlazené nezmuchlané obálce zalepené lepenkou z umělé

hmoty našla čtyřicet stodolarových bankovek. Navíc našla

nějakých dvěstě dolarů v drobných. Byl tam ještě řidičský průkaz s

adresou Lansing, Michigan, dále rtěnka, kapesník a balíček

nějakých dopisů.

Mildred chvíli váhala a pak jimi začala listovat. Byly to

milostné dopisy pokaždé podepsané jménem „Forrie“. Většinou

byly plné lásky a zamilovaných slov, ale dal se z nich vyčíst i jistý

rodinný konflikt. Otec se snaží „přivést svého syna k rozumu“.

Čtení těch dopisů akorát rozněcovalo její bolest v srdci, a tak

je opět pečlivě zabalila.

Mildred se vybavily její uhrančivé oči plné potlačovaných

emocí, jakási mrzutá zatvrzelost jejích jinak ladných rysů. Zpětně

si uvědomovala, že ta žena mohla na základě momentálního

impulsu udělat snad cokoli. Nejspíš byla typ člověka, který jednal

rychle a pak litoval. V záchvatu hysterie strhla auto k smrtelnému

letu a v poslední chvíli se ještě snažila uniknout z pařátů smrti.

Nemělo ovšem smysl snažit se vrátit čas. Mildred se ocitla tam,

kde se ocitla. Nakonec jí tragická smrt Ferny Driscollové přinesla

šanci uniknout všemu, co za sebou nechala v Oceanside. Mildred

ještě dlouho přemýšlela, než ulehla ke spánku.

Tedy Mildred Creastová se stala Fernou Driscollovou.

Obarvila si vlasy a začala nosit sluneční brýle.

Mildred věděla, že s jejími schopnostmi pro ni nebude

problém sehnat nějakou práci. Bylo samozřejmě nutné, aby si

vymyslela nějaký příběh, který vysvětlí její původ. Mildred ovšem

byla přesvědčena, že až jí bude předložen dotazník, nebude mít

sebemenší potíže a práci dostane původ - nepůvod.

Peníze, které měla při sobě jí dělaly starosti. Byla to příliš

velká suma. Rozhodla se, že si je samozřejmě nechá, ale že bude

muset zjistit víc informací o ženě, jejíž totožnost si nyní

propůjčila.

Zprávy v novinách přinášely přesně to, co předpokládala a co

jí bylo vhod. Ve večerníku v Oceanside se dočetla celý příběh.

Mildred Creastová, půvabná sekretářka jednoho podniku, okamžitě

zahynula při automobilové nehodě. Pravděpodobně nějakým

způsobem ztratila kontrolu nad řízením a vyjela z vozovky přímo

nad nebezpečnou strží. Tělo nešťastné ženy během pádu

automobilu vyčnívalo z pravých dveří. Po dopadnutí na dno strže

se automobil vznítil a tělo, ještě předtím než zasáhl kolem náhodně

jedoucí automobilista, vybavený příručním hasícím přístrojem,

téměř uhořelo. Oheň byl natolik silný, že se ho podařilo uhasit až

dvě hodiny po tragické události.

Mildred přečetla snad všechny noviny a ubezpečila se, že

všechno probíhá tak, jak předpokládala. Během dvaceti čtyř hodin

si sehnala práci u jedné obchodně distribuční společnosti.

Samozřejmě, že pod jménem Ferna Driscollová. Během dvou dnů

už se cítila v naprosto neohrozitelné pozici.

Přesně v ten okamžik se všechno znovu zhroutilo.

Policie nebyla spokojena s dosavadním vyšetřováním a

provedla přešetření. Zatímco celý automobil skončil v plamenech,

za podivných okolností zůstala kabelka Mildred Creastové celkem

v pořádku a to natolik, že se dal prozkoumat její obsah. Peněženka

zůstala prázdná, bez šeků a bankovek, jenom nějaké drobné.

Policie navíc našla stopy, které svědčily o tom, že někdo z

místa nehody uprchl. Prokázalo se také, že někdo musel vypnout

motor a světla. Jako víc než pravděpodobné se ukázalo, že se

někdo mohl protáhnout okénkem ze strany řidiče. Teprve se čekalo

na výsledky pitvy.

Mildred ztratila hlavu. Přijdou na to, že mrtvé tělo není ona?

Protože nebylo jiného východiska, zůstala Mildred nadále

Fernou Driscollovou a netrpělivě očekávala, jaké budou výsledky

pitvy.

Objevila je v novinách San Diego Union. Pitva prokázala, že

„Mildred Creastová“ byla mrtva už před zahájením požáru. Našly

se některé důkazy, podle kterých by se mohlo jednat i o vraždu.

Přihlásil se jeden svědek, pracovník benzínové stanice, který

nedlouho předtím obsluhoval Mildred Creastovou.

Pamatoval si, že Mildred Creastová k sobě do auta vzala

nějakou stopařku, která pravděpodobně v autě zůstala až do

okamžiku nehody. Je možné, že právě tato osoba se pokusila

spáchat loupežnou vraždu a při nezdařilém pokusu auto vylétlo z

vozovky a zřítilo se do propasti.

Policie má poměrně dostačující popis oné stopařky. Jedná se o

ženu kolem dvaceti tří, dvaceti čtyř let, s hnědými vlasy, hnědýma

očima, slušně oblečenou, nejspíš původem ze středovýchodu.

Pak si přečetla poslední větu, která ji doslova omráčila. Pitva

navíc prokázala, že „Mildred Creastová“ byla ve druhém měsíci

těhotenství.

Mildred vypadly noviny z rozklepaných rukou. Všechno jí

bylo jasné. Ferna Driscollová, mladá žena, nejspíš z dobře

situované rodiny, v druhém měsíci těhotenství – těch čtyřicet

stodolarovek v peněžence, ty oči plné neštěstí, ta touha jet

kamkoli, zmizet.

A teď ona byla tou Fernou Driscollovou, žádnou Mildred.

Neodvažovala se prokázat svou skutečnou totožnost. Věděla, že si

propůjčila i její těhotenství.

Jako by slyšela zlé jazyky v Oceanside!

Noviny zmínily, že policie dělá všechno pro to, aby zadržela

stopařku, která toho dne nasedla do auta Mildred Creastové.

Jako by nestačilo, že se stala posmrtně těhotnou, ale dokonce

byla podezřelá i ze spáchání vraždy sebe samotné.

Mildred Creastová nyní ocenila, že si koupila sluneční brýle

hned druhý den, co přijela do Los Angeles. Nikdy je nesundávala.

Tvrdila, že není zvyklá na silné kalifornské slunce.

2. KAPITOLA

Kanceláře firmy, kde Mildred začala pracovat, byly shodou

okolností ve stejné budově a dokonce i ve stejném patře jako

kanceláře známého právníka Perryho Masona. Mildred si všimla

jeho jména na dveřích. Už dříve často slýchávala příběhy

odvážných odhalení věhlasného obhájce a o jeho zdařilých

obhajobách neoprávněně obžalovaných.

Jednou se s ním potkala ve výtahu. Stál před ní muž ostrých

rysů, s pronikavým pohledem a sebejistým chováním.

Utěšovala se často tím, že až bude nejhůř, obrátí se na něj a

požádá ho o pomoc.

Už dvakrát byla dokonce odhodlána vejít k němu do kanceláře

a s jeho sekretářkou Dellou Streetovou si domluvit schůzku.

Pokaždé se však zalekla a nešla tam. Bála se totiž, že jí Mason

řekne, že to, co udělala, je nezákonné a špatné a bude po ní chtít,

aby sama šla na policii a všechno jim vysvětlila.

Čím víc o takové možnosti přemýšlela, tím víc se jí zdála

sebevražedná. Jednou se pevně rozhodla a ze svého rozhodnutí

nechtěla ustoupit. Nemohla, ani nechtěla ustoupit.

Mildred už vlastně neměla žádné blízké příbuzné. Otec jí

zemřel, ještě než se narodila. Matka, když jí bylo asi pět let. Byla

vychovávaná tetičkou, která zemřela před třemi lety, takže Mildred

čelila světu již delší dobu sama.

Čas od času ji hryzalo svědomí, když pomyslela na celou tu

událost. Ale jak ubíhaly dny zaplněné pracovní rutinou, vzdala se

myšlenky na nějakou radikální změnu situace.

Cvičila se v podepisování jménem „Ferna Driscolová“. Jako

vzor jí sloužil podpis na jejím řidičském průkazu.

Po určité době už byla schopná věrohodně napodobit její

podpis.

Oněch čtyřicet stodolarovek zůstalo nedotčeno.

Zaměstnavatel jí přidělil vcelku uspokojivé bydlení. Musela jet

docela dlouho autobusem, ale pak už to měla jenom kousíček

pěšky. Obchodní dům, kde nakupovala, byl jenom o dva bloky dál.

Čas strávený v práci, cesta tam a zpět, nakupování, to byly pro

Mildred jediné chvíle, kdy byla mezi lidmi. Vařila si sama doma,

pečovala o sebe, s nikým se nepřátelila. Pomalu, ale jistě se stávala

Fernou Driscollovou.

Jednoho večera však z čisté oblohy uhodil blesk.

Ten den měla v práci rušno, a tak musela zůstat chvíli přes čas

a napsat ještě několik obchodních dopisů. Proto také nestihla

autobus, kterým jezdila každý den. Byla už velmi unavená, když

odemykala dveře svého bytu. Původně se ještě chtěla stavit v

obchodě a nakoupit nějaké jídlo na večer a na snídani, ale pak si to

rozmyslela a rozhodla se vystačit s tím, co má.

Nikoho si nevšimla, až do té doby, než strčila klíč do zámku. V

tom okamžiku se objevil muž. Nedokázala pochopit, odkud se

vzal.

„Paní Driscolová?“

To, jakým způsobem vyslovil její jméno, jí ihned utvrdilo v

tom, že se nejedná o žádnou náhodnou návštěvu.

Letmo si ho prohlédla zpoza svých slunečních brýlí.

„Ano?“

Muž pokývl hlavou a díval se přitom na klíč, který držela v

ruce.

„Odemkněte,“ poručil jí. „Rád bych dovnitř.“

„To těžko,“ stála si na svém. „Kdo vůbec jste? Co ode mne

chcete? A jak jste se sem dostal?“

„Moje jméno pro vás nic neznamená.“

„Vy mě nezajímáte.“

„Možná se budete divit.“

Nazlobeně mu odpověděla: „Nejsem zvyklá bavit se s každým,

koho potkám a už vůbec ne, chová-li se jako vy. Jdu do svého bytu

a vy si jděte svou cestou.“

„Rád bych s vámi mluvil,“ opáčil, „o jedné automobilové

nehodě, která se stala poblíž Paly, při té nehodě zahynula jistá

Mildred Creastová.“

„V životě jsem o žádné Mildred Creastové neslyšela,“

odpověděla. „A nevím ani o žádné nehodě bůhvíkde.“

Blahosklonně se usmál a řekl: „Poslyšte, nechci dělat žádné

problémy, ale já i vy si máme o čem popovídat a bylo by lepší,

kdybychom na to měli trochu klidu.“

„Chcete mě vydírat, nebo co?“

Smál se a pokračoval: „To rozhodně ne. Chtěl bych si jenom

pohovořit o té nehodě. Slibuji vám, že na vás nebudu zlý. A když,

tak máte telefon a můžete tedy zavolat policii. Jestli s ní ovšem

chcete mít něco společného.“

„Nemám ani potuchy, o čem tady mluvíte?“

„Však poznáte, když mi dáte šanci vám to všechno vysvětlit.“

Mildred si uvědomila, že hned naproti bydlí nějaká paní, která

se s ní už několikrát snažila seznámit, ale Mildred jí nedala šanci.

Čím víc ji odmítala, tím víc se o ni paní začala zajímat. Byla

přesvědčena, že teď stojí za dveřmi a poslouchá.

Musela se rychle rozhodnout.

„Dobrá. Pojďme tedy dovnitř,“ souhlasila nakonec.

„Poslechnu si, co máte na srdci a to je všechno. Pak vypadnete.“

Mildred odemkla.

Jen co vešli, cizí muž šel rovnou na věc. Vypadalo to, jako by

si tuto roli dlouho předtím cvičil.

„Jmenuji se Carl Harrod,“ představil se, „jsem vyšetřující

pojišťovák.“

„Automobil Mildred Creastové byl u nás pojištěn. Byl jsem

pověřen celou záležitost prozkoumat. První, co jsem zjistil, bylo,

že automobil v okamžiku nehody neřídila Mildred Creastová.

Další věc je ta, že stopy dole v kaňonu jasně hovoří o tom, že

někdo hořící vrak opustil a zmizel.“

Na chvíli se odmlčel a znovu spustil. „Nejsem žádný detektiv

ani stopař, paní Driscollová. Jenom jsem se trochu snažil. Sledoval

jsem stopy, až jsem nakonec našel to, co jsem potřeboval. Totiž

místo, kudy se někdo vyškrábal zpátky na silnici.

V peněžence Mildred Creastové se nenašlo nic, lépe řečeno,

jenom pár drobných. Já jsem si ale zjistil, že těsně předtím, než

opustila Oceanside, si z banky vyzvedla ze svých úspor všechny

peníze do posledního centu. Čili měla mít u sebe v kabelce víc jak

pět set dolarů.

Pro vaši informaci, v den svého úmrtí Mildred Creastová

utrpěla jistý citový šok. Byla zasnoubena s jedním mladým

mužem, který se ukázal býti podvodníkem. Nyní je na útěku před

policií.“

Carl Harrod se pohodlně usadil do židle a usmál se.

„Čili je, myslím, víc než zřejmé,“ pokračoval, „že Mildred

Creastová byla mrtvá již před vypuknutím požáru. Trachea, tedy,

abyste rozuměla, paní Driscollová, v průdušnici nebyla nalezena

jediná známka spalování. Byla tu sice jiná fakta, která se prokázala

během pitvy, ovšem předpokládám, že vás nezajímají přílišné

technické detaily.

Předpokládám také, že teď už víte, že Mildred Creastová byla

ve druhém měsíci těhotenství.

Když to všechno poskládáme do sebe, dostaneme docela

zajímavý příběh s dramatickým vyvrcholením. Bohužel není to nic

víc, než trochu nudný detektivní příběh.“

Harrod se jízlivě pousmál a zeptal se: „Ale já vás nudím, že?“

„Pokračujte,“ vybídla ho Mildred.

„Celé vyšetřování bylo takovou nudnou rutinou,“ řekl Harrod,

„ovšem až do chvíle, než jsem objevil čerpací stanici, kde Mildred

naposledy tankovala. Řekli mi tam, že vzala k sobě nějakou

stopařku. Mildred prý na její otázku odpověděla, že nejede nikam,

že neví.

Po tom, co jsem zjistil na místě nehody, jsem se přirozeně

začal o onu stopařku zajímat. Opravdu to nedalo velkou práci vás

objevit, slečno Driscollová. Cestovala jste přece s takovým

kufrem, že? Zůstal v autě, a tudíž byl značně poškozený. Přesto se

mi podařilo najít obchod, kde jste ho pořídila. Poctivé záznamy

malého obchodníka odhalily vaše jméno.

Domníval jsem se, že jste odjela do nějakého města a našla si

nějakou práci. To už mi trvalo trochu déle, než jsem objevil kde.“

„Co ode mne chcete?“

„Teď od vás chci pouze podepsat jistá prohlášení,“ vysvětlil jí

Harrod.

„Jaká prohlášení?“

„Potřebuji od vás písemné prohlášení, psané vaší rukou, že jste

auto v okamžiku, kdy došlo k nehodě, řídila vy. A potom ještě ve

stručnosti popsat, jak se vše seběhlo, jak jste se dostala zpátky na

silnici a tak dále. Policie do toho strkat nos samozřejmě nebude.

Ještě bych od vás chtěl písemné prohlášení, že jste Mildred

Creastové odcizila všechny její peníze. Když toto všechno

podepíšete, připustíte tím zavinění nehody a pojišťovna pak bude

zproštěna svých povinností.

Nyní ovšem přicházíme k nejožehavější a k jaksi nechutné

záležitosti celé události. Jestliže jste měla čas na to, vzít si peníze z

peněženky Mildred Creastové, a jestliže se vám ještě podařilo

vrátit tam svoji kabelku, pak je víc než zřejmé, že oheň vypukl až

po určité době. Tedy ne hned po dopadnutí automobilu. Proto si

dovoluji se domnívat, že byl požár založen proto, aby zahladil

veškeré stopy po vás.

Kdybyste byla tak hodná a podepsala se i pod toto tvrzení.“

„Myslíte si, že jsem se zbláznila?“ vyštěkla Mildred.

Harrod potřásl rameny. „Všechno je tak zřejmé, paní

Driscollová, tak proč byste to nemohla podepsat?“

„Nechte už toho,“ ohradila se. „Nikdy jsem žádnou Mildred

Creastovou neviděla. V žádném autě jsem nejela. A už vůbec

jsem…“

Její hlas najednou umlkl.

Harrod znovu nasadil svůj blahosklonný úsměv. „Ale slečno

Driscollová, myslela jste si totiž, že oheň zahladí všechny stopy.

Nestalo se tak, jak vidíte. Obětavý motorista s hasícím

přístrojem v ruce zlikvidoval požár uvnitř automobilu. Spousta

benzínu vytekla z nádrže už během pádu ze skály. Proto to kolem

hořelo o sto šest, ale díky zásahu toho obětavce auto

neexplodovalo. Dostal se mi tedy do rukou ten kufr, který jste si

koupila v Lansingu, ve státě Michigan. Trochu jsem se tam

porozhlédnul. Měla jste doma celkem slušně zajištěné postavení.

Proto je s podivem, že jste během jedné noci odešla a nikomu nic

neřekla.“

„Co uděláte s těmi prohlášeními, když je podepíšu?“ ihned se

zeptala.

„No, to je velmi zajímavá otázka, slečno Driscollová,“

odpověděl jí Harrod. „Mám-li být upřímný, sám ani nevím.

Teoreticky bych měl vypracovat zprávu a tato prohlášení v ní

použít… Ovšem, zdá se mi, že to neudělám.“

„Proč to neuděláte?“

„Vidím, že jste velmi inteligentní. Navíc jste velmi pohledná.

Možná se budete chtít provdat. Sňatkem můžete přijít k penězům.

Zkrátka vidím v tom neomezené možnosti.“

„Jste vyděrač!“

„Prosím, nepoužívejte tak krutá a nepřiměřená slova. Pochopte

přece, že vás žádám pouze o pár podpisů. O nic víc, slečno

Driscollová.“

„Nehodlám nic podepisovat.“

„Chápu vaši první reakci,“ pokračoval Harrod. „Jistě, právě

jste přišla unavená z práce. Určitě máte hlad a dala byste si něco k

večeři. Nejraději byste byla v klidu a sama, že?

Nechám vám rozhodně čas na rozmyšlenou. Tak den, nebo dva

a pak si o tom promluvíme.“

Harrod poodešel směrem ke dveřím, ještě se otočil zpátky k

Mildred a řekl: „Vrátím se, slečno Driscollová. Snažně vás prosím,

uvědomte si, že jde pouze o podepsání jistých prohlášení, nic víc,

slečno, opakuji, nic víc. Jsem přece zaměstnanec pojišťovny a

vykonávám svoji práci. Na tom není nic zlého. Jde o naprosto

běžnou pracovní záležitost. Můžete přece kontaktovat i mého

nadřízeného a zjistit, zda si na vás něco nevymýšlím.

Zmiňuji to proto, kdybyste snad chtěla konsultovat svoji

situaci s nějakou soukromou detektivní kanceláří, s nějakým

právníkem nebo dokonce s policií. Jediné, co po vás chci, je

podepsat prohlášení o tom, jak celá událost proběhla. Chci, abyste

to vylíčila vlastními slovy.

Každý ví, že je to naprosto běžná procedura, jedná-li se o

takové sporné případy.

Srdečně vám děkuji, slečno Driscollová. Bylo mi potěšením s

vámi hovořit. Brzy nashledanou a dobrou noc.“

Harrod za sebou zavřel dveře.

Mildred zůstala v místnosti sama, hlavu plnou obav.

Doopravdy za sebou vyhodila mosty do povětří.

Vypadalo to, že Harrod ještě neví, jak je to s těmi čtyřiceti

stodolarovkami, ale je dost možné, že tomu brzy přijde na kloub.

V její situaci nebylo možné mu vysvětlit, jak to všechno bylo.

Harrod se přirozeně domníval, že vzala té druhé peníze a pak

založila požár, aby smazala stopy své loupeže.

Cítila se jako mezi dvěma mlýnskými kameny. Mohla si totiž

vybrat. Buď byla Mildred Creastová, která ukradla čtyři tisíce

dolarů Ferně Driscollové, anebo mohla být Fernou Driscollovou,

která Mildred Creastové uloupila něco přes pět set dolarů.

A co víc, mohla být také obviněna z prvotřídní vraždy.

3. KAPITOLA

Della Streetová, důvěryhodná sekretářka Perryho Masona, mu

oznámila: „Chtěla s vámi mluvit jistá mladá žena, která je

zaměstnaná u firmy u nás na patře. Tvrdí, že to bude jenom na

chvilku a je ochotna přijít, kdykoli se vám to bude hodit. Máme jí

zavolat a ona přijde.“

„O co jde?“ zeptal se Mason.

„Prý jisté osobní záležitosti.“

Mason se nejdřív podíval na hodinky, potom na svůj rozpis a

řekl: „Vždy všichni tvrdí, že je to jenom deset nebo patnáct minut,

a pak je z toho hodina. Nikoho přece nebudu přerušovat, když je

zrovna v nejlepším. Mám teď asi půl hodiny… Tak jí teda

zavolejte, Dello. Zeptejte se jí, jestli může přijít okamžitě. Jak se

jmenuje?“

„Ferna Driscollová.“

„Znáte ji?“

„Myslím, že ne. Ona mi říkala, že mě viděla ve výtahu. Zdá se

mi, že tu nepracuje dlouho.“

„Tak jí brnkněte,“ řekl Mason, „že s ní mohu promluvit hned

teď, jestli má čas. Oznamte jí taky, že to ale nemůže trvat déle než

dvacet minut. Mám hned potom další schůzku.“

Della přikývla a šla telefonovat.

Za okamžik se vrátila a řekla: „Přijde hned. Jdu jí naproti.“

„Vynechte všechny formality,“ upozornil ji Mason. „Na jméno

a adresu se jí zeptáme až bude tady. Chci si ji pouze v rychlosti

poslechnout.“

Della opět přikývla a odešla. Během chvilky byla zpátky a

doprovázela mladou ženu. Otočila se k ní a řekla: „Toto je pan

Mason, slečno Driscollová. Ferna Driscollová, pane Masone.“

„Posaďte se, prosím, slečno Driscollová,“ vybídl ji Mason.

„Nepletu-li se, pracujete pro Obchodně distribuční společnost

přímo zde na patře.“

„Ano, prosím.“

„Kde bydlíte, slečno Driscollová?“

„Na 309 Rexmore.“

„Proč jste mě navštívila?“ zeptal se jí Mason. A pak laskavým

hlasem dodal: „Víte, zabývám se spíše prací u soudu a pak zvláště

spornými kriminálními případy. Možná jste nenavštívila tu

správnou kancelář. Ovšem možná vám mohu pomoci tím, že vás

odkáži na to správné místo.“

Pouze přikývla a řekla: „Děkuji vám“ a pokračovala,

„omluvte, prosím, moje tmavé brýle, ale od té doby, co jsem v

Kalifornii, mám jisté oční potíže. Nejspíš z toho silného slunce.

Nečetl jste náhodou v novinách, asi tak před čtrnácti dny, zprávu o

autonehodě, při níž zahynula Mildred Creastová z Oceanside?“

Mason se usmál a potřásl hlavou. „Víte přece, že

automobilových nehod je taková spousta. Bývají toho plné noviny.

Bylo na té nehodě něco pozoruhodného?“

„Jela jsem s ní v autě, když zahynula.“

„Rozumím,“ řekl Mason a pozorně se na ni zadíval. „Byla jste

zraněná?“

„Naštěstí jsem vyvázla jenom trochu potlučená. Po dvou, třech

dnech jsem se z toho dostala.“

Mason přikývl.

„Chápete teď jistě, pane Masone,“ pokračovala, „že bych vám

ráda objasnila některé skutečnosti.“

„Bydlela jsem v Lansingu, v Michiganu. Potřebovala jsem z

jistých osobních důvodů zmizet. Mohu vás ujistit, že to nebylo pod

tíhou zákonů. Potřebovala jsem se jenom dostat někam, kde bych

mohla začít znovu. Byla jsem velmi roztěkaná. Měla jsem peníze

na to, abych si koupila lístek do kteréhokoli města. Problém byl v

tom, že jsem nevěděla kam. Propadla jsem beznaději. Začala jsem

stopovat.“

„Pokračujte, prosím,“ vybídl ji Mason.

„Přijela jsem do Phoenixu. Tam jsem pár dní zůstala. Pak jsem

odjela do San Diega a byla tam jen pár hodin. Potom mě nějaké

auto odvezlo na takové zapadlé místo, které se jmenovalo Vista.

Mohlo být tak… těžko říct, tři čtvrtě na osm nebo osm večer. Byla

už tma. V tu chvíli se objevila se svým autem Mildred Creastová.“

„Vy jste ji znala?“

„Ne, neznala. Jednoduše jsem čekala u benzínové stanice, až

mě někdo vezme dál. Víte, žena, která stopuje, to nemá tak

jednoduché jako muž. Ten může jet, s kým se mu zachce. Tedy s

každým, kdo mu zastaví, ale to se nestává zas tak často.

Ženě zastaví skoro každý, ale znáte to. Nechtěla jsem cestovat

takovým způsobem, a tak jsem stávala u benzínových pump. Tam

si totiž můžete každého nejdřív dobře prohlédnout a teprve potom

ho oslovit.“

„Čili jste se Mildred Creastové zeptala, jestli vás nesveze, že?“

„Ano, přesně tak.“

„A co se dělo dál?“

„Cítila jsem, že jde o ženu, kterou něco moc trápí, že od

něčeho utíká, že je zklamaná. Zkrátka mi tak připadala. A když

jsem se jí zeptala, kam jede, odpověděla mi: Pryč.“

„Co jste tedy udělala?“

„Byl to přesně můj případ, a tak jsem se jí zeptala, zda bych

nemohla jet s ní a ona souhlasila. Nevím. Možná jsme se měly

navzájem svěřit. Popovídat si. Měla jsem hlavu plnou svých

trápení a ona jistě svých.

Dorazily jsme do Paly a pak odbočily směrem nahoru, kde se

taky později stala ta nehoda.“

„Jak k ní došlo?“

„Došlo prostě k nehodě. V jedné z prudkých zatáček proti nám

vyrazilo auto. Nedalo se tomu zabránit. Jely jsme příliš rychle a

tomu protijedoucímu autu se nedalo vyhnout.

Podvědomě jsem trhla volantem na opačnou stranu. Ne příliš,

ale stačilo to na to, aby auto vylétlo ze silnice rovnou do hluboké

strže pod námi. Mildred se pravděpodobně snažila z auta dostat

ven, ale nestihla to. Zůstala polovinou svého těla trčet ven, když se

auto tlouklo o skálu. Byla okamžitě mrtvá.“

Mason se na okamžik zamyslel. „A kdo v tu chvíli řídil auto,

mohu-li se zeptat?“

Nadechla se a odpověděla. „V ten moment já.“

„Jak je to možné?“

„Jen co jsme vyrazily, prohodily jsme mezi sebou pár slov, z

nichž bylo okamžitě poznat, že se Mildred něčím velmi trápí.

Zeptala se mě, jestli řídím a já odpověděla, že ano. Chvíli na to se

rozplakala. Nabídla jsem se tedy, že si sednu za volant, bude-li to

pro ni lepší a ona souhlasila.“

„Jela jste tedy, kudy jste chtěla vy?“

„Ne, to ona mi říkala, kudy mám jet.“

Mason odvětil: „Jestliže jste jely z Visty do Paly a z Paly jste

začaly stoupat nahoru, tak jste se vlastně začaly vracet.“

„Já vím. Možná se chtěla vrátit do Oceanside, ale semlelo se to

potom trochu jinak. Jistě měla důvody se…“

„Teď jsem si vzpomněla na ten případ,“ přerušila je Della

Streetová a otočila se k Perrymu Masonovi, „možná si na něj taky

pamatujete, šéfe. Mluvili jsme o tom spolu. Snoubenec té slečny

byl nějaký podvodník a pitva prokázala, že byla těhotná.“

„Ano, ano už vím.“ Vzpomněl si Mason a prohlédl si svoji

novou klientku se zvýšeným zájmem. „O tom vám nic neřekla?“

„Ne, neřekla. Možná by to později udělala, ale už to nestihla.

Teprve jsme se navzájem poznávaly, když došlo k nehodě.“

„Dobrá,“ odvětil Mason. „A proč jste za mnou vlastně přišla?“

„Protože jsem… jsem se snažila zmizet. Rozhodně jsem

nechtěla, aby se moje jméno objevilo v novinách. Měla jsem

strach, že když noviny otisknou, že Ferna Driscollová z Lansingu,

stát Michigan, jela v autě, ve kterém došlo ke tragické nehodě…

Jistě by netrvalo dlouho a objevilo by se to i v novinách v

Lansingu. Víte, jak to chodí. Vyšel by malý článek s tlustými

titulky:

DÍVKA Z LANSINGU ZPŮSOBILA VÁŽNOU DOPRAVNÍ

NEHODU V KALIFORNII.

O něco takového jsem pochopitelně nestála. Nechtěla jsem s

tím mít nic společného.“

„Co jste tedy udělala?“

Chvíli zaváhala a po chvíli řekla: „Já, jak bych to řekla.

Způsobila jsem svojí nedbalostí požár.“

„Jak se to stalo?“

„Došlo mi, že jsem živá a že jsem neutrpěla žádné zranění.

Podařilo se mi vylézt ven okénkem u dveří. Dveře totiž nešly

otevřít. Byla jsem ale pěkně potlučená a vyděšená. Škrtla jsem

sirkou, abych lépe viděla. Chtěla jsem se podívat, jestli jí můžu

pomoct.“

„Myslíte Mildred?“

„Ano Mildred.“

„A co bylo dál?“

„V okamžiku, kdy jsem ji spatřila, jak leží polovinou svého

těla v autě, polovinou ven a hlavu má…, tak… chtělo se mi začít

zvracet. Bylo to strašné. Byla polovinou těla ven a hlavu… samá

krev!“

Mason přikývl.

„Chvíli mi trvalo, než jsem se trochu sebrala. Po celou tu dobu

samozřejmě vytékal benzín z nádrže. Byla jsem v šoku a

neuvědomovala jsem si, k čemu může dojít. Prostě jsem škrtla

podruhé, ale tentokrát jsem si popálila prsty a sirku jsem odhodila.

Všechno kolem okamžitě vzplanulo. Naštěstí jsem včas uskočila.“

„To jste neměla popálené ani vlasy nebo obočí?“ divil se

Mason.

„Ne, odhodila jsem sirku a hned jsem uskočila…, tak to

zkrátka bylo.“

„Co jste udělala potom?“

„Svoji kabelku jsem naštěstí měla u sebe. Kufr se všemi

ostatními věcmi jsem měla uvnitř. Začala jsem utíkat co nejdál od

ohně. Zjistila jsem, že jsem na dně malého kaňonu. Naprosto jsem

zpanikařila. Málem jsem šlápla na chřestýše a… Vylezla jsem

zpátky na silnici a jediné, co jsem v tu chvíli chtěla, bylo někam

zmizet, nebýt v žádných novinách a… To je všechno.“

„S nikým jste o tom nemluvila?“

Zavrtěla hlavou.

„Kdy se to přihodilo?“

„Asi před dvěma týdny. Dvacátého druhého.“

Masonovi se zúžili zorničky.

„Ovšem něco vás teď muselo přimět k tomu, abyste mě

navštívila.“

„Ano.“

„Co?“

„Včera mě navštívil jistý muž jménem Carl Harrod. Je

zaměstnancem pojišťovny. Říkal, že je zřejmé, že automobil mohl

opustit pouze ten, kdo seděl na místě řidiče. Můj kufr zůstal, jak

jsem již řekla, v autě, ale neshořel úplně celý. Jistý motorista

jedoucí náhodně kolem včas zasáhl svým příručním hasícím

přístrojem, a tak auto neshořelo celé. Zachovala se i kabelka

Mildred Creastové… Tento muž přišel na to, že Mildred

necestovala sama. Zjistil, že k sobě ve Vistě přibrala stopařku.

Nedalo mu už takovou práci zjistit její totožnost.“

„Jistě chápete, stopařka, která je…,“ usmála se na Masona a

pokračovala, „nehněvejte se, když použiji slovo pohledná,

přirozeně způsobí pozornost. Zmínila jsem svoje jméno jednomu

člověku, který mě kus cesty vezl. Na kufru byl čitelný název

prodejny, kde jsem ho pořídila. Nebylo těžké mě najít.“

„A co po vás ten pan Harrod chtěl?“

„Chtěl, abych podepsala jistá prohlášení.“

„V souvislosti s autonehodou?“

„Ano.“

„Podepsala jste to?“

„Ne.“

„Proč?“

„Protože jsem měla důvodné podezření, že pan Harrod nechce

ony dokumenty použít pro účely pojišťovny, ale že s nimi má jiné

úmysly.“

„Vydírat vás?“ zeptal se Mason.

„Nedivila bych se tomu.“

„Naznačil vám to nějak?“

„Choval se v tom smyslu. Neustále poukazoval na to, že

nechce nic víc než podepsané prohlášení.“

Mason si poklepával prsty o hranu stolu. Zamyšleným

pohledem se díval do prázdna.

„Co mám teď dělat?“ zeptala se po chvíli.

Mason jí odpověděl: „To, že jste neoznámila nehodu, je

špatné. Držte si svou pozici a vyčkejte den, dva. Až vás pan

Harrod znovu navštíví, řekněte mu, co vám řeknu teď já.“

„Co mu mám říct?“

„Máte tužku?“

Zavrtěla hlavou.

Mason kývl na Dellu Streetovou.

Della jí podala sešit na těsnopis a pero.

„Píšete těsnopisem?“ ujišťoval se Mason.

„Samozřejmě.“

„Tak si piště toto,“ začal jí diktovat.

„Vážený pane Harrode, mluvila jsem se svým právníkem,

panem Masonem o celé záležitosti týkající se vaší návštěvy. Pan

Mason mi sdělil, že pokud se se mnou budete chtít znovu

kontaktovat, máte tak učinit prostřednictvím jeho. Proto se,

prosím, obraťte na pana Perryho Masona, který mě v tomto ohledu

zastupuje. Pakliže nebude v jeho kanceláři nikdo přítomen nebo

bude-li to v noci, můžete se obrátit na Drakeovu detektivní

kancelář a promluvit si s panem Drakem. Nemám zájem osobně s

vámi tuto záležitost projednávat. Nehodlám popírat ani potvrzovat

jakékoliv dedukce vámi předložené. Zkrátka odkazuji vás ve všem

na pana Perryho Masona.“

Mason přitom pozoroval jistou a hbitou ruku, která jezdila po

papíře.

„Vidím, že jste vynikající stenografka,“ pochválil ji Mason.

Usmála se a řekla: „Myslím, že ano.“

Mason mrknul na hodinky. „V pořádku. To je všechno, co

byste měla udělat. Vemte si ten papír, přečtěte si ho a zapamatujte

si to. Až se ukáže pan Harrod, pošlete ho za mnou.“

Poznala, že pro dnešek tu není dál co projednávat a vstala. „Co

jsem dlužná?“

Mason mávl rukou. „Nechte to být,“ řekl. „Pracujete přece ve

stejné budově, jsme vlastně sousedé a navíc, o nic tu ještě nejde.

Nebo počkejte, máte u sebe pěticent?“

„Ano, mám.“

„Fajn,“ zaradoval se Mason, „tak mi ho dejte. Od teďka jsem

zavázán hájit vaše zájmy a všechno, co mi řeknete, je čistě mezi

námi. Rovněž vše, co říkám já vám je zcela důvěrné. V klidu se

vraťte do kanceláře a zapomeňte na Harroda. V případě, že vás

začne otravovat, tak už si s tím nějak poradíme.“

S nadšením mu podala ruku. „Mnohokrát vám děkuji, pane

Masone.“

Mason jí ještě na okamžik držel ruku a zkoumavě na ni

pohlédl. „Není za co, slečno Driscollová… Jste si jista, že jste mi

nic nezatajila?“

„Ano, ano, samozřejmě.“

„Dobrá,“ spokojil se Mason. „Tak můžete s chutí zpátky do

práce.“

Když se za ní zavřely dveře, Mason se otočil k Delle Streetové

a zeptal se jí: „Co si o tom myslíte, Dello?“

„Je hodně vyplašená. Proč jste jí nedoporučil, aby vše

nahlásila? Neriskujete tím?“

„Možná,“ připustil Mason. „Nejspíš jsem nechtěl, aby na tom

byla ještě hůř, než je. To, co tu vyprávěla, totiž není pravda.

Nechci, aby na sebe falešně svědčila.“

„Podle čeho soudíte, že to není pravda?“

„Žádné další auto ji ze silnice nevytlačilo. Všimněte si, že

řekla: Protijedoucímu autu se nedalo vyhnout.“

Nikdo na světě ještě nikdy takhle nepopsal dopravní nehodu.

Každý spíš řekl: „Ačkoli jsem strhl auto na svou stranu, jak jen to

šlo, protijedoucí automobil nás srazil ze skály.“

Della Streetová se nad tím na chvíli zamyslela a pak souhlasně

přikývla.

Mason navrhl: „Teď, když už víte, kdo je ta Ferna Driscollová,

trošku víc si ji prohlédněte. Třeba si popovídáte a něco zajímavého

se dozvíte. Myslím, že se situace do čtyřiceti osmi hodin změní.“

„A já vám mám dát hlášení, že?“

„Přesně tak,“ přitakal Mason.

4. KAPITOLA

Ještě toho dne večer, když Mildred umyla po sobě nádobí a

trochu poklidila, znenadání zařinčel zvonek u dveří.

Zhluboka se nadechla, nahodila výraz obličeje, který na Carla

Harroda chtěla použít, a otevřela.

Na prahu stála mladá žena, tak kolem dvaceti, dvaceti jedna

let. Měla tmavé vlasy a obličej ostrých rysů. Bradu měla mírně

zvednutou, což nejspíš poukazovalo na její hrdost a pevný

charakter.

Její šedé oči pečlivě zkoumaly Mildred.

„Copak?“ zeptala se Mildred až po chvíli ticha.

„Ferno,“ vysoukala se sebe postava, „já… Jste Ferna

Driscollová, nebo ne?“

Mildred přikývla.

„Já jsem Kitty Baylorová,“ řekla dívka, jako by to

vysvětlovalo vše. V zápětí pro upřesnění ještě dodala, „Forrieho

sestra.“

„Aha,“ dostala ze sebe Mildred a usilovně se snažila nějak se

vyrovnat s touto novou zapeklitou situací.

„Vím,“ překotně začala dívka vysvětlovat, „že jsem ten

poslední člověk na světě, kterého bys tu očekávala a kterého bys

měla zájem vidět. Jsou ale jisté věci, kterým musíme společně

čelit. Když před nimi budeme jenom utíkat, tak je nevyřešíme.

Bydlím teď ve Stanfordu, vždyť víš. No a když jsem zjistila,

co se stalo… Ferno, prosím, pozvi mě dál, musíme si popovídat a

probrat některé věci. Třeba najdem nějakou možnost řešení.“

Mildred jí uvolnila cestu a vybídla ji: „Tak pojď dál.“

„Slyšela jsem o tobě od Forrieho,“ začala Kitty. „Já… nevím,

jak bych začala.“

Mildred zavřela dveře. „Posaď se, jestli chceš,“ vybídla ji.

Kitty se posadila a pokračovala: „Nikdy jsme se sice neviděly,

ale určitě jsi o mně už slyšela.“

Kitty se na chvíli odmlčela a Mildred nezbývalo než neurčitě

přikývnout a získat tak ještě nějaký čas.

„Ferno,“ spustila znovu Kitty, „mohla bys mi říct, proč jsi z

ničeho nic sbalila svoje věci a utekla? Proč jsi opustila všechny

svoje přátele? Přerušila všechny kontakty a jednoduše zmizela?“

Mildred s důstojností v hlase odpověděla: „Myslím, že nemám

povinnost ti vysvětlovat důvody, které mě k tomu přiměly.“

„Dobrá,“ odpověděla Kitty, „vyložím tedy svoje karty na stůl.

Možná to bude nepříjemné. Nechce se mi to říkat, ale zdá se mi, že

mi nic jiného nezbývá.“

Mildred neodpověděla.

Kitty se zhluboka nadechla. „Chci chránit dobré jméno mojí

rodiny stejně jako tvoje. Já… Dá se to říct jenom jedním a to zcela

upřímným způsobem. Ty a Forrie jste měli hodně společného. Ty

jsi byla velmi přátelská. To vím.“

Kitty na chvíli přestala a Mildred mlčela dál.

Kitty sebou nervózně zavrtěla, pohlédla Mildred odvážně do

očí a řekla: „Ten muž, kterého otec považuje za vyděrače, se snaží

posbírat fakta pro svůj skandální příběh. Chce nechat otisknout

článek v jednom pomlouvačném časopise, který se zaměřuje

především na špinavý sex.

Ten příběh má být i o tobě. Zajímá tě to?“

Mildred chtěla cosi říct, ale nějak jí to nešlo. Nemohla.

„Povím ti, o čem to je. Je to o tom, že ty a Forrie jste spolu

žili, že jsi otěhotněla, a že Forrie to šel oznámit svému otci. Jeho

otec se strašně vztekal, protože to mělo ohrozit dobrou pověst celé

rodiny. Je to o tom, že jsi dostala hodně peněz na to, abys zmizela i

s dítětem, o tom, že jsi chtěla, aby si tě Forrie vzal, ale jeho otec o

tom nechtěl ani slyšet a Forrie ho musel poslechnout.“

Kitty se na chvíli odmlčela a Mildred znovu nevěděla, jak na

to má reagovat.

Potom se Kitty znovu rozpovídala: „Asi to tak doopravdy je.

Přitom bych přísahala, že to není možné. Nikdy bych nevěřila, že

by otec byl něčeho takového schopen. Vím, že by to neudělal. On

připouští, že s Forriem o tobě mluvil a ve stručnosti mu řekl, že

předpokládal, že si vezme někoho ze stejné sociální skupiny. Není

žádné tajemství, že otec si vždy představoval, že Forrie se ožení s

Carlou Addisovou.“

Kitty se zastavila a unaveně dodala: „Vím, že říkám hrozné

věci, ale je to důležité. Důležité pro každého z nás. Nic k tomu

neřekneš?“

Mildred zavrtěla hlavou.

„Dobrá, Ferno, všechno jsem ti řekla. Jestli to je pravda, jsem

na tvé straně. Jestli jsi těhotná a takovýmhle způsobem se tě chtěli

zbavit, tak s tím musíme něco udělat.

Jsi žena. Já jsem taky žena. Myslím, že ti na Forriem záleží.

Jsem jeho sestra a miluji ho. Vím, že má své chyby. Také vím, že

si otec až příliš hledí rodiny a příliš ho zajímá sociální postavení

lidí. Určitě Forrieho v ledasčem zkazil.“

Mildred stále nic neříkala.

„Ovšem na druhou stranu,“ opět začala Kitty a probodla

přitom Mildred očima, „vše může být tak, jak říká otec. Že se

snažíš svým vychytralým počínáním vysávat naši rodinu a mít ji

ve své moci. Že si Forrieho ocejchovala falešným otcovstvím a že

jsi spojená s tím vyděračem Harrodem a chcete z nás dostat akorát

prachy. Jestli se věci mají takto, tak na sebe jenom přivoláváš zlo a

budeš mít ještě velké potíže. Otec je tvrdý a ty si ani nedovedeš

představit, kam až může zajít. Předplácíš si tak místo v base za

vydírání.

Přišla jsem proto, abych zjistila pravdu.“

Mildred se odvážila pohlédnout do očí Kitty Baylorové a

odpověděla jí: „Promiň, ale nemohu ti sdělit to, co chceš vědět.“

„A proč ne?“

Kitty si ji změřila pohledem plným podezřením. „Chceš mi

snad tvrdit, že nevíš, jestli čekáš dítě?“

„Tak to není,“ odpověděla Mildred. „Je… to…“

„Chceš z nás tedy dostat prachy?“

„Tak to není. Nechci…“

Mildred zčervenala, otočila se k oknu a nepřítomně začala

pozorovat, jak venku jezdí auta. Vzápětí se rychle otočila.

„Nezbývá mi, než ti všechno říct.

Slíbíš mi, že mě nebudeš přerušovat, dokud ti to nedopovím

celé?“

„Jistě.“

Mildred ještě několik vteřin počkala a pak se do toho vrhla.

„Já nejsem Ferna Driscollová.“

A pomalu do detailu Kitty popsala všechno, co se té noci, kdy

k sobě do auta vzala Fernu Driscollovou, stalo. Vyprávěla jí i o

návštěvě Carla Harroda.

„Takže pravdou asi nebude, že ten Harrod se o něco snaží,“

zakončila svůj monolog Mildred. „Myslí si ale, že jsem Ferna

Driscollová. Nejspíš ho ani nenapadlo, že by to mohlo být i jinak.“

Kitty Baylor mžourala očima a snažila se dát si to v hlavě

všechno dohromady.

Nakonec se zeptala: „Ty jsi? Chápeš,… jsi…?“

„Ne,“ odpověděla Mildred.

Kitty se na chvilku odmlčela a pak zamyšleně řekla:

„Nevěřím, že by si Harrod myslel, že jsi skutečně Ferna

Driscollová. Myslím, že tě chce donutit, abys ten papír podepsala

jako Ferna Driscollová a tak tě dostat do své moci. Pak si s tebou

může dělat, co se mu zlíbí. Je na stopě velkého trháku. Z toho by

mohl udělat hotovou senzaci. Je mi Ferny moc líto. Nikdy jsem ji

nepoznala, ale vím, že ji Forrie měl rád a že… Proboha, všechno je

tak zamotané, nezdá se ti?

Ten příjemný Harrod má výborný tip. Špinavý sex, tajný vztah

mezi sekretářkou a synem bohatého továrníka, pak do toho zaplete

ještě arogantního otce a jeho peníze… Myslím, že ti na to Harrod

neskočil. Podívej, Harrod řekl mému otci, že Ferna byla ve druhém

měsíci. To se musel dozvědět prostřednictvím pitvy.“

„Mohla to někomu říct,“ namítla Mildred.

„To je možný,“ připustila Kitty.

Mildred se zeptala: „Proč odešla?“

„Asi proto, že byla zvyklá všechno v životě zašívat horkou

jehlou,“ řekla Kitty. „Forrieho určitě milovala. Odešla, aby na

Forrieho nepadla žádná hanba. I kdyby se vzali, muselo jí být

jasné, že dítě bude mít příliš brzy… Ne, Forrie by jí nedovolil

odjet.“

Mildred dodala: „Tohle se už nikdo nedoví, Kitty, ale Ferna

měla v peněžence čtyři tisíce dolarů.“

Kitty na ni zděšeně vytřeštila oči. „Kde jsou teď ty peníze?“

„Mám je já.“

„Proboha!“ zvolala Kitty. „To by byla další kapka do

Harrodova příběhu! Ubohá mladá sekretářka zjistí, že je těhotná, a

snaží se přesvědčit syna bohatého továrníka, aby si ji vzal.

Továrník ji ale vyhodí na dlažbu a pošle ji i s dítětem pryč do

krutého světa. Na cestu jí dá čtyři tisíce dolarů. Mildred, tak to

přece nemohlo být!“

„No, v peněžence měla zkrátka čtyři tisíce dolarů,“ řekla

Mildred klidně. „Nevím, kde je vzala. Ale pitva prokázala, že byla

ve druhém měsíci těhotenství.“

Kitty se chytila za hlavu. „To snad není možné! Dostal z tebe

Harrod něco?“

„Neřekla jsem mu nic,“ odpověděla Mildred. „Šla jsem za

Perry Masonem, za tím právníkem. Pokud se Harrod vrátí, řeknu

mu tohle.“ Přečetla svoje zápisky.

Kitty se blýsklo v očích. „A máme to! To je řešení. Necháme s

tím špinavým vyděračem vyjednávat Perryho Masona.“

„Problém je, že on za Perry Masonem nepůjde,“ podotkla

Mildred. „Pokud ví, jak ty myslíš, že se vydávám za Fernu

Driscollovou, tak na mě jen nalíčí past a…“, zvonek od dveří ji

zarazil.

„To je možná Harrod,“ oznámila Mildred a šla ke dveřím.

Kitty ji zastavila. „Počkej chvilku,“ zašeptala.

Mildred se otočila.

„Podívej, jestli to tobě nějak nevadí, tak půjdu ke dveřím a

řeknu mu, že já jsem Ferna Driscollová a zeptám se ho, co myslí

tím, že jsem těhotná a vrazím mu facku. Tak by to mohlo být, ne?“

„Určitě tě nezná?“ chtěla se ujistit Mildred.

Kitty zavrtěla hlavou.

„Jestli chceš, tak klidně,“ zašeptala Mildred, „jenom mám

strach, že z toho jen tak nevyvázneš. Mám pocit, že on moc dobře

ví, že při té nehodě zahynula právě Ferna Driscollová… Když mu

dáš facku, tak on tě klidně udeří pěstí do obličeje. Člověk jako

Harrod nemá zábrany. Ani mu nebude vadit, když udeří ženu.“

„Nech to na mě,“ ujistila ji Kitty. Zvedla se a vyšla směrem ke

dveřím.

Mildred slyšela, jak odemyká. Potom slyšela její hlas, jak říká:

„Nejspíš mě neznáte. Jsem…“

Mužský hlas ji však přerušil: „Mýlíte se, znám vás. Jste slečna

Katherina Baylorová. Dovolte, abych se vám představil. Já jsem

Carl Harrod!“

Hlas Kitty Baylorové najednou ztratil na přesvědčivosti. „Jak

to? Jak to, že mě znáte? Nikdy jsem vás neviděla!“

Harrod se zasmál svým sebejistým smíchem. „Uvědomte si

přece, že nejsem žádný amatér. Mohl jsem vás třeba sledovat z

exkluzivního hotelu Vista del Camino. Vím přece, že vaše rodina

se tam s oblibou ubytovává. Dalo se čekat, že se z vaší rodiny

někdo objeví, aby dal věci do pořádku…“

„Prima, pane Harrode,“ skočila mu do řeči Kitty. „Těšila jsem

se na setkání s vámi. Dovolte tedy, abych vám řekla několik málo

věcí!

Za prvé, jestli toužíte něco sdělit nájemnici tohoto bytu, máte

možnost učinit tak od této chvíle pouze prostřednictvím právníka.

Jeho jméno je Perry Mason. Budete-li mít něco na srdci třeba v

noci nebo mimo úřední hodiny, obraťte se na Drakeovu detektivní

kancelář.

Za druhé, pane Harrode, když už jste se dozvěděl toto, dovolte

mi, abych vám jasně dala najevo svůj osobní a výmluvný postoj k

vaší osobě!“

Pak bylo slyšet jen, jak dopadla řádná facka, Harrodův hlas jak

nadává, prásknutí dveřmi a otočení klíčem.

Kitty Baylorová se vrátila zpátky do místnosti. Oči jí zářily a

trochu zrudla.

„Harrod!“ vyprskla… „Můžu si někde umýt ruce?“

Mildred ukázala ke koupelně.

Zatímco si Kitty myla ruce, Mildred se rozhodovala co dál.

„Víš, Kitty,“ začala, když se Kitty vrátila z koupelny. „Asi zůstanu

dál Fernou Driscollovou. Konec konců, stejně už není mezi živými

a nic s tím neuděláme. Harrod se sice může domnívat, že to nejsem

já, ale dokud užívám její jméno, tak si nemůže být ničím jist. Je

něco jiného špinit někoho, kdo už je mrtvý a nemůže se bránit, než

někoho, kdo tu ještě je.

Jestli ti to nevadí, ráda bych si ponechala totožnost Ferny

Driscollové, protože ani za nic nechci znovu být Mildred

Creastovou.

I pro vás to může být dobré, protože až se po čase ukáže, že

žádné dítě na svět přijít nemá, tak ani ten špinavý časopis nebude

mít zájem o Harrodův paskvil. Co myslíš?“

Kitty se zamyslela. „Když jsi otevřela její kabelku, tak jsi tam

našla ty čtyři tisíce dolarů?“

„Ano, našla.“

„A nebylo tam ještě něco? Něco, co by nám mohlo nějak

pomoct?“

Mildred zavrtěla hlavou.

Nastalo na chvíli ticho, při kterém Mildred usilovně

přemýšlela. Neměla přece právo dát ty dopisy, které byly v

kabelce, Kitty. Ale co s nimi? Nechtěla být podlá. Na druhou

stranu, už dávno měla odevzdat všechny předměty, které patřily

Ferně na policii, nebo někomu takovému.

„Tak dobrá,“ řekla z ničeho nic Kitty. „Jestli chceš být dál

Fernou Driscollovou, můžeš, ale varuji tě, můžou díky tomu nastat

velké problémy.“

Mildred unaveně podotkla: „Problémy už jsou tak jako tak…

Mám strach z Harroda.“

„Je to ubohej vyděrač.“

„Ale strach z něho mám.“

Kitty se naklonila k Mildred: „Chci, abys mi slíbila jednu věc,

Mildred. Nikde se, prosím, nezmiňuj, a zvlášť ne před kýmkoli z

mojí rodiny, že jsem tu byla za tebou. Já o tom nemám nic vědět.

Ovšem jestli otec dal Ferně ty peníze a poslal ji těhotnou pryč…,

chtěla jsem to jenom zjistit. To je všechno… Už dřív jsem párkrát

vystoupila proti jejich jednání, ale tohle, to už není legrace!“

Mildred byla stále zamyšlená. „Možná jsi neměla Harrodovi

dávat tu facku.“

„Chtěla jsem ti jenom ukázat, jak s ním máš jednat.“

„Jak?“

„Počkej chvíli tady,“ řekla Kitty. „Vrátím se tak za čtvrt

hodiny. Ukážu ti, jak s ním máš nakládat.“

Navlékla na sebe kabát a vyrazila ke dveřím.

„Jak jsi mě vlastně našla?“ zeptala se ještě Mildred.

„Musím ti říct totiž ještě něco. Ferna napsala dopis jedné

dívce, kterou dobře znala. Napsala jí, že všechno kolem ní se

zhroutilo a že odjíždí. Nikomu nechtěla říct kam, nechtěla, aby

kdokoli věděl, kde je. Prozradila jí jenom, že asi pojede stopem do

Los Angeles, najde si tam práci a začne nový život.

Tato dívka věděla, že Ferna chodila s Forriem a že měli mezi

sebou nějaké problémy. Myslela si, že je to jenom nějaká hloupá

roztržka a že by Forrie měl vědět, kde Fernu najít. Pro případ, že

by skutečně chtěl, mu to usnadnila.

Takže mi poslala dopis, kde mě prosila, abych neprozrazovala,

odkud mám informace o tom, kde Fernu hledat. Kdyby se o to

Forrie náhodou zajímal, tak jsem mu to měla říct.

O něco později mi Marget, to je moje mladší sestra, psala, že

rodinu čeká nevídaná aféra díky Forriemu vztahu s nějakou Fernou

Driscollovou. A otec prý je rozzuřený a navíc pod tlakem nějakého

vyděrače jménem Harrod.

Najala jsem si soukromou detektivní kancelář a řekla jim, že

hledám Fernu Driscollovou. Věděla jsem jenom, že přijela do Los

Angeles a že je sekretářka.

Asi to pro ně bylo docela jednoduché. Dali mi tvou adresu a

chtěli po mě třicet pět dolarů. Nejspíš jsi musela někde něco

podepisovat.“

„To byl asi formulář na telefon,“ řekla Mildred.

Kitty se zasmála. „To je dobrý. Takže jsem si rovnou mohla

otevřít telefonní seznam a zavolat ti.“

„Kde je teď tvůj otec a bratr?“ zeptala se Mildred.

„Naštěstí daleko, až v Lansingu… Počkej tady na mě chvíli.

Přinesu ti sekáček na led.“

„Sekáček na led?!“ divila se Mildred.

Kitty přikývla. „To je nejlepší přítel ženy, nejlepší zbraň, jakou

můžeš mít. Jedna bývalá spolužačka mi to doporučila. Ji to zase

naučil nějakej policajt.

Věř mi Mildred, muž se instinktivně bojí všeho, co je špičaté.

Kamarádka, která mi to doporučila, chodila do školy přes park,

kde měli vždycky problémy s exhibicionisty. Policajti jim prý

vždycky doporučovali nosit u sebe sekáček na led. Můžeš si ho

schovat do kabelky, a když jsi takhle v noci na ulici sama, má

takový sekáček cenu zlata.“

„Teď v noci ho ale nikde neseženeš. A i kdyby, tak já ho

nechci,“ namítla Mildred.

„Ale já vím, kde ho sehnat! O pár bloků dál je krásnej novej

obchod. A mají otevřeno i přes noc.“

5. KAPITOLA

Když Kitty odešla, Mildred popadl skoro panický strach. Bála

se Harroda. Uvědomovala si, že mu musí být všechno jasné, že

moc dobře ví, kdo je kdo. Měla dojem, že ji musí mít v hrsti.

Ale proč? Znepokojovalo ji, že vlastně ani pořádně neví, o co

mu jde.

Ve chvíli, kdy u dveří zazvonil zvonek, se jí zmocnila hrůza a

rozbušilo se jí srdce. Nakonec se odvážila popojít až ke dveřím.

„Kdo je?“ zeptala se slabým, vyplašeným hlasem.

„Kitty,“ ozvalo se zpoza dveří. „Otevři přece, Ferno.“

Mildred otevřela.

Kitty Baylorová hned spustila: „Přinesla jsem ti zbraně, úplný

zbrojní sklad. Podívej! Tři sekáčky na led!“

„Tři?“

„No, tři,“ odpověděla Kitty a smála se přitom. „Je to moje

taková nemoc, že co je levné, vždycky beru ve větším množství.

Jeden stál třicet osm centů. Za dolar hned tři. To je skvělé, ne?

Jeden si dám do své kabelky. Kdyby něco.

Harrod si potom na mě nebude moct vyskakovat. Jestli tedy

nechce mít zaražený sekáček ledu tam, kde by se mu to asi moc

nelíbilo.

Prosím tě, Mildred, nebuď tak sklíčená. Nemusíš to přece

použít. Je to jenom zastrašovací prostředek. Uvidíš, že stačí, když

to na něj namíříš.

Mildred, já teď odjedu. Nikomu samozřejmě neprozradím nic

z toho, co jsi mi řekla. Jenom si potřebuju zjistit určité věci. Chci

totiž vědět, jestli otec nebo Forrie dal skutečně Ferně ty peníze a

poslal ji pryč. K něčemu tam jistě došlo a já musím vědět, o co šlo.

Pokaždé, když pomyslím na to, co se ubohé Ferně nakonec stalo,

svírá se mi žaludek. I když se vlastně zabila sama, je to jenom

výsledek napětí a bezradnosti. A já chci právě vědět, kdo ji do

takového stavu dostal.

Nikomu neříkej, že jsem tu za tebou byla. Ani já to nikde

neřeknu. Jestli se něco stane a ty mě budeš potřebovat, tak dnes

večer ještě budu v hotelu Vista del Camino. Když tam bývá otec,

obyčejně spí v prezidentském apartmá, ale já budu ve skromném

dvoupokojovém. Ještě jsem se nezapsala, jenom jsem tam uložila

zavazadla. Všichni mě tam znají. Kdykoli se na mě můžeš obrátit.

Teď už se budeš cítit lépe, že?“

„Doufám, že ano.“

„Nechám ti tu tyhle dva sekáčky. Položím je hned tady na stůl

vedle dveří. Až přijde Harrod, neboj se ho. Všichni vyděrači jsou

zbabělci.

Tak dobrá. Už půjdu. A děkuji ti za všechno, co jsi mi řekla,

Hodně štěstí!“

Kitty se s Mildred rozloučila pevným stiskem ruky.

„Určitě si teď říkáš, že bys udělala líp, kdybys sem vůbec

nejezdila, nebo ne?“ zeptala se jí Mildred.

„Ani nevím,“ odpověděla Kitty po chvíli váhání. „Ničeho

nemá cenu litovat. Co se stalo, stalo se. A jestli chceš nadále být

Fernou Driscollovou, tak do toho. Ale pamatuj si tohle: Je možné,

že tě bude hledat sám otec, možná i Forrie. Věřila bych tomu, že

Forrie se tě bude snažit najít a pomoci ti a… a když zjistí, že to

nejseš ty… Já už raději půjdu. Hodně štěstí, Mildred.“

Když Kitty definitivně odešla, Mildred měla tak trochu výčitky

svědomí, protože jí neukázala ty dopisy. Svěřila se jí úplně se

vším, ale nějaký vnitřní instinkt jí velel zachovat alespoň poslední

zbytek soukromí, který patřil Ferně Driscollové. Mildred čím dál

tím víc soucítila s dívkou, která jí vyrvala volant z ruky a strhla je

obě do temné propasti.

Kitty mohla být pryč tak pět minut, když zazvonil telefon.

Byla si jistá, že se ozve Carl Harrod, ale přesto zvedla

sluchátko.

Hlas, který uslyšela, resonoval autoritou.

„Slečna Driscollová?“

Mildred chvíli váhala a pak odpověděla: „Ano?“

„Tady Harriman Baylor, Ferno. Co to je za bláboly, že někdo z

naší rodiny vám dal peníze a poslal vás pryč. Já…“

„Vy byste měl o tom něco vědět,“ přerušila ho Mildred, jakoby

naplněná touhou pomstít Fernu Driscollovou.

„Promiňte, ale o tom já tedy nic nevím!“ rozzlobeně reagoval

Baylor. „Jestli můj syn strkal do nějakých takových špinavostí nos,

tak já se to dozvím. Teď mi řekněte, znáte muže, který se jmenuje

Harrod?“

Na chvíli se odmlčela a pak hned dodala: „Ten tu byl dnes

večer.“

„Vím, že ten muž chce prodat nesmyslný paskvil o naší rodině

do jednoho skandálního časopisu a tvrdí, že u sebe máte jisté

kompromitující dopisy a že prý jste byla dokonce tak laskavá a

dala mu je k dispozici. Je to pravda?“

„Ne.“

„Máte ty dopisy?“

Jeho hlas byl tak silný a autoritářský, že zahnal Mildred do

defensivy.

„Mám ty dopisy,“ odpověděla. „Nikomu jsem o nich neřekla.

Ani jsem je nikomu neukázala.“

„To je dobře,“ odpověděl Baylor. „Rád bych si s vámi

pohovořil. Dalo mi to docela práci, objevit vás. Nevím sice, o co

se snažíte… Nevadí, určitě bych s vámi rád mluvil. Uvidíme se.“

A položil sluchátko. Ani se neptal jestli může přijít. Mildred

cítila, že tento člověk takto asi jedná pokaždé. Jistě měl pocit, že je

mu dovoleno vše.

Mildred došlo, že vypustila na svět síly, nad kterými teď

ztrácela kontrolu.

Znal Harriman Baylor Fernu Driscollovou od vidění? Dojde

mu, až ji spatří, že je vyděračka? Co by potom udělal? Udal by ji?

Opravdu Kitty nevěděla, že její otec je tady, nebo to jen tak

hrála?

Co teď udělat s těmi dopisy?

Kitty měla pravdu. Harrod od ní chtěl podepsat prohlášení o

nehodě a o krádeži peněz. Ona by to podepsala jménem Ferna

Driscollová. Kdyby to udělala, měl by ji v moci. Harrod se

skutečně sháněl po těch dopisech, které měla Ferna v kabelce, ale

Mildred rozhodně neměla v úmyslu Harrodovi ty dopisy dát.

Nechtěla je ovšem vydat ani Harrimanu Baylorovi, otci muže,

který byl nepřímo zodpovědný za smrt Ferny Driscollové.

Teď jí bylo jasné, že s Baylorem mluvit nechce. Věděla toho

až příliš mnoho a o některých věcech zase až příliš málo.

Mildred popadla kabelku a dala do ní balíček dopisů. V

rychlosti pozhasínala světla a zamkla.

Ve výtahu zrovna někdo jel, a tak nemeškala, seběhla dolů po

schodech a vyběhla na ulici.

6. KAPITOLA

Perry Mason a Della Streetová právě dojídali v restauraci,

když k nim přišel číšník a nenápadně je upozornil: „Promiňte, pane

Masone, ale Drakeova detektivní kancelář vás žádá, abyste jim,

pokud možno ještě než odejdete, zavolal.“

„Něco důležitého?“

„K tomu se nevyjadřovali, pane, jenom mě prosili, abyste ji

zavolal, než odejdete z restaurace.“

Mason zaplatil a kývnul na Dellu Streetovou: „Raději jim hned

zavoláme. Zjistěte, prosím, Dello, o co jde.“

Della se zvedla od stolu a poodešla k telefonním automatům.

Mason se pohodlně usadil a zapálil si cigaretu. Svým

pronikavým pohledem si začal prohlížet ostatní hosty v restauraci.

Della se za okamžik vrátila.

„O co jde?“ zeptal se Mason.

„Jsou to dokonce dvě záležitosti v jedné, na které teď budete

muset obrátit svou pozornost.“

„A jaké?“

„Za prvé s vámi okamžitě chce mluvit Ferna Driscollová.

Tvrdí, že je to nesmírně důležité. Byla po hlase velmi zklamaná. A

pamatujete si ještě na toho vyděrače, o kterém vám vyprávěla?

Jmenuje se Carl Harrod.“

Mason přikývl.

„Volal, že se chce s vámi setkat ohledně případu jedné vaší

klientky. Nechal vám telefonní číslo a adresu.“

„On volal do Drakeovy detektivní kanceláře?“ divil se Mason.

„Přesně tak.“

„Pak musel dostat číslo od Ferny Driscollové.“

Della přikývla.

„No dobrá,“ řekl Mason, „nejdřív si párkrát zatelefonujeme a

zjistíme, co se vlastně děje. Máte ta čísla, Dello?“

Opět přikývla.

„Nejdřív zavoláme Ferně Driscollové,“ navrhl Mason.

Odešli společně od stolu k telefonům.

Hbité prsty vytočily číslo a Della se představila: „Tady Della

Streetová, sekretářka Perryho Masona. Slečno Driscollová, pan

Mason je tu přítomen a rád by s vámi mluvil…“

Mason převzal sluchátko a řekl: „Dobrý den, slečno

Driscollová. Tak co je nového?“

Ze sluchátka se ozvalo: „Pane Masone, stalo se hodně věcí.

Musím se přiznat, že jsem vám něco zamlčela. Myslela jsem si, že

bude stačit to, co jsem vám řekla a ono… Zkrátka celá situace se

hodně zkomplikovala.“

„Nepočká to do rána?“

„Ne, prosím, ne. Abyste mi rozuměl, našla jsem ve svém bytě

zloděje. Srazil mě na zem, ale já ho bodla sekáčkem na led.“

„Dobrá práce,“ řekl Mason. „A zasáhla jste ho?“

„Nejspíš ano, protože ho nemůžu najít.“

„Nahlásila jste to na policii?“ ostře se zeptal Mason.

„Ne, protože mám své důvody, proč to neudělat. Já, rozumíte,

nemohu to nahlásit…“

Mason řekl: „Podívejte, Ferno, děláte proklaté věci, kterými na

sebe jenom upozorňujete. A to myslím není zrovna ve vašem

zájmu. Teď se pořádně zamkněte a vydržte, dokud za vámi

nepřijedu. Bude asi nejlepší, když mi všechno sama řeknete.“

Mason zavěsil a řekl Delle: „Vytočte teď, prosím, to druhé

číslo. Myslím, že dnes v noci budeme mít ještě hodně práce. Je to

docela dobrej kšeft, za pět centů, nebo ne?“

„To teda jo,“ zasmála se Della.

Vytočila číslo a řekla: „Tady Della Streetová, sekretářka

Perryho Masona. Pan Mason, dostal od pana Harroda zprávu, že se

má ozvat…“

„Ano jistě, předám vám pana Harroda.“

Della Streetová zakryla sluchátko a řekla: „Nějaký ženský

hlas… řekla, že zavolá pana Harroda.“

Mason převzal sluchátko a řekl: „Dobrý den.“

Mužský hlas na druhé straně se taky snažil pozdravit, místo

toho se rozkašlal.

„Haló, haló,“ netrpělivě to zkoušel Mason. „Pan Harrod?“

Hlas na druhém konci řekl: „Tady Harrod… chci s vámi

mluvit…“ A znovu se rozkašlal.

Mason se zamračil a podrážděně odpověděl: „Co chcete?“

Harrod měl velmi slabý hlas. „Vaše klientka mi probodla

hrudník sekáčkem na led. Měli bychom si o tom okamžitě

promluvit.“

„Kde se to stalo?“

„V bytě Ferny Driscollová.“

„Hlásil jste to na policii?“

„Samozřejmě, že ne.“

„Proč?“

„Tímto způsobem se věci tohoto druhu neřeší.“

„A jakým způsobem se řeší?“

„Přijďte sem a já vám to povím.“

„Nepotřebujete lékařské vyšetření?“

„Není to tak hrozné. Důležité je, abyste přišel.“

„Počkejte tedy na mě,“ řekl Mason. „Kde bydlíte?“

„Ve svém bytě na Dixiecrat, 218.“

„V pořádku. To odsud není daleko. Vydržte, za chvíli jsem

tam.“

Mason zavěsil. „Tak se nám to pěkně roztočilo. Ferna

Driscollová našla někoho ve svém bytě a bodla ho sekáčkem na

led, Zjevně nemá potuchy, kam ho bodla, ale asi to stálo za to,

protože sekáček si dotyčný odnesl v ráně. A samozřejmě to nebyl

nikdo jiný než Carl Harrod. Právě mi sdělil, že ho bodla do

hrudníku.

Musíme se do toho pustit, Dello. Pospěšme nejdřív za Fernou

Driscollovou a rychle z ní musíme dostat co nejvíc informací.

Potom zajedeme za tím prohnaným vyděračem a trošku ho

usměrníme.“

„Ale neměla by to nejdřív Ferna Driscollová ohlásit policii,

protože…“

„Samozřejmě, že by měla!“ souhlasil Mason. „Drží to celé pod

pokličkou a… pojďme honem za ní. Je to odsud taxíkem jenom

pár minut.“

Vyšli ven, stopli taxíka a vyrazili.

Mildred Creastová už je očekávala. Odemkla jim celá

vyplašená a podala Masonovi svoji roztřesenou ruku.

„Tak co se vlastně stalo,“ šel hned na věc Mason. „Popište mi

to, pokud možno, co nejpřesněji.“

„Budu vám muset říci ještě něco o mé minulosti.“

„Prosím, mluvte,“ vybídl ji Mason.

„Odešla jsem z Lansingu, ve státě Michigan, protože…

zkrátka kvůli muži, který se jmenoval Forrester Baylor. Jeho

rodina mě neměla zrovna v lásce – a… celé to je na dlouhé

vyprávění.“

„Tak to zkraťte,“ rázně ji pobídl Mason.

„On má hodnou sestru, Katherinu. Nikdy před tím jsme se

neviděly. Dnes večer za mnou přišla a poprvé jsme se setkaly.

Řekla mi, že se mnou soucítila, protože celá rodina se mnou

jednala dost hrozným způsobem.“

„A co ten sekáček?“

„Koupila mi je.“

„Kdo?“

„Kitty, tedy Katherina Baylorová.“

„Koupila mi je? Vy jich máte víc?“

„Ano.“

„Proč?“

„Poradila mi, abych to použila proti tomu vyděrači. Že prý

stačí to na něj namířit. Lekne se a dá mi pokoj.“

„Zároveň vás tím ale dostala do pozice, kdy jste vinna

použitím nebezpečné zbraně,“ suše poznamenal Mason. „Kolik

jich koupila?“

„Tři.“

„Kde jsou?“

„Jeden leží támhle na stolku u dveří.“

Mason popošel ke stolku.

„To je jenom jeden.“

Mildred přikývla.

Mason ho vzal do ruky.

„Je na něm ještě nálepka s cenou,“ řekl. „Stálo to třicet osm

centů. Za dolar tři. Dokonce tu je i jméno obchodu, kde je koupila:

Arcade Novelty.“

„Ano, ano,“ dala se Mildred do vysvětlování, „je to jen o pár

ulic dál. Je tam taková arkáda se spoustou hracích automatů.

Nejčastěji tam hrávají námořníci a chudí.

Mají tam všechny možné automaty. Většinou jsou to ale

hlouposti.“

„A tam prodávají sekáčky na led?“ divil se Mason.

„Ne přímo tam, ale opodál. Je tam takový krámek, kde

prodávají otvíráky, skleničky nebo třeba stroje na dělání ledu do

pití a tak podobně.“

„Tak a teď mi řekněte, co se tady vlastně stalo,“ vybídl ji

Mason.

Vracela jsem se domů. Otevřela jsem a chtěla jsem rozsvítit,

ale světlo nefungovalo. Všude byla tma.

„Viděla jste něco?“

„Jenom u dveří. Dopadalo tam trochu světla z chodby, takže

jsem vlastně něco málo viděla. Někdo byl uvnitř.“

„Co se stalo v ten okamžik?“

„Dvakrát nebo třikrát jsem ještě otočila vypínačem, ale světlo

se nerozsvítilo. Pak jsem slyšela, že se uvnitř někdo pohybuje.“

„Začala jste křičet?“

„Nebyl čas. Jenom jsem cítila, jak se ta figura řítí směrem ke

mě. Stačila jsem jenom instinktivně popadnout ten sekáček a v tu

chvíli mě ten někdo napadl.“

„Udeřil vás pěstí?“

„Ne, ne! To ne. Prostě na mě skočil a shodil mě na zem. Ležela

jsem na zemi.“

„A co pak?“ zvědavě se vyptával Mason.

„Svírala jsem v ruce ten špičatý předmět a mířila jsem s ním

proti té postavě a… a…“ Mildred začala vzlykat.

„Teď si z toho nic nedělejte. Všechno už je v pořádku,“

utěšoval ji Mason. „Popište nám raději, co se dělo dál.“

Mildred pokračovala: „Zajela jsem tím to té postavy a ona

utekla i se sekáčkem.“

„Ten sekáček nedopadl na podlahu?“

„Ne. Nevím, kdo to byl, ale ten sekáček si odnesl s sebou.“

Mason se na chvíli zamyslel a potom se obrátil na Dellu

Streetovou: „Dello, zajděte, prosím, do toho obchodu a kupte tři

stejné sekáčky a vraťte se zpátky sem. Taxík čeká před dveřmi.

Jeďte s ním.“

Mason se otočil k Mildred Creastové. „Váš starý známý

Harrod telefonoval, že prý ho někdo bodnul do hrudi sekáčkem na

led.“

Mildred skoro zbělela hrůzou.

„Vy tu musíte něco mít. Něco, co někdo chce dostat. Něco tu

skrýváte. Co to je? Peníze? Nějaké dokumenty?“ dotíral Mason.

„Já… já bych tu měla mít nějaké dopisy. Myslím, že to je to,

co Harrod hledá.“

„Co tím myslíte, že byste tu měla mít dopisy!“ chytil ji za

slovo Mason.

„Abyste tomu rozuměl, dopisy byly adresovány Fer… byly pro

mě.“

Mason si ji změřil podezíravým pohledem. „Říkáte, že byste tu

měla mít dopisy. Tak máte je, anebo nemáte?“

„Já… mám je.“

„Kde jsou?“

„V mojí kabelce. Měla jsem je s sebou.“

„K čemu je potřebuje Harrod?“

„Chce je použít do jednoho časopisu. Aspoň myslím.“

Mason se na ni podíval a řekl: „Podívejte, slečno, vy mi lžete.

Jste opravdu Ferna Driscollová?“

Mildred zrudla.

„Tak jste, nebo nejste?“

„Já… Nemůžu. Nemůžu vám to říct. Nemůžu. Nemůžu!“

Povalila se do křesla a začala hystericky plakat.

Mason ji přerušil: „Nechte toho! Nemáme na to čas. Přestávám

tomu všemu rozumět. Kdyby se něco náhodou stalo a vyslýchala

by vás policie, řekněte jim, že odmítáte cokoli vypovídat bez

přítomnosti svého právníka. Budete tak laskavá a učiníte tak?“

„Ano.“

„Opravdu to uděláte?“

„Když říkáte.“

„Říkám, protože vím proč. Kde je ten poslední sekáček? Byly

tři. Jeden v Harrodovi, druhý tady. Kde je ten třetí?“

„Má ho Kitty.“

„Jak se jmenuje?“

„Katherina Baylorová.“

„A kde bydlí?“

„Teď je v hotelu Vista del Camino. Je z Lansingu. Pochází z

hodně bohaté rodiny. Její otec je Harriman Baylor, velký a bohatý

podnikatel. Její bratr se jmenuje Forrester Baylor. Ten je

zodpovědný za všechny moje problémy, za to že jsem těhotná.“

„Jak dlouho jste v jiném stavu?“

„Dva měsíce… Ne, ne, pane Masone. Já vlastně nejsem

těhotná.“

Znovu se rozplakala.

Mason se na ni podíval pohledem plným vzteku a začal chodit

po místnosti a koukal se po předmětech rozházených po podlaze.

„Musíme to nahlásit,“ řekl po chvíli.

„Ne, ne! To nemůžeme. Nemohu vám to teď v rychlosti

všechno vysvětlit… Já… Nemohu! Nemohu!“

Mason se od ní znovu odvrátil a ještě jednou se prošel po

místnosti. Na židli si všimnul pohozené kabelky. Vzal ji do ruky a

otevřel ji. „To jsou ty dopisy?“

Podívala se na úhledně zabalený balíček. „Ano.“

Mason si je strčil do kapsy a z ničeho nic se zeptal: „Kde jste

vzala tolik peněz?“

Pohlédla na něj svýma uplakanýma očima. „Všichni si budou

myslet, že jsem je ukradla.“

„Čí to jsou peníze?“

„Ferny Driscollové.“

„Ale vy nejste Ferna Driscollová, že? Vy jste totiž Mildred

Creastová. Je to tak?“

„Ano.“

Někdo zaklepal na dveře. Mason otevřel a Della mu hned

hlásila: „Tak tady jsou. Tři sekáčky, úplně stejné. Ovšem je na nich

jiná cenovka.“

„Jak to?“ nechápal Mason.

„Tyhle stály čtyřicet jedna centů,“ vysvětlovala Della. „Ale

tamty stály přece třicet osm a tři pak byly za dolar.“

„Jak to, že se cena změnila?“

„Bylo to takto. Když jsem stála u kasy, prodavačka jeden

upustila a já jsem jí ho podala. Přitom si všimla ceny. Chtěla jsem

vědět, jestli se dají koupit tři za dolar. Prodavačka mi začala

sáhodlouze vysvětlovat, že před chvílí šla do skladu, aby doplnila

regál a zjistila, že už jich tam je jenom šest. Proto prý taky zrovna

před chvílí změnila cenu.“

Mason se otočil k Mildred Creastové: „Poslyšte Mildred, teď

nemáme čas na to, abychom zjišťovali, jak to vlastně s vámi

doopravdy je. Musím se teď podívat na Carla Harroda.

A teď mě bedlivě poslouchejte. Kdyby se náhodou někdo

objevil a vyptával se vás na to, co se přihodilo nebo na cokoli, co

se vás týká, jednoduše každému odpovězte, že k tomu nemáte co

říct. Já vám tu nechám tyto dva sekáčky, takže tu budete mít

celkem tři.

Sundejte z nich, prosím, ty cenovky a spláchněte je do

záchodu. Potom tu budeme mít tři naprosto stejné sekáčky. Když

sem náhodou přijede policie a začne vyšetřování, tak tu budou ve

stejném počtu, v jakém je koupila tamta žena. Všechny je pak

najdou u vás v bytě. Žádný nebude chybět.“

„A nezjistí, že…“

„Pravděpodobně ano,“ skočil jí do řeči Mason. „Ale mohlo by

jim to alespoň trochu zamotat hlavu. Ty dopisy si beru s sebou.“

„Vezměte si i ty peníze.“

Mason zavrtěl hlavou. „Nechte je ležet tam, kde jsou. Zabalte

je do obálky a označte ji Majetek Ferny Driscollové. Nikomu o

tom ani muk. Nikomu na nic neodpovídejte. Dello, jdeme.“

Mason a Della Streetová odešli.

„Co mám udělat s tímhle zbylým sekáčkem?“ zeptala se ve

výtahu Della Streetová.

„Harrod tvrdí, že má klientka ho bodla do hrudi sekáčkem na

led,“ odpověděl Mason. „Nejspíš jediné, co viděl, byla silueta

ženské postavy, která vstupuje do bytu. Pravděpodobně se ji snažil

povalit na zem a potom ihned utéct.

Hrotu toho špičatého předmětu si nemohl v té tmě všimnout.

Zajel mu do těla, ani nevěděl jak, protože jak tak koukám, je to

pěkně špičaté. Možná ho to ani moc nebolelo a všimnul si, že ho

tam má, až někde venku. Zdá se, že se mu stejně jako naší klientce

na policii zrovna dvakrát nechce. Proto taky volá mně.“

„A co po vás může chtít?“

„To zjistíme asi až od něj. Mám ale pocit, že chce obchodovat.

Nejspíš nabídne své mlčení za ty dopisy, po kterých se tak shání.

Takže,“ pokračoval Mason, „hned, jak mu vlezeme do bytu, budu

se snažit na sebe strhnout všechnu pozornost a vy tam mezitím

někam podstrčíte tenhle sekáček. Oblečte si rukavice, abyste

nezanechala žádné otisky.“

„A co cenovka?“

„Nechte ji tam.“

„Jak to? Když ho přece bodla…“

„Přesně tak,“ vysvětloval Mason. „Potřebuji, aby byly

zaměnitelné.

Když Harrod nenavštíví policii, tak mu zkrátka jenom

darujeme jeden sekáček. Když k nim ovšem na návštěvu půjde, tak

oni zase na návštěvě u něj objeví dva sekáčky. Těžko jim pak bude

něco vysvětlovat a zrovna tak těžko pozná jeden od druhého.“

„To musím mít na sobě pořád rukavice?“

„Ne, to ne,“ utěšil ji Mason. „Vysvětlím jim, že jste moje

sekretářka. Budu se snažit odvést jejich pozornost a vy to mezitím

podstrčíte. Pak si nějak šikovně sundáte ty rukavice a vezmete si

do ruky svůj sešitek a tužku.“

Taxikář jim otevřel dveře.

„Tak, kam teď?“ zeptal se.

Mason, ještě než mu začal vysvětlovat cestu, se pozorně

zadíval na Dellu Streetovou.

„Jeďte pořád dolů po hlavní a třetí ulicí doprava. Potom už

vám řeknu, kde zastavit. Máme tam na jednom rohu s někým

schůzku.“

„Takže tam pojedu pomalejc, co?“

„Přesně tak.“

Řidič za sebou zabouchnul a rozjeli se. O tři bloky dál zabočili

doprava a pomalu projížděli ulicí.

Když minuli dům, ve kterém bydlel Harrod, Mason upozornil:

„Tady to je. Zastavte, prosím.“

Auto zastavilo a Mason podal řidiči pětidolarovku. „To je za

svezení a ještě trochu zbude.“

Když se mu taxikář chystal poděkovat, Mason mu vrazil do

ruky další dva dolary. „Za tohle můžete koupit něco na zub

capartům.“

„Díky, šéfe, díky,“ blekotal taxikář. „Nikdy na vás

nezapomenu.“

Mason se k němu otočil a dodal, „V tom případě by snad bylo

lepší, kdybyste mi ty dva dolary vrátil.“

Taxikář se na okamžik zamyslel a pak se ušklíbl a řekl: „Mám

hrozně špatnou paměť, šéfe.“

Mason mu podal tři dolary. „Dobře se mi s vámi jelo.“

Když taxík odjel, Mason a Della zmizeli za rohem.

Mason se podíval na zvonky a přečetl si cedulku se jménem

Carl Harrod.

Stiskl tlačítko.

Téměř ve stejném okamžiku se rozezněl bzučák a Mason s

Dellou mohli vejít dovnitř.

„Mohli jsme jít pěšky,“ poznamenala Della Streetová, když

dlouho čekali, než přijede výtah.

Když přijel, Mason otevřel, pustil Dellu první do dveří,

nastoupil a zmáčknul knoflík s číslem dvě.

Výtah je dovezl do druhého patra, vystoupili a rozhlíželi se po

chodbě.

Nějaká žena stála opodál a vykukovala ze dveří.

Mason k ní kus popošel a zeptal se: „Pan Harrod?“

„Vy jste pan Mason?“

„Ano, to jsem já.“

„Tudy prosím,“ vybídla je. „Carl už vás očekává.“

Dveře byly otevřené, a tak vešli.

Žena ještě počkala, než Della vstoupila dovnitř a pak za nimi

zavřela. „Je nachlazený,“ dodala ještě a pokynula směrem k

houpací židli, ve které ležela postava zabalená až po hlavu v dece a

se zavřenýma očima.

„Carle,“ promluvila k němu, „je tu pan Mason.“

Harrod otevřel oči. „Jsem rád, že jste přišel, pane Masone.“

„Vy jste Harrod?“ zeptal se Mason.

„Ano, prosím.“

Neznámá žena se pootočila k Delle Streetové a pokynula jí,

aby se posadila.

„Toto je paní Harrodová?“ zeptal se Mason.

Žena se k němu prudce obrátila a řekla: „Odpověz mu, Carle.“

Harrod ještě chvíli počkal a potom pronesl: „Ano, toto je paní

Harrodová.“

Mason se té mladé ženě podíval do očí a zeptal se: „Jak dlouho

jste, prosím, vdaná?“

„Na tom snad nezáleží?“ odsekla mu.

„Chtěl bych to prostě vědět,“ odpověděl jí Mason. „Jsem

právník. Jsem tu kvůli zranění vašeho muže a zajímalo by mě, jak

dlouho jste svoji.“

„Do toho vám nic není!“

Mason si všimnul, že se Della Streetová prochází po místnosti,

jako by si hledala tu správnou židli. V tu chvíli polohlasně

vykřikla: „Ksakru, to pitomé plnící pero zase pouští. Musím ho

umýt.“

Della se sama odebrala do kuchyně. Nikdo jí v tu chvíli

nevěnoval pozornost.

„Miláčku, uvědom si, prosím tě, že tohle je pan Mason, slavný

právník,“ vysoukal se sebe Harrod. „Přišel nám přece pomoct.“

„To mě nezajímá!“ odbyla ho dotyčná žena. „Moje osobní

záležitosti jsou moje osobní záležitosti a rozhodně je nehodlám

vytrubovat každému vyfintěnému právníčkovi.“

„Jenom klid, prosím,“ podotkl Mason. „Jenom jsem se chtěl

obeznámit ze situací.“

„Tak jste se právě obeznámil,“ dodala žena.

„To si nejsem zrovna jist,“ nesouhlasil Mason.

Della se vrátila zpět. Notýsek měla připravený v ruce. „Kam se

mám posadit, šéfe?“ zeptala se.

„Toto je slečna Della Streetová, moje sekretářka,“ představil ji

Mason. „Chtěl bych, aby pořizovala zápisky z našeho rozhovoru.

Takže vy jste tedy pan Harrod, že?“

Muž přikývl a rozkašlal se.

„Tvrdil jste, že jste byl bodnut sekáčkem na led?“

„Jo.“

„Kde je teď ten předmět?“

„My ho máme,“ vložila se do toho opět žena.

„Rád bych se na něj podíval.“

„Máme ho uložený na bezpečném místě,“ odvětila.

„A proč se vlastně domníváte, že by mě mohlo zajímat vaše

zranění?“ zeptal se Mason.

Harrod otevřel oči, trochu se pootočil, zastrčil ruce zpět pod

deku a znovu si lehnul. „Myslím, že vás dokonce bude velmi

zajímat.“

„Pročpak?“

„Protože zastupujete Fernu Driscollovou.“

„To ona vás bodla?“

Harrod na chvíli zůstal zticha. Pak znovu zavřel oči a když je

otevřel, tak se zeptal: „Co myslíte?“

„Nepřišel jsem si s vámi hrát žádné hry a nepřišel jsem ani

proto, abyste mě zkoušel,“ odpověděl Mason zostra. „Jsem tu

proto, protože jste tvrdil, že moje klientka vás bodla. Čili, máte-li

něco na srdci, mluvte. Když ne, nemám tu co na práci.“

„Ferna Driscollová, vaše klientka, mě bodla,“ odvětil Harrod.

„Můžete mi říct, jak se to přihodilo?“

„Chtěl jsem s ní mluvit. Vyšetřuji totiž dopravní nehodu, která

se jí víc než týká. Chtěl jsem ji navštívit.“

„A kde?“

„U ní v bytě.“

„Pokračujte, prosím.“

„Dveře byly trochu pootevřené. Zazvonil jsem. Zaslechl jsem,

jak zvonek uvnitř zvoní. Chvíli jsem čekal a pak se znenadání

rozlétly dveře a vaše Ferna Driscollová na mě vyjekla: Tak to jste

vy! a něčím mě udeřila. V první chvíli jsem si toho sekáčku vůbec

nevšiml. Jenom jsem ucítil ostrou bolest na prsou. Ještě nikdy mě

nic tolik nebolelo.“

„Co se dělo dál?“

„Zazvonil jsem podruhé a bouchal do dveří. Věděl jsem, že

podruhé už neotevře. Věřte mi, myslel jsem to s ní dobře, chtěl

jsem totiž stáhnout všechno, co jsem proti ní měl. A bylo toho víc

než dost.“

„Pokračujte,“ vybídl ji Mason.

„Když jsem odcházel dolů po schodech, zjistil jsem, že mám v

prsou zabodnutý nějaký ostrý předmět.“

Harrod se otočil k ženě a prohodil: „Chtělo by to něco k pití.“

Žena odešla do kuchyně a vrátila se s lahví whisky a sklenicí

naplněnou do půlky vodou.

„Tý vody míň,“ upozornil ji Harrod.

Poslušně se vrátila zpátky a přinesla sklenici naplněnou asi do

čtvrtiny.

Podala mu sklenici i láhev, ale Harrod ji zarazil: „Nalej mi to

do pusy.“

Harrod se takto napil a žena mu utřela pobryndaná ústa.

„Je to trochu k smíchu, ale od tý doby, co jsem přišel domů,

jsem nějakej nachlazenej.“

„Byl jste u doktora?“

„Ne.“

„Měl byste ho navštívit.“

„Nechci žádnýho doktora.“

„Proč?“

„Doktoři se moc vyptávaj.“

„Jak hluboko vám ten sekáček ledu zajel?“ chtěl vědět Mason.

„Až po rukojeť,“ odpověděl Harrod.

„Tak to byste rozhodně měl jít k doktorovi.“

„Říkal jsem vám, že nechci vidět žádnýho doktora. Doktoři se

moc vyptávaj a pak všechno vyzváněj policii.“

„Jak vás tak poslouchám, tak si myslím, že by se to policie

nejspíš měla dozvědět.“

„To by nejspíš uškodilo vaší klientce,“ upozornil ho Harrod.

„O mojí klientku se postarám, o to nemusíte mít obavy,“ ujistil

ho Mason.

„Ani pro mě by to nebylo nejlepší,“ podotkl Harrod.

„Proč myslíte?“

„Nejsem zrovna nejpoctivější občan této země,“ vysvětloval

Harrod. „Jsem…, jsem vlastně takový menší oportunista.“

„A nejste náhodou taky vyděrač?“

„To neřekl,“ osopila se na Masona Harrodova žena.

„Chtěl jsem mu pouze poradit,“ odpověděl jí Mason.

„To nemusíte!“ vyštěkla na Masona. „Umí mluvit sám.“

„Ferna Driscollová má nějaké dopisy,“ pokračoval Harrod.

„Nevím, nakolik znáte její osobní historii. Trošku vás, když

dovolíte, do ní zasvětím. Chodila s Forrestem Baylorem z

Lansingu, v Michiganu. Forrester je synem Harrimana Baylora,

velkého boháče.

Ferna Driscollová u něj v podniku pracovala jako sekretářka.

Nabalila Forrestera a pak už to šlo jako po másle. Tomu starýmu

mamlasovi se moc nezamlouvalo, že by se mohl brzy stát

dědečkem.“

„Dej si bacha na jazyk,“ napomenula ho žena.

Harrod se pousmál. „Trochu jsem se o to začal zajímat.

Shodou okolností si vydělávám na chleba jako zaměstnanec

pojišťovny a čas od času přispívám do jednoho časopisu.

Nebyl jsem si jistý, jak se věci přesně mají, dokud jsem

nenavštívil Fernu Driscollovou. To potvrdilo mé předpoklady.

Potíž byla akorát v tom, že celá ta záležitost je až příliš pikantní,

Vydavatel ode mne potřebuje důkazy. Vím, že existují dopisy,

které by mně jako důkazy mohly posloužit. Dokonce se říká, že

Harriman Baylor dal Ferně na cestu velkej balík s tím, aby se už

nevracela a někde stranou a nenápadně mu porodila vnouče.

Tak nějak zní ta pohádka, za kterou mi pěkně zacálujou.

Mám všechno. Jenom ty dopisy mi chybí,“ uzavřel to Harrod,

„Proto jsem taky vyhledal Fernu Driscollovou.“

„To všechno mi říkáte jen tak?“ divil se Mason.

„Ano, to všechno vám teď říkám,“ potvrdil Harrod.

„A tady ta sekretářka to ještě všechno zapisuje,“ vyštěkla opět

žena.

„Jen ať píše,“ uklidnil ji Harrod. „Pan Mason v tom taky brzo

bude hrát, tak ať dobře zná pravidla.“

„Pokračujte,“ vybídl ho Mason.

„Už jsem ji jednou předtím navštívil. Snažil jsem se být velmi

vstřícný a hodný, ale nebylo to k ničemu. Tak jsem to chtěl zkusit

ještě jednou, tentokrát už ne tak vlídným způsobem.“

„Počkejte,“ zastavil ho Mason. „Co se dělo, když jste za ní byl

poprvé?“

„Dveře mi otevřela Katherina Baylorová. Sledoval jsem ji tam.

Baylorova rodina tady pobývá docela často. Starej tu má jisté

obchodní zájmy. Vždy se nechávají ubytovat v hotelu Vista del

Camino. Tak trochu jsem tu někoho z jejich rodiny očekával. Jistě

už mají o ty dopisy taky zájem.

Byla jen otázka času, kdy se někdo z nich objeví. Přijela

Katherina, uložila si zavazadla ve svém oblíbeném hotelu a vlezla

rovnou do taxíku.

Sledoval jsem je svým vozem. Jela přímo za Fernou

Driscollovou do jejího bytu. Chvíli jsem počkal a pak jsem vyšel

nahoru a zazvonil“

„Bylo to poprvé, co jste byl u Ferny Driscollové?“ zeptal se

Mason.

„V podstatě to bylo už podruhé… Předpokládám, že mě

necháte vysvětlit vám to, jak já uznám za vhodné.“

„Dobrá,“ nic nenamítal Mason. „Pokračujte, prosím.“

„Dveře se otevřely a stála v nich Katherina Baylorová.

Podívala se na mě a hned, jak jsem se představil, ostatně jak se

sluší a patří, sprostě se na mě obořila a udeřila mě do tváře.“

„Co bylo potom?“

„Tekla mi krev z nosu. Hned, jak mě praštila, za sebou

zabouchla a zamkla. Nestačil jsem ani nic říct. Mám pocit, že je asi

zvyklá jednat takovýmto způsobem s muži, kteří jsou příliš slušní

na to, aby dokázali udeřit ženu. Buďte si jist, že kdyby za sebou

hned tak rychle nezabouchla, asi bych jí jednu do tý její zatracený

držky vrazil.“

„Mluv slušně, Carle,“ upozornila ho jeho žena.

„Dal bych jí pěstí do tý její zatracený držky!“ zopakoval

Harrod ještě hlasitěji a procítěněji.

„A dál?“ vybídl ho k pokračování Mason.

„Po chvíli jsem se vrátil a znovu zazvonil. Kdyby se ty dveře

otevřely a stála tam ta děvka, tak…“

„Mluv slušně!“ znovu ho napomenula jeho žena. „Pan Mason

je právník.“

„Chtěl jsem říct, že kdyby tam stála ta slečna Baylorová, tak

bych asi udělal něco, na co by nadosmrti nezapomněla. Jenže,

bohužel, ona dveře neotevřela.“

„Ona tam nebyla?“

„Ale byla,“ vysvětloval Harrod. „Bylo tam víc lidí. Slyšel

jsem, jak spolu mluví. Nevím, kdo tam ještě byl.“

„Dobrá. A co se dělo dál?“

„Už jsem to jednou říkal. Zazvonil jsem. Otevřela Ferna

Driscollová a zabodla do mě ten podělanej sekáček! Bez jedinýho

slova!“

„Bez jediného slova?“

„Vlastně řekla něco jako: ‚Zase vy?‘.“

„Bylo vevnitř v bytě rozsvíceno?“

„Jak to myslíte? Vevnitř rozsvíceno?“ nechápal Harrod.

„Když se otevřely dveře,“ vysvětloval Mason, „svítilo se v

předsíni?“

Harrod se na okamžik zamyslel. „To si nepamatuju. Proč to

chcete vědět?“

„Zajímá mě, jak to že jste si nevšiml toho sekáčku v její ruce,“

snažil se mu vysvětlit Mason. „Jinak byste třeba rychleji

zareagoval a nestál byste tam jen tak, když na vás někdo mířil

takovým ostrým předmětem.“

Harrod se opět na chvíli zamyslel a pak řekl: „Asi máte

pravdu, určitě jsem si toho nevšim. To je jasný, vevnitř bylo

zhasnuto, Asi seděly v obýváku, protože když vejdete dovnitř, tak

stojíte v malé předsíni a potom musíte zatočit ostře doleva a teprve

potom jste v obýváku.“

„A vám došlo, že vás bodla sekáčkem na led, až když byly

dveře opět zavřené?“

„Přesně tak.“

„Takže jste neviděl ten sekáček?“

„Ne.“

„Pak jste ani nemohl dostatečně dobře vidět do tváře toho, kdo

vás napadl. Rozhodně si tím nemůžete být jist,“ upozornil ho

Mason. „Dost dobře to také mohla být Katherina Baylorová a ne

Ferna Driscollová, jak se domníváte.“

Harrodův obličej se naplnil vztekem. „Nemáte právo mě tu

vyslýchat a… Sakra, snažím se tu s vámi navázat spolupráci. Mám

pro vás takovou malou nabídku, pane Mason.“

„O co jde?“

„Vaše klientka se mnou může podepsat jistou smlouvu. Tady

vaše sekretářka to může sepsat a já to potom jenom podepíšu.“

„Jakou smlouvu?“

Harrod potřásl hlavou. „Promluvte si nejdřív v klidu s vaší

klientkou a teprve potom mi budete mít co nabídnout. Můj příběh

už jste si poslechl. Musíte ho však znát celý. Nic není tak jasné,

jak se může zdát. Přesvědčte se o tom a pak mě znovu navštivte.“

„To počká, nejdřív pro vás seženeme doktora, abychom věděli

jak vážné to s vámi je,“ stál si na svém Mason.

„Žádnýho doktora nechci ani vidět. Já vím přesně, co chci.“

„Můžu vám sehnat mého vlastního lékaře. Ten vám alespoň

poskytne tu nejdůležitější pomoc. Můžete mu důvěřovat.“

„Řekl jsem vám, že žádnýho doktora nepotřebuju. Bude se mě

vyptávat a pak zajde na policii. To znám.“

Mason ho zastavil: „Je to výborný lékař. Zeptá se vás pouze na

to, co vás bolí, změří vám tlak a zjistí váš zdravotní stav. Bude se

vás dotazovat nanejvýš na to, jak k tomu došlo. A není přece

takový problém, zvláště pro vás, něco si vymyslet. Třeba, že jste

šel spát, zakopl jste a spadnul zrovna na sekáček. Nebo zcela

prostě můžete odmítnout mu to jakkoli vysvětlovat. S tím, že vše

ozřejmíte až svému vlastnímu lékaři.“

„V tom přece není žádný rozdíl, jestli přijde váš lékař, nebo

nějaký jiný.“

„Když přijde můj, rozhodně nenastanou žádné pozdější

komplikace,“ ujišťoval ho Mason. „Pouze zjistí, jak je vaše

poranění vážné a jaké jsou následky.“

„Nebudu mu muset vysvětlovat, jak se to stalo?“ chtěl vědět

Harrod.

„Ne, nebudete.“

„Nic mě to nebude stát?“

„Bude to zadarmo,“ potvrdil Mason.

Chvíli nikdo nic neříkal.

Mason pokračoval: „Má to jisté nevýhody. Doktor vám nedá

zprávu o vašem stavu. Řekne to mně. Ale když se mu bude zdát, že

byste potřeboval být pod lékařským dohledem, oznámí mi to.

Protože to bude můj doktor a ne váš, nebudete muset

odpovídat na otázky, na které se vám odpovídat nechce. Když od

vás nedostane žádnou odpověď, bude mít nejspíš pocit, že jste se

stal obětí nějakého loupežného přepadení a těžko pak bude něco

hlásit na policii.“

Harrod se ušklíbl. „Můžu mu třeba nakukat, že jsem v ruce

držel sekáček na led zrovna, když moje žena otevírala skříň na

nádobí, vrazila mi do ruky a bylo to.“

„Nenech se nachytat,“ varovala ho žena. „To je přesně to, co

potřebuje, učiníš protikladnou výpověď doktorovi a…“

Harrodovi vlétl vztek do obličeje. „Buď zticha!“ okřikl ji.

„Nestrkej do toho ten svůj čumák.“

„Dej si bacha na jazyk!“ opáčila.

Harrod se začal smát. „Řekl jsem ti, ať si dáš bacha na ten svůj

čumák, kočičko.“

Potom se otočil k Masonovi a unaveně dodal: „Takhle to

dopadá, když se hloupoučké zvířátko snaží být duchaplné.“

Jeho žena se zhluboka nadechla, jako by chtěla něco říct, ale

pak si to nejspíš rozmyslela.

„Za jak dlouho tu může být ten doktor?“

„Měl by tu být tak do hodiny.“

„Jak se jmenuje?“

„Jmenuje se Arlington.“

„Už vás někdy léčil?“

„Ano.“

Harrod se otočil ke své ženě: „Podej mi ještě jednu deku,

Nellie. Je mi nějaká zima.“ Pak se podíval na Masona a řekl:

„Mám pro vás něco, o čem můžete mezitím přemýšlet. Vaše

klientka by těžce nesla každý pokus o policejní vyšetřování.

Nenechte se oblafnout. Ona není žádná Ferna Driscolová. Jmenuje

se Mildred Creastová. Nejen, že Ferně vzala kabelku a peníze, ale

propůjčila si i její totožnost.

Nechte si to trošku projít hlavou a pak si o tom ještě

popovídáme a uděláme takový malý obchod.

Teď můžete sehnat toho doktora, když vám to udělá dobře.“

7. KAPITOLA

Mason a Della Streetová zavolali doktoru Arlingtonovi, potom

si stopli taxíka a odjeli zpátky k místu, kde měl Mason

zaparkovaný vlastní vůz, kterým se vrátili opět k domu, kde bydlel

Harrod.

Asi pět minut tam čekali, když se objevil doktor Arlington.

Zaparkoval hned vedle Masonova vozu a vystoupil. Napřáhl ruku

na pozdrav a zeptal se: „Co se děje, Perry?“

Mason mu odpověděl: „Jde o odškodnění. Tedy chci říct, že

teprve půjde o odškodnění. Dotyčný se jmenuje Harrod. Bydlí v

bytě číslo 218. Řekl jsem mu, že pozvu vlastního lékaře. Zazvoň

tam a trochu se na něj mrkni. Musí pochopit, že jseš tu jako můj

lékař a že děláš pouze nezávislé vyšetření. Vysvětli mu, že nejsi

jeho osobní lékař a že za něj nepřebíráš žádnou zodpovědnost.

Jestli ti bude popisovat, jak došlo ke zranění, chci abys byl později

schopen o tom svědčit.“

„Dobře,“ souhlasil doktor Arlington. „Co mu je?“

„Měl něco zabodnuté v prsou.“

„Nůž?“

„Ne, nůž to nebyl,“ odpověděl Mason. „Myslím, že to bylo

něco menšího a špičatého.“

„Nebyl to hřebík?“ zeptal se Arlington.

„Pravděpodobně něco podobné velikosti jako sekáček na led.“

„Ach tak.“

„Nejspíš se ti nebude svěřovat s tím, jak se mu to stalo,“

upozorňoval ho Mason, „nanejvýš ti řekne, že stál v kuchyni, když

jeho žena prudce otevřela skříň a on měl zrovna v ruce sekáček na

led a vrazil si ho tak do sebe.“

„A došlo k tomu tak?“

„Třeba ti sám řekne, jak se to přihodilo.“

„Stalo se to tak?“

„Jak to mám vědět?“ odvětil Mason. „Jdi zkrátka nahoru a

zjisti, jak to s ním vypadá. Má zimnici.“

„To je práce…“

„Já vím.“

„Tak já jdu na to,“ řekl Arlington. „Třeba to je skutečně

vážné.“

„Uvidíš,“ řekl Mason. „A díky.“

8. KAPITOLA

Arlington si vzal svou doktorskou brašnu a zmizel v domě.

„Brzy uvidíme, jak na tom vlastně jsme,“ promluvil Mason k

Delle Streetové. „Šoupla jste jim tam ten sekáček?“

„Nakonec se mi to podařilo. Strčila jsem ho do šuplíku s

kuchyňským náčiním.“

„To jste stihla docela rychle,“ pochválil ji Mason.

„Poskytl jste mi skvělou příležitost tím, že jste se vyptával na

tu svatbu. Myslel jste to tak, ne?“

„Jo, byl to dobrý způsob, jak upoutat jejich pozornost.“

„Neměli jsme to tam dávat, šéfe. Ona určitě přesně ví, co má a

co nemá doma. Hned, jak to objeví, zjistí, že to tam nemá co dělat.

A když si to pozorně prohlédne, najde tam cenovku a hned jí bude

všechno jasné.“

„Taky se ovšem může domnívat, že právě ten sekáček s

cenovkou je ten, kterým byl bodnut její muž.“

Della Streetová se na okamžik zamyslela a vzápětí se usmála.

„Myslím, že mi začíná svítat,“ oznámila.

Mason si zapálil cigaretu. „Uvidíme, co řeknou Arlingtonovi.“

„Já nemohu být svědek, ani nechci. Necháme je, ať si povídají

s Arlingtonem. Každý soud bude Arlingtonovu výpověď brát jako

seriózní.“

„Taky si myslím, že to bude věrohodný svědek,“ souhlasila

Della.

Della stála u dveří Masonova automobilu a dívala se směrem

dopředu, když najednou překotně upozornila Masona: „Aj, aj,

šéfe! Budou problémy!“

„Co se děje?“

„Blíží se sem nějaké auto s houkačkou na střeše.“

„Jede k nám?“

„Zdá se, že ano.“

„Nastupte si,“ v rychlosti ji pobídl Mason. „Pojedeme pryč,

nemůžeme si dovolit…“

„Nestihneme to,“ přerušila ho. „Určitě si nás už všimli.

Musíme si něco vymyslet.“

„Nastupte,“ znovu ji vyzval Mason a sám přitom nasedal do

auta na straně spolujezdce. „Třeba si nás nevšimnou.“

Della Streetová se ladným a rychlým pohybem ocitla uvnitř za

volantem a začala stahovat okénko.

„Hrajte to tak, jako že je nevidíte,“ radil Mason, „a jako spolu

mluvme. Tím na sebe snad neupozorníme. To…“

Přestal mluvit v okamžiku, kdy vnitřek auta zaplnilo červené

světlo policejního reflektoru.

„Otočte se a tvařte se, že jste překvapená,“ doporučoval

Mason. „Jinak si budou myslet, že jsme si jich už všimli.“

Mason se hbitě otočil a pak se podíval na Dellu a řekl:

„Podívejte, támhle,“ a okázale zdvihl ruku směrem k policejnímu

autu.

„Tak co teď?“ zeptal se.

„Nevím,“ odpověděla. „Máme je zkrátka na krku.“

Z pravé strany přicházel k autu komisař Holcomb z oddělení

vražd a z levé druhý policista.

„Aj, aj, aj,“ pronesl Holcomb. „Copak tu děláme?“

„A co tu děláte vy?“ vrátil mu otázku Mason. „My právě

nasedáme do auta a odjíždíme.“

„Opravdu?“ divil se Holcomb. „No vidíte a mně to tak zrovna

nepřipadalo. Spíš se mi zdálo, jako byste tu na někoho čekali. To

víte, Masone, nemáte mít tak atraktivní sekretářku. Když má

někdo postavu jak Miss America…“

„Miss světa…“

„No dobrá, dobrá,“ blahosklonně pokynul hlavou komisař

Holcomb. „Takže takhle, když máte svůdnou sekretářku s postavou

nejkrásnější ženy na světě, nemůžete se pak divit, že si jí

všimneme, jak nasedá do auta. A teď bych od vás chtěl slyšet, na

koho jste tu čekali.“

Della Streetová, která se v tu chvíli dívala směrem ke dveřím

domu, kam před chvílí zmizel Arlington, nenápadně šťouchla do

Masona.

Arlington totiž zrovna vycházel ze dveří a spěchal k Masonovu

autu, potom si všimnul policistů a hbitě změnil směr ke svému

vozu.

Holcomb ho při tom sledoval a dobře se bavil.

„Ale doktore,“ zavolal na něj.

Arlington se zastavil a otočil hlavu přes rameno: „Ano?“

„Jste přece doktor, že?“ zeptal se a upřeně pozoroval tašku,

kterou Arlington držel v ruce.

„Ano, jsem.“

„Můžu se vás, pane doktore zeptat, kde jste nyní byl?“

„V domě, který stojí před vámi,“ odvětil Arlington.

„Výborně!“ zajásal Holcomb. „V životě by mě nenapadlo, že

jste v tom domě byl, když jsem vás z něj viděl vycházet. Nemohl

byste to, pane doktore, trošičku upřesnit a sdělit nám, který byt jste

navštívil?“

„Mám dojem, že se vás to netýká,“ vzdoroval Arlington.

„Omyl, pane doktore, já mám zase dojem, že se mě to týká,“

trval na svém komisař. „Jestli jste totiž byl v bytě číslo 218, tak o

tento prostor se policie velmi zajímá. A jestli jste tam byl dokonce

poslán panem Perry Masonem, pak je celá situace ještě

zajímavější, než se zdá. Řekl bych, že je přímo pikantní.

Skutečnost, že pan Mason tu na vás očividně čekal, zavádí k

tomu, že věděl, že jste uvnitř. Když toto věděl, je víc než

pravděpodobné, že on sám je zodpovědný za vaši návštěvu tam

nahoře. Další skutečnost je ta, že jste nekompromisně kráčel

směrem k vozu pana Masona až do chvíle, než jste si povšimnul

našeho automobilu, a v tu chvíli jste se jakoby nenápadně

nasměroval k autu, které stojí vedle a nejspíš bude i vaše. Chtěl

jste asi panu Masonovi podat hlášení. Co jste tedy zjistil, pane

doktore?“

Arlington se nenechal zaskočit. S úsměvem na rtech

odpověděl: „Vyšetřoval jsem zdravotní stav člověka, který byl

vážně zraněn. Domníval jsem se, že to nebude nijak zvláštní

případ, dokonce trochu přisimulovaný.“

Změřil si pohledem komisaře a zvýšeným hlasem pronesl:

„Když jsem vešel do místnosti, byl ten muž mrtev. Žena, která tam

s ním byla a která je, předpokládám, jeho žena, mi popsala jeho

zranění způsobené sekáčkem na led, vbodnutým do jeho hrudi. V

rychlosti jsem místo zranění ohledal a objevil jsem ránu

způsobenou bodnutím. Nic víc jsem nedělal, protože tam moje

práce a povinnost končí.“

„Zavolal jste na policii?“ zeptal se Holcomb.

„Policie byla přivolána už předtím, než jsem přijel,“ odvětil

Arlington. Významně pohlédl na Masona a dodal: „Samozřejmě

bych to udělal, kdyby tak přede mnou neučinila ona mladá žena.“

„To je velmi zajímavé,“ řekl komisař. „Teď by nám snad mohl

někdo prozradit, jak došlo k tomu, že se pan Mason o toho

zraněného začal zajímat.“

Mason řekl: „Počkejte, doktore. Zůstal někdo v tom bytě, když

jste odešel?“

„Jenom ta žena.“

„Vy víte, jestli je to jeho žena?“

„Nevím. A jak bych to mohl vědět? Oddací list mi

neukazovala.“

„Jinými slovy tam zůstala sama s mrtvým tělem a všemi

potenciálními důkazy.“

„Přesně tak,“ potvrdil Arlington.

Holcomb si povzdychl. „Dobrá Masone, teď jste vyhrál. Rád

bych vám položil několik důležitých otázek, ale první mojí

povinností je jít nahoru a zajistit místo vraždy.“

„Jaké vraždy?“ podotknul Mason. „Co když to byla nešťastná

náhoda?“

Komisař se zasmál. „Masone, do telefonu nám bylo oznámeno,

že nějaká žena dotyčného bodla sekáčkem na led. Nicméně,

uvidíme, třeba se dozvíme ještě něco bližšího. Rozhodně

neodcházejte.“

„Pročpak?“

„Potřeboval bych s vámi ještě mluvit.“

„Můžete si se mnou promluvit v mojí kanceláři.“

„Nechci ztrácet čas,“ odpověděl mu na to Holcomb. „Nebojte,

nebudu vás zdržovat víc než je nutné, ale vy i pan doktor tu musíte

ještě chvíli posečkat. Ještě mi dovolte, abych se zeptal, byl jste už

nahoře v tom bytě, pane Masone?“

„Ano, byl.“

„To jsem předpokládal.“

„Mám jít s vámi, komisaři?“ zeptal druhý policista.

„Ano, půjdete se mnou,“ rozkázal Holcomb. „Další auto tu

bude každou chvilku.“

Ještě se otočil k Masonovi. „Jsem ve službě a dávám vám

příkaz neopouštět toto místo, dokud nebudu mít příležitost s vámi

mluvit.“

Mason odpověděl: „Dobrá. Nezbývá mi, než uposlechnout. Je

to od vás rozumné. Ovšem buďte od té dobroty a buďte rozumný i

v tom ohledu, že se tu objevíte do čtvrt hodiny. Myslím, že je to

dostatečně dlouhá doba. Jestli tedy chcete mluvit se mnou nebo

dokonce s doktorem Arlingtonem, buďte zpět do patnácti minut.“

„Mám nahoře důležitou práci.“

„Vyveďte tu ženu ven, prohledejte v rychlosti byt a zajistěte

ho, tak aby se s ničím nehýbalo a nikdo se ničeno nedotýkal. To

všechno můžete stihnout za dvě minuty. Potom máte dalších deset

minut na zevrubnější prohlídku a hned potom můžete sejít sem

dolů za námi. Jinak za patnáct minut půjdu svou cestou a doktor

Arlington rovněž.“

Komisař na chvíli zaváhal, ale pak se otočil k druhému

policistovi a řekl: „Tak rychle, jdeme na to.“

Když odešli, doktor Arlington řekl tlumeným hlasem

Masonovi: „Nevěděl jsem, co mám dělat, Perry. Ten chlap už byl

mrtvej, když jsem vešel. Musel zemřít tak před deseti minutami.“

„A co ta ženská? Byla hysterická?“

„Nešťastná…, ale nemyslím si, že by on byl zrovna

nenahraditelnou složkou jejího života.“

„Neříkala ti něco, co bych měl vědět?“ zeptal se Mason.

„Jenom to, že volala na policii. Že prý jim oznámila, že Carl

Harrod byl zavražděn.“

„Zavražděn?“

„Tak to řekla. Byl jsem naprosto zmatenej, Perry. Nevěděl

jsem ani pořádně, co mám dělat. Jestli mám běžet ihned zpátky

dolů a oznámit ti, že ten muž je mrtev a ta žena už přivolala

policii, nebo jestli mám prozkoumat tělo a podívat se na vražednou

ránu.

Přišlo mi, že bys asi rád něco věděl o té ráně, a tak jsem

poodkryl ty deky a podíval se na to. Byla to malá bodná rána.

Můžu ti říct, že bych vůbec nepochyboval o tom, že byla

provedena sekáčkem na led. Rozhodně také mohla způsobit smrt.“

„Byla jenom jedna?“

„Jenom jedna. Samozřejmě jsem neprohlížel celé tělo, ale

dotyčný byl vysvlečen do půl těla. Takže jsem si téměř jist, že byla

pouze jedna. Byla přesně na prsou.“

„Tak dobrá,“ unaveně přitakal Mason. „Zdá se, že teď budeme

v pěkný šlamastice. Dello, myslím, že byste měla jít telefonovat

naší klientce… Pozdě, nikam nechoďte!“ rychle se opravil Mason,

„právě sem jde policajt, aby nás hlídal, než se vrátí Holcomb a

vyzpovídá nás.“

Policista, který původně odešel s Holcombem dovnitř, se právě

vrátil a začal je strážit.

Zpoza rohu se vyřítilo další policejní auto. Řidič nenašel místo

k zaparkování, a tak zastavil hned vedle prvního policejního vozu,

které o překot blikalo oslňujícím červeným světlem.

Všichni se hned vyřítili z auta. První vystoupil fotograf

prohýbající se pod tíhou těžké brašny na fotoaparáty se stativem a

světlem v ruce. Za ním hned běžel policista s náčiním na odebírání

otisků prstů.

Ten, který je hlídal, s nimi prohodil jen pár letmých slov.

Z auta, které právě přijelo, vystoupili ještě dva další policisté.

Ten, který je měl hlídat, přistoupil k Masonovi a řekl:

„Komisař Holcomb vzkazuje, že vás ani v nejmenším nehodlá

zdržovat, nicméně s vámi nutně potřebuje mluvit a tudíž se

nesmíte vzdálit.“

„Já jsem lékař,“ ohradil se doktor Arlington. „Nemohu

zanedbávat péči o své pacienty. Musím být alespoň někde, kde

jsou v dosahu telefony a…“

„Vím, vím,“ zastavil ho policista. „Nebude to zas tak dlouho

trvat.“

„Čtvrt hodiny je rozumná doba,“ vložil se do toho Mason.

„Jestli vás ale, doktore, nevyslechnou do patnácti minut, můžete

zcela legálně odejít.“

„Počkat, počkat,“ namítl policista. „To je nesmysl. Žádný

zákon nehovoří o nějakých patnácti minutách.“

„Zákon však vyžaduje, aby policejní příkazy nebyly

nesmyslné,“ ohradil se Mason. „V tomto případě považuji patnáct

minut za zcela dostatečné. Je to vaše zodpovědnost.“

„Spíše nás bude ještě zajímat vaše zodpovědnost,“ odpověděl

zostra policista.

„Moje práce bohužel předpokládá hodně zodpovědnosti. Jsem

na to tak trochu zvyklý.“

Policista už začínal být bezradný. Dychtivě vyhlížel ve dveřích

komisaře. „Komisař mi přikázal držet vás tu, dokud nepřijde.“

„Já vám říkám, že odejdu hned, jak vyprší smluvený limit.“

„Odejdete, až vám to komisař dovolí.“

„Odejdu, až uplyne patnáct minut od chvíle, kdy nás nechal

čekat,“ trval na svém Mason.

Policista se rozmýšlel, jak má odpovědět, když tu se ve

dveřích objevil Holcomb a rychle směroval rovnou k nim.

„Takže vy a Della Streetová jste s dotyčným mluvili a Della to

všechno zapisovala těsnopisem, že?“

„Jo, přesně tak,“ potvrdil Mason.

„Vaše klientka ho bodla.“

„To není pravda,“ nesouhlasil Mason.

„Jak to k sakru můžete tvrdit?“ divil se Holcomb.

„Protože moji klienti nebodají do lidí.“

„Situace zkrátka vypadá tak, že smrtelné bodnutí bylo

provedeno ženou v bytě Ferny Driscollové. Je jistá Katherina

Baylorová vaší klientkou, pane Masone?“

„Nikdy jsem nikoho takového neviděl.“

„A Ferna Driscollová?“

„Ferna Driscollová je mojí klientkou.“

„V pořádku. Pojedu si s ní promluvit. A chci s ní mluvit dříve,

než budete mít šanci jí zatelefonovat.“

Komisař Holcomb se podíval na hodinky. „Deset minut je tu

hlídejte,“ řekl policistovi „a pak je můžete nechat jít. Nicméně,

budu s vámi ještě chtít mluvit, Masone. Budu od vás chtít

prohlášení o tom, jak se onen Harrod vyjádřil k situaci, při které

došlo k bodnutí.“

„V nejbližších deseti minutách nenechte nikoho telefonovat,“

upozornil ještě Holcomb. „Chci se tam dostat ještě dřív, než jí

Mason zavolá a poradí jí, aby nevypovídala. Zdá se mi, že to bude

celkem jednoduché.“

„Mám obavu komisaři, že jste ještě nepochopil, jak pracuji,“

podotknul Mason.

„Omyl, já vím přesně, jak vy pracujete, Masone,“ ujišťoval ho

Holcomb.

„Drž je tady, Rayi. Přesně za deset minut je můžeš pustit.“

Komisař rychle odběhl.

Mason se podíval na hodinky, natáhl je, zívnul a zapálil si

cigaretu. Zvrátil hlavu na opěradlo a zavřel oči.

Doktor Arlington si z Masona vzal příklad a začal odemykat

svůj vůz.

„Máte zde zůstat ještě deset minut,“ varoval je policista.

„Nyní už jen devět, prosím,“ opravil ho Arlington. Nasedl do

auta a prásknul dveřmi.

Della Streetová pozorovala svoje hodinky a odečítala minuty.

„Už to bude, šéfe,“ prohodila. „Devět a půl minuty, přesně.“

Mason kývl hlavou a Della nastartovala.

„Zastavte to,“ poručil policista. „Ještě půl minuty.“

„My jenom zahříváme motor,“ vysvětlil mu Mason.

Policista se znovu zatvářil bezradně. „Můžu mu zavolat

vysílačkou a oznámit mu, že odjíždíte dřív než ve stanovený

limit.“

„To můžete,“ souhlasil Mason. „Ale teď je to přesně deset

minut.“

Policista již nic neodpověděl.

„Jedeme, Dello,“ řekl Mason.

Della zařadila a rozjeli se.

Arlington vyrazil hned za nimi.

„Kam teď?“ zeptala se Della.

„Do Drakeovy detektivní kanceláře,“ odpověděl Mason.

„Nejdřív ale ukažte Arlingtonovi, ať k nám popojede.“

Della jela ještě o ulici dál a pak přibrzdila u chodníku. Rukou

ukázala Arlingtonovi, ať je předjede.

Když jel Arlington pomalu kolem nich, Mason na něj zavolal:

„Jeďte domů, doktore, a neodpovídejte na žádné otázky.“

Arlington přikývl a odjel.

Della Streetová řekla: „Myslím, že Paul Drake je dneska večer

ve své kanceláři. Říkal mi totiž, že dnes bude pracovat až do noci.“

„To je dobře,“ odpověděl Mason. „Promluvíme si s Paulem.

Zatočte tady doprava a potom hned znovu. Předpokládám, že je

nás odtamtud stále vidět. A je dost možné, že Holcomb jim

rozkáže, aby se na nás pověsili.“

9. KAPITOLA

Telefonistka Drakeovy detektivní kanceláře, která právě měla

noční službu, pohlédla ke dveřím, ve kterých se vynořil Perry

Mason s Dellou Streetovou.

Pozdravila je a usmála se.

„Má tam Paul někoho?“ zeptal se Mason.

„Ne, pane Masone, je tam sám.“

„Brnkněte mu, že se za ním řítíme,“ poprosil ji Mason.

Mason otevřel dveře do dlouhé chodby. Kanceláře Paula

Drakea byla až na konci.

„Nazdar Perry, ahoj Dello,“ uvítal je Drake, když vešli. „Co

vás ke mně přivádí v tuto pozdní hodinu? Aj, aj, zdá se mi, že to

vlastně ani nechci moc vědět.“

Mason přitáhl jednu židli pro Dellu a sám se posadil hned

vedle Drakeova stolu. „Paule, jsme teď až po uši v jednom

případu, kterému zrovna moc nerozumím. Potřebuji od tebe hodně

práce a potřebuji ji rychle.“

Drake vzal do ruky tužku a připravil si papír na poznámky.

Vysoká, dlouhonohá postava s ostře řezaným obličejem hráče

pokru s jakoby neohrabanými pohyby teď rozhodně neplýtvala

energii.

„Tak říkej.“

„Žena, která si nyní říká Ferna Driscollová. Potřebuju o ní

všechno. Prý pracovala v Lansingu, stát Michigan a zničeho - nic

se sebrala a odjela. Nyní dotyčná, která si tak nechává říkat,

pracuje zde v budově u obchodně distribuční firmy.“

„To je u nás na patře, ne?“

„Jo.“

„Znám docela dobře jejich šéfa,“ utrousil Drake. „Můžu se na

ni pozeptat.“

„Jenže ona tady pracuje teprve deset dnů, nebo dva týdny.

Musím o ní vědět všechno.“

„Dobrá. Ještě něco?“

„Harriman Baylor z Lansingu. Velký podnikatel a pracháč. Má

dceru. Ta se jmenuje Katherine Baylorová. Má i syna. Ten se

jmenuje Forrester. Potřebuju všechno o té rodině. Ferna

Driscollová dříve pracovala jako sekretářka u Baylorovy firmy v

Lansingu.“

„To je všechno?“

„Carl Harrod. Ulice Dixiecrat, byt číslo 218. Potřebuji všechno

o jeho minulosti.“

„Přítomnost tě nezajímá?“ divil se Drake. „Už žádnou nemá,“

vysvětlil Mason. Drake se na něj zadíval. „Co tím myslíš?“

„Všechno už má za sebou,“ odpověděl Mason. „Od kdy?“

„Asi před hodinou to zamáznul.“

„Tohle všechno, Perry, bude stát hodně času a bude k tomu

potřeba hodně lidí,“ upozornil ho Drake.

„Vím, že k tomu bude třeba hodně lidí, možná to bude stát i

hodně peněz, ale nesmí to stát hodně času.“

„Proč?“

„Protože žádný nemáme.“

„Ví policie o Harrodovi?“

„Jo, ví.“

„A o tvém zájmu o něj.“

„Bohužel taky,“ potvrdil Mason. „Chytili nás totiž před

domem, zrovna když jsme čekali na doktora Arlingtona, aby nám

oznámil, jak to s ním vypadá.“

„Co vám měl oznámit?“

„Původ a povahu zranění. Byl proboden sekáčkem na led.

Žena, která s ním pravděpodobně žila, zavolala policii a ohlásila to

jako vraždu. Můj starý známý komisař Holcomb mě nachytal

zrovna v pravou chvíli.“

„A co se dělo dál?“ chtěl vědět Drake.

„To ještě nevím,“ přiznal se Mason. „Teď potřebuji všechny

dostupné informace dřív, než bude pozdě. Pak už se z toho

nevyhrabeme.“

„Domnívám se správně, že mezi osobami, které jsi mi tu

vyjmenoval, je jistá souvislost?“ ujišťoval se Drake.

„Pravděpodobně ano,“ odpověděl Mason.

„Dobrá, dobrá. Kam teď jdeš?“

„Do své kanceláře. Ty, prosím tě, na tom začni pracovat hned,

jak to půjde. Každá minuta je teď drahá. Jsme sice o krok napřed

před policií, ale nejlepší by bylo, kdybychom je předběhli, co

možná nejvíc.

Členové Baylorovy rodiny vždy pobývají v hotelu Vista del

Camino. Samozřejmě si zakládají na tom, aby měli dobrou pověst.

Tak trochu o ni díky Harrodovi mohli přijít.

Katherina Baylorová je tady ve městě. Je do toho taky

namočená. Ovšem žena, která si teď říká Ferna Driscollová,

přiznává, že to byla právě ona, kdo bodnul Harroda.“

„A ty se domníváš, že ona ve skutečnosti není Ferna

Driscollová?“

„Vím to. Je to Mildred Creastová z Oceanside. Můžeš začít.

Opravdu nemáme moc času.“

„Jasný,“ odpověděl mu Drake. „Můžeš jít k sobě a já zatím

začnu všechno obtelefonovávat. Během deseti minut zapojím do

akce deset chlapů a ti, budou-li muset, si k sobě vezmou ještě

další.“

Mason souhlasně přikývl a společně s Dellou odešli do své

kanceláře.

Mason odemkl a rozsvítil.

„Takže?“ tázavě prohodila Della, když Mason odhodil svůj

klobouk na věšák.

„Musíme aspoň chvíli počkat,“ odpověděl Mason. „Jestliže

naše klientka mluví pravdu, tak je absolutně v právu, protože

zasáhla v sebeobraně.“

„A když ne?“

„Potom to všechno bude ještě pěkně zapeklité,“ připustil

Mason.

„Zdá se, že lhát jí nedělá příliš velké problémy.“

„Přesně tak. Všechny ty lži se proti ní mohou otočit.

V roli Mildred Creastové, může být obviněna z vraždy Ferny

Driscollové. Celé toto vylhané pozadí ji může předurčit do záhuby

i co se týče oplétaček s Harrodem.“

Asi dvacet minut ještě čekali a pak zazvonil telefon.

„Já to vezmu, Dello,“ řekl Mason. „To bude Paul Drake.“

Mason zvedl sluchátko a řekl: „Ano, Paule.“

Z telefonu se ozval hlas Paula Drakea: „Kup si jakékoliv

zítřejší noviny. Najdeš v nich fotku Harrimana Baylora, slavného

černokněžníka v podnikání, jak právě vystupuje z letadla. Přiletěl

dnes odpoledne. Novináři na něj čekali na letišti.“

„Mrknu se na to,“ řekl Mason. „Říkáš, že je tam fotografie?“

„A moc pěkná. Pan Baylor tu není pracovně. Pan Baylor přijel

na jakousi malou dovolenou a kvůli svému zdraví. Má totiž jisté

potíže.“

„Ach tak. No, ty noviny tu teď zrovna nemáme. Můžeš mi

aspoň říct, jak ten Baylor vypadá?“

„Vlivný chlápek,“ začal Drake. „Má spoustu miliónů dolarů a

přesně tak taky vypadá. Vyfotili ho, jak drží v ruce malý kufřík, po

boku má dvě překrásné hostesky a pravou rukou kyne lidu. Pod

fotografií je kratičká zmínka, že jde o věhlasného podnikatele,

který věří, že Západní pobřeží mu skýtá neuvěřitelné možnosti k

podnikání.“

„Optimista, že?“

„Radikální optimista.“

„Můžu mu zavolat do hotelu Vista del Camino?“ zeptal se

Mason.

„Ani náhodou,“ varoval ho Drake. „K tomu, aby ses k němu

dovolal, potřebuješ snad potvrzení od parlamentu a razítko od

ministra. Ale je tam a zdá se, že je ubytován ve svém

prezidentském apartmá.“

„Co dál o něm víš?“

„Velký továrník. Velký finančník. Velký investor. A tak dále, V

knize Kdo je kdo se o něm dočteš víc.“

„Máš něco o Katherině Baylorové?“ chtěl ještě vědět Mason.

„Po vysoké škole. Žije ve Stanfordu. Hodné dítě. Nevytahuje

se s tím, jakého je původu. Hluboký smysl pro spravedlnost,

Chtěla by změnit zákony. Hodná holka.“

„Zapletla se s někým?“

„Zdá se, že ne. Nic vážného. Je velmi oblíbená. Těžko se dá

posoudit, jestli má na někoho spadeno. Něco s někým měla někde

na Východě. Asi se bála, že se to provalí. Proto taky teď žije ve

Stanfordu.

Už se v tom začínám trochu zamotávat, Perry. Za okamžik

toho pro tebe budu mít snad víc. Myslel jsem, že teď ti jde hlavně

o Baylora.“

„To je v pořádku,“ ujistil ho Mason. „Buď tak hodný a

pokračuj dál. Buď s námi ve spojení. Myslím, že si teď zajedu

podívat do hotelu Vista del Camino a zkusím si s ním popovídat.“

„To je bez šance,“ upozornil ho Drake. „Naposledy s ním v

letadle mluvili novináři a pro zbytek dne všechno odvolal. Žádný

telefony, žádný rozhovory. Nic.“

„Žádné výjimky?“ vyzvídal Mason.

„To nevím. Mám tam nasazenýho jednoho muže. Možná to

bude moct zjistit.“

Mason zavěsil právě když Della Streetová nesla na stůl kafe.

„Poslouchala jste to?“ zeptal se jí Mason.

Přikývla.

„Udělala jste si poznámky?“

Opět přikývla.

Za pět minut se opět ozval Drake.

„Podívej, Perry,“ začal Drake. „V tomhle mě nesmíš potopit.

Tuhle informaci mám od svýho dobrýho kamaráda. Stálo by ho to

práci, kdyby se někdo dozvěděl, že to mám od něj.“

„Jasný, pokračuj,“ vybídl ho Mason.

„Baylor odmítá jakékoliv telefonáty. Všechno. Jeho pokoj je

absolutně izolovaný. Dokonce před dveřmi stojí jeho ochranka.

Ovšem, v případě, že by telefonoval jistý pan Howley, přikázal,

aby ho okamžitě přepojili k němu na pokoj. A je jedno v kolik to

bude hodin.“

„Howley?“ zeptal se Mason.

„Jo, Howley.“

„Kdo je to Howley? Ty to víš?“

„Nemůžu o něm sehnat jedinou informaci. Vím jenom to, že

Baylor se obrnil proti všemu, jenom proti Howleymu ne a čeká na

jeho telefonát. Okamžitě ho přepojí k němu na apartmá.“

„Nebydlí ten Howley taky ve Vista del Camino?“ ověřoval si

Mason.

„To ještě nemohu vědět. Pokyny jsou v oběhu teprve od

chvíle, co jsme se o něm dozvěděli. A to je asi deset minut.

Domnívám se spíš, že odněkud přiletí letadlem nebo něco

takového. Baylor na něj netrpělivě čeká.“

„Ale nevíš to přece jistě. Jenom tak hádáš.“

„Jaký hádám? To je dedukce,“ ohradil se Drake.

„Všechno, co jsi mi tu vykládal, je dedukce?“

„Jo.“

„Proč myslíš, že Baylor učinil tolik opatření?“ zeptal se ho

Mason. „To svědčí o tom, že očekává něco neobvyklého. Že se

stane terčem pozornosti.“

„On už dávno je terčem pozornosti,“ podotknul Drake. „Je to

přece velký zvíře.“

„Ale za normálních okolností tato opatření nepoužívá, ne?“

„Obyčejně taky nebývá nemocný. Třeba pracuje na nějakém

velkém kšeftu. Co já vím? Jediný, co můžu, je sbírat fakta a

předkládat je na tobě. Ty už si je přeber, jak je ti libo.“

„Máš ještě nějaké dedukce?“

„Ne!“

Mason se začal smát. „Nebuď tak citlivý, Paule. A šlápni do

toho.“

Mason zavěsil sluchátko a zamyšleně se zadíval na Dellu

Streetovou. „Zkuste, Dello, zavolat naší klientce. Třeba si ji policie

neodvezla s sebou. V tom případě jí položili nějaké otázky a my se

jí teď můžeme zeptat, jak to dopadlo.“

Della vytočila číslo, ale nikdo to nezvedal. Zkusila ještě

zavolat domovníkovi a zeptala se ho, jestli něco neví o Ferně

Driscollové. „Malý moment prosím,“ otočila se k Masonovi.

„Domovník tvrdí, že slečna Driscollová odešla s nějakými dvěma

muži a poprosila ho, aby za ni vybíral poštu.“

„Jasný,“ odpověděl jí Mason. „Položte to.“

Della Streetová se rozloučila: „Děkuji vám mnohokrát. Možná

se později ještě ozvu,“ a zavěsila.

Mason se na ni podíval a řekl: „Vy zůstaňte tady a sbírejte

všechny informace. Zajedu si do toho hotelu.“

„Dejte pozor,“ upozornila ho Della.

Mason přikývl.

Mason jel rovnou do hotelu Vista del Camino.

Hned ve vstupní hale zašel k telefonnímu automatu a zvedl

sluchátko. „Spojte mě, prosím, s panem Baylorem.“

„Promiňte, ale pan Baylor nechce s nikým mluvit.“

„Se mnou ale bude chtít mluvit,“ pokračoval Mason. „Čeká

můj telefonát.“

„Omlouvám se, ale v žádném případě to nepůjde… okamžik.

Jaké je vaše ctěné jméno, prosím?“

„Howley,“ oznámil Mason.

Mason slyšel, jak si několik lidí na druhém konci něco šeptá a

potom hlas, který mu oznámil: „Malý moment, pane Howley.

Když budete mít chvilku strpení, pokusím se zjistit, zda vás půjde

přepojit.“

Za okamžik se ozval varovný a mužný hlas: „Prosím, u

telefonu Harriman Baylor.“

„Howley,“ představil se Mason.

Baylorův hlas jakoby ožil: „Kde jste?“

„Tady v hotelu.“

„To je dost,“ řekl Baylor. „Dostal jsem totiž podivnou

informaci, že jste byl… Moment. Jak poznám, že jste to vy?“

„A když jsme u toho, jak poznám, že vy jste Baylor?“

„Jaké je vaše jiné jméno Howley?“

„Podívejte se,“ ohradil se Mason, „nehodlám tu stát takhle na

ráně a čekat, až mi tady někdo provrtá palici a ještě se vám tady

zpovídat. Jdu za vámi nahoru a promluvíme si v klidu…“

„Jaké je vaše další jméno, kterým vás znám?“ přerušil ho

Baylor.

Mason chvíli váhal.

Za okamžik slyšel zaklapnutí sluchátka.

Okamžitě odběhl od telefonu a posadil se v kuřárně.

Do vstupní haly přiběhl chlápek a chvíli ji prohledával.

Mason si zapálil cigaretu a posadil se do jednoho z houpacích

křesel v kuřárně a čekal.

Po chvíli vešel poslíček a vyvolával jméno: „Pan Howley?“ O

kus za ním šel někdo z Baylorovy ochranky.

Mason nehnul ani brvou. Čekal ještě asi pět minut a odešel do

hotelové prodejny a našel tam další telefonní automat. Znovu

vytočil číslo do recepce.

„Mohli byste laskavě říct panu Baylorovi, že volá pan

Howley?“ Recepční na okamžik zaváhal, ale po chvíli se ozval

mužský hlas.

„Ano?“ zeptal se hlas.

„Pan Baylor?“ ověřoval si Mason.

„Ano.“

„Howley,“ představil se Mason.

„Kde jste nyní, pane Howley?“

„Ani ne tak daleko,“ řekl Mason.

„Když mi řeknete, kde jste, tak…“

„Pozor,“ přerušil ho Mason. „Vy nejste Baylor. Kdo jste?“

„Okamžik, prosím. Uklidněte se. Všechno dáme do pořádku,“

omlouval se hlas na druhém konci. „Před chvílí se totiž někdo

pokoušel kontaktovat pana Baylora a použil k tomu vašeho jména.

Malý moment, hned vás přepojím.“

Za okamžik se ozval Baylorův výhružný hlas. „Ano?“

„To je Baylor?“

„Ano.“

„Howley.“

Baylor se znovu úsečně zeptal: „Jaké je vaše další jméno, pod

kterým vás znám, Howley?“

„Proč se mě takhle blbě ptáte? Vždyť to moc dobře víte,“

obořil se na něj Mason.

„Vím,“ odpověděl Baylor. „Chci mít jenom jistotu. Tak jak je

to jméno?“

„Carl Harrod,“ sebejistě odpověděl Mason.

„V pořádku,“ oddychl si Baylor. „To je jiná písnička. Někdo

mi tu říkal, že prý jste byl vážně zraněn a že… to je jedno. Povíte

mi o tom sám. Teď chci, abyste přišel za mnou nahoru. Jsem v

prezidentském apartmá. K těm dveřím vás ovšem nikdo nepustí.

Jděte tedy do pokoje 428 a zaklepejte na dveře. Zaklepejte dvakrát,

potom chvíli počkejte, znovu zaťukejte dvakrát, znovu počkejte a

naposledy klepněte jednou. Je vám to jasné?“

„Jako facka,“ řekl Mason.

„Skvělé. Uvidíme se tam. Jak dlouho vám to bude trvat?“

„Asi dvě minuty,“ odpověděl Mason.

„Šlo všechno bez potíží?“

„Všechno v pořádku,“ ujistil ho Mason.

„Tak jo. Pojďme na smluvené místo a probereme to.“

Mason zavěsil a odešel k výtahu. Vyjel do čtvrtého patra a

vystoupil. Prezidentské pokoje byly na konci chodby, stál u nich

muž, vysoký skoro dva metry s výrazem rozzuřeného býka.

Měřil si Masona podezíravým pohledem. Mason si ho

nevšímal a ihned zabočil doleva ke dveřím 428 a zaťukal dvakrát,

potom počkal, znovu zaklepal dvakrát, znovu počkal a klepnul

naposledy.

Dveře se otevřely prudkým pohybem. Stál v nich podsaditý

padesátník s vystouplým čelem a hustým obočím. Měl tmavé oči s

pronikavým pohledem a zjevně sebejisté asertivní chování.

V okamžiku, kdy uviděl Masona, sebou trhnul. Levá ruka,

která držela kliku, se pokusila zabouchnout dveře.

Mason však byl rychlejší. Opřel se ramenem do dveří a

vytlačil Baylora dovnitř.

„Jmenuji se Perry Mason,“ představil se. „Jsem obhájce jedné

mladé ženy. Myslím, že bychom si měli co nejdřív promluvit.“

Baylor o krok ustoupil a řekl: „Perry Mason, ten právník?“

„Přesně tak.“

Baylor ze sebe vysoukal: „Promiňte, ale nemůžete dovnitř,

pane Masone. S nikým se nemohu vidět!“

„Kromě pana Harroda, Carla Harroda,“ vyjel na něj Mason.

„Čistě pro vaši informaci, Carl Harrod je mrtev.“

„Já… já…“

Mason kopnul do dveří a ty se zabouchly. „Hodně teď záleží

na rozhodnutích, která společně v nejbližších minutách

podnikneme, pane Baylore. Mám vám co říct. A vy mně také.“

„Nechci s vámi o ničem mluvit. Byl jsem před vámi varován.“

Mason se nenechal odbýt: „Nevím, jak dlouho se tu se mnou

chcete dohadovat, ale je dost možné, že za pár minut tu bude

policie. Jen abyste věděl, pane Baylore, vím, že Harrod se vás

pokoušel vydírat. Carl Harrod byl bodnut sekáčkem na led do

prsou. Před krátkou dobou zranění podlehl. Řekl mi, že ho bodla

Ferna Driscollová, ovšem se zcela stejnou pravděpodobností to

mohla být i vaše dcera Katherine.

Podívejte se, v současné chvíli je mi úplně jedno, kdo jste a jak

mocný jste. Smrt Carla Harroda celou situaci značně komplikuje.

Nejsou mi známy všechny oplétačky kolem Ferny Driscollové, ale

je mi jasné, že bychom si měli vyměnit některé důležité informace

ještě dřív, než se v novinách objeví všelijaké články.“

„V novinách!?“ vyjekl Baylor.

„Přesně tak. V novinách,“ potvrdil Mason.

Baylor na okamžik zaváhal a pak řekl: „Dobrá, vyhrál jste!“

Natáhl svou levou paži a potřásli si rukama. „Musíte mi

prominout, že vám podávám svoji levou ruku. Mám totiž jisté

zdravotní potíže. Pojďte, o všem si promluvíme.“

Baylor ho převedl přes pokoj 428 a skrze spojovací dveře ho

zavedl do recepčního pokoje svého luxusního apartmá.

„To je moje dcera Katherine,“ představil ji. „Katherino, to je

Perry Mason, obhájce, který zastupuje Fernu Driscollovou.“

Katherine Baylorová v rychlosti vstala a napřáhla svou ruku. V

očích měla spoustu otázek. Mason však nedokázal rozpoznat jejich

povahu.

„Pane Masone,“ pronesla.

„Je mi potěšením se s vámi setkat,“ prohodil Mason a dodal:

„Moje klientka mi o vás vyprávěla.“

„Ach tak,“ vypustila Kitty.

„Posaďte se, pane Masone. Měli bychom tedy s pravdou ven,

že?“ pobídl ho Baylor.

Mason si vybral židli, pohodlně se posadil a natáhl své dlouhé

nohy.

„Co to má znamenat, že Harrod je po smrti?“ začal se Baylor

vyptávat.

„Někdo ho probodnul sekáčkem na led,“ vysvětloval Mason.

„Harrod to popisuje tak, že to byla Ferna Driscollová, ale pak se

ukázalo, že to spíše byla vaše dcera.“

„Cože?“ vykřikla Katherine Baylorová. „To je naprostý

nesmysl! To je absurdní! Dala jsem mu facku a…“

„Předpokládám, že necháš mluvit pana Masona, Kitty,“

napomenul ji Baylor. „Rád bych věděl co nejvíc o pozici, ve které

se pan Mason nachází, a taky bych se rád dozvěděl, oč mu vlastně

jde.“

Mason pokračoval: „Chci vědět pouze fakta. Potřebuji vědět,

jaký byl přesně váš vztah k Harrodovi. Chci vědět, proč jste sem

nyní přijel a uzavřel se vůči veškeré komunikaci s okolím, mimo

zmíněného pana Carla Harroda, který se vám měl ozvat pod

jménem Howley.“

„A já bych byl zase moc rád, abyste věděl, že existují jisté

skutečnosti, které vám nemohu ozřejmit.“

„Nemůžete, nebo neozřejmíte?“

„Neozřejmím, pane Masone!“

„To není příliš dobrý vstup do našeho rozhovoru,“ řekl Mason.

Baylor zbrunátněl. „Nenechám si od nikoho nic diktovat, pane

Masone.“

„To vám docela věřím,“ opáčil Mason. „Ale je mezi námi

jeden podstatný rozdíl.“

„A jakýpak?“

Mason se ušklíbl. „Mně je totiž úplně fuk, jak často o mně píší

v novinách. A je mi jedno, co píší a jak tlustě to píší.“

Baylorova agresivita jakoby polevila.

„Pane Masone, o co vám přesně jde?“

„Za prvé,“ řekl Mason, „chci vědět všechno o Ferně

Driscollové.“

Baylor odpověděl: „Není zde žádný důvod, proč byste nemohl

vědět vše, co vím i já. Slečna Driscollová byla zaměstnána jako

sekretářka mého syna. Pravděpodobně mezi nimi došlo k jisté

náklonnosti. Věci se měly tak, že slečna Driscollová byla natolik

poblouzněná, že si dovolila odvážit se uvažovat o případném

sňatku.“

Mason si ho změřil zamyšleným pohledem. „Říkáte, že si

dovolila o tom uvažovat?“

„Ano, dokonce tak.“

„A vy to považujete za nevhodné?“

Baylor vyprskl: „Považuji to za naprosto vyloučené!“

„Mohu se zeptat proč?“

„Myslím, že zde nyní nemusíme zacházet do přílišných

detailů. Pochopitelně to bylo vyloučeno už jenom díky jejímu

sociálnímu postavení.“

„Vy to považujete za směrodatné?“ divil se Mason.

„Velmi směrodatné a rozhodující,“ suše potvrdil Baylor.

Zazvonil telefon. Evidentně šlo o nějaký signál, protože

telefon nezvonil běžným vyzváněním.

Katherine se už - už hrnula k telefonu, ale její otec zavrtěl

hlavou a sám zvednul sluchátko. „Ano, prosím. Co je zase?“

Několik vteřin poslouchal a pak řekl: „Samozřejmě.

Promluvím s ním. Přepojte ho!“

Za okamžik bylo slyšet: „Dobrý den, komisaři. Ano, u telefonu

Harriman Baylor.“

Opět se na okamžik zaposlouchal a pokračoval: „Ano, ona tu

je se mnou. Samozřejmě uděláme všechno, co je v našich silách.

Budeme s vámi spolupracovat. Ale žádné soudy, prosím. Teď chci

vědět jednu věc. Jste si jistý, že ten muž je mrtev?“

Baylor chvíli poslouchal a dodal: „Momentálně jsem velmi

zaneprázdněn. Mohl byste přijít až tak za… no, řekněme za půl

hodiny. To by snad šlo… rozumím… dobrá, tak za dvacet minut…

Promiňte komisaři, ale čtvrt hodiny je nejvíc, co pro vás mohu

udělat… Ne, dřív ne! Za patnáct minut! Nemohu slevit a nic na

světě mě k tomu nemůže přimět… V pořádku. Na shledanou!“

Baylor praštil se sluchátkem a znovu se posadil na svou židli.

Podíval se na hodinky a přejel pohledem po Masonovi. „Tak

honem dál, pane Masone. Nemáme moc času. Ani ho nemáme jak

ušetřit.

Můj syn se zkrátka zapletl s Fernou Driscollovou. Ta ani

nemusela skrývat svou vypočítavost. Můj syn měl jistou

náklonnost i k jedné půvabné mladé ženě, která navíc je ze stejné

sociální vrstvy, k ženě, která by ho učinila šťastným a která by

mohla být bez nejmenších potíží respektována v sociálních

kruzích, ve kterých se pohybuje můj syn. Což se jednoznačně o

Ferně Driscollové říct nedá.

Za podivných okolností se rozneslo po okolí, že se slečna

Driscollová dostala do jistých potíží a že jí byla předána určitá

suma a že byla donucena opustit město. Toto mohu označit za

naprostý výmysl.“

„A co váš syn?“ zeptal se Mason.

„Můj syn mě ujišťuje, že co se týká jeho, jde o naprostý omyl

a pomluvu,“ důstojně pronesl Baylor.

„Ale,“ vložila se do toho Kitty, „já jsem se dozvěděla, že…“

„Ticho! Nepleť se do toho, Katherino,“ okřiknul ji Baylor.

Kitty na něj pohlédla s opovržením v očích: „Chystala jsem se

říct něco, co by nám mohlo pomoct…“

„Prosím tě!“ otec ji znovu okřikl.

Kitty se už nesnažila nic namítat.

„Později se celá situace zkomplikovala,“ pokračoval Baylor,

„právě díky Harrodovi. Ferna Driscollová byla totiž zapletena do

nějaké dopravní nehody a Harrod byl zaměstnancem pojišťovny,

který měl za úkol celou záležitost vyšetřit. Šel po stopách a celkem

umně se dovtípil spousty skutečností. Podstatou celé věci je, že

měl co dočinění s jedním časopisem, který se orientuje na

skandální informace. Měl pocit, že mu zaplatí tisíc dolarů za

podklady, které jim dodá.“

„Mluvil jste s ním?“ zeptal se Mason.

Baylor se notnou chvíli rozmýšlel, než odpověděl na

Masonovu otázku. Potom s opatrností v hlase spustil: „Připouštím,

že jsem s ním hovořil. Harrod se domníval, že peníze, které by mu

zaplatil onen časopis, mu budu moct dát já. Nicméně si počínal

velmi vychytrale a bylo těžké ho přimět k tomu, aby přesně

vyjádřil, co požaduje.

Pane Masone, já nejsem typ člověka, který by se nechal

vydírat.

Důležité na celé věci je to, že Ferna Driscollová u sebe má

indiskrétní dopisy, které jí napsal můj syn. Sám syn připouští, že je

dost pravděpodobné, že si je slečna Driscollová u sebe nechala.

Nikomu však není zcela jasné, o co vlastně v těch dopisech jde.

Vzhledem k mému postavení by onen nestoudný časopis uvítal

všemi deseti jakoukoli skandální zprávu o mé rodině. Jistě by mu

zaplatili velmi slušné peníze. Kdyby to otiskli, způsobilo by to

mnoho nechutných impertinencí. A to dokonce i v kruzích, ve

kterých se pohybuji.“

Mason souhlasně přikývl.

Baylor se podíval na hodinky a v ten okamžik zvýšil tempo

svých slov. „Máme už jenom minutu, nebo dvě, pane Masone.

Nechci, aby vás tu našli. Komisař Holcomb si přeje vyslechnout

moji dceru ohledně smrti Carla Harroda.“

Mason znovu přikývl.

„Vy o tom jistě něco víte.“

„Ano,“ odpověděl Mason.

„Znáte komisaře Holcomba?“

„Ano, znám.“

„Nechci, aby vás tu Holcomb objevil. Já osobně mu neřeknu,

že jste tu byl. Říkám vám to zcela upřímně, pane Masone.

Nenechal bych se nikým vydírat. Přesto díky určitým okolnostem

jsem se ocitl v trapné situaci. Dovoluji si předpokládat, že slečna

Driscollová bude potřebovat co nejodbornější právnickou pomoc.

Vím, že slečna Driscollová má dopisy, které jí psal můj syn. Když

budu mít ty dopisy v ruce, jsem ochoten vás platit v hotovosti za

hájení zájmů slečny Driscollové.“

„Já nejsem žádný vyděrač,“ ohradil se Mason.

„Taky po vás nechci, abyste se jím stal. Pouze zastupujete

Fernu Driscollovou a čeká vás ještě těžká práce. Ona rozhodně

nemá peníze na to, aby vás platila tak, jak si zasloužíte. Už jsem o

vás hodně slyšel.

Ani vy, ani slečna Driscollová nejste vyděrači. Já samozřejmě

ty dopisy k ničemu nezneužiji. Dovolte mi jenom, pane Masone,

poukázat na obrovské nebezpečí celé situace. Když totiž policie

začne prohledávat byt Ferny Driscollové, určitě ty dopisy objeví a

je téměř jisté, že i když nenajdou cestu do sdělovacích prostředků,

tak pouhá jejich existence bude potvrzena a zpečetěna. A to

samotné už stačí vydavatelům onoho odporného časopisu, aby

celou tu nechutnou záležitost považovali za věrohodnou a vše

otisknou tak, jak si to Harrod vymyslel.

Proto, bez pocitu, že bych vás nějak vydíral a bez vašeho

pocitu, že vy byste nějak vydíral mě, nebo že byste se dopustil

nějakého činu, který by byl v rozporu s vaší profesí, můžete svou

klientku ujistit, že v případě, předá-li mi ony dopisy, budu hradit

veškeré výlohy týkající se jejích právních záležitostí. Je to tak v

pořádku?“

Mason přikývl.

„Ale, otče,“ promluvila Kitty, „ona není Ferna Driscollová!“

Baylor se k ní rozzlobeně obrátil: „Požádal jsem tě, abys byla

zticha a nepletla se do toho!“

Mason si zadumaně měřil Harrimana Baylora od hlavy až k

patě.

„Klidně,“ pokračoval Baylor, „může být kdokoliv. Třeba i

podvodnice. Akorát se tím celá situace stává ještě méně

přehlednou a ještě více ošemetnou. Kdyby se mělo ukázat, že

Ferna Driscollová, je ta, která zahynula během dopravní nehody,

kde pitva prokázala, že byla ve druhém měsíci těhotenství, že

odešla z mojí firmy a sbalila si svých pár věcí a nikomu neřekla

ani na shledanou. A do toho by se ještě objevily ty dopisy od mého

syna, tak… Masone, tak nepřiznám ani nos mezi očima a udělám

všechno proto, aby… Ty dopisy musím mít!“

„Tedy důvod, proč jste nechtěl mluvit s nikým jiným než s

Harrodem, je ten, že vás ujistil, že on je má u sebe a že je s vámi

výhodně vymění. Je to tak?“ ujišťoval se Mason.

„Nehodlám se podrobovat výslechu ani vám, ani komukoli

jinému,“ odvětil Baylor. „Rovněž chci, abyste odsud odešel dřív,

než vás tu objeví policie. Už jsem vám řekl vše, co jsem říci

chtěl.“

Baylor vstal, přešel místnost až ke dveřím a otevřel je.

Mason řekl: „Myslím, že chápu vaši situaci, pane Baylore.“

„Vezmete v úvahu mou nabídku?“

„Vezmu v úvahu pouze zájmy mojí klientky.“

„Rozumíte, čemu chci předejít?“

„Jistě.“

„Když onen časopis nebude mít žádné věrohodné důkazy,

neodváží se to publikovat. V případě, že budou mít v ruce jediný

sebemenší důkaz, vytisknou to a dojde k naprostému skandálu,

který může mít nedozírné následky.

Potřebujete přece peníze na pokrytí výdajů, ne? Řekl jsem

vám, kde můžete najít spolehlivý zdroj.“

„Naprosto vám rozumím,“ řekl Mason. „Udělám to, co bude

nejlepší pro mou klientku.“

A odešel.

10. KAPITOLA

Mason odemkl dveře své soukromé kanceláře a usmál se na

Dellu Streetovou: „Myslím, že bychom už mohli jít domů.“

„Jak jste pokročil?“ zeptala se Della Streetová.

„Ze začátku to nevypadalo příliš dobře, ale nakonec se mi

podařilo s Baylorem promluvit. Kdo myslíte, že byl Howley.“

„Howley?“ otázala se rozpačitě. „Kdo byl… ó ano, pamatuji

se, Howley bylo to jméno, které udal Baylor recepčnímu v hotelu,

jediný člověk, kterého byl ochoten kdykoli přijmout.“

„Přesně tak,“ řekl Mason. „Hádejte, kdo ve skutečnosti

Howley je?“

„Vzdávám se, šéfe! Kdo je Howley?“

„Howley,“ řekl Mason, „je přezdívka Carla Harroda.“

„Óooh!“ vykřikla Della. A po chvíli dodala: „Jak se vám to jen

podařilo zjistit?“

„Chopil jsem se příležitosti a trefil jsem do černého. Hned

poprvé, když jsem zatelefonoval a řekl, že jsem Howley, chtěl

Baylor vědět, pod kterým dalším jménem mě zná. Váhal jsem,

přemýšlel jsem o nějakém způsobu jak z toho ven, když zavěsil.

Chvíli jsem se snažil dát věci dohromady a došel tak k závěru,

že Baylor je tu kvůli záležitosti s Fernou Driscollovou, že Harrod s

ním je ve styku a že situace je skutečně kritická. Harrod mu

pravděpodobně dal ultimátum a Baylor si vše domyslel. Neměl

jsem co ztratit. Šel jsem tedy k jinému telefonu, zavolal ještě

jednou, představil se jako Howley a když se mě Baylor znovu

zeptal, pod jakým dalším jménem mě zná, řekl jsem: Carl Harrod,

a to zabralo.“

Della Streetová se zamračila. „Jenže, co to znamená, šéfe?“

„To znamená,“ řekl Mason, „že existuje něco, co se snažím

vypátrat.

Lidé by měli reagovat na vnější popud podle své povahy.

Kdykoli se zdá, že to tak není, je zřejmé, že přirozené chování

osoby bylo pozměněno a potlačeno.

Baylor vystupoval navenek jako neohrožený muž, člověk,

který bude bojovat do posledního dechu, který by nikdy neplatil

vyděrači, a který odmítne sklonit se před kýmkoli.

Avšak navzdory všem jeho neohroženým projevům

nezávislosti jsme ho přistihli, jak si domlouvá schůzku s

vyděračem, ještě než odletí z Michiganu.“

Mason začal pomalu chodit po kanceláři. Po několika

vteřinách zamyšleně řekl: „Jestli to byla část příběhu Ferny

Driscollové, Harrod musel odkrýt něco nového. Sblížil se s

Baylorem v Michiganu a pěkně soukromě mu chtěl prodat příběh

za stejnou cenu, jakou mohl dostat od toho časopisu. Ale Baylor ho

vyhodil.“

Della Streetová namítla: „Podle tónu vašeho hlasu, mohu říci,

že zatímco přemýšlíte nahlas, v hlavě už máte jasno.“

„Možná, že Katherine Baylorová se nějakým způsobem

zapletla.“

„Jak?“ odvětila Della.

„To,“ řekl Mason, „je jedna z největších záhad případu. Máme

co dělat s nedůsledným jednáním. Nyní víme, že naším klientem je

skutečně Mildred Crestová, že Ferna Driscollová nastoupila do

auta s Mildred a že došlo k té nehodě. Víme, že se o nehodě něco

předstíralo. Víme, že Ferna Driscollová zemřela a Mildred

převzala její totožnost a ještě, že jednání Ferny Driscollové nedává

smysl.“

„Proč nedává smysl?“

„Ferna Driscollová,“ řekl Mason, „byla hezká, sebevědomá

mladá žena. Byla výkonnou sekretářkou Baylorova syna ve velké

organizaci. Musela mít odpovědnost a být velice schopná. Pak se z

nenadání naprosto pomátne a dělá spoustu věcí, které jednoduše

nedávají smysl, bez toho, jak se na ně člověk dívá.“

„Neprovdaná žena, která zjistí, že je těhotná, se může

pomátnout,“ řekla Della Streetová. „Jen si představte situaci, v

které se ocitla“.

„Snažím se,“ řekl Mason, „ale stále to nevysvětluje její

počínání… Zavolejte Paulu Drakeovi, Dello. Řekněte mu, že jsem

zpátky a že zavíráme krám. Zjistěte, jestli ví něco nového.“

Della Streetová vyřídila telefon a pak se obrátila k Masonovi:

„Paul říká, že má nějaké čerstvé zprávy. Právě jde dolů.“

Mason se přemístil za dveře kanceláře a hned, jak uslyšel

Drakeovo smluvené zaklepání, vpustil detektiva dovnitř.

„Tak jak to jde?“ zeptal se Mason.

„Hromadí se to,“ řekl Drake. „Myslím, že tvá klientka je v

nepříjemné situaci.“

„Trefa!“ řekl Mason.

„Podle Harrodovy vdovy, učinil Harrod ještě další výpověď

potom, co jsi odešel. Bylo to ve chvíli, kdy zjistil, že mu hrozí

smrt.“

„Pokračuj,“ řekl Mason, „jaká byla druhá výpověď?“

„Druhá výpověď zněla, že tvá klientka je podvodnice, že je

skutečně Mildred Crestová z Oceanside, že Mildredin přítel

zpronevěřil nějaké peníze a vypařil se, že Mildred vzala Fernu

Driscollovou jako stopařku a že se stala nehoda, při které Ferna

Driscollová zahynula a Mildred se rozhodla převzít její totožnost,

nebo že Mildred záměrně zabila Fernu Driscollovou, aby získala

cizí totožnost.“

„Pokračuj,“ řekl bezbarvě Mason. „Co ještě?“

„Ferna Driscollová byla zapletená v milostném románku s

Forresterem Baylorem. Mladý Baylor jí řekl, že si ji vezme.

Teprve když zjistila, že je těhotná došlo jí, že mladý Baylor je

zcela pod tlakem svého otce. Starý pán se do toho vložil, řekl

Ferně Driscollové, aby nikdy nedoufala, že se někdy dostane do

nedotknutelného sdružení Baylorovy rodiny, dal jí nějaké peníze a

řekl, ať vypadne.

Odešla, ale měla s sebou balíček milostných dopisů

vlastnoručně psaných Forresterem Baylorem. Nikdy neměla v

úmyslu použít ty dopisy, ale když Harrod začal vyšetřovat

automobilovou nehodu Mildred Crestové kvůli dopravní pojistce a

zkoušel zjistit totožnost stopařky, kterou Mildred vzala, udělal kus

dobré práce a vynesl na světlo skandál.

Od té doby už to nemělo co dělat s Harrodovým zaměstnáním

pojišťovacího agenta. Byl ochotný hrát to na tu stranu, pro kterou

to bylo horší. Hodlal prodat příběh skandálnímu plátku. Evidentně

nabídl příběh nakladatelům, kteří se o něj velice intenzivně začli

zajímat. Řekli Harrodovi, že mu za ten příběh zaplatí pěknej balík

peněz, ale požadovali nějaké důkazy.

Proto se Harrod rozhodl, že musí získat dopisy, které psal

mladý Baylor.

Harrod začal vyjednávat s Mildred Crestovou, která se už v

tuto dobu vydávala za Fernu Driscollovou, v naději, že získá

dopisy. Vydal se za ní, aby se s ní osobně setkal, a došel k závěru,

že to není Ferna Driscollová. Při druhé návštěvě narazil v bytě na

Katherin Baylorovou. Harrod to nevzdal a navštívil Mildred po

třetí a tehdy ho někdo bodl sekáčkem na led do prsou. Zranění

nevypadalo vážně.

Přišel domů a usmíval se od ucha k uchu. Na to měl s

Baylorem velice záhadný rozhovor. Pak zavolal tobě.

Teď je tu jedna legrační věc. Když Harrod po prvé přišel

domů, řekl své ženě, že ho Katherin Baylorová bodla. Po tom, co

telefonoval s Baylorem, řekl své ženě, že to byla Mildred

Crestová, která ho bodla. Řekl jí, že s tebou mluvil a že tě pěkně

napálil.

Po rozmluvě s tebou, řekl své ženě, že musel sehrát scénu a

předstírat, že zranění je velmi vážné. Tak se celý zabalil do

přikrývek.

Byl v dobrém rozpoložení až do té doby, než jsi přišel. Pak si

teprve začal stěžovat, že je mu velká zima. Když jsi tam byl, tvrdil,

že má zimnici a jeho žena si myslela, že je to celé součást

představení. Po tom, co jsi odešel, zjistila, že se skutečně cítí

špatně. Poradila mu, aby vstal a vlezl do horké vany. Začal se k

tomu chystat, ale najednou vydal bolestivý výkřik, zvrátil se zpět

do židle a zemřel během pěti minut.

A teď je tu, Perry, něco, co tě bude trápit. Policie prohledala

byt klientky a našla čtyři tisíce dolarů v nových stodolarových

bankovkách. Podle policejních předpokladů jsou to ty peníze, které

dostala Ferna Driscollová od Harrimana Baylora nebo Forrestera

Baylora, aby odešla a porodila to dítě.

V žádném případě to nejsou peníze, které by Mildred Crestová

mohla získat poctivě. Ty peníze musejí pocházet z peněženky

Ferny Driscollové, té stopařky. Sebrat je z peněženky, znamená

krádež.

Policie vystaví případ na teorii, že Mildred Crestová ukradla

totožnost Ferny Driscollové spolu se všemi penězi, které byly v

peněžence Ferny Driscollové, a když se Carl Harrod dostal na

stopu a objevil, co se stalo, rozhodla se že umlčí Carla Harroda a

vbodla mu sekáček na led do prsou.

To vypadá na nefalšovaný případ vraždy prvního stupně.“

„Vzali mou klientku do vazby?“ zeptal se Mason.

„Je ve vazbě. A myslím si, že už ji identifikovali podle otisku

prstu v řidičském průkazu Mildred Crestové. Vypadá to na

zapeklitý příběh a ty jsi zrovna uprostřed.“

„Dobrá,“ řekl Mason, „zahnali nás do kouta. Teď se nedá dělat

nic jiného, než jít domů a vlézt do postele.

Nech své lidi pracovat dál, Paule. Zkuste udržet tempo jaké

jste nasadili. Já si ráno promluvím s klientkou a zjistím, kolik jim

toho řekla. Tlusťoch je teď ve varu.“

„Nechají tě s ní promluvit?“

„Budou muset,“ řekl Mason. „Jednou ji zatkli pro vraždu a má

tedy právo na advokáta. Pokusí se mě zdržovat. Budou velmi,

velmi opatrní na to, abych dostál všem svým povinnostem.“

„A jestliže nebude ráno ve vazbě?“

„Pak to znamená, že kancelář státního zástupce nemá dostatek

důkazů a pokusí se zajistit nějaký konec.“

Drake řekl rýpavě: „Myslím, že s Baylorovými miliony,

kterými se snaží udržet svou dceru daleko od toho všeho, důvod

najdou.“

„To uvidíme ráno kolem desáté,“ řekl Mason. „Jdi domů a

vyspi se, Paule.“

11. KAPITOLA

Foley Calvert, jeden z nejschopnějších vyšetřovatelů, které

Hamilton Burger měl, pronesl na adresu soudce Marvina C.

Boltona.

„Vaše Ctihodnosti, tohle je případ stát versus Mildred Crestová

alias Ferna Driscollová. Zadržená je obviněna z vraždy prvního

stupně. Toto je předběžný výslech. Rád bych pronesl krátkou řeč,

aby se vysvětlilo postavení žaloby a důvody pro jisté kroky, které

žaloba učiní. Tento výslech je adresován pouze soudnímu dvoru za

účelem předložení důkazů.“

„Dobrá,“ řekl soudce Bolton. „Můžete začít, obhajoba bude

mít příležitost se hájit, bude-li si to přát.“

„Děkuji, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Calvert. „Žaloba má za to, že

se Mildred Crestová, tváří v tvář společenskému ponížení v

Oceanside, rozhodla zmizet. Jako část svého plánu na zmizení

pojala úmysl vyhledat mladou ženu stejného věku a podobného

vzezření a převzít totožnost této ženy. Rozhodla se zabít oběť a

nechat tělo nalézt za takových okolností, které by naznačovaly, že

Mildred Crestová zemřela při automobilové nehodě.“

„Malý moment,“ vpadl soudce Bolton, „nejste příliš daleko od

věci, pane žalobce? Samozřejmě jsem si vědom toho, že tato řeč je

určena pouze pro soudní dvůr, nicméně, jestliže se budete spoléhat

v soudním řízení na teorii, bude to před porotou vypadat, že

podáváte důkazy o jiném zločinu a že vaše výpověď je založena na

svědectví z doslechu, nemám pravdu?“

„Och, ne, Vaše Ctihodnosti, jsem připraven předložit důkazy.

Bude-li mít soudní dvůr chvíli strpení. To nebyla Ferna

Driscollová, kterou si obžalovaná vybrala jako oběť, neměla k

tomu žádnou motivaci. Faktem je, že zesnulý Carl Harrod, byl

agentem pojišťovny, která ho pověřila vyšetřováním případu

automobilové nehody, a že jeho vyšetřování odhalilo fakta, která

se obžalovaná pokoušela zatajit. Proto se stalo pro obžalovanou

nezbytným zavraždit Carla Harroda, vyřadit ho ze hry a zabránit

tak, aby se vše zhroutilo jako domeček z karet.

Tohle, jestli soudní dvůr dovolí, poskytlo motivaci. Žaloba,

samozřejmě, prokáže motivaci právoplatným svědectvím.“

„Obžalovaná nebyla obviněna z vraždy Ferny Driscollové?“

zeptal se soudce Bolton.

„Ne, Vaše Ctihodnosti.“

„Dobrá, soudní dvůr to nebude komentovat. Nicméně to

znamená, že nebude stíhána za vraždu.“

„Mohla by být možná souzena za tuto vraždu později, Vaše

Ctihodnosti. Uvedu tedy jen, že již byla obžalována z krádeže čtyř

tisíc dolarů z peněženky Ferny Driscollové.“

„Čtyř tisíc dolarů?“ zeptal se soudce Bolton.

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Neuvedl jste tu okolnost ve svém původním prohlášení.“

„Pravděpodobně jsem je přehlédl, Vaše Ctihodnosti. Nicméně

není pochyb, že obžalovaná vzala čtyři tisíce dolarů z peněženky

zavražděné Ferny Driscollové až po smrti mladé ženy.“

Soudce Bolton se zadíval na Mildred Crestovou bez sebemenší

stopy sympatií. „Přeje si obžaloba zahájit výslech?“ zeptal se.

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Má obhajoba zájem učinit nějaké prohlášení?“

„V této chvíli žádná prohlášení, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Perry

Mason.

„Dobrá, zavolejte svědky,“ požádal soudce Bolton prokurátora.

V jeho hlase bylo slyšet tón chladné rozhodnosti.

Calvert uvedl do místnosti zástup vedlejších svědků obžaloby;

osoby, které pracovaly s Mildred Crestovou v Oceanside, osoby,

které identifikovaly obžalovanou jako Mildred Crestovou. Šéfa

policie v Oceanside, který dosvědčil, že Robert Joiner prchá před

spravedlností od dvacátého druhého dne v měsíci, tedy ode dne,

kdy Mildred zmizela.

Zaměstnance banky, který potvrdil jakou částku peněz si

Mildred vybrala ze svého konta v den zmizení.

Mildredina někdejšího zaměstnavatele, který uvedl výši platu,

který dostávala, a částku posledního proplaceného šeku, který

obdržela, fakt, že oznámila své zasnoubení s Robertem Joinerem a

že v den zmizení Roberta Joinere se objevila v jeho kanceláři

kolem půl třetí odpoledne velice pobledlá a zřejmě nemocná a že si

vyložil její stav jako velmi vážný a poslal ji domů.

Calvertův další svědek byl člen dálniční kontroly, který

dosvědčil automobilovou nehodu. Tento svědek potvrdil fotografie

zobrazující polohu těla. Potvrdil všechny detaily týkající se

nehody, včetně stop dole v údolí potvrzujících, že jedna osoba

opustila převrácený automobil.

„Křížový výslech,“ řekl Calvert.

„Vzplanul automobil po havárii?“ zeptal se Mason.

„Někdo založil oheň v autě,“ odpověděl úředník.

„Jak víte, že byl požár založen?“

„Z polohy a charakteru požáru.“

„Co tím myslíte?“

„Když vůz sjel ze silnice, stalo se, že ostrá skála poškodila

benzínovou nádrž a částečně ji vyrvala z auta. Nádrž byla roztrhla

a velká část benzínu vytekla. Když vůz dorazil na dno příkrého

srázu, nějaký benzín z nádrže se vsáknul do zadní části vozu.

Nedostal se až dopředu. Zapalování bylo vypnuté. Světla byla

zhasnutá. Někdo byl v tu dobu uvnitř auta naživu. Vypínače se

nevypnuly samy od sebe. Jediná možnost, jak požár založit, byla

použít zápalky.“

„Nemohl náraz kovu na skálu zapříčinit vznik série jisker?“

„No… ano, domnívám se, že ano.“

„A nemohla se jedna z těchto jisker dostat k benzínu?“

„Možná, ale v tomto případě víme, že oheň byl založen

zápalkami a že byl zažehnut druhou zápalkou, protože první jsme

našli ve vraku vozu, byla to papírová zápalka odtržená ze svazku a

měla pravděpodobně sloužit k osvětlení.“

„Vy jste našli papírovou zápalku?“

„Ano, pane.“

„Ale nevíte, kdy byla tato zápalka umístěna ve voze?“

„No, to nevím. Mám za to, že to bylo…“

„Vaše domněnka mě nezajímá. Co víte? Víte, jestli byla

zápalka zapálena v době nehody, nebo vzápětí potom?“

„Podle vlastních znalostí mohu konstatovat, že nevím.“

„Mohla tam ležet z předchozího dne?“

„Proč by někdo pokládal zápalku na přesně určené místo dole

na dně rokle?“

„Mě se neptejte,“ řekl Mason. „Odpovězte na otázku. Vše co

víte je, že zápalka mohla být zanechána na místě den před

nehodou?“

Úředník se na chvíli zamyslel, pak neochotně připustil: „Ano,

připouštím, že ano.“

„A nyní,“ řekl Mason, „dle vaší předběžné výpovědi, jste

uvedl, že požár byl pod kontrolou kolem projíždějícího řidiče?“

„Požár byl zpozorován, pane.“

„Byl byste tak laskav a řekl mi znovu, jak se to odehrálo?“

„Motorista přijíždějící po silnici zpozoroval plameny. Měl ve

voze hasící přístroj. Jak jsem se už zmínil, většina benzínu vytekla

v krátké vzdálenosti po tom, co auto opustilo silnici a skála

částečně vyrvala benzínovou nádrž z vozu a způsobila v nádrži

velkou díru. Řidič uviděl vůz na dně rokle, sestoupil dolů k

hlavnímu bodu požáru, namířil hasící přístroj na požár v autě a

podařilo se mu dostat požár pod kontrolu, než byl automobil úplně

zničen.“

„Zmínil jste se v předběžné výpovědi, že nalezený kufr byl

majetkem Ferny Driscollové?“

„Neřekl jsem, že byl majetkem Ferny Driscollové. Řekl jsem,

že na kufru byly iniciály FD, a že se nám později podařilo

vystopovat obchod, kde byl Ferně Driscollové prodán. Obchod je v

Lansingu, v Michiganu.“

„Námitka, co se týče kufru, jde o svědectví z doslechu a

můžeme to vynechat,“ vpadl Foley Calvert.

„Nemám námitek,“ řekl Mason. „Beru to jako věc, o které

všichni máte vlastní mínění a vidím, že není důvod uvádět

okolnosti na úkor někoho jiného. Svědek, který je zřejmě nějak

zaujatý, ale jinak zcela kompetentní vypovídat, nám sdělil

okolnosti, které jeho vyšetřování odhalilo a já nemám námitek.“

„Máme zde prodavače, který prodával kufr Ferně

Driscollové,“ řekl Calvert. „Povolali jsme ho z Lansingu, v

Michiganu.“

„Velmi dobře, později ho můžete předvolat,“ řekl soudce

Bolton.

„Vypadá to, že ze strany obhajoby není námitek k výpovědi

tohoto svědka zahrnující stanoviska policejního šetření. Soudní

dvůr výpověď uzná. Můžete se ptát.“

„Jestliže obhajoba ukončila svůj křížový výslech, nemám

žádné další otázky na svědka,“ řekl Calvert.

„Obhajoba skončila.“

Calvert předvolal lékaře, který provedl ohledání těla a který se

zprvu domníval, že je to tělo Mildred Crestové. Popsal povahu

zranění, především zranění zadní části hlavy, příčnou frakturu

lebeční, která pravděpodobně mohla být způsobená tupým

předmětem.

„V době před automobilovou nehodou?“ zeptal se Calvert.

„Ano, pane.“

„Okamžitě před automobilovou nehodou?“

„Ano, pane.“

„Došel jste k nějakému závěru, co se týče sledu událostí

vedoucích ke smrti osoby, jejíž tělo jste omylem identifikoval jako

Mildred Crestovou?“

„Ano, došel.“

„Jaký byl podle vás sled událostí?“

„Domnívám se, že zranění hlavy bylo způsobeno dříve než

tržné rány na tváři, které tvář dokonale znetvořily. Myslím, že smrt

nastala před spálením, kdy tělo bylo již mrtvé.“

„Křížový výslech,“ řekl Calvert.

Mason si chvíli prohlížel svědka a pak se zeptal: „Až později

jste zjistil, že tělo patřilo Ferně Driscollové a ne Mildred

Crestové?“

„To jsem skutečně zjistil, pane.“

„Nyní ta příčná zlomenina lebeční v zadní části hlavy, kterou

jste objevil a která, jak říkáte, mohla být zraněním, které bylo

způsobeno před nehodou. Rozumím vám tedy správně, že zranění

mohlo být způsobeno zbraní?“

„Je to ten typ zranění, které mohlo být způsobeno nějakým

druhem tyče.“

Mason pokračoval: „Fotografie nehody ukazují tělo na pravé

straně auta s hlavou a rameny vyčnívajícími z otevřených dveří, je

to tak?“

„Ano.“

„Dokazuje to, že osoba otevřela dveře a snažila se vyskočit

ven?“ zeptal se Mason.

„Řekl bych, že to tak bylo.“

„Jak mohla poloha těla podat jiné vysvětlení?“

„Tělo mohlo být dodatečně umístěno do této polohy.“

„Myslíte,“ řekl Mason, „že někdo, a já se domnívám, že máte

na mysli obžalovanou, mohl částečně pootevřít dveře u vozu,

vytáhnout hlavu a část ramen Ferny Driscollové ven z auta?“

„Tak to mohlo být. Ano, pane“

„Držíc tělo napůl uvnitř napůl venku z auta pravou rukou a

levou rukou řídit?“

„Tak to mohlo být.“

„To by vyžadovalo velké množství síly.“

„Možná ano.“

„A bylo by nezbytné, aby řidič zůstával uvnitř auta během

pádu do hluboké propasti?“

„Ano.“

„Jakou záruku by pak měl řidič, že bude oběť při pádu zabita

nebo vážně zraněna?“

Svědek znejistěl. „Dohromady skoro žádnou.“

„Břeh byl tak strmý, že bylo velmi nepravděpodobné, že by

někdo v autě zůstal nezraněn, že?“

„Ano, velmi. Téměř zázrak.“

„Pak jaký důvod by tedy měla obžalovaná zabít Fernu

Driscollovou a držet její tělo částečně ven z auta při velké

pravděpodobnosti, že obžalovaná bude také usmrcena?“

„To je diskutabilní,“ protestoval Calvert.

Soudce Bolton se usmál. „Je to diskutabilní, ale tento svědek

je expert, udal důvody pro svá rozhodnutí, které přivedly obhajobu

přímo k otázce. Námitka se zamítá. Odpovězte na otázku,

doktore.“

Svědek našpulil rty a změnil polohu na svědecké židli.

„Samozřejmě mohu popsat důvody obžalované. Mohla uvažovat o

sebevraždě.“

„V tom případě by jí vražda Ferny Driscollové nepřinesla nic

dobrého?“ Svědek se nepohodlně zavrtěl. „To je, myslím,

samozřejmé.“

„Teď,“ pokračoval Mason, „předpokládejme, že zesnulá,

kterou jste vy ohledal, se vyděsila, když auto začalo sjíždět ze

srázu a trhnutím otevřela dveře na pravé straně auta ve snaze

dostat se ven byla by poloha těla za těchto okolností stejná jako ji

vidíme na těchto fotografiích?“

„No… tak by to mohlo být.“

„A jestliže to zesnulá udělala,“ řekl Mason, „nebylo by možné,

že ji dveře vozu mohly uhodit do zadní části hlavy hned při prvním

nárazu a zanechat příčnou frakturu lebeční přesně tak, jak jste ji

popsal?“

„No… já nevím.“

„Samozřejmě, že nevíte,“ řekl Mason. „Dosvědčil jste tady

celou řadu domněnek. Teď se vás ptám, jestli není možné, aby se

zranění udalo tímto způsobem.“

„Ano, to je možné.“

„A není stejně tak možné, že na základě všeho, co jste

ohledáním zjistil, víte, že zranění mohlo být stejně tak dobře

zaviněno tímto způsobem, jako úderem tupým předmětem?“

„No… možná.“

„Ano, nebo ne?“

„Ano.“

„Děkuji vám,“ řekl Mason s úsměvem. „To je vše.“

Calvert uvedl na místo svědka majitele Obchodně distribuční

společnosti, který dosvědčil, že obžalovaná se u něj ucházela o

místo a udala jméno Ferna Driscollová, také udala číslo sociálního

pojištění Ferny Driscollové a pak jako místo svého pobytu udala

Lansing, Michigan, jako další údaj uvedla, že právě přijela do

města a hledá práci.

Mason při křížovém výslechu nepoložil žádné otázky.

Majitel činžovního domu potvrdil, že si obžalovaná najala

apartmá a udala jméno Ferna Driscollová a prokázala se řidičským

průkazem a sociálním pojištěním na jméno Ferna Driscollová.

Opět nebylo nutné klást otázky.

„Zavolejte George Kinneye,“ řekl Calvert.

George Kinney pozvedl pravou ruku, složil přísahu a uvedl, že

žije v Lansingu, v Michiganu. Byl to bývalý pokladní Baylorovy

Rozvojové a velkovýrobní společnosti. George Kinney byl také

vychytralé individuum, které pozorně naslouchalo otázkám.

Zřejmě ho nějaký právní zástupce připravil na to, co přesně má říct

a co by měl zamlčet.

„Seznámil jste se zaměstnankyní Baylorovy Rozvojové a

velkovýrobní společnosti jménem Ferna Driscollová?“

„Ano, pane.“

„Jak dlouho byla u společnosti zaměstnána?“

„Přibližně dva roky.“

„Kdy přerušila styky se společností?“

„Devátého, minulého měsíce.“

„Dal jste jí v té době nějaké peníze?“

„Ano, pane.“

„Kolik?“

„Dal jsem jí šek pokrývající částku její mzdy a peníze ve výši

odstupného.“

„Dal jste jí ještě něco jiného?“

„Ne, pane.“

„Seznámil jste se s Fernou Driscllovou osobně, když u

Společnosti ještě pracovala?“

„Ano, pane.“

„Vysvětlil jste jí, že jedná poněkud unáhleně? Objasnila vám,

proč opouští společnost?“

„Námitka,“ řekl Mason. „Nepřípustné, irelevantní a

bezpředmětné. Klepy, pokud se obžalované týče.“

„Přijímá se!“ odklepl soudce Bolton.

„Všiml jste si jak se chovala?“

„Ano.“

„Bylo v jejím vystupování něco neobvyklého?“

„Námitka, to je nepřípustné, irelevantní a bezpředmětné.

Nevztahuje se to k obviněné,“ řekl Mason.

„Poslechnu si svědectví,“ řekl soudce Bolton. „Myslím, že to s

případem souvisí. Vzhledem k předmětu sporu obžaloby se

námitka zamítá.“

Kinney odpověděl: „Byla hrozně roztřesená. Velice bledá.

Nepochybně plakala. Oči měla opuchlé a červené.“

„To je vše,“ řekl Calvert.

„Říkal jste, že jste ji dříve znal blíže?“ ptal se Mason.

„Znal jsem ji osobně, ano.“

„Mimochodem, vlastnila automobil?“

„Ano, pane.“

„Víte jaký druh auta to byl?“

„Nejsem si jistý značkou, myslím, že to byl Ford. Byl, myslím,

asi tři roky starý. Měla ho z druhé ruky.“

„Bylo to auto registrované v Michiganu? Mělo michiganskou

poznávací značku?“

„Žila v Michiganu, koupila auto v Michiganu a řídila auto v

Michiganu,“ řekl Kinney se zdvořilým sarkasmem. „Jeden by řekl,

že mělo michiganskou poznávací značku.“

„Děkuji vám. To je vše.“

„Mám ještě jednu otázku, kterou jsem měl možná položit při

předběžném výslechu,“ ozval se Calvert.

„Dobrá, ptejte se.“

„Žádal vás pan Baylor, krátce po tom, co slečna Driscollová

opustila Společnost, o vyzvednutí větší sumy peněz z banky?

Vyzvedl jste pro něj peníze v hotovosti?“

„Námitka, to je nepřípustné, irelevantní a bezpředmětné.“

„Jestliže soudní dvůr, prosím, dovolí,“ řekl Calvert, „rád bych

ukázal, že v době, kdy opustila Michigan, měla slečna Driscollová

ve své peněžence značně velkou částku peněz. Již jsem ukázal, že

obžalovaná neměla možnost získat čtyři tisíce dolarů, kromě toho

její vlastní bankovní konto a plat nic neznamenají. Rád bych, aby

mi bylo umožněno vyvodit závěr, že Ferna Driscollová obdržela

poměrně velkou částku peněz od Forrestera Baylora.“

„Zamýšlíte to dokázat odvozením?“

„Je to jediný způsob, jak to mohu dokázat, Vaše Ctihodnosti,“

Soudce Bolton potřásl hlavou. „Námitka se přijímá.“

Calvert nepřestával naléhat. „Cítím, že jsme oprávněni zabývat

se okolnostmi, které objasňují smrt Ferny Driscollové.“

„Nemůžete založit obžalobu na podezření, které jste získal

odvozením,“ zarazil ho soudce Bolton.

„Dobrá, nemám tedy žádné další otázky.“

„Žádný další křížový výslech,“ řekl Mason.

„Zavolejte dalšího svědka.“

„Zavolejte seržanta Holcomba,“ požádal Calvert.

Holcomb zaujal svědecký postoj, potvrdil, že byl členem

skupiny vyšetřující vraždu, že na případu pracoval od druhého

tohoto měsíce, že byl povolán do bytu Carla Harroda a že osoba,

která ho volala, udala jméno Nellie Harrodová a byla manželkou

Carla Harroda. Když dorazil, Carl Harrod byl už mrtvý.

„Vykonal jste prohlídku bytu obydleného obžalovanou pod

jménem Ferna Driscollová?“

„Ano.“

„Našel jste v bytě nějaké peníze?“

„Našel.“

„Co jste našel?“

„Našel jsem 436 dolarů v oběživu různých měn, a pak jsem

našel čtyřicet nových stodolarových bankovek.“

„Žádné jiné peníze?“

„Ne, žádné jiné peníze.“

„Nemám žádné další otázky.“

„Můžete začít křížový výslech, pane Masone.“

„Nemám žádné otázky.“

Seržant Holcomb opustil stanoviště.

„Jestli soudní dvůr dovolí, mám ještě jednoho svědka, rád

bych ho uvedl před poledním odročením. Tento svědek podá velmi

stručné svědectví,“ požádal Calvert.

„Dobrá,“ řekl soudce Bolton pohlížeje na hodinky.

„Slečna Irma Karnesová.“

Irma Karnesová, poněkud hubená, mladá žena s vyčnívajícím

špičatým nosem, malými rty a s očima, které vykukovaly skrz

silné brýle, přistoupila a zaujala místo na místě svědků.

„Jmenujete se Irma Karnesová? Bydlíte tady ve městě?“

„Ano, pane.“

„A bydlela jste zde i druhého tohoto měsíce?“

„Ano, pane.“

„Kde jste pracovala druhého tohoto měsíce?“

„Byla jsem manažerkou oddělení smíšeného zboží společnosti

Arcade Novelty.“

„A víte, kde sídlila společnost Arcade Novelty vzhledem k

poloze bytu obžalované?“

„Asi tři a půl bloku.“

„Máte otevřeno večer?“

„Ano, do půl dvanácté.“

„Můžete popsat obchod?“

„Je to různé. Je tam takzvané halířové podloubí s druhem

zábavy peep-show. Jsou tam elektrické zbraně střílející na

pohyblivé hráče a elektrické obrněné transportéry střílející letadla.

Ve skutečnosti je to celá armáda novelty machines. Pak máme

vzadu u pultu různé zboží a novinky.“

„Jako například co?“

„Otvíráky lahví, sekáčky na led, vývrtky, sklenice, plastikové

kyblíky na led, termosky na led, jehly, nitě, knoflíky, vázanky,

holicí strojky, žiletky. Zkrátka, celý seznam smíšeného zboží a

novinek, které by lidi mohli potřebovat v noci.“

„Jmenovala jste i sekáčky na led?“

„Ano, pane.“

„A teď, pamatujete si nějakou transakci ohledně sekáčku

druhého tohoto měsíce?“

„Ano, pane. Pamatuji.“

„Co to bylo za transakci?“

„Mladá žena přišla a koupila tři sekáčky na led. Pamatuji se na

to, protože všechny sekáčky uchováváme v malé sklenici. Když

odešla, šla jsem urovnat svazek a zjistila jsem, že ve váze je jen

polovina svazku.“

„Co jste tedy pak udělala?“

„Tyká se to případu?“ zeptal se soudce Bolton.

„Poměrně dost, Vaše Ctihodnosti.“

„Dobrá, pokračujte. Vypadá to, že ze stran obhajoby není

námitek. Nicméně mě to připadá poněkud vzdálené.“

„Jednoduše bych rád učinil identifikaci, jestli soudní dvůr

dovolí.“

„Dobrá, může odpovědět.“

„Dala jsem těch šest sekáčků na stojan. Vzala jsem si

značkovací pistoli a připravovala se označit je cenovkou, ale než

jsem to udělala podívala jsem se do katalogu na číslo a zapsala

značku sekáčků do našeho objednacího seznamu. Tehdy jsem

objevila, že ceny byly v našem katalogu přelepeny a že vzrostly.“

„Co jste tedy udělala?“

„Ostatní sekáčky stály třicet osm centů, tři byly za dolar. Došlo

mi, že jsem měla prodat nové sekáčky rovnou za čtyřicet jedna

centů, abych zachovala výši našeho zisku, a tak jsem napsala na

sekáčky novou cenu.“

„A prodala jste některé z těch sekáčků ten samý večer?“

„Ano, pane.“

„Kdo je koupil?“

Ukázala dlouhým prstem na Mildred Crestovou. „Obžalovaná

přišla do obchodu a koupila tři sekáčky.“

„Za novou cenu?“

„Za novou cenu.“

„A tato nová cena byla napsána na cenovce, přilepena na

sekáček a vše bylo zabaleno v průhledném plastikovém obalu?“

„Ano.“

„A to byly ty tři sekáčky, které koupila obžalovaná?“

„Ano, pane.“

„To je vše. Můžete začít křížový výslech,“ řekl Calvert.

„Malý moment,“ oznámil soudce Bolton. „Vypadá to, že je čas

na odpolední odročení. Soudní dvůr odročuje líčení do dvou hodin

dnešního odpoledne. Obžalovaná zůstane ve vazbě.“

12. KAPITOLA

Perry Mason, Della Streetová a Paul Drake seděli v malé

jídelně soukromé restaurace, kterou často navštěvovali, když byl

Mason na přelíčení.

Mason, pozorující svůj talíř se zamračenou soustředěností, se

sotva dotkl jídla. „Mají teď všechno pomíchané dohromady,“ řekl

konečně.

„Máš na mysli ten sekáček na led?“ zeptal se Drake.

Mason pokýval hlavou. „Touží identifikovat obžalovanou jako

osobu, která zakoupila smrtící zbraň. Mají nepravou osobu a musí

mít i špatný sekáček.“

„Je to další z těch případů chybné identifikace osob.“

„Ale jak víš, že mají nepravý sekáček?“ zeptal se Drake.

„Umístil jsem jeden sekáček v Harrodově apartmá v době, kdy

se pokoušel začít s vydíráním.

Doufal jsem, že Harrod by mohl být trochu zmatený.

Samozřejmě, v té době jsem neměl ponětí, že byl smrtelně

bodnut.“

„A teď myslíš, že je to Nellie, kdo je zmatený?“ zeptal se

Drake.

„Nellie ne,“ řekl Mason, „policie byla tím, kdo vběhl do

pasti.“

„Co se stalo?“

„Objevili, že nějaká žena, kterou mohla a nemusela být

Katherine Baylorová, koupila tři sekáčky na led. Pak nějaká jiná

žena přišla a koupila další tři sekáčky a ta druhá koupě se mohla

od první lišit, protože tam byla jiná cenovka.“

„Takže co se stalo?“ zeptala se Della Streetová.

„Promluvili s dívkou, která tam pracovala. Pamatovala si dvě

transakce. Policii se přirozeně naskýtá, aby prokázali, že Mildred

Crestová koupila druhou sadu sekáčků na led, které mohly být

označeny novou cenovkou. Měli by tak perfektní důkaz proti

Mildred.“

„A tak si vynutili identifikaci?“ zeptal se Drake.

„Pravděpodobně ano – Naaranžovali to pro Irmu Karnesovou

tak, aby mohla vidět Mildred Crestovou, když o tom Mildred

nevěděla. Neměli plán. Pouze dali svědkyni možnost k tajné

prohlídce.

A samozřejmě užili veškerou schopnost sugesce, aby namluvili

Irmě Karnesové, že mají ve vazbě dívku, která koupila sekáčky na

led. Byla to jednoduchá záležitost přinutit ji k identifikaci.“

„Takže ona provedla identifikaci?“ zeptala se Della Streetová.

Mason pokýval hlavou.

„Jen se podívejte, jak se tváří, když mě vidí!“ řekla Della

radostně.

„Jakou nastražíš past?“ zeptal se Drake Masona.

„To je otázka. Jde o případ chybné identifikace. Je jako každý

jiný z tisíce podobných případů. Ale jen v tomto případě známe

odpověď. My známe skutečného kupujícího, policie nikoli. Když

zkonfrontuji svědkyni s Dellou Streetovou a svědkyně identifikuje

Dellu jako tu, která kupovala sekáčky, nastane v soudní síni velký

rozruch.“

„Ale předpokládej, že si Dellu nepamatuje,“ řekl Drake.

„Pak bude má klientka v pěkných nesnázích, Paule. Della se

samozřejmě může postavit a odpřísáhnout, že to ona koupila ty

sekáčky, ale vzhledem k tomu, že pracuje pro mě, její výpověď

nebude mít velkou váhu.“

„Myslím, že jí soudce Bolton bude věřit.“

„Soudce ano, ale co porota?

Soudce Bolton mě zná dost dobře na to, aby věděl, že uvedu-li

Dellu Streetovou jako svědka, dělám to proto, že jsem naprosto

přesvědčen o pravdivosti její výpovědi. Nezná Dellu Streetovou

osobně, ale ví, že pro mě pracuje dlouhou dobu a že je to

pravdomluvná, důvěryhodná žena. Bude jí věřit. Nicméně, jakmile

Irma Karnesová uvidí Dellu Streetovou, je téměř jisté, že si

uvědomí svůj omyl a změní výpověď.“

„Takže co uděláš?“ zeptal se Drake.

„Podrobím tu ženu křížovému výslechu.“

„Co se stane pak?“ zeptal se Drake.

„Pak, když soudce Bolton zadrží obžalobu, přesvědčím

svědkyni, že až ji znovu dostanu před porotu, rozmixuju ji jako

míchaná vejce. Bude vypovídat podle svého nejhlubšího

přesvědčení ve prospěch obžalované.“

„A co to čekání než ji opět dostaneš před porotu?“ zeptal se

Drake. „Nebylo by lepší udeřit na ni přímo před porotou?“

„Bylo by to lepší v mnoha případech,“ řekl Mason, „ale je tady

jedna věc, která tomu brání.“

„Jaká?“

„Dlouhý časový interval, který uplyne bez toho, že by měla

možnost změnit výpověď. Než její výpověď přijde před porotu,

může být zase skálopevně přesvědčena o správné identifikaci a

odpřísáhnout, že viděla obžalovanou a v životě neviděla Dellu

Streetovou.

Ne, budu to muset udělat teď, abych z toho dostal co nejvíce,

když se nevzdá prokurátorovi, bude jasné, proč to dělám.

Když se ta identifikace podaří, bude jasné, že mají špatnou

vražednou zbraň. Jakmile jednou případ dospěje k tomuto boduje

možností nekonečně mnoho.“

„Půjdu se posadit, abych viděl, co se stane dnes odpoledne,“

dodal Drake.

„Co chcete, abych dělala já?“ zeptala se Della Streetová.

„Zdržujte se mimo dohled,“ řekl Mason. „Irma Karnesová vás

pravděpodobně viděla dnes ráno, ale já nechci, aby vás viděla ještě

jednou do té doby, než vás zavolám ke konfrontaci. Zůstaňte v

jedné ze svědeckých místností a buďte připravena, až vás dám

zavolat. Když se to podaří, dokážu, že jste byla ta, která koupila

nové sekáčky a pak můžeme dát případ k ledu.“

„Ale co si pomyslí o tom uložení sakáčku v apartmá Carla

Harroda?“

„Co mohou říct?“ zeptal se Mason. „Jednoduše jsme vzali

sekáček nahoru do Harrodova bytu, abych se zeptal Harroda, jestli

sekáček, kterým byl bodnut, je identický s tím, který máme.

Nedbalostí jsme ho zapomněli v Harrodově bytě.“

„Ale to já nemohu odpřísáhnout,“ řekla Della Streetová.

„Pro pána krále!“ řekl jí Mason. „Nebudete přísahat na nic

jiného než na pravdu. Vaše výpověď bude jednoduše obsahovat to,

že jste koupila tři sekáčky na led a jeden jste vzala do Harrodova

apartmá, kde jste ho zapomněla. Jednala jste podle mých

instrukcí.“

„Půjdete pak na lavici svědků?“ zeptala se bojácně Della

Streetová.

Mason potřásl hlavou. „Řeknu soudnímu dvoru, že je na

žalobě, aby prokázala každý krok případu. Každý bude vědět, že

jsem na Carla Harroda nastražil past a že do ní policie vběhla.

Neměl jsem ponětí o zmatení důkazů v případě vraždy… Hlavním

bodem je, že celý případ obžaloby byl založen na nepravých

důkazech, nesprávné identifikaci obžalované a špatném drtiči ledu

jako vražedné zbrani. To udělá policii a zmocněnci oblastního

zástupce pěknou ostudu.“

„Tak jak to říkáš, to zní velmi pěkně, ale nějak mi to připadá,

že hraješ dost nebezpečnou hru,“ přidal se Paul Drake.

Mason jen pokýval hlavou.

„Raději bys už měl jít nahoru. Uvidíme, co se bude dít.“

„Uvidíme se brzy,“ odpověděl Mason, pohlížeje na své

náramkové hodinky.

„Co se týká identifikace osob, je to zpropadeně dobrá lekce.

Nejhorší na tom je, Dello, že chybná identifikace by vás za jiných

okolností mohla zaplést do vraždy.“

„Jak víš, že ji takhle do té vraždy nezapletou?“ zeptal se

pomalu Drake.

Mason se zamyslel a pak řekl: „Pojďte, Dello. Půjdeme, než

vám Paul namluví, že jste vina zabitím Harroda.“

„Přála bych si být dnes odpoledne v soudní síni,“ řekla

odvážně Della.

„V žádném případě.“

„Ani kdybych seděla v poslední řadě?“

„Ne, mohla byste prozradit, co zamýšlíme.“

„Můžeš to zopakovat?“ řekl žalostně Paul Drake.

„A v pravý čas chci vědět, kde je vůz Ferny Driscollové,

Paule,“ dodal Mason.

„Proč?“

„Protože ho chci vypátrat kvůli důkazům. Zavolej do své

kanceláře a vypusť svého policejního psa.“

„O.K., dám se do práce.“

13. KAPITOLA

„Za účasti obou stran před soudem zaprotokolujme identifikaci

obžalované. Věřím svědkyni Irmě Karnesové, předběžný výslech

je ukončen. Křížový výslech ze strany obhajoby může začít,“ řekl

soudce Bolton.

„Zaujměte místo, slečno Karnesová.“

Irma Karnesová kráčela strnule na lavici svědků a s chladnou

vítěznou sebedůvěrou se dívala na Perryho Masona mrkajíc očima

za silnými brýlemi.

Mason řekl vlídně a tázavě: „Domnívám se správně, že nosíte

tyto brýle stále, slečno Karnesová?“

„Ne, pane,“ řekla.

„Ne?“ zeptal se Mason.

„Ne.“

„Kdy si je sundáváte?“

„Když spím.“

Vlna smíchu proběhla soudním sálem. Irma Karnesová neměla

ve tváři sebemenší známky pohnutí, a tak bylo nemožné říci, zda

svou poznámku zinscenovala záměrně, nebo je-li to literárně

nadaná bytost.

„Věděla jste,“ ptal se Mason, „kdo byla ta první žena, která

koupila sekáčky na led?“

„Teď už ano. Předtím ne.“

„Teď to víte?“

„Ano.“

„Kdo to byl?“

„Slečna Katherine Baylorová.“

„A kdy jste zjistila, že to byla Katherine Baylorová?“

„Malý moment. Vaše Ctihodnosti, protestuji, neboť toto není

předmětem křížového výslechu, je to nepřípustné, irelevantní a

bezpředmětné,“ vpadl do toho Calvert.

Soudce Bolton potřásl hlavou: „Svědkyně zmiňuje první

koupi. Ve skutečnosti, tak utváří důležitou část své výpovědi. Proto

má advokát dovoleno zajímat se o to. Odpovězte na otázku.“

„Bylo to… Já nevím, poměrně nedávno.“

„Kdo vám řekl, že to byla Katherine Baylorová?“

„Policie.“

„Policie vám řekla, že Katherine Baylorová byla ta mladá

dáma která koupila první tři sekáčky?“

„Ano.“

„Takže jediný poznatek, který máte, je ten, který vám sdělila

policie?“

„Ne, pane. Tak to není.“

„Dobrá, jak to tedy je?“

„Řekli mi, kdo to byl, ale chtěli, abych se na ni podívala a

ujistila se.“

„Jinými slovy, řekli vám, kdo to je a pak chtěli, abyste se na ni

podívala a provedla identifikaci?“

„No, ano.“

„Věděla jste, že od vás budou očekávat identifikaci před tím,

než jste uviděla slečnu Baylorovou?“

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl Calvert, „takhle ztrácíme čas

soudního dvora a děláme z komára velblouda. Jde-li o tuto

záležitost, chtěl bych zdůraznit, že Katherine Baylorová nejenom

koupila první tři sekáčky, ale bude také osobně přítomná na lavici

svědků a bude vypovídat pod přísahou.“

„Faktem zůstává, jestli soudní dvůr dovolí,“ řekl Mason, „že

jsem zmocněn podrobit svědkyni křížovému výslechu takovým

způsobem, jaký uznám za vhodný.“

Soudce Bolton pokynul hlavou: „Myslím, že tímto bodem

něco sledujete. Jen pokračujte.“

„Je pravda, že jste měla provést identifikaci slečny Baylorové,

jakmile ji uvidíte?“

„Nevím, co očekávala policie. Nečtu myšlenky.“

„Neptám se vás, co očekávala policie. Ptám se vás, zda jste

věděla, co se očekává, že uděláte.“

„Nemohu říci.“

„Řekli vám, abyste se šla podívat na slečnu Baylorovou?“

„Ano.“

„A řekli vám, že to byla ta mladá žena, která zakoupila první

tři sekáčky. Je to tak?“

„Ano.“

„Takže když jste ji uviděla, věděla jste, že od vás policie

očekává její identifikaci?“

„Námitka proti navádění svědka,“ vykřikl Calvert.

„Námitka se přijímá,“ rozhodl soudce Bolton.

„Dobrá, tedy policie vám řekla, že od vás očekává, že

identifikujete tu dámu, že?“

„No, ano.“

„A kdy jste se dozvěděla, že druhá osoba, která tu noc

kupovala sekáčky na led byla Mildred Crestová?“

„Krátce po jejím zatčení.“

„Co máte na mysli výrazem ‚krátce‘?“

„Dva nebo tři dny?“

„Dříve.“

„A postupovala policie stejným způsobem? Řekli vám, že

Mildred Crestová byla osoba, která nakupovala sekáčky na led po

druhé?“

„To já jsem pochopila, že to byla ona.“

„A řekli vám, že od vás očekávají, abyste provedla

identifikaci?“

„No, věděla jsem, že policie si je jistá, že nakupovala ona.

Takže, když jsem ji uviděla, bylo mi jasné, že to ona kupovala ty

sekáčky.“

„Vy jste ji pro policii identifikovala?“

„Ano.“

„Setkaly jste se tváří v tvář?“

„Viděla jsem ji jasně.“

„Mluvila jste s ní?“

„Ne.“

„Slyšela jste její hlas?“

„Ano.“

„Kde proběhla ta identifikace?“

„Bylo to v místnosti, kde se vyslýchá. Na konci jedné

místnosti je veliké zrcadlo. Je to zrcadlo, kde se odráží každý, kdo

se do něj dívá, ale z druhé strany je to okno, pro kohokoli, kdo se

dívá z vedlejší místnosti. Vy vidíte naprosto zřetelně, ale osoby z

druhé místnosti vás nemohou vidět.“

„Takže jste stála v pozorovací místnosti, obžalovaná byla

uvedena do místnosti pro výslech a vy jste se na ni dívala skrz

jednosměrné zrcadlo, že?“

„Ano.“

„A byl tam s vámi v té době úředník?“

„Ano.“

„Více než jeden?“

„Ano.“

„Kolik?“

„Tři.“

„Komentovali to nějak ti úředníci?“

„Bavili se.“

„S vámi?“

„Ano a mezi sebou.“

„A podstatou jejich konverzace bylo, že obžalovaná Mildred

Crestová byla osoba, která koupila sekáčky na led, je to pravda?“

„Zmínili se o tom. Také probírali jiné věci.“

„Věci, které ve vás měly vyvolat zaujetí proti obžalované,

probírali fakt, že chtěla zavraždit Fernu Driscollovou?“

„Říkali něco takového.“

„Co tedy říkali?“

„Nepamatuji si přesně jejich slova, ale říkali, že zavraždila

Fernu Driscollovou, ukradla její peníze, a když se o tom Harrod

dozvěděl, probodla ho sekáčkem na led, který koupila v obchodě,

kde pracuji.“

„Takže po tom, co tohle všechno řekli, jste provedla

identifikaci, že?“

„No, když jsem uviděla obžalovanou, věděla jsem, že to byla

ona.“

„Přesně v minutě kdy jste ji uviděla?“

„Ano.“

„Jak dlouho jste byla v pozorovací místnosti?“

„Myslím, že asi deset minut.“

„A jak dlouho jste byla v pozorovatelně, když byla obžalovaná

vpuštěna do místnosti pro výslech?“

„Byla přivedena několik vteřin po tom, co jsem vešla dovnitř.“

„A byla v místnosti po celou tu dobu, co vy jste byla v

pozorovatelně?“

„Ano.“

„Trvalo to skutečně deset minut?“

„Řekla bych, že ano.“

„Mohlo to být víc?“

„Možná.“

„Ale nemohlo to být méně?“

„Myslím, že to trvalo deset minut.“

„A po celou tu dobu vás úředníci žádali, abyste si pozorně

prohlížela obžalovanou?“

„Ano.“

„Ale jestliže jste učinila identifikaci, jakmile obžalovaná vešla

do místnosti, jaký měli úředníci důvod držet vás tam deset minut a

žádat vás, abyste se na ni pozorně dívala?“

„No, řekli, že chtějí abych si byla jistá.“

„Nebyla jste si jistá?“

„Ano, byla.“

„Byla jste si jistá, když jste opustila místnost?“

„Ano.“

„Byla jste si jistá před tím?“

„Myslela jsem, že ano.“

„Dívala jste se na obžalovanou celých těch deset minut?“

„Ano.“

„Studovala jste její rysy?“

„Ano.“

„Proč?“

„No, úředníci navrhovali – mohu říci, co říkali?“

Calvert ji povzbudil: „Jen pěkně mluvte. Co říkali?“

„No, říkali, že pan Mason bude zastupovat obžalovanou, že si

připraví uskoky a že možná zaranžuje, aby přivedli jinou mladou

ženu a zkusí mě touto cestou zmást. Řekli, že si musím

obžalovanou pořádně prostudovat, aby se to panu Masonovi

nepodařilo. No, způsob jakým to nazývali, bylo ‚chození v

kruhu‘.“

„A byl to důvod proč jste tak pozorně studovala

obžalovanou?“ zeptal se Mason.

„Ano.“

„Nyní se vraťte zpět k noci druhého tohoto měsíce. Jaké byly

vaše úkoly ve společnosti Arcade Novelty?“

„Pracovala jsem jako pokladní.“

„Jaké úkony jste zastávala jako pokladní?“

„Vracet peníze, rozměňovat, dávat stranou nikláky, pence a

deseticenty, když jsem je obdržela.“

„Nic jiného?“

„Sledovala jsem lidi, abych viděla, co dělají a viděla, že vše

probíhá v normálním rytmu.“

„Nic jiného?“

„Ne. To bylo všechno.“

„Ale pracovala jste také jako prodavačka?“

„Ó, ano. Prodávala jsem zboží kdykoliv kdokoli přišel a něco

chtěl.“

„A balila jste jim zboží?“

„Obyčejně jsem ho dávala do papírového sáčku.“

„Zabralo vám to hodně času?“

„Ani moc ne.“

„Nechodilo tam poněkud málo lidí?“

„No, je to samoobsluha. To znamená, že lidé si vyberou co

chtějí a přinesou to k pokladně, aby zaplatili a na zabalení. Vše co

musím udělat, je to, že namarkuji peníze do pokladny a uložím

zboží do papírového sáčku. Máme ten druh papírových sáčků na

který se umístí pokladní blok.“

„Pak tedy velké procento vašeho času zabere vracení peněz

zákazníkům a sledování toho, co se děje v Arcade?“

„Ano. Většinou sledování, dohlížení na zboží.“

„Máte dost málo zákazníků?“

„Dost málo.“

„A vy se pokoušíte sledovat, co dělají?“

„Ano. Musím si být jistá, že věci jsou v naprostém pořádku, že

mladý muž neobtěžuje ženu, která si nepřeje být obtěžována.“

„Co tím myslíte?“

„No samozřejmě, jestliže mladá žena je společenská a

přístupná a nepohoršuje se pro to, je to v pořádku, ale jestliže

nějaký mladý muž se chová nevhodně nebo zkouší nátlakem

zaujmout pozornost zákaznice, pak něco uděláme.“

„Takže pozorně sledujete, co se děje?“

„Ano.“

„Beru to tak, že dohlížíte, aby vše bylo, jak má být.“

„To vskutku dělám, pane Masone. Musíte mít ostříží oči,

abyste přehlédl místo, jako je tohle. Musíte hodně trénovat, abyste

viděl nejmenší náznak podezřelého pohybu.“

„Takže, máte na co dohlížet?“

„Ano.“

„A stále se díváte?“

„Ano.“

„Brýle zlepšují hodně váš zrak?“

„Jsem bez nich téměř slepá, ale s nimi vidím velmi dobře.“

„Přímo před sebe?“

„Ano.“

„Vaše vidění do stran je nějak zhoršené?“

„Ano, ale vidím dobře. Je to moje práce vidět, o co jde.“

„Také vydáváte drobné u pokladny?“

„Ano, dělala jsem to. Řekla jsem vám o tom.“

„A zaznamenáváte prodej?“

„Ano.“

„Předpokládejme, že by bylo v pokladně manko?“

„Nikdy tam není. Ne když mám službu já.“

„Neděláte chyby?“

„Ne.“

„Jak to děláte, že jste tak perfektní.“

„Hluboce se soustředím.“

„Beru to tak, že když vracíte drobné myslíte na to, že vracíte

drobné a na nic jiného.“

„Přesně.“

„A neděláte chyby?“

„Nikdy jsem neudělala. Moje pokladna vždycky souhlasila do

posledního centu.“

„Když zapisujete prodej, soustředíte se na to abyste správně

vrátila drobné?“

„Ano.“

„A uložila příslušnou částku peněz do příslušné přihrádky v

pokladně?“

„Ano.“

„Během této doby jsou vaše oči nezbytně odvrácené od toho,

co se kolem děje, že?“

„To je pravda, pane Masone. Ale naučíte se dělat přestávky tak

často, jak to je nutné. A během této přestávky vrhnete letmý pohled

na to, co se děje kolem.“

„Beru to tak, že ve chvíli, kdy se usmíváte na zákazníka, se

vlastně díváte za zákazníkova záda, abyste si ověřila, zda jde vše

běžným způsobem.“

„Tak je to správně.“

„Nyní, jak jasně si pamatujete transakci, když osoba, o které

jste udala, že to byla obžalovaná, kupovala tři sekáčky na led?“

„Dost jasně.“

„Pamatujete si zda vám zaplatila přesnou částku nebo…“

„Zajisté se pamatuji. Dala mi pětidolarovou bankovku. Dala

jsem jí drobné zpět a pamatuji si, že jsem jí řekla, že tři sekáčky

byly brzy navečer za tři dolary, ale když jsem umisťovala nové

zboží, všimla jsem si, že podražily a opatřila jsem je novou

cenou.“

„Sekáčky na led byly pak přesně za 41 centů?“

„Přesně tak.“

„Takže tři sekáčky na led byly za dolar a dvacet tři centů?“

„Ano.“

„Plus daň?“

„Ano.“

„Jak dlouho mohla stát osoba, kterou jste udala jako

obžalovanou, před vámi? Kolik času zabrala transakce?“

„Pouze několik vteřin.“

„Nevedly jste žádnou zdvořilostní konverzaci?“

„Ne.“

„Zákaznice vám pouze podala sekáčky na led, vy jste

namarkovala peníze, vrátila drobné, sekáčky dala do papírové

tašky a předala je s poznámkou, že časně z večera byly levnější?“

„Ano, pane, přesně tak to bylo.“

„Tohle všechno jste udělala, jak jste řekla, během deseti vteřin,

že?“

„Nechtě mě přemýšlet. Deset sekund.“ Svědkyně zavřela oči.

„Ano. Myslím, že ano. Myslím, že deset vteřin byl ten časový

interval.“

„A nyní, během těch deseti vteřin,“ řekl Mason, „jste vracela

drobné z jednoho dolaru a dvacetitří centů plus daň nazpět za

pětidolarovou bankovku?“

„Ano, pane.“

„A během této doby, jste sledovala zákaznici, soustředila se na

markování pokladní částky, na uložení pětidolarové bankovky na

příslušné místo, vyjmutí drobných a ujištění se, že máte správnou

částku?“

„Ano, pane.“

„A během části tohoto časového úseku jste se usmívala na

zákaznici a přes její rameno jste se dívala do Arcady, abyste se

ujistila, že vše probíhá normálním způsobem?“

„To připouštím.“

„To je váš běžný postup.“

„Ano.“

„Takže během desetivteřinového intervalu jste se vlastně

dívala na osobu, o které tvrdíte, že je to obžalovaná, pouze malou

chvíli, možná dvě až tři vteřiny.“

„No… viděla jsem ji dost dobře na to, abych ji poznala.“

„Asi dvě až tři vteřiny z desetivteřinové doby jste se dívala

přímo na zákaznici?“

„Možná.“

„Mohlo by to být víc?“

„No, podívejte se. Dívala jsem se do pokladního bloku a… No,

možná polovinu času jsem se dívala přímo na zákaznici.“

„To by mohlo být pět vteřin?“

„Ano.“

„Ale ve chvíli, kdy jste se na ni dívala jste se zároveň dívala za

její záda do Arcady?“

„Myslím, že ano.“

„To by mohlo trochu zredukovat dobu pěti vteřin.“

„Ano.“

„Když jste se dívala na obžalovanou na vrchním velitelství

policie, abyste si byla jista, že vás nebudu vodit za nos, trvalo vám

to deset minut, plných deset minut, během kterých jste se zcela

soustředila na rysy obžalované. Trvalo vám to deset dlouhých

minut než jste si mohla být jista, že nepadnete do pasti a že byste ji

poznala až ji znovu uvidíte?“

„No… pro mě nebylo nutné dívat se na ni tak dlouho.“

„Tak proč jste to dělala?“

„Chtěla jsem si být absolutně jistá.“

„Zabralo vám to deset minut než jste si byla absolutně jistá?“

„Ó, myslím že ano, trváte-li na tom.“

„Celých deset minut soustředěného studování,“ řekl Mason,

„oproti dvou a půl vteřinám předchozího sledování.“

„No, já… samozřejmě, v době prodeje, jsem…“

„Přesně tak,“ řekl Mason. „Tenkrát jste neměla žádný důvod

studovat rysy své zákaznice. Kdežto, když jste se dívala na

obžalovanou, věděla jste, že budete provádět identifikaci a musela

jste si být absolutně jistá, aby vás nikdo nezmátl. Není to tak?“

„Ano.“

„Děkuji vám, to je vše.“

Calvert byl zmatený z toho, jak přemýšlel, zda by nebylo

možné debatu přerušit a zachránit něco z výpovědi a získat tak

trochu času, nakonec se rozhodl jinak. „To je vše,“ řekl.

„Váš další svědek?“ řekl soudce Bolton.

„Zavolejte Katherin Baylorovou,“ řekl Calvert.

Katherin Baylorová přišla na místo svědků, složila přísahu,

udala své jméno a adresu soudnímu zapisovateli a otočila se ke

Calvertovi očekávajíc otázky.

„Znáte se s obžalovanou, Mildred Orestovou?“

„Ano.“

„Kdy jste ji po prvé potkala?“

„Druhého tohoto měsíce“

„Kde jste ji poprvé potkala?“

„V jejím bytě.“

„Pod jakým jménem vystupovala, když jste ji potkala?“

„No, představila se mi jako…“

„Naslouchejte pozorně otázce,“ přerušil ji Calvert. „Pod jakým

jménem vystupovala, když jste ji poprvé potkala?“

„Pod jménem Ferna Driscollová.“

„Koupila jste ten večer druhého nějaký sekáček na led u

společnosti Arcade Novelty?“

„Koupila.“

„Kolik sekáčků?“

„Tři“

„Kolik jste za ně zaplatila?“

„Jeden dolar.“

„Pamatujete si cenu, která byla umístěna na sekáčcích na led?“

„Ano, pane. Pamatuji.“

„Jaká byla cena?“

„Bylo to třicet osm centů, tři za dolar.“

„Co jste dělala s těmi sekáčky na led?“

„Vzala jsem je s sebou do bytu.“

„Máte na mysli byt, který obývala obžalovaná pod jménem

Ferna Driscollová?“

„Ano.“

„A co jste tam s nimi dělala?“

„Jeden jsem si dala do své peněženky a ostatní dva jsem

položila na stolek vedle vchodových dveří.“

„Mluvila jste o nich s obžalovanou?“

„Ano.“

„O jejich použití?“

„Ano.“

„O použití, jakým způsobem?“

„Jako zbraní.“

„Co jste jí řekla?“

„Řekla jsem jí, že sekáček na led je báječná zbraň, že jestliže

si chcete muže udržet od těla, tak sekáček udělá zázrak.“

„Řekla jste o nich ještě něco jiného?“

„Radila jsem jí dát na hrot korkovou zátku, aby se dal

uchovávat v peněžence.“

„A vy jste si jeden z nich dala do peněženky?“

„Ano.“

„A nyní, slečno Baylorová, jste pod přísahou. Chci, abyste

pozorně přemýšlela. Vedla jste s obžalovanou nějaký rozhovor, ve

kterém by uvedla, že hodlá tyto sekáčky použít jako zbraň proti

Carlu Harrodovi?“

„Ne.“

„Neřekla vám to?“

„Ne.“

„Ani slovo v tom smyslu?“

„Ne.“

„Radila jste jí, aby je použila, nebo jeden z nich, jako zbraň na

zastrašení Carla Harroda?“

Svědkyně znejistěla.

„Radila jste jí to?“

„Řekla jsem jí, že jestli se Carl Harrod pokusí ještě jednou o

vydírání, mohla by ho zastrašit sekáčkem na led, chránit sama sebe

v sebeobraně.“

„A ona si od vás ty sekáčky po tom rozhovoru vzala?“

„Pouze jsem je zanechala v jejím bytě.“

„Děkuji vám. To je vše. Obhajoba se může ujmout svědka.“

„Setkala jste se někdy s Carlem Harrodem za jeho života?“

zeptal se Mason.

„Ano, setkala jsem se s ním.“

„Jak se to stalo?“

„Přišel do bytu obžalované, když jsem tam byla.“

„Co jste dělala?“

„Otevřela jsem dveře.“

„On tam stál?“

„Ano, stál tam.“

„Poznala jste ho?“

„Představil se mi.“

„A co jste dělala?“

„Řekla jsem mu, co si myslím o vyděračích a dala jsem mu

facku.“

„Bodla jste ho v tu chvíli sekáčkem na led?“

„Jistě, že ne!“

„Řekla jste, že jste si jeden z těch sekáčků vložila do své

peněženky?“

„Ano.“

„Proč?“

„Protože jsem ho chtěla mít u sebe.“

„Proč?“

„Na svou ochranu.“

„Proti komu?“

„Proti komukoli, kdo by mne napadl.“

„Cítila jste, že by vás chtěl někdo napadnout?“

„Ano.“

„Kdo?“

„Už jsem vám to řekla, pane Masone. Udeřila jsem Carla

Harroda do tváře. Neměla jsem o Carlu Harrodovi žádné iluse. Byl

to vyděrač, který…“

„Moment, prosím!“ přerušil ji Calvert.

„Jestliže soudní dvůr dovolí, rád bych připomněl, že svědek

má pouze odpovídat na otázky, nikoli dobrovolně sdělovat jakékoli

věci nesouvisející s okolnostmi smrti.“

Soudce Bolton řekl: „Myslím, pane žalobce, že situace je

jasná. Soudní dvůr není včerejší. Nicméně, zákon je zákon, a

charakter zesnulého není v případě vraždy předmětem rozmluvy.

Takže, svědek se bude zdržovat jakéhokoli výroku týkajícího se

charakteru zesnulého.“

„Měl jsem správný pocit, že jste mohla mít nějaké potíže s

Carlem Harrodem?“ zeptal se Mason.

„Ano.“

„A z toho důvodu jste si do peněženky dala sekáček na led?“

„Ano.“

„Kde je ten sekáček teď?“

„Já nevím.“

„Vy nevíte?“

„Ne.“

„A kde byl, když jste ho viděla naposledy?“

„Já… já jsem ho vyhodila.“

„A proč jste to udělala?“

„Někdo mi namluvil, že bych měla.“

„Váš otec?“

„Ano.“

„A proč vám to váš otec namluvil?“

„Věděli jsme, že byl Carl Harrod bodnut sekáčkem na led. Můj

otec věděl, že jsem ho udeřila do tváře. Řekla jsem mu o tom, že

jsem koupila sekáček na led. Řekl, že bych se ho raději měla

zbavit.“

„Kdy ten rozhovor proběhl?“

„V den, kdy Harrod zemřel.“

„Pamatujete se, že jsem toho dne vašeho otce navštívil?“

„Ano.“

„A když jsem tam byl, telefonoval seržant Holcomb?“

„Myslím, že ano. Ano bylo to tak.“

„A teď, kdy jste se zbavila sekáčku na led vzhledem k mojí

návštěvě?“

„Okamžitě jak jste odešel a před tím než přišel seržant

Holcomb.“

„A co jste s ním udělala?“

„Sjela jsem výtahem k nákladnímu vchodu. Vyšla jsem ven do

aleje, kde byly nějaké vyhozené plechovky. Jednu z nich jsem

otevřela dala do ní sekáček a pak jsem se vrátila zpět do pokoje.“

„Byla jste zpátky ve svém pokoji, než přijel seržant

Holcomb?“

„Ano.“

„Řekla jste mu o tom, co jste udělala se sekáčkem?“

„Ne.“

„Řekla jste to někomu?“

„Ne. Rozhodla jsem se s nikým o svém rozhodnutí nemluvit.

Řekla jsem, že vypovím svůj příběh zde na lavici svědků.“

„Aha,“ řekl Mason, „nicméně jste připustila, že jste koupila tři

sekáčky na led?“

„Můj otec to řekl po tom, co mu seržant Holcomb oznámil, že

Carl Harrod řekl své ženě, že jsem ho udeřila do tváře a že…“

„Malý moment,“ přerušil je Calvert, „vyslovuji námitku, aby

svědkyně líčila jakýkoli rozhovor vedený se seržantem

Holcombem. Je to svědectví z doslechu.“

„Naopak, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Mason „v tomto případě je

to důkaz, tak dalece jak to souvisí s motivací nebo zaujatostí této

svědkyně. Jsem zmocněn ukázat myšlenkový postoj svědkyně v

takovém rozsahu, jak jen se to může týkat zaujetí proti, nebo pro

obžalovanou.“

„Námitka se zamítá,“ řekl soudce Bolton. „Pokračujte ve

výpovědi, slečno Baylorová.“

„Tedy, seržant Holcomb řekl, že paní Harrodová, nebo žena o

které se předpokládalo, že je paní Harrodovou, řekla policii, že

jsem udeřila Carla Harroda do tváře, a že, když pan Mason byl

vyslýchat pana Harroda umanul si, že jsem to byla já, kdo bodl

Harroda sekáčkem na led. Za těchto okolností mi seržant Holcomb

vsugeroval, že by to rozhodně mohlo znamenat, že by objevili, že

jsem ho bodla a… a on nechtěl aby k tomu došlo.“

„Řekla jste mu o tom, že jste koupila sekáčky na led?“

„Ne, neřekla jsem mu to. Můj otec mu to řekl. Nic jsem

neřekla. Pouze jsem tam byla.“

„A seržant Holcomb se vás neptal?“

„Ne.“

„Ale mluvil s vaším otcem?“

„Ano.“

Mason se usmál. „Řekl seržant Holcomb vašemu otci, že by

mohlo být lepší, aby se vás na nic neptal, než bude vědět víc

podrobností, takže nebudete zranitelný svědek v případě, že vás

podrobím křížovému výslechu?“

„Něco takového.“

„A váš otec řekl seržantu Holcombovi, že jste koupila ty tři

sekáčky a dala je obžalované?“

„Ano.“

„A zeptal se seržant Holcomb, co se stalo s chybějícím

sekáčkem?“

„Ne, pane, nevěděl, že jeden chyběl. Byly všechny tři v bytě.

To je věc, kterou jsem nemohla pochopit, ale neřekla jsem nic a ani

můj otec nic neřekl. Nemyslím, že by úředníci věděli o nějakém

dalším sekáčku.“

„Pak tedy,“ řekl Mason, „jste dala obžalované dva sekáčky na

led?“

„Ano.“

„K použití jako zbraň v případě potřeby?“

„Ano.“

„Dovedete si vybavit jiný důvod, proč by obžalovaná měla dva

sekáčky, které jste jí dala, aby je použila jako zbraň? Šla by bývala

dolů do Arcade Novelty a koupila další tři sekáčky?“

„Ne, pane, to nedovedu. Probírala jsem tu věc se svým otcem a

došli jsme k závěru, že…“

„Malý moment,“ přerušil ji Calvert, „namítám proti

jakémukoli sdělení o tom, co řekla svému otci, nebo co jí řekl

otec.“

„Námitka se přijímá,“ řekl soudce Bolton. „V případě, že

otázka je položena obhajobou, odpověď je sporná.“

„Nemám žádné námitky k položené otázce,“ řekl Calvert,

„žaloba má svou vlastní teorii na tuto věc. Jestliže pan Mason

podrobuje svědkyni křížovému výslechu kvůli objasnění důvodů,

které vedly obžalovanou ke koupi těch tří sekáčků, mám v úmyslu

ji ještě jednou po křížovém výslechu předvolat.“

„To je požadavek, který přesahuje všechny meze,“ řekl soudce

Bolton. „Soudní dvůr, dle svých vlastních rozhodnutí, stanoví

průběh křížového výslechu. Svědkyně nemusí odpovídat na

otázku.“

„Žaloba se domnívá, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Calvert, „že

obžalovaná chtěla obvinit ze zločinu Katherin Baylorovou. Věděla,

že Katherin Baylorová odnesla jeden sekáček v peněžence,

obžalovaná tedy koupila další sekáčky, aby policie uvěřila, že dva

sekáčky dala Katherin Baylorová obžalované, když byla ještě v

jejím bytě a že nemohly být použity na zasazení smrtícího bodnutí.

To je, jestli soudní dvůr dovolí, jeden z nejdůležitějších bodů

našeho případu, neboť dokazuje předchozí záměr. Nebýt podivné

shody okolností, že ceny sekáčků byly rozdílné, lest obžalované

mohla projít bez odhalení.“

„Argumentovat můžete až bude předložen důkaz,“ řekl soudce

Bolton. „Nestojím o to vyslýchat svědkyni, co se týče možných

motivů obžalované. Nicméně mám pocit, že to dokazuje, že

svědkyně používala sekáčkem na led způsobem, jaký uvedla.“

Calvert pokrčil rameny. „Samozřejmě, Vaše Ctihodnosti,

svědkyně jednala podle rady svého otce a její otec věděl, že Perry

Mason…, no, znal své možnosti a věděl, že pan Mason by zmátl

tento sporný bod jak jen by to šlo.“

„Zmátli to teď,“ řekl Mason.

„Ne žaloba, ta ne,“ vybuchl Calvert.

„Tak dost,“ rozhodl soudce Bolton. „Nějaké další otázky na

svědkyni?“

„Žádné, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Mason.

„Váš další svědek?“ zeptal se soudce Bolton Calverta.

„Můj další svědek,“ oznámil Calvert, „je Nellie Ellistonová.“

Žena, kterou viděl Mason v Harrodově bytě. Byla oblečena

podle poslední módy, moderní obuv s lesklými punčochy a

očividně strávila nějaký čas v salonu krásy.

Po tom, co udala své jméno a adresu, začal se jí Calvert

dotazovat a při dotazech ji netlačil příliš ke zdi.

„Jmenujete se Nellie Ellistonová?“

„Ano.“

„Vystupovala jste někdy pod jiným jménem?“

„Ano.“

„Jakým?“

„Paní Harrodová.“

„Byla jste provdána za Harroda?“

„Ne.“

„Nicméně jste s ním žila jako jeho manželka?“

„Ano.“

„V apartmá 218 v Dixierat Apartments?“

„Přesně tak.“

„Jak dlouho jste znala Harroda?“

„Asi dva roky.“

„Kde jste se setkali?“

„V baru.“

„Jak brzy jste s ním začala žít po tom, co jste se setkali?“

„Asi za týden.“

„Osvojila jste si jméno Nellie Harrodová čistě jako předmět

konvencí?“

„Ano.“

„Zaměřte svou pozornost na druhého tohoto měsíce, žila jste

tehdy s Carlem Harrodem jako jeho choť v Dixierat Apartaments?“

„Užívala jsem jeho jméno. Chtěli jsme se vzít. Byly tam

nějaké právní problémy. Nechtěli jsme čekat až budou

odstraněny.“

„Dobrá,“ řekl Calvert, jeho hlas vyzařoval souhlas, „děkuji

vám, že jste byla tak upřímná, slečno Ellistonová, jistě na úkor

vašeho dobrého jména a reputace. Jsem si jistý, že soudní dvůr to

ocení. Můžete nám nyní přesně sdělit, co se stalo v noci druhého?“

„Carl byl venku. Přišel domů asi… no, nevím přesně, asi

kolem půl deváté nebo deváté hodiny. Krvácel z nosu. Měl nějaký

nový kapesník a převlečenou košili. Zeptala jsem se ho, co se stalo

a on řekl, že ho zbila dívka, že ho udeřila v momentu překvapení.“

„A pak?“

„Zeptala jsem se ho, co jí udělal a on řekl, že nic, že práskla

dveřmi, než se vzpamatoval.“

„A pak?“

„Potom znovu odešel. Pomyslela jsem si, že tam jde zpátky…“

„Nezajímá nás, co jste si myslela,“ přerušil ji Calvert. „Pouze

odpovídejte na otázky a udávejte fakta. Soudní dvůr nezajímá, co

jste si mohla myslet, říkejte pouze fakta.“

„Ano, pane.“

„Tak, tedy, on odešel a co se pak stalo? Kdy jste ho znovu

viděla?“

„Vrátil se asi…, já nevím, něco přes hodinu, možná hodinu a

půl. Nesledovala jsem čas.“

„V jakém byl zdravotním stavu?“

„Kašlal. Vykašlal nějakou krev. Nejdříve jsem si myslela, že je

to z –“

„Ale, ale,“ plísnil ji Calvert, zvedl prst a usmál se: „Žádné

vaše myšlenky, slečno Ellistonová, jen to co víte.“

„Ano, vrátil se a řekl mi…“

„Malý moment. Řekl vám v tu chvíli něco o tom, že si myslí,

že by mohl zemřít?“

„Ne.“

„Poznala jste z něčeho, co řekl, zda si myslel, že zranění, které

měl, mohlo být smrtelné?“

„Nemyslel si, že je smrtelné. Přemýšlel jen o tom, jak

vyúčtovat ztráty. Ve skutečnosti byl rozjásaný. Řekl, že konečně

budeme mít nějaké peníze a že pak bude moci odstranit soudní

překážky, vezmeme se a pojedeme do ciziny na svatební cestu.“

„Dobře. Teď si nejsem jistý, jestli můžete soudnímu dvoru

vyprávět, co řekl v té době. Můžete nám jen říct, co se stalo a to

bude všechno.“

„No, zatelefonoval do Drakeovy detektivní kanceláře a řekl, že

chce mluvit s panem Perry Masonem. Pak, když dostal Perryho

Masona k telefonu, řekl mu…“

„Musím vás opět přerušit, neboť je to nepřípustné,“ řekl

Calvert. „A samozřejmě nemůžete vědět měl-li skutečně na

druhém konci telefonu pana Masona, nebo ne? Slyšela jste

jednoduše jen část celé konverzace?“

„Ano.“

„Takže nemůžete odpřísáhnout, že pan Mason byl na druhém

konci linky. Co se stalo potom?“

„Pak pan Mason přišel a jeho sekretářka, slečna Della

Streetová byla s ním.“

„A pak se dělo co?“

„No, Carl řekl panu Masonovi, že byl bodnut…“

„Malý moment, prosím. Očekával v tu chvíli, že zemře? Mám

na mysli, věřil, že mu hrozí smrt pod vlivem nějakého zranění,

které utržil?“

„Ne, pane, nemyslel si to. Stále se těšil jak bude odškodněn.“

„Jen pokračujte a řekněte nám, co následovalo. Odešel pan

Mason se slečnou Streetovou?“

„Odešli.“

„Co pak následovalo?“

„Carl se snažil chovat tak, aby zaujal pana Masona. Říkal, že

má zimnici, já jsem si myslela, že to předstíral, a…“

„Ne, co jste si myslela, prosím,“ přerušil ji Calvert. „Chceme

fakta, pouze fakta.“

„Dobrá, tedy po tom, co pan Mason odešel, řekl, že je mu zima

a já jsem mu poradila horkou koupel. Napustila jsem vanu a řekla

mu, že je připravena.

Pak se Carl začal zvedat z křesla a najednou z ničeho nic se

začal cítit hůř a hůř. Téměř zkolaboval. Jeho tvář zbledla, až

zpopelavěla a vypadal velice překvapeně, když řekl: Nellie, Nellie,

já umírám! “

„A v tuto chvíli k vám nepronesl žádnou výpověď o tom, co se

stalo v době, kdy utržil to bodnutí nebo zranění?“

„Ano, pane.“

„Pak tedy věřím, že to je poslední vůle platná podle zákona.

Myslím, že jste zplnomocněna opakovat, co řekl, řekněte nám

tedy, co a jak se stalo a co řekl.“

Soudce Bolton shlédl dolů na Perryho Masona: „Žádné

námitky ze strany obhajoby?“

„Žádné námitky,“ řekl Mason, „ale rád bych vyslechl

obžalovanou, co se týče vynahrazení škod až k poslední vůli.“

„Pokračujte,“ řekl soudce Bolton.

„Řekl vám, že umírá?“ zeptal se Mason.

„Ano, v tu chvíli.“

„A jak dlouho před tím to řekl, než zemřel?“

„Jen několik minut. Nevěřím, že by to bylo déle než deset

minut.“

„To musela být náhlá změna jeho stavu od chvíle, co jsem ho

viděl?“

„Ano. Začalo to, když se pokusil vstát. Z poloviny se

nadzdvihl a pak klesl zpět. Vypadalo to, jako by se hrozně

soustředil, byl překvapen a myslím, že i trochu hrůzy mu přeběhlo

po tváři.“

„Řekl, že umírá?“

„Řekl, Nellie, to zatracený bodnutí je… něco se stalo. Zasáhlo

to srdce, myslím. Já… já umírám.“

„A co pak následovalo,“

„Pak se chytil za prsa a řekl: Nellie, nechci umřít. “

„A co bylo pak?“

„Pak pronesl výpověď.“

Mason pokynul ke Calvertovi. „To vypadá na poslední vůli v

mezích zákona. Nemám námitek. Nechte ji pokračovat a říct, co se

přihodilo.“

„Výborně,“ řekl Calvert. „Jsem přesvědčen o tom, že to byla

poslední vůle. Jen pokračujte, slečno Ellistonová, a řekněte jak to

bylo. V tuto chvíli můžete vypravovat, co řekl, užijte jeho přesná

slova pamatujete-li si je. Jestliže ne, řekněte co nejpřesněji co vám

sdělil.“

„Řekl, že se vrátil do bytu obžalované a rozhodl se ukázat jí

kdo je šéfem, jestli mu dá dopisy, které má, nechá ji být.

Řekl, že používala jméno Ferna Driscollová, ale ve skutečnosti

to byla Mildred Crestová. Řekl, že zavraždila Fernu Driscollovou a

on cítil, že na to přišel.“

„Řekl něco o tom, že ji obviňuje z vraždy?“

„Ano. Řekl, že přišla ke dveřím, že ho nakonec pustila dovnitř

a on jí udělal nabídku.“

„Co pak?“ zeptal se Calvert.

„Řekl, že se mu vysmála, když jí řekl, že je vyděrač, že si

myslela že má policejní odznak a že ho zabije, jestliže okamžitě

nezmizí, že začne tvrdit, že ho našla, jak vykrádá její byt a zastřelí

ho.

Řekl, že takhle rozmlouvali, pak mu otevřela dveře a řekla ať

vypadne. Řekl, že najednou, právě když odcházel, rozmáchla svou

pěst proti jeho hrudi, pak zabouchla a zamkla dveře.

Řekl, že si vůbec nevšiml, že má v ruce sekáček na led až když

byl skoro u výtahu, pak viděl sekáček zabodnutý do svých prsou.

Řekl, že si nemyslel, že je těžce raněn, ale cítil, že by měl díky

dívčině akci důvod přimět jejího právníka, Perryho Masona, aby

mu prodal dopisy, za které by pak dostal velkou sumu peněz, buď

od časopisu, nebo do pana Baylora.“

„Co se stalo se sekáčkem?“

„Přinesl ho s sebou domů.“

„Řekl vám, že sekáček, který přinesl je ten, kterým byl

bodnut?“

„Ano.“

„Kde je ten sekáček teď?“

„Dala jsem ho policii.“

„Označila jste nějak ten sekáček, abyste ho znovu poznala až

ho uvidíte?“

„Ano.“

„Co jste udělala?“

„Vyryla jsem své iniciály do jeho dřevěné rukojeti.“

„Kdy?“

„Než byl odnesen z bytu.“

„Teď vám ukážu sekáček a zeptám se vás je-li to ten, o kterém

jste mluvila.“

„Je to on.“

„Nyní ho ukážu advokátu obhajoby,“ řekl Calvert, „a pak

požádám, jestli by mohl být zaevidován.“

Calvert přistoupil ke stolci obhajoby a ukázal sekáček

Masonovi.

Mason pozorně studoval sekáček na led. „Mohu vznést několik

otázek na doličný předmět, Vaše Ctihodnosti?“

„Jistěže,“ řekl soudce Bolton.

Mason se obrátil k svědkyni: „Všiml jsem si, že tento sekáček

má na sobě cenovku, cedulku s cenou, která je na něm umístěna

nějakým druhem lepidla a překryta kouskem průhledné pásky. Tato

cedulka obsahuje označení společnosti Arcade Novelty a cenu 41

centů. Byla tato cena umístěna na sekáčku, když jste ho obdržela

od Carla Harroda?“

„Ano.“

„Jste si naprosto jista, že je to ten sekáček, který vám Carl

Harrod dal?“

„Ano.“

„Je to ten sekáček, o kterém vám Carl Harrod řekl, že s ním

byl bodnut do prsou?“

„Ano.“

„Předal vám ho z ruky do ruky?“

„Ano.“

„A vy jste ho označila?“

„Ano.“

„Kdy jste ho označila?“

„Když přišla policie.“

„Jeden z úředníků přišel na to, že byste měla ten sekáček

označit?“

„Ano, pane.“

„Abyste nebyla na pochybách, až budete vypovídat pod

přísahou?“

„Tak, že ho budu moci identifikovat.“

„Byly ve vašem bytě ještě jiné sekáčky na led?“

„Ano, ještě jeden tam byl.“

„Kde?“

„V kuchyňské zásuvce.“

„Máte na mysli příborníkovou zásuvku?“

„Ano.“

„Co ještě obsahovala ta zásuvka?“

„Nějaké lžíce na vaření, otvírák na láhve a několik dalších věcí

tohoto druhu.“

„Dobře. Nyní bych se vás rád zeptal na toto: byly v kuchyňské

zásuvce dva sekáčky na led?“

„Ano.“

„Myslíte tím to, že jste sekáček, kterým byl Carl Harrod

bodnut, dala do zásuvky v kuchyni?“

„Ano.“

„Jak se to stalo. Uvědomila jste si to…“

„Carl přišel domů. Zdál se mi povznesený.“

„Co myslíte, tím povznesený?“

„Myslím tím povznesený! Znáte to chování, když je někdo

povznesený.“

„Pil?“

„Ne“

„Ne.“

„Marihuana?“

„Ano.“

„A co říkal?“

„Vypadal velmi vesele. Řekl mi, že skutečně trefil do

černého.“

„A co pak?“

„Řekl mi, že je dobrý opatřovatel, dodavatel, správce. Řekl, že

mi koupil sekáček na led a že ho hodil do dřezu.“

„A pak?“

„Zeptala jsem se ho, na co proboha ten sekáček potřebujeme.

Řekla jsem mu, že používáme kostky ledu a proto, že nám není k

ničemu.“

„A potom?“

„Šel do druhého pokoje, sedl si, a chvíli jsme si povídali. Pak

jsem šla zpět do kuchyně. Všimla jsem si, že ve dřezu je malá

narůžovělá skvrna v místě, kde konec sekáčku ležel v trošce vody,

ale nevěnovala jsem tomu pozornost. Vzala jsem sekáček, umyla

ho a dala do zásuvky.“

„Vy jste ho umyla?“

„Ano, umyla jsem ho.“

„Proč?“

„Nevěděla jsem, kde ho Carl sebral, protože ho přinesl z

venku. Vždycky umývám nádobí a nástroje než je odložím a

uklidím.“

„Věděla jste v tu chvíli, že v zásuvce už sekáček ledu je?“

„Naprosto upřímně, pane Masone, nevěděla. Bylo to pro mne

velké překvapení, když mě policie požádala, abych sekáček

přinesla a já otevřela zásuvku a byly tam dva.“

„Je nějaká možnost… teď bych si přál, abyste poslouchala

velmi pozorně,“ řekl Mason „a chci, abyste si svou odpověď

pozorně promyslela… je tu nějaká možnost, že byste ty sekáčky

popletla?“

„Absolutně ne!“

„Jak víte, že jste to neudělala?“

„Protože ten, co jsem uložila do zásuvky, byl umístěn velmi

blízko přední části zásuvky, a ten druhý byl zastrčený vzadu v

zásuvce. A navíc na tom druhém nebyla žádná cenovka. Přesně si

pamatuji, že sekáček, který Carl domů přinesl, měl na sobě

cenovku.“

„Jste o tom přesvědčena?“

„Naprosto přesvědčena.“

Mason pokynul k prokurátorovi: „Za těchto okolností nemám

žádné další otázky, ani námitky ohledně sekáčku na led, který má

být zaevidován.“

„Sekáček na led bude zaevidován,“ řekl soudce Bolton.

„Končím předběžný výslech svědkyně, Vaše Ctihodnosti,“ řekl

Calvert.

„Křížový výslech,“ řekl soudce Bolton Perrymu Masonovi.

Mason si chvíli zamyšleně prohlížel svědkyni a pak řekl:

„Když jsem mluvil s Carlem Harrodem, nepřipustil, že osvětlení

bylo mizerné a že si nemohl být jistý, že to byla obžalovaná, kdo

ho bodnul? Nepřipustil možnost, že by dveře otevřela Katherin

Baylorová a bodla ho?“

„Moment! Moment!“ zakřičel Calvert. „Neodpovídejte na

otázku, slečno Ellistonová. Rád bych, Vaše Ctihodnosti, vznesl

námitku proti této otázce, která je nepřípustná, irelevantní a

bezpředmětná, to není předmět křížového výslechu.

Teď se definitivně ukazuje, že v době, kdy pan Mason mluvil s

Carlem Harrodem, Carl Harrod pouze předstíral. Chtěl získat

odškodnění. Vůbec nevěděl, že umírá. Zákon staví na tom, že

osoba, která umírá, ví, že cokoli udělá nebo řekne, jí neposkytne

žádný materiální zisk, tváří v tvář této skutečnosti ho zajímají

pouze věci duchovní, a je tedy připravena říkat pravdu, v podstatě

do té míry, jako by vypovídala na svědecké židli pod přísahou.“

„Já rozumím teorii zákona, který se týká poslední vůle,“ řekl

soudce Bolton suše. „Myslím, že byste mohl vzít v úvahu, že

soudní dvůr rozumí základním principům práva.“

„Ano, Vaše Ctihodnosti, pouze jsem to okomentoval, abych

ukázal velký rozdíl mezi pravdou poslední vůle, kdy si je osoba

jista, že umírá a předstírané poslední vůle, která je součástí

promyšleného schématu, kdy osoba zkouší získat výhody.“

„Rozumím tomu všemu,“ řekl soudce Bolton, „ale nechte nás

předpokládat, že kdyby Carl Harrod vypovídal pod přísahou, pan

Mason by měl dovoleno zeptat se ho, jestli neučinil nějakou jinou

výpověď v jinou dobu, není to tak?“

„Jistě, Vaše Ctihodnosti, ale to je jiná situace. Pan Mason by se

pak ptal Carla Harroda osobně a Carl Harrod by měl možnost

vysvětlit jakékoli nesrovnalosti. Nyní se ptá z jedné třetiny na

nějakou odporující si výpověď učiněnou Harrodem. Připadá mi to,

že se tak dozvíme svědectví z doslechu.“

„Nicméně,“ řekl soudce Bolton, „mě zajímá, co svědkyně

odpoví. Rád bych, aby otázka byla zodpovězena. Námitka se

zamítá.“

„Dobrá,“ řekl Calvert s chabou laskavostí.

Soudce Bolton se obrátil k svědkyni: „Učinil nějaké takové

prohlášení, slečno Ellistonová?“

„Nemyslím, Vaše Ctihodnosti. Myslím, že se ho Perry Mason

pokoušel zmást a…“

„Teď není důležité, co si myslíte, že se pokoušel pan Mason

dělat,“ řekl soudce Bolton přísně. „Chci vědět, co Carl Harrod

říkal.“

„Dobrá, pan Mason vyzdvihl fakt, že světlo bylo poněkud

mdlé a pak se ptal Carla, jak si mohl být jistý, že to nebyla

Katherin Baylorová, kdo ho bodl.“

„A co na to pan Harrod řekl?“

„No, rozhořčil se a řekl, že neočekával, že ho pan Mason

podrobí křížovému výslechu.“

„Výborně,“ řekl soudce Bolton Masonovi. „Pokračujte v

křížovém výslechu, pane obhájce.“

„Telefonoval Carl Harrod panu Baylorovi po tom, co jsem

odešel v souvislosti s myšlenkou, kterou jsem vyslovil?“

„On…“

„Moment!“ přerušil ji Calvert. „Zdržte se odpovědi, dokud

mám možnost vznést námitku… Jestliže soudní dvůr dovolí,

vznáším námitku proti položené otázce, je bezpředmětná,

irelevantní a nekompetentní, protože se jedná o svědectví z

doslechu, jde tu o rozhodnutí svědkyně, aby si osvojila fakta, která

nejsou zaevidována a to není náležitostí křížového výslechu.

Neprověřoval jsem žádnou z těchto záležitostí v předběžném

výslechu. Můj předběžný výslech byl zaměřen na poslední slova a

podložený příslušným množstvím důkazů, abych objasnil situaci.“

„Dobrá, budeme to tedy považovat za podklady pro svědectví

obhajoby,“ řekl soudce Bolton.

„Mimoto, Vaše Ctihodnosti, se zde vyžaduje rozhodnutí

svědkyně a to je polemické. Ona neví, kdo byl na druhém konci

linky.“

„Víte, zda Carl Harrod telefonoval panu Harrimanu Baylorovi

po tom, co pan Mason odešel?“ zeptal se soudce Bolton svědkyně.

„Ne, pane.“

„Vy to nevíte?“

„Ne pane.“

„Pokračujte ve svém křížovém výslechu, pane Masone,“ řekl

soudce Bolton.

„Telefonoval někomu?“

„Použil telefon, ano.“

„Viděla jste číslo, které vytočil?“

„Ne.“

„Slyšela jste jméno osoby, kterou žádal k telefonu?“

Na chvíli znejistěla a pak řekla: „Ne.“

„Slyšela jste ho nazývat druhou osobu jménem? Slyšela jste ho

oslovovat druhou stranu jako pana Baylora?“

„Moment! Moment!“ řekl Calvert. „Jestli soudní dvůr dovolí,

vznáším námitku, toto není vázáno na žalobu jestli svědkyně

slyšela někoho oslovovat jménem v telefonu. Mohl bych zavolat

Vaší Ctihodnosti a říci: Poslouchejte, pane presidente… a mohlo

by to znamenat, že jsem mluvil s prezidentem Spojených států.“

„Rozumím,“ řekl soudce Bolton, „ale tato námitka se váže

spíše k závažnosti než k přípustnosti svědectví. Cítím, že všechno

tohle je věc skutkové podstaty. Myslím, že bych rád slyšel

odpověď. Telefonoval někomu koho oslovoval pane Baylore?“

„Ano, telefonoval.“

„Děkuji vám,“ řekl Mason s úsměvem, „to je vše!“

„Moment,“ řekl Calvert. „Mám nějaké otázky pro doplňující

výslech. Slyšela jste ho použít jméno Baylor. Nevěděla jste, zda

mluví se slečnou Baylorovou, nebo s panem Baylorem, že?“

„Myslím, že říkal ‚pane‘.“

„Správně, takže nevíte, jestli mluvil s Harrimanem Baylorem

nebo s Forresterm Baylorem, jeho synem?“

„Ne, pane, to nevím.“

„A stejně tak nevíte, zda osoba, kterou jmenoval, nebyl někdo

jiný, cizinec jménem Baylor, nějaký zcela jiný Baylor.“

„Správně. To nevím.“

„A vy jste neslyšela říkat křestní jméno té osoby?“

„Myslíte během rozhovoru, který vedl, když pan Mason

odešel?“

„Ano.“

„Ne. Neslyšela jsem ho užívat žádné křestní jméno.“

„To je vše,“ řekl Calvert.

„Ještě minutu,“ řekl Mason. „Mluvila jste specielně o

rozhovoru vedeném, když jsem odešel. Máte tím na mysli, že

proběhly rozhovory dva?“

„Ano, pane.“

„Kdy proběhl první rozhovor?“

„Velmi krátce po tom, co se můj muž vrátil do bytu.“

„A komu to telefonoval?“

„Já nevím.“

„Po kom se ptal?“

„Chtěl pana Baylora.“

„Ale v obou případech jste slyšela, že osoba po které se ptal na

druhém konci linky, byla ‚Baylor‘?“

„Ano.“

„Užil slova ‚pan Baylor‘?“

„Ano.“

„Pak, jestli tomu rozumím, telefonoval jednou okamžitě po

návratu domů a to před tím, než jste se dozvěděla, že byl bodnut

sekáčkem na led. Po druhé telefonoval později, když jsem odešel,

je to tak?“

„Ano.“

„Děkuji vám,“ řekl Mason, „to je vše.“

„Nicméně, z hlediska této výpovědi mám další otázku pro

křížový výslech svědkyně Irmy Karnesové.“

„Mám námitku proti tomu, aby obhajoba vedla svůj křížový

výslech kus po kusu,“ řekl Calvert. „Měla možnost podrobit slečnu

Karnesovu křížovému výslechu a měla by tedy mít svůj křížový

výslech uzavřený. Nemyslím, že by od obhajoby bylo vhodné, aby

každou chvíli volala svědky zpět ke křížovému výslechu.“

„Vedení výslechů je pouze záležitostí soudního dvora,“ řekl

soudce Bolton. „Soudnímu dvoru se zdá, že vzhledem k

okolnostem, které souvisejí s výpovědí poslední svědkyně,

bychom se měli pokusit dobrat pravdy.“

Soudce Bolton se obrátil k soudnímu vykonavateli:

„Předvolejte slečnu Karnesovou na lavici svědků,“ řekl.

O několik minut později se slečna Karnesová objevila na místě

pro svědky. Mason se otočil k soudnímu vykonavateli: „Rád bych

aby soudní vykonavatel přivedl slečnu Dellu Streetovou, moji

sekretářku, z místnosti pro svědky, prosím.“

Soudní vykonavatel opustil soudní síň a vrátil se o chvíli

později s Dellou Streetovou.

„Slečno Karnesová,“ řekl Mason, „dovolte mi představit Dellu

Streetovou, mou sekretářku.“

„Těší mě,“ řekla slečna Karnesová.

„Podívejte se na ni pozorně, prosím,“ řekl Mason. „Viděla jste

ji někdy před tím?“

„Nemyslím.“

„Ve skutečnosti,“ řekl Mason, „slečna Streetová byla ta, která

koupila ten večer od vás tři sekáčky na led jako druhá. Byla to

slečna Streetová, se kterou jste vedla rozhovor týkající se vzestupu

ceny.“

Irma Karnesová vehementně zavrtěla hlavou: „Ne, nebyla to

ona!“

A bezdůvodně dodala: „Říkala jsem vám, že se mě budete

pokoušet zmást chozením v kruhu, a připravila jsem se na to, pane

Masone. Osoba, která koupila ty tři sekáčky na led sedí přímo před

vámi, obžalovaná, Mildred Crestová. Nebyla to Della Streetová,

kdo koupil ty sekáčky. Pokud vím, nikdy v životě jsem Delle

Streetové nic neprodala. Nedovolím vám, abyste mě zmátl

jakýmkoli úskokem, pane Masone.“

„Jste si absolutně jista, že jste nikdy v životě nic Delle

Streetové neprodala?“

„Při své nejlepším paměti, jsem ji nikdy před tím neviděla. A

jsem si docela jistá, že jsem jí nikdy nic neprodala.“

„A když jste vracela zpět drobné za sekáčky na led, které

slečna Streetová koupila,“ řekl Mason, „pamatujete si, že jeden z

nich se skutálel z pultu a upadl na zem a ona se sehnula a sebrala

jej?“

„To se stalo, když jsem prodávala sekáčky obžalované,“ řekla

svědkyně kousavě. „Řekla vám o tom incidentu, popsala vám ho a

vy se mě pokoušíte zmást při křížovém výslechu. Nenechám se

vyvést z míry, pane Masone, vím přesně, co se stalo. Vím, že jsem

ty sekáčky prodala obžalované. Viděla jsem ji. Poznala jsem ji a

studovala jsem její rysy velmi přesně, abych si byla jista.“

Mason rozzlobeně řekl: „Studovala jste její rysy, to je v

pořádku, ale ta studie se udala, když vás policie nechala v

pozorovatelně celých deset minut. Neprovedla jste pozornou studii

jejích rysů, když kupovala sekáčky na led.“

„Studovala jsem pozorně její rysy, když kupovala sekáčky.“

„Proč?“ zeptal se Mason.

„No, protože… protože jsem se nehodlala nechat zmást při

křížovém výslechu, pane Masone.“

„Nevěděla jste, že půjdete ke křížovému výslechu, když jste

prodávala sekáčky na led,“ řekl Mason.

„No, nicméně, jsem si jistá, že to byla obžalovaná, kdo koupil

ty sekáčky.“

„A ne zde slečna Streetová?“ zeptal se Mason.

„Naprosto bezpečně vím, že ne!“ vybafla s rozhodnou

definitivností Irma Karnesová. „Varovali mě před vámi, pane

Masone. Připravila jsem se na vás.“

„Děkuji vám,“ řekl Mason, „to je vše.“

„Žádné další otázky?“ zeptal se soudce Bolton.

„Žádné otázky,“ řekl Calvert s úsměvem. „Jste omluvena z

dalšího vyslýchání, slečno Karnesová, a dovolte mi, abych vám

poděkoval za skvělé svědectví.“

Irma Karnesová vstala a odkráčela z místa pro svědky, mračíc

se na Masona, když ho míjela.

„Jestliže soudní dvůr dovolí,“ řekl Calvert, „je to můj případ a

já v tuto chvíli nemám žádné další svědky k předvolání.“

„Mohu dostat patnáctiminutové odročení?“ požádal Mason.

„Jsem totiž na pochybách, mám-li předvolat obžalovanou na

lavici svědků a zkusit nechat případ pro tuto chvíli odročit, nebo

tiše sedět, nechat soudní dvůr, aby přiměl obžalovanou dojít až k

soudnímu přelíčení a obhajovat ji před porotou.“

„To je upřímné prohlášení,“ řekl soudce Bolton, „za těchto

okolností vám soudní dvůr garantuje patnáct minut přerušení.“

14. KAPITOLA

Mason, Della Streetová a Paul Drake se sešli ke krátké poradě

v jedné z nepoužívaných místností pro svědky.

„Fakt je ten, že svědkyně Karnesová viděla Dellu krátce.

Uvěřila, že žena která sekáčky na led kupovala, byla Mildred

Crestová. Měla možnost studovat její tvář deset minut. Říkala, že

se budu pokoušet ji zmást, podvědomě byla proti jakékoli debatě

týkající se jejího názoru a… a tady to máme.“

„Takže, co uděláš?“ zeptal se Drake.

„Mohu předvolat Dellu Streetovou jako svědka. Může

odpřísáhnout, že to byla ona, kdo koupil ty tři sekáčky. Na soudce

Boltona to udělá dojem, ale budu muset předvolat jako svědka i

Mildred Crestovou.“

„Pak prohraješ na celé čáře,“ řekl Paul Drake.

Mason pokýval hlavou.

„Můžeš si to dovolit?“ zeptal se Drake.

„Ne,“ připustil Mason. „Nicméně, soudce Bolton je nyní

zvědavý, zda má správnou míru předvídavosti v tom, že předvolám

Dellu jako svědka. Udělám to. Jsou chvíle, kdy obhájce musí

riskovat.“

„Dokážete něco vyčíst z výrazu soudcovy tváře?“ zeptala se

Della.

„Z výrazu jeho tváře ne, ale z držení hlavy ano. Když ho něco

zajímá, předkloní se. Když se rozhodne, že obžalovaný je vinen,

zakloní se na židli.

Během výslechu poslední svědkyně byl stále lehce předkloněn.

Předvolám Dellu a budu sledovat, jak drží hlavu. Jestli se

předkloní, vyrazím do útoku.

Pojďme. Vraťme se zpět do soudního síně. Chci připravit

Mildred na to, co přijde.“

Vrátili se do soudního síně. Mason se naklonil k Mildred

Crestové. „Mildred,“ řekl, „jestliže nepůjdete svědčit, soudce vás

odsoudí k podmínce. Pak budeme muset bojovat před porotou.“

Pokývala hlavou.

„Když vás předvolám, máme šanci, jen náznak šance, že ho

přesvědčíte o tom, že nejste vinna vraždou prvního stupně a

odsoudí vás jen podmínečně za zabití.“

„To bude výhoda?“ zeptala se.

„To bude ohromná výhoda.“

„Když budeme muset jít před porotu, některý z porotců může

vycítit, že obžaloba se pokoušela prokázat vraždu. Dva nebo tři

členové budou cítit, že jste nevinná. Budou argumentovat a

probírat případ znovu a znovu a na konec někdo vnutí

kompromisní řešení, aby vás shledali vinnou za zabití. To bude vše

k čemu jsou způsobilí.

Ale jak jednou vypustíme otázku vraždy a vy budete před

porotou jen za zabití, pak není velká šance na kompromis, a

porotci, kteří by si mysleli, že jste nevinná, mohou hlasovat a

dosáhnout zmatečného soudního řízení.“

„Vypadá to, že příliš nepřemýšlíte o mých šancích na zproštění

viny,“ odpověděla tiše Mildred.

„Mluvím o tom nejhorším, co se může stát,“ řekl Mason.

„Ukazuji vám druhou stranu mince. Co tedy chcete dělat?“

„Cokoli mi řeknete, udělám.“

„Přikláním se k tomu, předvolat vás jako svědka,“ řekl Mason,

„ale upozorňuji vás, že to bude něco jako boží soud.“

„Řeknu pravdu.“

„Dobrá, soudce právě přichází. Připravte se. Pevně se usaďte.

Jdeme na to!“

15. KAPITOLA

Soudce Bolton sezval soudní dvůr a řekl: „Všiml jsem si, že

oblastní zástupce, Hamilton Burger, nebyl přítomen v době

přerušení.“

Hamilton Burger, s širokým hrudníkem, těžkopádně povstal.

„Prosím soudní dvůr za prominutí, ale všiml jsem si, že advokát, v

křížovém výslechu svědkyně z lidu, Irmy Karnesové, přivedl svou

sekretářku, Dellu Streetovou, a snažil se dokázat, že slečna Della

Streetová koupila ten sekáček na led, který je zaevidován v

soudním záznamu pod číslem sedm.

Předpokládám, že advokát nemá v úmyslu ve svém tvrzení

pokračovat. Pro jistotu, jsem ale promluvil se svědkyní Irmou

Karnesovou a v případě, že slečna Streetová bude předvolána, aby

dosvědčila, že koupila sekáčky, upozorňuji slečnu Streetovou a

Perryho Masona, že vznesu obvinění pro křivou přísahu. Jedna věc

je zkoušet zmást svědka a trochu jiná věc je podpořit chatrný

případ křivopřísežnou výpovědí.“

Mason se obrátil k Hamiltonu Burgerovi: „Předpokládejte, že

by to mohla být Irma Karnesová, kdo křivě svědčil. Žaloval byste

ji pak za křivopřísežnictví?“

„Irma Karnesová,“ řekl Hamilton Burger poněkud důležitě,

„říká pravdu. Osobně jsem s ní mluvil. O správné identifikaci

nemohou být pochybnosti.“

Soudce Bolton je přerušil: „Nevím co tím sledujete, ale pokud

jde o přelíčení, pane Mason, bude pokračovat v předvolání svědků

obhajoby.“

„Beru na vědomí výzvu obžaloby,“ odpověděl Mason, „Della

Streetová půjde svědčit.“

Della Streetová předstoupila a složila přísahu.

„Zaměřte pozornost na druhého tohoto měsíce,“ začal Mason,

„a vezměte v úvahu výpověď svědkyně Irmy Karnesové, která

tvrdí, že obžalovaná od ní koupila tři sekáčky na led.

Předpokládám, že jste obeznámena s její výpovědí?“

„Ano,“ řekla Della Streetová.

„Popsala byste jakoukoli transakci, kterou jste provedla s

Irmou Karnesovou druhého tohoto měsíce?“

Della Streetová řekla odhodlaně: „Byla jsem v bytě Mildred

Crestové. Byla jsem tam s vámi. Dostala jsem od vás instrukce jít

do společnosti Arcade Novelty a koupit tam tři sekáčky na led

identické vzhledem i velikostí s jistým sekáčkem, který byl v bytě.

Šla jsem do Arcade Novelty. V pokladně byla Irma Karnesová.

Koupila jsem tři sekáčky. Řekla mi, že během večera bylo nutné

zvednout cenu, takže kdybych přišla dřív, mohla jsem koupit

všechny tři za dolar. Během toho, co markovala cenu, připravena

uložit zboží do sáčku, jeden ze sekáčků spadl na zem. Sehnula

jsem se a zvedla jej.“

„Můžete přistoupit ke křížovému výslechu,“ řekl Perry Mason.

Hamilton Burger se těžkopádně zvedl: „Slečno Streetová, vy

jste zaměstnána u Perryho Masona?“

„Ano, pane.“

„A už nějakou dobu, že?“

„Ano, pane.“

„A jste mu oddaná a věrná?“

„Ano, pane.“

„Pracovala jste s ním na mnoha jeho případech. Je to část vaší

pracovní náplně být s panem Masonem, když vyslýchá svědky,

psát těsnopisné poznámky a udržovat nahrávky pana Masona

vztahující se k jednotlivým případům?“

„Ano, pane.“

„Byla jste s ním, když vyslýchal Carla Harroda?“

„Ano, pane.“

„Předložím vám důkazy, že druhého tohoto měsíce jste

nekoupila žádné sekáčky na led u společnosti Arcade Novelty, a že

jste nikdy neviděla Irmu Karnesovou. Vysvětluji vám to proto,

slečno Streetová, abych vám dal poslední možnost říci pravdu.

Nyní vypovídáte pod přísahou a vypovídáte křivě. Bude pořízena

nahrávka vaší výpovědi. Dopouštíte křivopřísežnictví. Dávám vám

poslední příležitost k odvolání.“

„Má výpověď je v pořádku,“ řekla Della Streetová.

„To je vše,“ oznámil Hamilton Burger.

Della Streetová vzhlédla k Perry Masonovi.

„Žádné další otázky, slečno Streetová,“ řekl Perry Mason.

Della s vysoko zdviženou bradou opustila lavici svědků.

Důstojnost v její tváři dávala najevo, že zmátla a krutě rozzuřila

Hamiltona Burgera.

Mason vzhlédl k soudci Boltonovi, pozorně studoval jeho

polohu na lavici.

„Nyní předvolám obžalovanou Mildred Crestovou.“

Náhlý tichý šepot se rozlehl soudním sálem.

„Vše v pořádku,“ pošeptal Mason Mildred Crestové, „teď je to

na vás. Pamatujte, že vaší zbraní není sex-appeal, ale upřímnost.

Jděte do toho!“

Mildred Crestová šla pomalu k lavici svědků, zvedla pravou

ruku, složila přísahu a pak se obrátila k Perry Masonovi.

„Mildred,“ řekl Perry, „chci, abyste vypovídala o tom, co se

stalo dne dvacátého druhého minulého měsíce, o telefonním

rozhovoru, který jste vedla s Robertem Joinerem. Nicméně, než se

do toho pustíme, myslím, že by bylo lepší říci soudnímu dvoru o

Robertu Joinerovi. Kdo to byl?“

„Byl to muž, ke kterému jsem byla vázána slibem manželství,“

řekla Mildred Crestová.

„Nosila jste jeho prsten?“

„Ano.“

„Oznámili jste své zásnuby přátelům?“

„Ano.“

„Dobrá. Pokračujte a řekněte o telefonním rozhovoru, který

jste mezi sebou, to odpoledne dvacátého druhého měli. Potom nám

řekněte vše o tom, co jste dělala dvacátého druhého tak přesně, jak

jen si to pamatujete.“

Hlubokým rozpačitým hlasem začala Mildred Crestová

vyprávět. Postupně zvuk jejího hlasu nabýval jistoty a Mildred

upřela oči na soudce Boltona, napřímila se a začala mluvit rychleji.

Masonovy otázky, pátrající a plné soucitu, ji povzbuzovaly,

kdykoliv zpomalila, až konečně vypověděla celý příběh

telefonního rozhovoru, popsala automobilovou nehodu, rozhodnutí

přijmout identitu Ferny Driscollové a z toho vyplývající

komplikace, setkání s Carlem Harrodem, sekáčky na led, které

koupila Katherin Baylorová, návštěvu Masona a Delly Streetové a

dva chybějící sekáčky, které koupila Della Streetová.

Mason se obrátil k prokurátorovi.

„Podrobte ji křížovému výslechu.“

Hamilton Burger se těžkopádně postavil. Jeho hlas se zdál

sympatický, jeho chování krotké.

„Jestli tomu rozumím, slečno Crestová, utrpěla jste hrozný

emocionální šok, to odpoledne dvacátého druhého.“

„Ano.“

„Neměla jste žádné podezření, že váš snoubenec zpronevěřil

peníze?“

„Vůbec žádné.“

„Jistě jste musela zpozorovat, že žil nad míru svých finančních

možností“

„To ano. Každý v našem okolí to pozoroval. Ale každý věřil

tomu, že pochází ze zámožné rodiny a pracuje pouze, aby se naučil

obchodovat.“

„Takže, když jste shledala, že peníze zpronevěřil, nechtěla jste

se s ním stýkat. Je to tak?“

„Ano.“

„Avšak,“ řekl Hamilton Burger, pomalu pozvedaje hlas, v

kterém převládaly prvky sarkasmu, „během několika hodin,

potom, co jste zavrhla svého přítele kvůli jeho nepoctivosti, jste se

vy sama stala zlodějkou.“

„Neudělala jsem to,“ rozbouřila se.

„Ne?“ zeptal se Hamilton Burger s nadsazeným překvapením.

„Možná jsem neporozuměl vaší výpovědi. Myslel jsem, že jste

řekla, že jste vzala peněženku Ferny Driscollové.“

„To ano. Ale udělala jsem to s jistým záměrem.“

„S jakým záměrem?“

„Abych ji zbavila identity, dokud nenajdu svou vlastní.“

„To byl jediný důvod, proč jste vzala její peněženku?“

„Ano.“

„Ach! A to co bylo v peněžence,“ řekl Hamilton Burger,

ovládaje hlas. „Je v té peněžence stále?“

„Ne.“

„Kdo to sebral?“

„Já jsem to sebrala.“

„A co jste s tím udělala po tom, co jste to přemístila?“

„Dala jsem to do obálky a obálku jsem označila ‚Majetek

Ferny Driscollové‘.“

„Skutečně?!“ řekl Hamilton Burger. „A kdy jste to udělala?“

„Než do mého bytu přišla policie.“

„Ano, ano,“ řekl Hamilton Burger s úsměvem. „Jak dlouho

před tím?“

„Nedlouho.“

„Když tam byl pan Mason a Della Streetová?“

„Ano.“

„A nenapsala jste na obálku ‚Majetek Ferny Driscollové‘ na

radu pana Masona?“

„Ano.“

„Když jste se dozvěděla, že byl Carl Harrod bodnut do prsou

sekáčkem na led?“

„Ano.“

„Jinými slovy, tohle vše se odehrálo, když jste očekávala

příchod policie.“

„Ano.“

„A v tu dobu jste na obálku napsala slova ‚Majetek Ferny

Driscollové‘?“

„Ano.“

„A do té doby jste neudělala nic, abyste označila ty peníze jako

majetek Ferny Driscollové?“

„Odložila jsem je stranou jako její majetek.“

„Máte tím na mysli, že jste je ještě neutratila?“

„Neměla jsem v úmyslu je utratit.“

„Vynaložila jste nějakou snahu, abyste zjistila, kdo by mohl

být dědicem Ferny Driscollové?“

„Ne.“

„Spojila jste se s obecním úřadem v San Diego Country, kde se

nehoda stala, a řekla jim, že máte nějaký majetek náležející Ferně

Driscollové?“

„Ne.“

„Řekla jste, že jste uchovávala peníze jako majetek Ferny

Driscollové?“

„Ano.“

„Přivlastnila jste si totožnost Ferny Driscollové stejně jako její

majetek?“

„Vystupovala jsem pod jménem Ferna Driscollová.“

„Ano, ano. Našla jste podpis Ferny Driscollové v jejím

řidičském průkazu a snažila jste se ho nacvičit, že?“

„Ano.“

„Napsala jste to jméno na zadní stranu stvrzenky, že?“

„Stvrzenky?“

„Stvrzenky, která vám byla vystavena za první týdenní mzdu?“

„Ano. Ale to byly peníze, které jsem si vydělala.“

„Tak proč jste si myslela, že je nutné zkusit napodobit podpis

Ferny Driscollové tak, jak jste ho našla na řidičském průkazu?“

„Protože jsem si myslela, že bych někdy mohla použít tento

řidičský průkaz jako průkaz totožnosti.“

„Nevěděla jste nic o minulosti Ferny Driscollové?“

„Ne.“

„Nevěděla jste, že milovala někoho, kdo od ní netrpělivě

očekával nějaké zprávy?“

„Nic jsem o ní nevěděla.“

„Nepokusila jste se kontaktovat její příbuzné? Nedala jste jim

vědět, že je mrtvá?“

„Ne.“

„A záměrně jste založila oheň v autě.“

„Ne.“

„Byl založen požár zápalkou, kterou jste škrtla?“

„Ano, ale byla to nehoda.“

„Škrtla jste jen jednou zápalkou?“

„Ano.“

„A žádný požár nevznikl?“

„Přesně tak.“

„Tak jste to zkusila znovu. Škrtla jste další zápalkou a v tu

chvíli vzplanul oheň.“

„Řekla jsem vám, že požár byla nehoda.“

„Věděla jste, že je v autě benzín?“

„Ano.“

„Cítila jste ho?“

„Ano.“

„Nicméně, jste škrtla sirkou a podržela ji nad benzínovými

výpary?“

„Pokoušela jsem se nahlédnout dovnitř vozu.“

„A když se plameny nevznítily, podařilo se vám zahodit

zápalku tak, aby se nádrž vznítila.“

„Spálila mi prsty.“

„Škrtala jste někdy sirkou před tím?“

„Přirozeně.“

„Víte, že když ji příliš dlouho držíte, plamen vám spálí prsty?“

„Ano.“

„Proč jste na to nepamatovala?“

„Myslela jsem na jiné věci.“

„V tom s vámi samozřejmě souhlasím,“ řekl sarkasticky

Hamilton Burger.

„Když vám Katherin Baylorová nechala sekáčky na led, abyste

se mohla bránit v případě napadení, zeptala jste se jí, kde je

koupila, že?“

„Ano.“

„A ona vám to řekla?“

„Ano.“

„Takže jste šla okamžitě dolů a koupila jste další sekáčky na

led abyste, až sekáčkem bodnete Carla Harroda, mohla založit své

prohlášení na tom, že máte sekáčky na led v bytě. Bylo to tak,

když slečna Baylorová odešla?“

„Tak to nebylo!“

„Myslela jste si, že můžete zavolat Katherin Baylorové a říci:

Katherin nechala jsi tu dva sekáčky na led. Že? A Katherin by

řekla: Ano, samozřejmě. To jsou ty sekáčky, které jsem koupila.“

„Nekoupila jsem žádné sekáčky na led.“

„Nejen, že jste vzala ty čtyři tisíce dolarů, které vám nepatřily,

a nepovažujete se za zlodějku, ale také jste koupila tři sekáčky na

led od Irmy Karnesové a teď lžete a předpokládáte, že nebudete

nařčena z křivopřísežnictví!“

„Nekoupila jsem ty sekáčky. Della Streetová je koupila.“

„Jak to víte?“

„Slyšela jsem pana Masona, jak jí říká, aby je koupila.“

„Slyšela jste Irmu Karnesovou sebejistě prohlásit, že jste je

koupila vy?“

„Zmýlila se.“

„Slyšela jste ji učinit to prohlášení?“

„Ano.“

„Slyšela jste její tvrzení, že si je jistá?“

„Ano.“

„A stále tváří v tvář této výpovědi, tváří v tvář faktu, že jste

bodla Carla Harroda do prsou sekáčkem na led, který jste osobně

koupila od Irmy Karsnesové, stále trváte na té historce, kterou jste

uvedla, že jste vešla do bytu, že jste zvedla sekáček, že jste viděla

nějakého muže běžet k vám tak, že se nabodl hrudníkem na

sekáček ve vaší ruce?“

„To je pravda.“

Hamilton Burger se podíval na hodiny. „Jestli soudní dvůr

dovolí, myslím, že jsem se svědkyní u konce. Nicméně blíží se

hodina večerního odročení, mohu požádat soudní dvůr o přerušení

s ubezpečením, že mé otázky zítra ráno nebudou přesahovat

několik minut?“

„Dobrá,“ řekl soudce Bolton. „Budeme pokračovat zítra ráno v

deset hodin. Obžalovaná bude poslána zpět do vazby.“

16. KAPITOLA

Perry Mason, Della Streetová a Paul Drake vyšli z výtahu.

„Půjdu do kanceláře a podívám se, co se dá dělat. Budu u tebe za

chvíli, Perry,“ rozloučil se Drake.

„O.K. Dej mi vědět, jestli tvoji lidé přišli na něco důležitého.“

Mason a Della Streetová pokračovali dál chodbou, zašli za roh a

zastavili se přede dveřmi označenými PERRY MASON PRIVATE.

Perry Mason vytáhl klíč, odemkl, vešel do kanceláře. Odhodil

klobouk na židli a vzhlédl k Delle. „Mám otázku. Co si o ní

myslíte, Dello?“

„Myslím, že si vede dobře.“

„Soudce Bolton ji sleduje jako ostříž.“

„Já vím. Sleduje každý pohyb, který udělá a naklání se

dopředu.“

„A to je dobré znamení. Kdyby si usmyslel dát jí podmínku,

jednoduše by tam seděl ve své soudcovské nepřítomnosti a čekal,

až se zmýlí ve výpovědi a pak by oznámil, že se mu jako

dostatečný důkaz jeví to, že vražda byla spáchána, a že má

dostatečný důvod věřit, že obžalovaná je vinná. A odsoudil by ji s

podmínkou.“

Della Streetová dodala: „Mám takový pocit, že mi soudce

Bolton věří.“

„Taky si to myslím,“ řekl Mason. „Oznámím Gertie, že jsme

se vrátili od soudu.“

Mason zvedl telefon, a když uslyšel signál na lince v ústředně,

řekl: „Už jsme se vrátili od soudu, Gertie. Až půjdete domů,

nastavte ústřednu tak, aby hovory z venku byly přepojovány k

Delle Streetové, budete tak hodná? Mnohokrát děkujeme…“

Gertiin hlas ho přerušil. Byla tak rozrušená, že téměř nemohla

mluvit.

„Malý moment! Prosím… Vydržte… Počkejte!“ Odložila

sluchátko.

Mason se obrátil k Delle. „Něco do ní vjelo. Doslova se

vypařila.“

Gertie, nevyléčitelná romantická, vrazila do soukromé

kanceláře s divokým pohledem v očích. „Pane Masone, on je

tady!“

„Kdo?“ zeptal se Mason.

„Nechtěl mi sdělit, jak se jmenuje,“ pokračovala Gertie.

„Vypadá hrozně významně, má dlouhé, vlnité tmavé vlasy, sčesané

z čela. Muž činu,“ řekla tlumeným hlasem. „Forester Baylor!“

„Ďábel!“ zvolal Mason.

„Nestarám se o to, co se povídá, pane Masone. Vím jen, že ji

miloval. Za poslední dny zestárl o mnoho let. Utrpení se mu vrylo

do tváře a…“

„Sestupte zpátky na zem,“ přerušil ji Mason příkře. „Pošlete

ho dovnitř, Gertie, a nechoďte domů. Zůstaňte v ústředně. Když

zavolá nějaký reportér od novin, lžete, jako když tiskne.“

Gertie se otočila a její rozevláté sukně odhalila dobře rostlé

nohy v nylonových punčochách.

Za chvíli byla Gertie zpátky. „Pane Masone, pan Baylor,“ řekla

tichým hlasem.

Muž, který prošel pomalu kolem Gertie, byl vysoký, přímého

držení, štíhlý a vypadal, že týden nespal. Tmavé oči se zdály bez

výrazu, také tvář byla pohaslá.

„Pane Masone,“ řekl hlubokým hlasem a dlouhými silnými

prsty stiskl právníkovu ruku.

„Má sekretářka, slečna Streetová,“ řekl Mason.

Forester Baylor se uklonil.

„Posaďte se, prosím. Ujasníme si několik věcí. Kdo vás sem

poslal?“

„Nikdo.“

„Kdo ví, že jste tady?“

„Nikdo.“

„Váš otec?“

Forrester Baylor zavrtěl hlavou. „Můj otec mi zakázal opustit

Lansing.“

„Vaše sestra?“

„Kitty je dobré děvče. Pomohla mi dostat se ven, ale nechci,

aby kdokoli věděl, že jsem tady.“

„Kde bydlíte?“ zeptal se Mason. „V kterém hotelu jste

hlášen?“

„Ještě jsem se nikde nepřihlásil. Schoval jsem si tašku do

úschovny na letišti a vzal si taxi na nádraží. Tam jsem si vzal jiný

taxík, který mě zavezl sem. Nechtěl jsem, aby mě sledovali.“

„Cestujete pod svým jménem?“

„Ne, pod falešným, zažil jsem plno nepříjemností, abych se

vyhnul novinovým reportérům v Lansingu.“

„Co ode mne chcete?“

„Chci vám říct, na co jsem přišel.“

„Na co jste přišel?“

„Že můj otec je zodpovědný za odchod Ferny. Zinscenoval

věci tak, že se život v jeho společnosti stal nesnesitelným.“

„Také vám chci říct, že Ferna Driscollová byla slušná, čestná a

přímočará dívka. Nebyla těhotná.“

„Jak to víte?“

„Kdyby byla těhotná, řekla by mi to. A ona mi nic takového

neřekla. Ona… ona nebyla taková.“

Mason se úkosem díval na mladého muže. „Sedněte si, pane

Baylore. Udělejte si pohodlí. Bohužel, je lehké nechat se pobláznit

ženou.“

„Ale já jsem se od Ferny Driscollové nenechal pobláznit. Já…

já jsem si až teď uvědomil, jak moc jsem ji miloval.“

„Na to už je teď trochu pozdě.“

„Pane Masone, chci abyste předvolal mého otce jako svědka.“

„Proč?“

„Chci se ujistit v tom, co vyšlo najevo. To on jí dal čtyři tisíce,

aby opustila Lansing.“

„Jak to víte?“

„Vím to, protože já jsem jí ty peníze nedal. Vím to, protože

jsem se chystal požádat ji o ruku a můj otec to věděl. Můj otec

Fernu neschvaloval, ne kvůli ní samotné, ale čistě proto, že

pocházela z jiné sociální skupiny. Byla to pracující dívka,

sekretářka. Táta chtěl, abych si vzal nějakou s dědictvím.

Můj otec se ke svému postavení těžce propracoval. Na vše, co

má, si musel vydělat. Poznal bídu. Poznal hlupáky. A teď se on

sám stává snobem. Je na nejlepší cestě stát se jedním z nich.

Zajímal jsem se o Carlu Addisovou. Je chytrá, křehká a velice

vyumělkovaná v pravém smyslu toho slova. Je to obludný produkt

moderního bohatého světa. Připouštím, že jsem jí byl zpočátku

fascinován, všechen ten třpyt a kouzlo, bylo lehké nechat se tím

unést. Byly časy, kdy jsem nevěděl, co chci. Byl jsem zmatený.

Když Ferna odešla, najednou jsem zjistil, co pro mě

znamenala. Pokoušel jsem se ji nalézt. Nadarmo jsem po ní pátral.

Myslel jsem si, že je stále někde v Lansingu. Pak mi otec řekl, že

zemřela a o tom, že čekala dítě a já byl… byl jsem zdrcen!

Nemohl jsem tomu uvěřit. Nemohl jsem donutit sám sebe, abych

uvěřil něčemu takovému o Ferně.“

„Ohledání mrtvoly nelže,“ řekl Mason.

Baylor potřásl hlavou. „Takové věci vám nedodají. Je příliš

pozdě něco dělat, chci se jen ujistit, že můj otec jí dal ty čtyři tisíce

dolarů a nebesa vědí, co jí řekl, aby ji odtud dostal.“

„Vy svému otci nevěříte?“

„Obdivuji se mu. Mám ho rád. Miluji ho jako otce, věřil bych

mu od minuty.“

„Co chcete abych udělal?“

„Chci, abyste předvolal otce jako svědka. Chci, abyste ho

donutil připustit, že je odpovědný za to, že Ferna odešla.“

„A k čemu to bude dobré?“

„Ujasnilo by to mnoho věcí.“

„To by nepomohlo mé klientce,“ řekl Mason. „Ale jsem rád, že

jste přišel. Přál bych si býval, abyste zavolal o několik dní dříve. S

politováním musím konstatovat, přeji…“

Vytrhl ho smluvený signál, kterým Paul Drake zaklepal na

dveře. Mason na chvíli znejistěl a pak řekl Delle Streetové:

„Pusťte Paula Drakea dovnitř.“

Della otevřela dveře.

„Pane Drakeu, to je Forrester Baylor.“

Tvář Paula Drakea se ihned začala usmívat, dřevěná maska.

Jeho oči neprozrazovaly žádné emoce.

„Těší mne, pane Baylore? Jsem rád, že vás poznávám,“ řekl,

když si potřásli rukama, jeho výraz prozrazoval, že se právě setkal

s osobou, jež pro něj znamená jen novou tvář a nové jméno.

„Jsem Forrester Baylor, syn Harrimana Baylora,“ řekl mladý

muž, zjevně podrážděn tázavým postojem Paula Drakea.

„O, ano,“ řekl Drake. Kýval na Perryho Masona. „Mám pro

tebe nějaké nové zprávy, Perry.“

„O čem?“

„O čtyřech tisících dolarů.“

„Co o nich máš?“

„Pocházejí z midfieldské Národní banky v Midfieldu, v

Arkansasu. Sedmnáctého to tam vykradli. Udělalo to nějaké útlé,

klukovsky vypadající individuum, které stálo ve frontě a podalo do

okénka lístek se zprávou. Ve zprávě stálo, že mají být staženy

všechny stodolarové bankovky, ruce při tom nepokládat mimo

dohled, nezapínat poplašné zařízení a počkat pět minut než o tom

někoho uvědomí. Taková obvyklá výzva.

Pokladní vydal přes čtyřicet stodolarových bankovek. Nejdřív

si myslel, že to byl mladý muž. Nyní, čím víc o tom přemýšlí, je

přesvědčen, že to byla mladá žena v pánských šatech. Neslyšel její

hlas.“

„Popis se hodí na Fernu Driscollovou.“

Forrester Baylor zaútočil na Drakea: „Vy lžete!“ zakřičel.

„Vy…“

Drake, se zkušeností dlouhé praxe zkroutil Baylorovu paži za

levé rameno.

Mason uchopil Baylora zepředu a přitlačil mu ruce k pasu.

„Jednoduše to udělala! Udělala to!“ řekl Mason.

„To je lež! Je to špinavá, vypočítavá lež! Ferna Driscollová by

nikdy nic takového neudělala, víc než… Víc než vy!“

Mason natočil Baylora ke straně, usadil ho do velké židle

vedle stolu. „Posaďte se sem!“ řekl. Jeho hlas šlehl jako rána

bičem. „Ovládejte své emoce! Používejte hlavu. Pomozte nám.

Chci vědět vše o Ferně Driscollové. Chci fotografii.“

Baylor trochu omámeně řekl: „Ona by to neudělala! Ona to

nebyla!“

„Fotografii!“ zakřičel na něj Mason. „Máte její fotku?“

Téměř nepřítomně sáhl Baylor do kapsy vyndal pouzdro a

otevřel je. Před nimi se vynořil usmívající se portrét dívky před

celofánovým oknem. Mason uchopil pouzdro.

„A našli jsme auto Ferny Driscollové,“ dodal Drake.

„Kde?“ zeptal se Mason.

„Havarované na dně propasti mezi Prescottem a Phoenixem.“

„Nikdo nebyl uvnitř?“

„Nikdo.“

„Zavazadla?“

„Žádná.“

„Něco dalšího?“

„Auto zřejmě sjelo ze silnice a zřítilo se dolů do propasti. Není

tam žádná stopa, že by byl někdo raněn. Řidič evidentně zmizel.“

Masonův pohled byl tvrdý. „Takže auto sjelo ze silnice, a na

cestě dolů nejen vyskočil řidič, ale vzal si s sebou i zavazadla, je to

tak?“

Drake se zašklebil: „Myslím, že místní úřady o tom nemají

ponětí.“

„V kolik hodin vybrali tu banku v Midfieldu?“ zeptal se

Mason.

„V půl jedenácté ráno.“

Mason vyndal obrázek Ferny Driscollové z peněženky

Forrestera Baylora. „Paule,“ řekl, „chci mít kopie té fotografie.

Chci, abys vzal do práce sto mužů. Chci, aby každé noviny měly

kopii tohoto obrázku, a chci, aby dostaly příběh o vykradení banky

v Midfieldu. Ty…“

Forrester Baylor se zvedl. Mason ho strčil zpět do křesla.

„Co je to za nápad?“ zeptal se Drake. „Nápadu si nevšímej,“

řekl Mason. „Jdi už k čertu odsud a začni jednat než tě někdo

zastaví. Prohledej každý motel ve vzdálenosti tří hodin jízdy

východně a severně od Midfieldu. Zbav se olova a začni se hejbat!

Ukazuj tu fotografii. Dostaň ji do tisku. Ohlas to F.B.I.“

„Hraješ žalobě přímo do ruky,“ protestoval Drake. „Ty…“

Mason stále držel Forrestera Baylora na židli, napůl nakloněný

k Paulu Drakeovi. „Začni, než tě odpálím,“ řekl.

Forrester Baylor stále se snažící zvednout, řekl naléhavě:

„Pane Masone, zabiju vás za to, i kdyby mi to mělo zabrat celý

zbytek života!“

17. KAPITOLA

Soudce Bolton, seděl vzpřímeně a díval se do nabité soudní

síně.

„Soudní dvůr viděl ranní noviny,“ řekl. „Budu prosit diváky,

aby se zdrželi projevů jakéhokoli druhu.

Obžalovaná je přítomna v soudní síni. Právní rada je přítomna.

Obžalovaná byla podrobena křížovému výslechu Hamiltonem

Burgerem. Byla by obžalovaná tak laskavá a usedla opět na

svědeckou lavici?“

„Malý moment,“ řekl Hamilton Burger. „Zjistil jsem, že

nemám žádné další otázky pro křížový výslech.“

„Žádný další výslech,“ řekl Mason.

„Dobrá, pane Masone. Zavolejte svého dalšího svědka,“ řekl

soudce Bolton.

„Jako dalšího svědka předvolám pana Harrimana Baylora,“

řekl Mason.

„Co?“ zvolal Hamilton Burger překvapeně.

„Pan Harriman Baylor!“ řekl Mason, pozvedaje hlas.

„Pane Baylore, předstoupil byste, prosím, a zaujal místo pro

svědky?“

Baylor vyskočil a řekl: „Vůbec nic o tom případu nevím.

Zajímám se o něj, protože…“

„Byl jste předvolán jako svědek,“ řekl soudce Bolton.

„Předstoupíte a budete přísahat.“

„Jestli soudní dvůr dovolí, nelibě nesu jakékoli pokusy ze

strany pana Masona ospravedlnit se tím, že zaplete pana Baylora

do souvislostí, o kterých nemá ponětí. Mohu trvat na tom, že

osobně velice podrobně vyslechnu pana Baylora, a jsem

přesvědčen, že neví nic, co by mohlo souviset s případem. Jsem si

jistý, že nezná souvislosti, které se vážou k minulosti Ferny

Driscollové, a může se stát, že obžaloba se bude chtít dotknout

některých z těchto faktů. Zvláště, jde-li o přelíčení před soudní

radou. Ale v tuto chvíli jde jen o předběžný výslech a já jsem toho

názoru, že by neměl být jako svědek předvolán“.

„Oblastní zástupce by měl vědět,“ řekl soudce Bolton, „že

obhajoba má ve své moci předvolat jako svědka kohokoli. Pan

Baylor předstoupí a zaujme místo pro svědky. Budete mít možnost,

pane oblastní zástupce, vznést námitku proti kterékoli položené

otázce.“

Baylor s nechutí předstoupil.

„Zvedněte svou pravou ruku a přísahejte,“ řekl soudce Bolton.

„Jestli soudní dvůr dovolí,“ řekl Hamilton Burger, „protestuji,

aby oblastní zástupce svědčil v tomto procesu.“

Soudce Bolton se překvapeně podíval na Masona. „Oblastní

zástupce nepodá v tomto přelíčení žádné svědectví, pane Masone.“

„Uctivě žádám, abyste nesouhlasil se soudním dvorem.

Oblastní zástupce podá svědectví, které je svým charakterem

důležité.“

„Oblastní zástupce prohlásil, že slečna Streetová se dopustila

křivopřísežnictví,“ řekl soudce Bolton.

„Soudní dvůr by měl pokárat oblastního zástupce za jakékoli

námitky, které by pronesl v tuto chvíli. Nicméně, soudní dvůr má

pocit, že oblastní zástupce je nepochybně upřímný a že své

prohlášení učinil s úmyslem zachránit těžce pracující ženu od

hrozby uvěznění za křivopřísežnictví.“

„Na to nepoukazuji,“ odporoval Mason. „Poukazuji na

prohlášení pana Burgera, že pan Baylor trpí bursitidou, a proto

nemůže zvednout pravou ruku.“

„O tom nebudu podávat žádné svědectví, pouze bych vysvětlil

soudnímu dvoru, jak je to s tím případem,“ řekl rozzlobeně

Hamilton Burger.

„Jak víte, že jde o případ?“ zeptal se Mason.

„Pan Baylor byl v mé kanceláři. Mluvil jsem s ním o

podrobnostech. Vysvětlil mi veškeré své obtíže.“

Mason zaskřípal zuby: „Najednou vychází najevo, Vaše

Ctihodnosti, že oblastní zástupce nepodával pouze svědectví před

soudem, ale že také podal svědectví, které bylo založeno čistě na

doslechu.“

„K čemu to všechno vlastně směřuje?“ zeptal se soudce

Bolton.

„Podle zákona žádám svědka, aby pozvedl pravou ruku a složil

přísahu. Jestliže svědek odmítá zvednout pravou ruku, požaduji

vysvětlení, proč nemůže zvednout pravou ruku,“ prohlásil důrazně

Mason.

Soudce Bolton se zahleděl na Harrimana Baylora. „Vy nejste

schopen zvednout svou pravou ruku kvůli bursitidě, která je jak

známo onemocněním postihující rameno?“

Nastala chvíle mlčení.

„Nebo,“ řekl Perry Mason, „je pan Baylor neschopen zvednout

pravou ruku kvůli infekci v pravé paži způsobené bodnou ranou

sekáčkem na led?“

„Sekáčkem na led!“ zvolal soudce Bolton.

„Sekáčkem na led,“ opakoval formálně Mason. „Jestli si

soudní dvůr všiml fotografie pana Baylora v době, kdy přijel do

města, pak také soudní dvůr jistě zaznamenal, že sestupuje ze

schodů paluby letadla nesa své sporé zavazadlo v levé ruce, pravou

rukou mává a zdraví přátelským gestem pravděpodobně fotografa,

který dělal snímek. V té době, podle novinových zpráv, tvrdil, že

má bursitidu. Kdyby to byla pravda, muselo by to být v levém

rameni. Pravá ruka ani pravá paže nebyly zasaženy.

Nyní bych rád věděl, kvůli čemu má tuto náhlou indispozici v

pravé paži. Rád bych měl lékařský posudek pana Baylora, abych

věděl, zda má, či nemá bursitidu v pravém rameni a chtěl bych

znát jména lékařů, se kterými se radil od té doby, co byl zde ve

městě. Chci je obeslat a předvolat a zjistit, zda potíže s jeho pravou

paží nejsou způsobeny bodnutím sekáčkem na led.“

„Pane Masone, to je velmi závažné obvinění. Věřím, že máte

důkazy, kterými to můžete potvrdit.“

„Není to závažnější než prohlášení učiněné oblastním

zástupcem, že pan Baylor není schopen zvednout pravou ruku,

protože má bursitidu,“ řekl Mason. „Jestli chcete někoho pokárat,

pokárejte oblastního zástupce.“

Soudce Bolton vyhrkl: „Pane Masone, to se nebezpečně

dotýká hranice pohrdání soudním dvorem.“

„Nemyslel jsem to tak,“ řekl Mason. „Jednoduše jsem cítil

nevoli, že jakékoli prohlášení týkající se zranění pana Baylorova je

akceptováno s vážnými pochybnostmi. Oblastní zástupce ale měl

dovoleno poskytnout soudu své prohlášení, které bylo vyřčeno na

základě svědectví z doslechu a neobdržel žádné napomenutí.

Navrhoval bych, ve vší úctě, aby soud prověřil pana Baylora a

požádal ho o jména lékařů, kteří ho ošetřovali.“

„To nebude nutné,“ řekl Baylor hlubokým hlasem: „Lituji, že

tato věc dosáhla takového stupně. Klamal jsem už dost dlouho. Mé

svědomí mě trápí a nyní stojím tváří v tvář zničení. Přeji si učinit

výpověď před soudem. Pan Mason se trefil. Bursitida je v mém

levém rameni. Potíže s pravou paží jsou způsobeny od bodnutí

sekáčkem na led, které bylo zprvu jen bolestivé, ale které se nyní

dostalo do hrozného zánětu…“

Soudce Bolton bouchl zuřivě kladívkem: „Klid!“ zakřičel.

„Klid! V soudní síni bude klid, jinak dám vyklidit soudní síň!

Diváci se zdrží jakéhokoli vyrušování! Tohle je soudní dvůr.

Buďte zticha.“

Když soudce Bolton nastolil pořádek, podíval se na Baylora s

tázavě zamračeným čelem. „Tohle je něco,“ řekl, „čemu, jak se

obávám, nerozumím.“

„Je to dost jednoduché,“ řekl Baylor. „Šel jsem do bytu

Mildred Crestové, protože jsem cítil, že musím mít jisté dopisy,

které můj syn poslal Ferně Driscollové a které by mohly zapříčinit

nesnáze mé rodině a mému sociálnímu postavení. Cítil jsem, že by

ty dopisy byly nebezpečné, kdyby se staly majetkem skandálních

plátků. Obžalovaná tam nebyla, když jsem přišel. Vnikl jsem do

jejího bytu za pomoci jiného klíče, který jsem získal podplacením

vrátného. Vyšrouboval jsem žárovky, takže jsem nemohl být

překvapen a odhalen. Hledal jsem dopisy za pomoci baterky, když

se obžalovaná neočekávaně vrátila.

Najednou jsem si uvědomil situaci, ve které jsem se ocitl. Cítil

jsem, že jediná možnost je zhasnout baterku a ve tmě prorazit

kolem mladé ženy, která stála ve dveřích.

Nechtěl jsem jí ublížit, a tak jsem snížil pravé rameno a

vyrazil. To čeho jsem si nevšiml, bylo, že drží v ruce sekáček na

led. Sekáček mi pronikl do paže blízko ramene. Seběhl jsem dolů

po schodech a zrovna u paty schodiště jsem se střetl s Carlem

Harrodem.

Harrod si zjevně prohlížel dům. Poznal mě, otočil se a

následoval mě.

Během té chvíle mi došlo, že jsem v bryndě. Harrod měl

fotoaparát. Za použití blesku mě vyfotografoval, jak utíkám k autu.

Časopis, se kterým Harrod vyjednával ohledně historky s mým

synem, by zaplatil mnohem víc za historii představující mě jako

vykradače bytů. Věděl jsem, že jsem přemožen.

Cítil jsem, že bych možná měl šanci koupit dopisy svého syna,

stačila by velká částka v hotovosti a tu jsem měl u sebe.

Vytáhl jsem sekáček a hodil ho do stoky, ještě před tím než

jsem se dohodl s Harrodem. Zaplatil jsem mu deset tisíc dolarů v

hotovosti, aby mi pomohl z nesnází. Bylo to jediné východisko.

Carl Harrod souhlasil s tím, že půjde do svého bytu a zavolá

Perry Masona. Řekne mu, že ho obžalovaná bodla sekáčkem na

led.

Od chvíle, kdy jsem si byl jistý, že mě obžalovaná nepoznala a

že zavolala Perryho Masona a řekla mu, že někoho bodla, mysleli

jsme, že Harrodovo zavolání Masona by zcela zmátlo výsledek

pátrání a dalo mi možnost zůstat v anonymitě.

Šel jsem do svého pokoje v hotelu, vypnul telefon a odmítal

kohokoli vidět. Nicméně mi přepojili Harroda pod jménem

Howley, aby mi předložil svůj návrh. Udělal jsem opatření, které

vylučovalo spojení dalších Howleyových hovorů.

Kdyby byl Carl Harrod schopen přesvědčit pana Masona, že

on je ten, koho Mildred bodla, měl jsem mu dát dalších deset tisíc

dolarů. Došlo mi, že přijdou ještě další platby, ale v tu chvíli jsem

si nemohl pomoci.

Byl to jediný okamžik v celém mém životě, kdy jsem platil

vyděrači. Neměl jsem na vybranou. Cokoli bylo lepší než

zveřejnění.

Nepředpokládali, že by Perry Mason chtěl volat doktora, aby

vyšetřil Harroda. Věděli jsme, že mu jeho klientka vyprávěla o

muži, který proti ní vyběhl, o tom, že ho bodla sekáčkem na led.

Byl to můj nápad, že Harrod bude předstírat, že mu sekáček

pronikl ramenem, ale Harrod se do toho vložil s vymyšlenou verzí,

ve které uplatňoval tvrzení, že byl bodnut do prsou. Harrod měl

mých deset tisíc dolarů v hotovosti, deset jednotisícových

dolarových bankovek. Věděl, že bych mu zaplatil dalších deset

tisíc dolarů, a kdyby se mu podařilo získat ty dopisy, zaplatil bych

mnohem víc.

Harrod věděl, že pan Mason zkusí za každou cenu uchránit

svou klientku před policií. Harrod mě ujistil, že přesvědčí pana

Masona, aby zprostředkoval dopisy, které jsme chtěli.

Je mi líto, Vaše Ctihodnosti. Vstoupil jsem do snůšky podvodů

a teď jsem v pasti kvůli překrucování.“

Soudce Bolton se podíval na schlíplého, kompletně

ohromeného oblastního zástupce a pak pohlédl na Perryho

Masona.

„Jestli je to pravda,“ řekl soudce Bolton, „kdo zasadil smrtící

ránu Carlu Harrodovi?“

„Byla tam pouze jedna osoba, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Mason,

hlasem poměrně jistým: „která to pravděpodobně mohla udělat. Co

Carl Harrod nepředpokládal, bylo, že budu trvat na tom, aby

zavolal lékaře, který by provedl nezávislou prohlídku.

Harrod neměl žádné bodnutí způsobené sekáčkem ani žádné

jiné, když jsem s ním mluvil, že jdu pro lékaře. Proto Harrod

udělal jedinou věc, kterou mohl udělat. Řekl mladé ženě, se kterou

žil, aby ho bodla sekáčkem do prsou, ne příliš hluboko, ale tak,

aby učinila dostatečnou bodnou ránu, kterou by mohl ukázat lékaři

jako stopu po bodnutí. Nellie Ellistonová v tom uviděla možnost

získat velkou sumu v hotovosti, kterou Carl Harrod zrovna obdržel

od pana Baylora. To je jediné vysvětlení, které z důkazů vyplývá.

Harrod si odhalil hrudník. Řekl jí, aby vsunula sekáček centimetr

nebo dva hluboko. Odešla do kuchyně a ze zásuvky na příbory

vzala sekáček, vrátila se, nahnula se nad Harrodem, usmála se na

něj a vrazila mu sekáček do srdce.

Pak vzala hotovost, kterou Harrod obdržel, a zkonstruovala

nepravou poslední vůli. Díky oblastnímu zástupci, který byl tak

starostlivý, že mě nechal zaplést se do případu, známe nyní

okolnosti, za jakých došlo ke spáchání závažného trestného činu.“

Soudce Bolton se rozhlédl po soudní síni, pak se znovu obrátil

k Perrymu Masonovi: „Jak to všechno víte, pane Masone?“

„Věděl jsem, že Irma Karnesová identifikovala obžalovanou,

ne díky transakci v Arcade Novelty, ale kvůli nátlaku, který na ni

učinili, tím, že ji podobu obžalované vmanipulovali do podvědomí.

A když jsem si najednou vzpomněl na obrázek pana Baylora

přijíždějícího na letiště, jak pravou rukou mává a zdraví, vzpomněl

jsem si ještě, že později ten večer měl sílu potřásat si levou rukou,

předstíraje bursitidu v pravém rameni. Věděl jsem, co se

přihodilo.“

„Soud si všiml, že když pan Mason vypovídal, slečna

Ellistonová vyklouzla ze soudní síně. Soud se domnívá, že oblastní

zástupce pověří úředníky, aby přivedli Nellie Ellistonovou k

výslechu. Soud také podotýká, že vzhledem k nevydařeným

pokusům přimět svědkyni k identifikaci, nebude již dále

podrobena křížovému výslechu.

Soud uzná pravomoc faktu, že mnoho našich justičních omylů

pramení z chybné identifikace. Uznává, že svědek, který provádí

identifikaci, by měl mít možnost vybrat tuto osobu z řady lidí,

podle řádných testovacích podmínek.“

„Abychom dodrželi pravidla,“ řekl Perry Mason, „a vzhledem

k výpovědi pana Baylora, rád bych nyní předvolal svého

posledního svědka, Fernu Driscollovou.“

„Koho?“ zalapal soudce Bolton. A pak dodal rozzlobeně: „je to

nějaký trik, pane Masone?“

„To není trik,“ řekl Mason, „přeji si předvolat Fernu

Driscollovou jako dalšího svědka. Čeká v místnosti pro svědky.

Jestliže ji dovolíte přivést, budu…“

„Klid!“ zakřičel soudce Bolton. „Klid v soudní síni!

Nechci žádné další výstupy. Diváci budou přihlížet v tichosti,

nebo dám vyklidit soudní síň!“

Soudce Bolton se obrátil k Masonovi: „Věřím, pane Masone,“

řekl kysele, „že neusilujete o to zapůsobit na soud divadelním

efektem. Chtít předvolat slečnu Driscollovou jako svědkyni,

shledává soud jako zneužívání soudního procesu, dokud nebudete

schopen představit svědkyni.“

„Už je tady,“ řekl Mason.

Náhle soudní síň zcela ztichla. Poněkud vysoká, tmavooká,

mladá žena s kaštanovými vlasy přistoupila pomalu na místo pro

svědky, zvedla pravou ruku a přísahala.

„Vaše jméno?“ zeptal se soudce Bolton.

„Ferna Driscollová,“ řekla.

Soudce Bolton pohlédl na Perryho Masona. „Pokračujte!“ řekl.

„Byla byste tak laskavá a řekla nám, co se stalo po tom, co jste

odešla ze zaměstnání v továrně pana Baylora Manufacturing and

Development Company v Lansingu v Michiganu?“ zeptal se

Mason.

„Odešla jsem tam odtud kvůli okolnostem, které mě činily

nešťastnou. Zamířila jsem se svým vozem na západ.“

„A vzala jste stopařku?“ zeptal se Mason.

Pokývala hlavou.

„A co se stalo?“

„Stopařka byla mladá žena, která mi vyprávěla příběh o tom,

jak je na dně se svým štěstím. Myslím, že byla. Řekla mi, jak

musela vystát neodbytného svatbychtivého muže, který jí řekl, že

ji miluje, že se rozhodl rozvést a oženit se s ní. Zjistila, že je

neupřímný, a když šla za ním a řekla, že má potíže, jednoduše se jí

vysmál. Vyhodil ji. Ztratila přátele, neměla peníze.“

„Pokračujte,“ řekl Mason.

„Myslím,“ řekla Ferna Driscollová, „že ta mladá žena byla

dočasně šílená. Byla zoufalá. Měla jsem nějaké peníze. Čekala na

příležitost, aby mě udeřila do hlavy a sebrala mi peněženku.

Udeřila mě nesčíselněkrát a odkutálela mě ze silnice. Když jsem

nabyla vědomí, zjistila jsem, že sebrala moje auto, můj kufr a vše

co mi náleželo, ale nikdo neviděl co se stalo.

Bylo mi jasné, že moje auto bude nalezeno. Jen jsem doufala,

že se té mladé ženě, která ho ukradla, nic vážného nestane. Byla

rozrušená a dočasně pomatená. Uvěřila, že svět je dlužen jí i

jejímu nenarozenému dítěti. Bylo neuvěřitelné, že v tak

rozrušeném stavu byla schopna vybrat banku.

Nikdo mi nevěnoval pozornost, ani neučinil nic pro to, aby mi

vrátil můj majetek. Bylo to do doby, než vyšel v novinách inzerát,

že totožnost bankovního lupiče je zjištěna, že jím je Ferna

Driscollová, a že se do akce zapojila F.B.I. Ta organizace mě

objevila během hodiny.

Je třeba říci, že jsem nevěděla nic o tom, že jsem byla

zavražděna, že ta mladá žena byla vypátrána, nebo že vystupovala

s mými doklady pod mým jménem.“

„Byla obžalovaná, která je zde v soudní síni, mladou ženou,

která ukradla vaše auto?“ zeptal se Mason.

„V žádném případě ne!“

Mason se obrátil k zrudlému Hamiltonovi Burgerovi a usmál

se.

„Svědek je váš,“ řekl.

Burger řekl: „Ne… Nemám žádné otázky.“

„To je můj případ, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Mason usmívaje se.

„Máte nějaké další důkazy?“ zeptal se soudce Bolton

Hamiltona Burgera.

Oblastní zástupce jen zavrtěl hlavou.

„Obvinění proti obžalované je omyl,“ řekl soudce Bolton.

„Soud se odročuje.“

Ferna Driscollová pomalu odcházela z lavice pro svědky, pak

se zahleděla na mladého muže, který k ní spěchal.

„Forrie!“ řekla tiše.

Forrester Baylor neztrácel čas mluvením. Jednoduše ji uchopil,

přitiskl ji k sobě a nevěnoval žádnou pozornost slzám, které se mu

řinuly po tvářích.

„Má drahá!“ řekl na konec. „Má drahá…! Ach, má drahá…!“

Pohotová novinová fotografie zachytila, kterak Mason a jeho

klientka mizí ze soudní síně.

18. KAPITOLA

Mason a Della Streetová vešli do kanceláře. Della Streetová se

přitočila blízko k Masonovi a rozechvěle ho vzala za ruku.

„Šéfe,“ řekla, „jsem tak vzrušená, a tak… tak… chce se mi

plakat.“

Mason ji pohladil po rameni. „Jen se nebojte a plačte.“

„V jeho očích to bylo vidět, on ji skutečně miloval, šéfe!

Skutečně! Myslím tím doopravdy!“

„Neměl ji nechat odejít,“ řekl Mason.

„Byl jako spousta jiných mužů, kteří si toho moc připouštějí.“

Podívala se na něj dlouze a pátravě a pak se zeptala: „Jak jste

proboha věděl, že je naživu?“

„Když lidé začnou dělat věci, které rozhodně neodpovídají

jejich charakteru, je jasné, že se někde stala chyba,“ řekl Mason.

„Harriman Baylor zřejmě Carlu Harrodovi zaplatil a začal s

ním spolupracovat, ale pouze proto, že se domníval, že má Carl

Harrod dopisy, které jeho syn napsal Ferně Driscollové.

Nicméně, Harrod ty dopisy neměl. Já je měl.

Víme, že Harrod byl vyřízený. Nemohl prodat svůj příběh bez

důkazů. Nemohl dostat důkaz, dokud neměl dopisy a dopisy dostat

nemohl. Jenže najednou začal být Harriman Baylor s Carlem

Harrodem jedna ruka.

A jak jsme postupně začali pronikat k obrazu Ferny

Driscollové, zjistili jsme, že s ní všechno souvisí. Jenže ona nebyla

ten druh dívek, které by byly ve druhém měsíci těhotenství a které

by se pokoušely zničit automobil Mildred Crestové. Celá věc

jednoduše nešla dohromady.

A když jsem zjistil, že peníze z peněženky Ferny Driscollové,

pocházely z bankovní loupeže, že auto Ferny Driscollové bylo

nalezeno jako vrak po tom, co bylo očividně shozeno ze silnice,

nedalo mi příliš mnoho přemýšlení, abych přišel na to, že žena,

která zničila auto Mildred Crestové, nebyla v žádném případě

Ferna Driscollová. V podstatě jsme věděli jen to, že má peněženku

Ferny Driscollové, její kufr a vystupuje pod jménem Ferna

Driscollová.

Cítil jsem, že kdybychom mohli odvysílat sdělení, že Ferna

Driscollová je hledaná pro loupež v Národní bance,

pravděpodobně by šlo provést rychlou akci. Díky bohu se nám to

podařilo. Dopisovatel Paula Drakea dostal Fernu Driscollovou

během půlnočního zásahu. A předvoláním Harrimana Baylora na

lavici svědků jsme celý případ skutečně rozuzlili.“

„Ale nebylo by vás nikdy napadlo předvolat ho, kdybyste

nevěděl…“

„Mělo mi to být jasné mnohem dřív, než jsem se to dozvěděl,“

řekl Mason hrubě. „Udělal jsem chybu, že jsem se na věci díval z

policejního stanoviska, místo abych zaujal objektivní postoj. Věděl

jsem, že Mildred Crestová s největší pravděpodobností nemohla

bodnout sekáčkem na led, jenž byl předložen u soudu. Už policie

musela ty sekáčky zaměnit a Nellie Ellistonová byla jediná osoba,

která mohla zabít Carla Harroda.“

„Co Mildred Crestová?“ zeptala se Della Streetová. „Co s ní

teď bude?“

Masonova tvář ztvrdla jako žula. „Mildred Crestová,“ řekl,

„dostane velmi dobrou práci u společnosti Baylor Manufakturing

and Development.“

Della Streetová na něj pohlédla se zamlženýma očima.

„Můžete se, prosím, předklonit,“ řekla, „abych vás mohla

políbit na čelo?“

Mason ji sledoval něžným pohledem a měkce řekl: „Obávám

se, Dello, že se tolik nahnout nemohu. Bude vám vadit, když se o

několik centimetrů snížím?“

„Samozřejmě, že ne,“ řekla mu.