ERLE

STANLEY

GARDNER

Perry Mason

Případ

bigamistovy choti

Erle Stanley Gardner

The Case of the Bigamous Spouse

Copyright © 1961 by Erle Stanley Gardner

Pocket Books, Inc. New York N. Y. 1963

KAPITOLA 1

Della Streetová, osobní sekretářka Perryho Masona, se dívala

šibalsky a pravou ruku ukrývala za zády.

„Dobré jitro, pane Masone,“ řekla.

Právník na ni pohlédl od stolu. Zachytil záblesk v jejích očích,

zabořil se pohodlně do houpacího křesla a zeptal se: „Co je?“

„Měla bych pár otázek.“

„Tak do toho.“

„Můžete mi vysvětlit, na jakém principu pracuje telefon? Jak

se hlas může přeměnit v elektrické vlnění, vysílané po drátě a jak

se ty vibrace zase změní ve srozumitelný lidský hlas, který se

ozývá ze sluchátka?“

„Jistě,“ řekl Mason. „Jednoduše vhodíte deseticent do otvoru,

který je pro tento účel v přístroji.“

„Můžete mi říci,“ pokračovala Della, „jak je možné, že je v

New Yorku poledne, zatímco v Los Angeles je teprve devět ráno?“

„Ovšem,“ řekl právník. „Lidé v New Yorku vstávají o tři

hodiny dříve.“

„Zkuste tohle,“ řekla nadějně. „Jak je možné, že v Kalifornské

poušti je vedro k nesnesení a když vzhlédnete k horám, spatříte

jejich vrcholky pokryté sněhem?“

Mason svraštil čelo. „Jste příliš velká na to, abych vám

naplácal, máte však pro mne příliš velkou cenu, než abych vás

vyhodil. Ale jestli mi laskavě ihned neřeknete…“

„Docela nedávno,“ přerušila ho „jste si stěžoval, že právnická

praxe se stále více stává rutinou. Stejně jako noviny popisují

vraždy, loupeže a znásilnění den co den stejně, jen jména obětí a

pachatelů jsou jiná. V naší praxi to jde podle stejného vzorečku.

Myslela jsem si, pane Masone, že bych vás mohla získat jednou

pro něco nového.“

„Jaký vztah má sníh v Kalifornských horách k našemu

advokátskému byznysu?“ zeptal se Mason.

Della Streetová ukázala pěkně vypravenou knížku, kterou

dosud skrývala za zády. Zalistovala v ní.

„Na této straně je například třicetsedm otázek, které vám může

kdykoliv položit vaše dítě. Dovedl byste mu odpovědět?“

Obrátila další listy. „Tady je zase patnáct fyzikálních zákonů,

které se často vysvětlují zkresleně. A zde máte padesát zajímavostí,

jejichž podstatu chápe jen málo lidí,“ agitovala sekretářka.

„Jestli to správně chápu,“ řekl Mason, „je na zadní straně

vytištěná objednávka, nechybí ani místo na podpis a stvrzenka pro

zálohu.“

„Nemáte docela pravdu,“ odpověděla. „Ale je tam kupon,

kterým si můžete vyžádat podrobné informace o knížce s titulem

PRAKTICKÁ RUKOVĚŤ PRO RODIČE O PŘÍRODNÍCH

JEVECH. To vám nabízí Gwynn Elstonová. Je tu adresa a

telefonní číslo, na němž je slečna Elstonová k zastižení.“

„A vy si myslíte, že bych měl kupón vyplnit a připojit svůj

podpis pro případ, že bych se někdy stal otcem?“ zeptal se Mason

nakvašeně.

„To nebude nutné,“ řekla Della Streetová, „protože slečna

Elstonová teď trpělivě čeká v přijímací kanceláři. Dala mi tuhle

brožurku, protože je v ní její jméno a adresa. Požádala jsem ji o

vizitku a tohle je vše, co mi mohla nabídnout.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „Bojím se, že budeme muset slečnu

Elstonovou odmítnout. Po tom všem nemám zájem - mohu si to

prohlédnout?“ Náhle si vše rozmyslel a sáhl po knížce.

Otevřel ji a nalistoval několik zajímavých otázek.

„Řekněte jí, že se ani trochu nestarám, proč velryba vystřikuje

své gejzíry až u hladiny. Je mi jedno, proč některá zvířata prospí

zimu a jiná ne. Stejně tak mě nezajímá, proč jsou dny v létě delší

než v zimě. Mám pocit, že mohu i nadále žít, aniž bych věděl, proč

voda v porézním hliněném džbánu je chladnější než voda v

obyčejné skleněné lahvi.“

„O tohle přece vůbec nejde,“ řekla Della Streetová. „Slečna

Elstonová vám nechce knihu prodat. Prosí vás, jestli byste jí

nemohl nechat přeložit několik čínských znaků a vyšetřit, zdali její

zmačkaný kousek ubrousku obsahuje strychnin.“

„To je všechno?“ zeptal se Mason.

„Pro tuhle chvilku se zdá, že ano,“ odpověděla Della

Streetová.

„Ale troufám si předvídat, že něco ještě určitě přibyde. Zdá se

velmi rozladěná a rozrušená. Ale přestože prší, vypadá suchá jako

bramborový lupínek. Plášť si určitě nechala v autě. A jaké má

nohy!“

„Jak je stará?“

„Okolo dvacítky, nejvýš o tři čtyři víc,“ řekla Della Streetová.

„A pro vás úplně důvěrně: ona je kus! Nijak nápadná nebo smyslná

koketa, rozumíte mi? Všechno je tam, kde má být. Velké výrazné

oči a hlas, který je asi docela svůdný, když není tak vyděšená.“

„A to uplynula sotva hodina,“ řekl Mason, „kdy jsem si

stěžoval na jednotvárnost naší práce. Rozhodně, Dello, pozvete

slečnu Elstonovou dál. A co je s tím zmačkaným ubrouskem?“

„Má ho v kabelce.“

„A chce vědět, jestli obsahuje strychnin?“

Della přikývla.

„Proč?“

„Někdo se ji pokusil otrávit.“

„Nějaká žárlivá manželka?“

„Zjevně to byl manžel její nejlepší přítelkyně.“

Perry Mason řekl vážně: „Předpokládáte, že je ten případ

aspoň z desetiny tak zajímavý, jak jste ho interpretovala vy?“

„Zdá se mi, že je dokonce ještě zajímavější, i když musím

připustit, že jsem to trochu naleštila,“ přikývla Della Streetová.

„Tak ji přiveďte,“ rozhodl Mason.

Della Streetová se tiše protáhla dveřmi do přední kanceláře.

KAPITOLA 2

Gwynn Elstonová přijala pozvání do advokátovy pracovny,

posadila se, uhladila si sukni nad koleny, předstírajíc, že ji stahuje

níž. Usmála se na právníka a řekla: „Pane Masone, abyste se

vyznal v mém problému, budu vám muset povědět něco o své

práci.“

Advokát vážně přikývl.

„Mám na starosti edici knížek, které se snaží rodičům usnadnit

odpovědi na otázky, jaké jim kladou jejich děti,“ začala hovořit.

„Ty knihy jsou – řekla bych – velmi chytré a neomezují se jen na

určitý věk dítěte. Jsou v nich odpovědi na otázky pro nejmladší,

ale jsou tam i informace, které mohou i dospělí…“

S omluvným úsměvem se zarazila uprostřed věty. „Promiňte,

pane Masone. Už jsem to opakovala tolikrát, že když spustím,

mám pocit, že se nemohu zastavit, pokusit se o větší stručnost. V

naší branži se tomu říká „obratný přístup“. To tedy jen pro vaši

představu.“

Mason ji přerušil: „Obávám se, slečno Elstonová, že v tomhle

nejsem ten nejlepší objekt jako zákazník.“

„Chraň Bůh!“ vykřikla. „Já se vám nesnažím nic prodat. Já -

bojím se, že, že jsem na nejlepší cestě zaplést se do nějaké

vraždy.“

„To je něco jiného,“ uklidnil se Mason. „Do jaké míry se vás

ta vražda má asi týkat?“

Zaváhala. „Myslím, že mám být tím, co se dá nazvat piece de

resistanre.“

„Myslíte oběť?“

Přikývla.

„Pokračujte,“ vyzval ji Mason.

„Je mi líto, že vás obtěžuji těmito podrobnostmi, pane Masone,

ale byla bych ráda, abyste pochopil pozadí. Jinak se vám bude zdát

příšerně absurdní všechno, co vám řeknu, a budete si myslet, že

jsem jen v zajetí své předrážděné fantazie.“

Právník ji pokynem hlavy vybídl, aby pokračovala:

„Naše obchodní společnost všestranně pomáhá dealerům

prodávat, stará se o reklamu a sestavuje seznamy možných

zájemců, takže agenti nemusí ztrácet čas neplodným chozením ode

dveří ke dveřím. Seznamy se vydávají přibližně v desetidenních

intervalech. Někdy se posílají poštou, někdy se jen zatelefonují.

Předpokládá se, že se pokusíme denně navštívit asi deset možných

zájemců a kromě toho udržujeme kontakt s dosavadními

zákazníky.“

„Kdo jsou ti možní zákazníci?“ zeptal se Mason.

„Rodiny z příjmových skupin od šesti tisíc dolarů ročně a

výše, nejméně se dvěma dětmi. Obvykle jde o poměrně mladé

rodiče, kteří mají - řekněme, no, pokrokovější názory.“

Mason opět přikývl.

„Nell Arlingtonová je moje nejlepší přítelkyně,“ pokračovala

Gwynn Elstonová jako by načínala nové téma. „Vzala si Feltinga

Grimese a přistěhovala se do našeho města. Mají velmi hezký dům

s rezervní místností a také ovšem ložnici pro hosty - myslím, že ta

rezervní místnost byla původně míněna jako pokoj pro služku. Má

vlastní umyvadlo a toaletu, ale také je z ní přístup ke koupelně v

přízemí. Teď mě, prosím, pane Masone pozorně sledujte, protože

tohle je velmi důležité.“

Mason kývl.

„Přibližné před rokem se v mém životě cosi událo,“ vykládala

Gwynn Elstonová. „Jako by pode mnou najednou někdo podtrhl

koberec. Byla jsem na dně. Citově i finančně. Nell mi nabídla,

abych u ní pár týdnů zůstala, než překonám to nejhorší. Nell má

spoustu nápadů a je ohromně činorodá. To ona mě přiměla

odpovědět na inzerát té knižní společnosti, hledající prodejce a od

té doby tam tedy jsem. A jsem za to vděčná.“

„Jak vycházíte s Nelliným manželem?“ zeptal se Mason.

„To je právě ono, pane Masone. Nejprve mě toleroval, ale pak

mě začal okukovat. Jistě chápete, že společná domácnost jako

tahle, vytvářela spoustu příležítostí, kdy mé náhodně spatřil - no -

ne úplně oblečenou.“

„Pomáhala jste takovým příležitostem?“ zeptal se Mason.

„Proboha, ne!“ vykřikla. „Ten muž se mi hnusí.“

„Ale k něčemu ve vašem vztahu patrně došlo.“

„Ano.“

„K čemu?“

„Obtěžoval mě.“

„Takže vy jste chtěla odejít?“

„Ano.“

„A co bylo dál?“

„Nell se mi vysmála. Řekla, že ví, jak se o mne pokoušel. Že

všichni muži se snaží získat krásné ženy. Ale ona, že mi věří jako

své přítelkyni a že doslova vidí nápis „Vstup zakázán“ na všech

důležitých místech mého těla.“

„A co vy na to?“

„Připustila jsem, že mé odmítnutí bylo asi příliš příkré a

Feltingovi Grimesovi pořádně pošramotilo „jeho malé ego“ a tak

se urazil. Pak začal s drobnými malichernými ústrky, kterými se

mě chtěl zbavit.“

„A teď, jak to vidím,“ pravil Mason, „se mu to skoro začíná

dařit, není to tak?“

„Ne, ne, pane Masone! Tohle byste neuhádl ani za sto let.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „Za prvé nemám volných těch sto let a

za druhé mi za třicet minut začíná další jednání. Takže mi to raději

vyklopte sama.“

„Felting Grimes, bývá velmi často mimo dům,“ řekla. „Je z

rodu obchodnických dravců. Nell nikdy ani pořádně nevěděla, co

přesně dělá a myslím, že jí to ani nikdy neřekl. Rozhodně dost

cestuje, investuje a pořád vypadá, že je v pěkném balíku. Ale za tu

dobu, co ho znám, jsem nikdy nedokázala zjistit, co vlastně dělá.“

„Zeptala jste se ho?“

„Ne, zeptala jsem se Nell.“

„A co vám Nell odpověděla?“

„Nell se vždycky jen směje a říká, že by ji podrobnosti o

obchodech obtěžovaly, takže když Felt přijde domů, žádá od ní jen

její společnost, hodně sladký jablkový koláč a možnost

zapomenout na všechny obchodní starosti.“

„Zdá se, že vaše Nell je opravdu charakter,“ usmál se Mason.

„To je.“ potvrdila Gwyn. „Ale dost. Tohle by snad jako úvod

stačilo, abyste pochopil, co vám chci říci teď.“

Odmlčela se.

„Na včerejším seznamu zákazníků, který mi poslali, bylo také

jméno Franklina Gilletta - víte, kde je pozemek Georga Beldinga

Baxtera blízko Vista del Mesa?“

„Přibližně.“

„Tak tam. Gillett bydlí na Tribly Way. Asi čtvrt míle za tím

Baxterovým areálem. Je to nová čtvrť na předměstí.“

„A vy jste tam šla navštívit Franklina Gilletta?“

„Paní Gillettovou. Vždycky se snažíme postupovat tak,

abychom nejdříve přišli do styku s paní domu. Dost často se stává,

že muže ani nepotkáme. Víte, naši zaměstnavatelé od svých

zaměstnanců požadují, aby měli osobnost a - no ano, pěknou

figuru - někdy by paní domu chtěla, abychom se setkali i s

manželem, když už je obchod připravený k podpisu. Ale většinou

se ženy s mužem pouze poradí, a tak nás zvou pro odpověď až

druhý den. Jejich muže často vůbec nevidíme.“

„Není v tom tak trochu obava vaší zákaznice před konkurencí

krásné ženy?“

Gwynn Elstonová se sebevědomě usmála. „Něco na tom

bude,“ řekla. „Skutečně. Dostaly jsme instrukce oblékat se

skromněji, je-li schůzka stanovena na večer a předpokládá se, že

přijde i manžel. Přes den se ale máme oblékat nápadněji a

výrazněji. Psycholog naší společnosti říká, že ženy rády konverzují

s jinou ženou, která má jiskru a vyzařuje z ní silná osobnost,

přirozený šarm a má hezké nohy. Opravdu pane Masone, vím, jak

máte málo času a cítím s vámi. Chcete, abych se konečně dostala k

věci - ano, jádro pudla je v tom, že Franklin Gillett je ve

skutečnosti Felting Grimes.“

Mason zvedl obočí. „A jak to víte?“

„Hned od začátku. Když jsem navštívila paní Gillettovou a

byly jsme zabrány do hovoru, otevřely se náhle dveře a do

místnosti vběhl její syn,“ odpověděla.

„Kolik mu je?“ zeptal se Mason.

„Sedm.“

„Pokračujte,“ vybídl ji advokát.

„Ten chlapec,“ vyhrkla, „byl prostě absolutní kopie Feltinga

Grimese v dětství. V životě jsem se tak nevyděsila. Chtěla jsem

hovořit dál, ale nešlo to. Musela jsem předstírat záchvat kašle.“

„Mnohokrát,“ uvažoval Mason nahlas, „může být taková

podoba čistě náhodná.“

Gwynn přikývla a řekla: „Já vím, pane Masone. Ale věřte mi;

nikdy bych vás neobtěžovala, kdybych - dobrá - kdybych si vším

nebyla jista a kdyby nedošlo k dalším komplikacím.“

„Tak dobře,“ souhlasil Mason. „Poslechneme si zbytek

příběhu.“

„Ano, pak jsem jako překonala kašel a zaměřila jsem se na

Franklina juniora. Položila jsem mu několik otázek. Zeptala jsem

se i na jeho tatínka, jestli byl někdy voják. Víte, Felt – teď Felting

Grimes – sloužil u armádního letectva, v kdysi ještě národní Číně.

Mladý Frankie Gillet mi odpověděl, že jeho tatínek jako voják létal

v Číně. Zeptala jsem se ho, jestli má nějaký obrázek svého otce.

Přinesl ho a - ano. Byl to snímek Feltinga Grimese z Číny. A pak

jsem si uvědomila, že to ode mne nebylo zrovna taktní, dávat mu

tolik otázek o otci. Paní Gillettová potom Frankieho poslala, aby si

šel hrát jinam.“

„Řekla jste něco, z čeho by mohla usoudit, že jste tu

podobiznu poznala?“ zeptal se Mason.

„Bůh chraň! Hned jsem navázala na přerušený výklad o

výhodách „Rukověti“ a soustředila jsem se na svůj obchod.

Celkem se mi dařilo. Požádala mne, abych přišla znovu dnes večer.

Na obrázku, co mi přinesl Frankie, stál jeho otec u jakéhosi

hangáru s velkým čínským nápisem. Zapamatovala jsem si jen

čtyři největší znaky a pak později jsem si udělala jejich skicu. Tady

je.“

Podala ji právníkovi.

„Tak, Felting Grimes byl s Air Forces v Číně a jestli mi

dokážete přeložit ty znaky, můžeme identifikovat jeho leteckou

základnu. To bude dostatečný důkaz, abych vše mohla říci Nell –

pokud budu muset.“

„Kdy jste vlastně hovořila s paní Gillettovou?“ zeptal se

Mason.

„Včera – včera odpoledne.“

„A ona chtěla, abyste přišla znovu dnes večer, protože její,

manžel bude doma?“

„Nevím, pane Masone. Ona mi prostě řekla: ‚Přijďte laskavě

zítra večer v půl deváté,‘ to znamená dnes.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „No a co ten jed?“

Dívka se znovu rozpovídala. „Jela jsem zpátky do Nellina

domu. To bylo včera večer. Řeknu vám upřímně, že se mi Felting

Grimes zdál až příliš podezíravý. Ptal se mě, kde jsem byla, jak šly

obchody, kolik klientů jsem navštívila. Ptal se na tituly knih, které

nabízím a nakonec se začal vyptávat na jména.“

„Ale vy jste mu neprozradila, že jste navštívila i Gillettovy,“

dohadoval se Mason.

„To je právě to, pane Masone. Už jsem vám vysvětlovala, že

společnost někdy pošle seznam zákazníků, někdy jej jenom

zatelefonuje. Vždycky, když obejdu všechny klienty na seznamu,

zatelefonuji Nell, jestli nedošlo něco nového. V tom případě mi

nová jména nadiktuje. Když zavolá dispečer společnosti a žádá k

aparátu Gwynn Elstonovou, Nell jednoduše řekne ‚u telefonu‘ a on

jí nadiktuje seznam adres, které mi Nell zapíše.“

„A co se stalo tentokrát?“

Gwyn Elstonová zaváhala:

„Nell třeba můj seznam nechala ležet u telefonu, kde ho mohl

vidět i Felt, takže věděl – nebo mohl vědět – že jsem na svém

okruhu přišla i ke Gillettovým. Vidíte, v jaké kaši jsem se octla.

Kdybych mu zalhala a tvrdila, že jsem tam nebyla, byla bych v

ještě větším podezření. Takže jediné, co jsem mohla udělat, bylo

zachovat klid. Chovat se, jako by jméno Franklin Gillett bylo pro

mne jenom jedním z mnoha na denním seznamu, a že mi nic

zvláštního neříká.“

„A udělala jste to?“

Přikývla.

„Takže co teď?“

„Dobrá. Všechno se zdálo v pořádku, jenže pozdě večer před

spaním mi namíchal gin s tonikem. Dělal to dost často. Jenže

tentokrát to chutnalo příšerně hořče. Omluvila jsem se, že jdu do

svého pokoje. Jen jsem tam došla, vylila jsem obsah sklenice do

výlevky, vypláchla číši a zpoloviny jsem ji naplnila čistou vodou.

Vrátila jsem se zpět a předstírala, že piju gin a tonik.“

Upřela na advokáta pohled.

„Později, když jsem šla spát, stále jsem na to musela myslet.

Navlhčila jsem si prst a sáhla na postranní stěnu výlevky. Bylo to

strašně hořké. Proto jsem vzala ubrousek a celou výlevku jím

vytřela. Chtěla jsem vědět, jestli tam byl strychnin. Ano,

strychnin.“

„A kdyby se ukázalo, že tam strychnin je, co potom?“ zeptal se

Mason.

„Ano, pak bych věděla, na čem jsem. Bože, pane Masone,

představte si, co byste dělal vy na mém místě! Ten muž je

zoufalec. Nemůže si prostě dovolit, aby se Nell dozvěděla o jeho

dvojím životě. Klidně by mě v minutě zabil, jen aby si uchoval své

tajemství, které jsem odhalila. Okolo Feltinga Grimese je něco

zlověstného. Nell ho miluje. Nebo si aspoň myslí, že ho miluje.

Ale rozhodně je s ním šťastná. Myslím, že po sexuální stránce si

perfektně vyhovují. Nell je velkomyslná a neklade dotěrné otázky,

nežárlí a nesužují ji - jak bych to řekla - symptomy frustrace.“

„Děti nemají?“ zeptal se Mason.

„Ne, žádné děti. Ale – v téhle situaci, uvědomte si, co by se

mohlo stát. Nell může toho člověka úplně zruinovat. Vlastně,

pokud by všechno vyšlo najevo, může být odsouzen do vězení, že

ano?“

„Která by pak byla manželka číslo jedna a která ta druhá,

neprávoplatná?“ zeptal se Mason.

„Já nevím.“

„Ale víte, že mladému Franklinu Gillettovi, neboli Frankiemu,

jak jste ho nazvala, je asi sedm let a –“

„To ovšem nic neznamená, pane Masone. Myslím, že je to

právě jeden z důvodů, proč paní Gillettová poslala Frankieho z

pokoje, když jsem se ho začala ptát. Víte - mohla v tom být nějaká

aféra a Frankie mohl - ano - mohl být třeba nemanželský. A ona

potom přesvědčila Feltinga, aby si ji vzal. Panebože, je to všechno

tak zamotané! Nevyznám se v tom!“

„Dobrá,“ řekl Mason, „za těchto okolností bychom to měli

trochu rozplést. Raději byste se neměla vracet do svého pokoje,

dokud –“

„Ach, ale já musím, pane Masone. Jinak by se Nell třeba

vyděsila. Určitě by volala policii - ne, to bude v pořádku. Felting

Grimes dnes ráno odcestoval na jednu ze svých obchodních cest.

Nepřijede dříve než za týden. Nell a já tak máme celý dům pro

sebe.“

„Pak ale dnes večer,“ uvažoval Mason „se může Franklin

Gillett z jedné ze svých obchodních cest vrátit.“

Přikývla.

„Trváte na tom, že i tak tam půjdete?“ zeptal se Mason.

„Já musím, pane Masone. Musím se tomu dostat na kloub.

Cožpak nevidíte, že je to má jediná šance? Když budu pokračovat

jako by se nic nestalo, znamená to pro mne jakýsi odklad

popravy.“

„Vy si myslíte, že se tam dnes večer s jejím manželem

nepotkáte?“

„Doufám, že nepotkám. Pokud přijde domů a paní Gillettová

mu řekne, že mě očekává, najde si nějakou výmluvu, aby tam

nemusel zůstat. Určitě se mi neodváží postavit tváří v tvář, abych

ho poznala. Pokud se nepřipravuje zabít mě právě tam.“

„To by mohl udělat jen těžko,“ usoudil Mason.

„Myslím si totéž, pane Masone. Nevěřím, že by tam mohl být.

A pokud jsem dost dobrá herečka, abych celou věc zvládla jako

dosud každý jiný případ v mé kariéře, pak budu moci klidně spát.“

„Ale vy byste asi nechtěla, aby Nell dál žila v tak podivném

svazku?“

„Bože, ne! A také bych nechtěla zůstat v jejím domě příliš

dlouho poté, co se Felting Grimes vrátí. Ovšem, jen pokud by to s

tím strychninem nebyla jen moje přebujelá fantazie.“

„A když získáte jistotu, hodláte to říci Nell?“

„Ano, ale až získám naprosto nezvratnou jistotu, pane

Masone.“

Právník přikývl.

„V takovém případě,“ pokračovala zamyšleně Gwynn

Elstonová, „to prostě Nell říct musím. Ale jen samo nebe ví, co

pak udělá. Ona by byla patrně schopná držet jazyk za zuby a žít s

ním dál v tomhle podivném bigamickém vztahu poloviční

manželky. Ale paní Gillettová patří k ženám, které by udělaly

peklo.“

„Opravdu si to myslíte?“

„Mám pocit, že ano. Ona je z těch odhodlaných žen s úzkými

rty; které jsou hezké a formálně zdvořilé, chladně uvažující, ale -

není asi tak vitální, jako je Nell. Nell je velkorysá, přímá a má

nápady. Říká, že když žena není schopna uspokojit svého muže,

udělá to za ni nějaká jiná.“

„A paní Gillettová není ten typ?“

„Vůbec ne,“ vydechla Gwynn potřásajíc hlavou. „Věřte mi.

Kdybyste zazvonil u tolika dveří, jako už jsem zvonila já, dokázal

byste o každém říci všechno - tím myslím odhadnout lidi.“

„Dobrá,“ poznamenal Mason. „Jestli tam dnes večer

mermomocí chcete jít, prosím. Ale pamatujte si. Nic v tom domě

nejezte a nepijte. Pokud bude manžel doma a ukáže se, že je to

opravdu Felting Grimes, nedělejte scény, žádná obvinění, neříkejte

nic, co by paní Gillettovou přivedlo na myšlenku, že je chotí

bigamisty. Pokud vás představí svému manželovi, nedejte v

nejmenším najevo, že jste ho už někdy předtím viděla.

Mimochodem, tady je moje vizitka. Podáte mu tu kartičku a

řeknete: ‚Znáte Perryho Masona, toho právníka? Dnes ráno jsem s

ním mluvila a on tvrdil, že vás zná. Říkal, že by bylo dobré,

kdybyste se s ním spojil.‘“

„Myslíte si, že by to udělal?“

„Možná ano, možná ne,“ řekl Mason. „Ale přinejmenším si

uvědomí, že jste mi řekla všechno a že by pokusem o vaše umlčení

nic nezískal.“

„Ach ano, já vím - Celé to vyznívá tak děsně teatrálně a

neskutečně, když o tom povídáte v bezpečí advokátovy kanceláře

se zákoníky a“ – usmála se na Dellu Streetovou – „sympatickou

sekretářkou a vším tím, co patří k průběhu spravedlnosti za zády.

Mám pocit, že se musím štípnout, abych se přesvědčila, zda to

není jen zlý sen a abych si nepřipadala jako blázen, který tím

obtěžuje.“

„Ale vůbec ne,“ ujistil ji Mason. „Překvapila by vás ta spousta

neobvyklých příběhů, které vyslechly čtyři stěny této kanceláře.

Některé z nich zněly opravdu bizarně - jste si opravdu jistá, že tam

dnes večer chcete jít?“

„Ale ovšem, pane Masone. Já tam musím. Jinak by Felting

Grimes poznal, že něco tuším. Ne, jsem úplně spokojená a

připadám si teď naprosto bezpečně, přinejmenším dokud se Felting

Grimes nevrátí domů. A pokud budu moci dnes večer hrát svými

kartami, nic se mi nestane, ale já nemyslím jen na své bezpečí.

Nell je moje přítelkyně a - ano, cokoli Nell bude chtít udělat,

záleží na ní. Ale fakta se musí dozvědět. Nemohla bych tam žít a

přetvařovat se a skrývat to v sobě.“

„Vy dvě asi máte k sobě hodně blízko, že?“

„Ano, bydlíme pod jednou střechou a zvykly jsme si říkat si

navzájem všechno. I o těch různých chlapcích, kteří po nás jedou.“

„A o těch, kteří třeba nevyjeli?“ zeptal se Mason.

Zasmála se sebevědomě. „Takoví nejsou.“

„Dobrá.“ odvětil Mason. „Nechte u Delly Streetové svou

adresu, i svoje telefonní číslo. Mou vizitku máte. V případě, že mi

budete chtít večer zavolat, dám vám ještě číslo Drakeovy

detektivní agentury. Ta je tady v domě na stejném patře. Paul

Drake je můj osobní vyšetřovatel. Mají otevřeno čtyřiadvacet

hodin denně. Řeknu mu, aby mě vyhledal, kdybyste volala.“

„Jste velmi laskav,“ řekla. „A co - co záloha?“

Mason ukázal na její aktovku s knížkami: „Kolik vám to

vynáší?“

„Někdy docela pěkné peníze. Přibližně šest až sedm set dolarů

měsíčně. Ještě splácím nějaké staré dluhy – byl to opravdu úplný

bankrot – ale mám už nějakých sedm set dolarů v bance. Bude

vám jako záloha stačit stovka?“

„Dohodneme se na pěti dolarech,“ řekl Mason a usmál se.

„Vystavte mi na ně šek. Tím se stáváte mou klientkou. O honoráři

můžeme mluvit, až budeme vědět, oč vlastně jde. Nyní mi tady

nechte ten ubrousek. Tak. Vložte jej do obálky, napište na ni své

jméno, abychom ji mohli identifikovat.“

Della Streetová podala Gwynn Elstonové obálku. Gwynn do ní

dala ubrousek, zalepila obálku a na přední stranu napsala své

jméno.

„Ještě jednou přes zálepku,“ požádal Mason.

Gwynn Elstonová se znovu podepsala přes cíp obálky a

pohlédla na právníka: „Proboha, pane Masone, vždyť takhle by se

asi zacházelo s důkazem v nějakém kriminálním případu.“

„Třeba to je takový případ,“ souhlasil Mason.

Zavrtěla hlavou. „Já bych ho nežalovala, ani kdyby se mě

pokusil zabít. Jenom chci vědět - prostě mě zajímá, co se na mne

šije.“

„Jste velmi odvážná mladá žena.“ řekl Mason.

Otevřela šekovou knížku, vyplnila šek na pět dolarů a podala

jej Delle Streetové. Zvedla se, pečlivě uhladila sukni na bocích a

usmála se na advokáta.

„V téhle práci to bez odvahy nejde,“ ujistila ho a pak

spokojeně dodala: „Zůstanu s vámi ve spojení, pane Masone.“

Della Streetová ji vyprovodila ke dveřím a pak se obrátila k

advokátovi.

Řekl: „Zavoláme Paula Drakea, aby byl v pohotovosti. Pak

seženeme toxikologa Johna Downeye, aby se podíval na ten

ubrousek a rozhodl, jestli si tu hořkou chuť jen nevyfantazírovala.

Paul může do Downeyovy laboratoře poslat někoho ze svých lidí.“

„Myslíte si, že by Grimes dokázal být tak krutý?“ zeptala se

Della Streetová.

„Těžko soudit,“ řekl Mason. „Ten muž je pro nás velkou

neznámou. Budeme muset teprve objevit, čeho je schopen. A

musíme s tím začít hodně rychle.“

„Chcete, aby Paul Drake začal na Franklinu Gillettovi

pracovat? Má hned vyšetřovat?“

Mason zavrtěl hlavou. „To by moc hrálo do karet klientce,

Dello. Paul by mohl ztratit objektivní pohled. Ještě si necháme čas

na konečný úsudek. Uvidíme podle toho, co bude večer. Mám

takový pocit, že Gwynn Elstonová se o sebe postará sama. Ona se

prostě vyzná.“

„Tak tedy,“ řekla Della Streetová s úsměvem, „vy nepodezíráte

Feltinga Grimese z ošklivých úmyslů?“

„Jsem jako Nell,“ ušklíbl se Mason, „jsem velkorysý.“

„Všimla jsem si vašeho pohledu, když odcházela,“

poznamenala žárlivě Della Streetová.

„To zase z vašeho pohledu,“ odbyl ji Mason. „A teď sežeňte

Paula Drakea a zjistěte, za jak dlouho nám Downey může

poskytnout výsledek svého rozboru, jestli tam byl opravdu

strychnin. A připomeňte mu, aby na to nespotřeboval celý vzorek.

Kousek nám musí zůstat jako důkaz, kdybychom ho potřebovali.“

KAPITOLA 3

V půl páté Della Streetová zvedla sluchátko a řekla:

„Okamžik, prosím,“ svraštila obočí a řekla Masonovi:

„Volá doktor Downey.“

Mason přikývl. Uchopil vlastní sluchátko a zahlaholil:

„Ahoj Johne. Tady je Perry Mason: Tak copak jsi zjistil?“

„Dostal jsem obálku od Paula Drakea,“ hovořil dr. Downey.

„Je na ní jméno Gwyn Elstonová, vpředu i vzadu. Otevřel jsem ji.

Uvnitř byl zmačkaný kus ubrousku. Odřízl jsem asi třetinu a udělal

test na strychnin.“

„A co jsi zjistil?“

„Strychnin.“

„Jak moc?“

„Prostě stopy. Ale dost na změření, abych mohl potvrdit, že

strychnin na tom šátku určitě byl.“

„Dobrá,“ řekl Mason, „pečlivě ten ubrousek opatruj. Vrať jej

do původní obálky. Tu vlož do dalšího zapečetěného obalu, zamkni

to ve svém trezoru a počítej s tím, že budeš svědčit. Když to bude

nutné.“

„O co vůbec jde?“ zeptal se Downey.

„Ještě sám nevím,“ odpověděl Mason.

Downey pokračoval. „Obával jsem se, že mám pro tebe

špatnou zprávu. Ty přece máš většinou na starosti obhajobu.“

„Jenže tentokrát je to trochu jinak,“ řekl Mason. „Pokouším se

někoho ochraňovat.“

„Aha. Jestli tu Gwynn Elstonovou,“ řekl doktor Downey, „tak

bys ji raději měl hned omotat ostnatým drátem. Ten někdo určitě

nepoužil strychnin náhodou.“

„Děkuji za radu i za pomoc,“ zasmál se Mason. „Hlavně ulož

důkaz tam, kde nemůže být kontaminován, abys mohl analýzu

zopakovat, když to bude třeba.“

Mason zavěsil sluchátko.

„Ano, Dello, předpokládal jsem to. Dnes večer musíme čekat u

telefonu. Zavolejte Paula Drakea a požádejte ho, aby sem přišel.“

Za chvilku Paul Drake zaklepal smluveným způsobem na

dveře Masonovy pracovny. Della Streetová otevřela.

Drake změřil postavu Delly uznalým pohledem a pozdravil.

„Ahoj, krásko,“ řekl a složil se do velkého křesla pro klienty. Když

zaujal svou oblíbenou pozici, usmál se na Perryho Masona.

„Tak to na mne vypal.“

Mason spustil. „Dnes večer čekám naléhavý hovor, Paule.“

„Máš představu, kdy asi?“

„Někdy mezi půl devátou až půl desátou. Mladá žena, jmenuje

se Gwynn Elstonová.“

„To je jméno z obálky, kterou můj člověk nesl doktoru

Downeyovi,“ řekl Drake.

Mason přikývl. „Pro tvoji informaci, Paule, ta obálka

obsahovala ubrousek, na němž doktor našel stopy po strychninu.“

„Ohó,“ vydechl Drake a po chvíli se zeptal: „Co je ona zač?“

Della Streetová zvedla ruce a ve výši ramen vykouzlila ladnou

křivku ženského trupu, k níž netřeba nic dodávat.

„Opravdu tak pěkná?“ zeptal se Drake.

„Ještě trochu víc,“ řekla Della.

„Zatraceně! Ty máš ale kliku,“ stěžoval si Drake. „Když přijde

ženská ke mně a chce někoho sledovat nebo žádá nějakou jinou

práci, je vždycky jako bidlo, s vpadlým hrudníkem, zklamaná,

frustrovaná, s halucinacemi nebo zakyslá a tvrdá jako pytel

cementu. Zato ty, které zastupuješ, mají šmrnc, jiskřivý pohled a -“

„- a ty je pak stejně dostaneš na starost,“ pokáral ho Perry

Mason, „tak si přestaň stěžovat. Ale co po tobě vlastně chci.

Potřebuji, abys byl v kanceláři od osmi hodin. Abys měl

připravené auto s plnou nádrží. Abys měl po ruce minimálně

jednoho muže, který dokáže vyřídit kohokoli a cokoli bude nutné.

Měl by to být silný, ramenatý mohutný chlap s tvrdými pěstmi,

zkušený, který se vyzná i v situaci, kdy půjde do tuhého.“

„Vážně to může být tak ostré?“ zeptal se Drake.

„Já nevím,“ řekl Mason.

„Kde budeš ty?“ zajímal se Drake.

„Přesně v osm třicet budeme s Dellou večeřet v Hollywood

Brown Derby,“ vysvětloval Mason. „Tam nás můžeš zastihnout.“

„Vždycky totéž,“ ušklíbl se Drake a přátelsky se zazubil na

Dellu. „Já musím sedět v kanceláři a zvedat telefon. Kdybych

dostal hlad, mohu si poslat pro hamburger a kávu. Kdežto ty a

Perry budete hodovat v Brown Derby a poroučet si speciality

jejich vyhlášené kuchyně.“

„V tom je strategický důvod,“ řekl Mason. „Já a Della tak

budeme o pár mil blíže místu případného činu. Možná budeme

muset velmi rychle restauraci opustit a vyrazit na to místo. Pokud

se něco semele, potřebuji jistotu, že za námi jedeš s posilou. Pršet

už sice přestalo, ale vozovky jsou ještě kluzké. Navíc hlásili další

přeháňky. Víš, že nerad jezdím rychle po mokrém asfaltu.“

„Celé to zní dost záhadně,“ konstatoval Drake.

„Ono to záhadné je,“ ujistil ho Mason.

„Chceš mi ještě něco prozradit?“

Mason zavrtěl hlavou. „Nemohu. Teď ještě ne, Paule.“

„Oukej,“ rezignovaně souhlasil Drake. „Půjdu do toho

naslepo. Ale to děvče, tu Gwynn Elstonovou, musím vidět, Perry.“

„Neboj se,“ slíbil mu Mason.

Drake se bez nadšení zvedl z křesla, protáhl se, zamával Delle

Streetové a vyšel z kanceláře.

„Předpokládáte, že se před půl devátou nic nesemele?“ zeptala

se Della Streetová.

Mason přikývl. „Ovšem jen v případě, že se setká pouze s paní

Gillettovou a Felting Grimes dnes ráno odjel a nebude doma.“

Della Streetová poznamenala: „Máte s tou dívkou spoustu

starostí, Perry.“

Mason přikývl.

„Mám takový pocit,“ pokračovala Della Streetová, „že ta

dívka může být sama dost nebezpečná, když k něčemu dojde.“

„Tak to myslíte?“ zeptal se Mason. „Určitě není včerejší.“

„Kolik jí může být?“

„Dvacet čtyři nebo dvacet pět. Ale jistě se vyzná.“

„To dneska všechny,“ pousmál se Mason.

„Ale taková dívka upoutává pozornost a je v ní něco, co přímo

přitahuje - sám jste slyšel, co řekla: Všichni to zkoušejí.“

„Myslím, že to nikdy nebylo jinak,“ řekl Mason.

Zasmála se. „Pokud jsou všichni jako Paul Drake - Ale říkal

jste, že děláme do půl deváté.“

„Do osmi,“ opravil ji Mason. „Musíme mít dost času,

abychom se včas dostali do Brown Derby a tam budeme moci v

klidu čekat, až zavolá.“

„Takže,“ navrhla Della Streetová, „jestli chcete pracovat i po

uzavření kanceláře, můžeme dál pokračovat na Nelsonově

případu.“

Mason přikývl. Podíval se na hodinky a řekl: „Zavřeme

kancelář hned teď. Dopřejeme si půlhodinku na kávu a pak se do

toho pustíme.“

Mason a Della Streetová pracovali do tři čtvrti na osm. Pak

advokát zaklapl objemný šanon s případem a odsunul jej na okraj

stolu.

Della Streetová unaveně složila své poznámky, pohlédla na

hodinky a řekla:

„Deset minut na přepudrování a na převlečení.“

Přesně pět minut před osmou zavřeli kancelář, sešli k výtahu, a

když míjeli agenturu Paula Drakea, nahlédli do osvětlených dveří.

Mason zavolal na Drakeho nočního telefonistu: „Vyřiďte Paulovi,

že právě vyjíždíme do Brown Derby. Budeme tam od půl deváté.“

Operátor přikývl. „Přejete si mluvit s panem Drakem?“

„Ne, to není nutné,“ usmál se Mason. „Jenom by nám záviděl.

Řekněte mu, ať je přípraven.“

Když přesně v osm dvacet pět vcházeli do Brown Derby,

požádal Mason vrchního číšníka: „Gusi, čekám několik důležitých

telefonů. Mohl byste zařídit, aby mi to přepojili co nejrychleji?“

„Zařídím to ještě lépe, pane Masone. Přinesu paralelku přímo

k vašemu stolu a jakmile přijde váš hovor, hned vás upozorním.“

„To bude prima, Gusi,“ souhlasil Mason.

Spolu s Dellou Streetovou usedli k jednomu ze stolů přímo u

stěny. Mason seděl do místnosti zády, Della Streetová proti němu,

aby mohla sledovat, kdo přichází a odchází. Nejprve si dali koktejl

a pak v klidu a beze spěchu večeři.

V devět patnáct Mason zvedl sluchátko a vytočil číslo Paula

Drakea.

„Děje se něco, Paule?“ zeptal se, když dostal detektiva na

linku.

„Vůbec nic,“ odpověděl Paul. „Sedím tu úplně nečinně.“

„Dobrá,“ řekl mu Mason, „počkáme tu ještě asi dvacet minut u

likéru, pak ti zase zavolám.“

Bylo devět čtyřicet, když číšník naznačil Perry Masonovi, aby

zvedl telefon.

Právník sejmul sluchátko a slyšel hlas operátora. „Pan

Mason?“

„Ano!“

„Mám pro vás hovor.“

O vteřinu později se ozval Drakeův hlas.

„Právě jsem mluvil s tou vaší přítelkyní, Perry.“

Mason strnul. „Nějaké potíže?“

„Cvrlikala jako skřivánek,“ oznamoval Drake. „Chtěla si

prostě se mnou chvilku povídat. Ptala se, kde jste a tak jsem jí řekl,

že čekáte v Derby a že vás tam může klidně zavolat a domluvit se

přímo s vámi. Ještě než zavěsila, stihla pár minut vykládat o všem

možném. Hochu – ta má ale svádivý hlas!“

„Doufám, že ses nepokusil dohodnout si s ní rande ještě na

dnešní večer,“ sondoval Mason.

„Tak vlezlý přece ještě nejsem,“ uklidňoval ho Drake. „Tohle

je obchodní záležitost. Ale mám dojem, že byla zklamaná. Z hlasu

jsem vycítil, že je zvyklá, když po ní chlapi jedou i po telefonu.“

„Dobrá,“ zakončil Mason. „Teď zavěs. Třeba se mě pokouší

zavolat sem.“

„Pak se ještě ozvi a dej mi vědět, jestli mám čekat dál.“

„Oukej, ozvu,“ slíbil Mason. „Ale asi to bude v pořádku.“

Advokát složil sluchátko do vidlice a netrvalo ani minutu,

když mu číšník znovu pokynul.

Právník zvedl telefon.

„Ano?“ ohlásil se. Uslyšel hlas Gwynn Elstonové.

„To je pan Perry Mason, advokát?“

„Právě ten.“

„Tady Gwynn Elstonová, pane Masone.“

„Ano, ovšem, kde jste?“

„Jsem na křižovatce mezi Burbankem a Chatsworthem, u

servisní stanice. Tady je taková malá osada, Vista del Mesa. Mohu

vám dát telefonní číslo, jestli chcete.“

„To zatím nebude nutné,“ řekl Mason. „Hlavně bych rád věděl,

jak jste pořídila.“

„Všechno bylo prima,“ vyhrkla triumfálně. „Zvládla jsem to

dokonale. Vůbec žádné podezření.“

„Její manžel tam nebyl?“

„Ovšem, že ne. Řekla, že se zpozdil a proto tam nemohl být,

ačkoli ona by byla ráda, kdybychom se domluvili spolu. Nicméně

došli prý k názoru, že právě teď si nemohou dovolit nic objednat.

Měli prý nějaké jiné výdaje a nechtějí se znovu dostat do potíží.

Řekla jsem, že je mi to velmi líto a odešla jsem, aniž bych

zkoušela dál tlačit na pilu a ona třeba nepojala podezření. Jsem

spokojená, jak všechno dopadlo. Byla jsem tam skoro hodinu a

vykládala jí, jak to u nás chodí s objednávkami a prodejem pro

případ, že by si nakonec přece jen chtěli něco objednat. Byla ke

mně velmi milá.“

„Nebyla podezíravá?“

„Ani v nejmenším. Vy asi víte, jaké to je, když vyprávíte

náramně přitažlivou lež. Pozorujete, kdy začne zabírat, když

návnada je na háčku, vlasec napjatý a splávek se chvěje. A když je

to jinak, dostaví se podivné tušení, že se někde stala maličká

chyba. To jenom amatér pak začne mluvit příliš rychle, aby zakryl

přeřeknutí a dostává se do čím dál tím větších problémů.“

Mason řekl: „To zní, jako byste byla rozená lhářka.“

Hrdelně se zasmála. „Já jsem. Překvapilo by vás, pane

Masone, jak často musí dívka v dnešním světě lhát.“

„Dobře,“ řekl jí Mason, „jste spokojená, že je všechno v

pořádku. Vrátíte se teď do svého pokoje?“

„Samozřejmě.“

„Mám pro vás novinku,“ dodal ještě Mason. „Ten vzorek

ubrousku, který jste mi dala, byl pozitivní.“

Na několik dlouhých sekund se odmlčela a pak pomálu řekla:

„Byla jsem si tím téměř jistá, že bude. Zjistil jste něco o těch

čínských znacích?“

„Ne. Ještě ne. Mění ten strychnin vaše plány?“ zeptal se

Mason.

„Až mě zamrazilo,“ řekla. „Teď vím, co je Felting Grimes zač.

Někdo by měl zabít jeho. A byl by od něho pokoj.“

„Takhle nemluvte,“ pokáral ji Mason.

„Promiňte, vylétlo mi to docela bezděčně - a víte, pane

Masone, že máte u mne vroubek?“

„Jakýpak?“ zeptal se Mason.

„Domnívala jsem se, že všechno necháte jen na mně.“

„A ne snad?“ podivil se Mason.

„Cožpak jste neposlal toho muže, aby čekal venku u brány

Baxterova pozemku?“

„Já určitě ne,“ odmítl Mason nařčení. „Povězte mi o něm.“

„Prosím vás, nechte toho!“ urazila se. „Na mne nemusíte nic

filmovat. Ten muž byl jistě z Drakeovy detektivní agentury a stál

tam, aby mě ochraňoval.“

„Povězte mi o něm,“ opakoval Mason svou žádost. Díval se na

Dellu Streetovou a držel sluchátko trochu od ucha. Della se

naklonila blíž k němu, aby mohla vyslechnout, co říká hlas v

telefonu.

„Tak dobře,“ souhlasila Gwynn. „Pěkně vypadá a je velmi,

velmi milý. Hodili bychom se k sobě. Zkoušel předstírat, že

potřebuje pomoc, ale mě neoklamal. Vím, že tam stál kvůli mně,

aby mě chránil. Dělal, jako že tam prostě přechází v dešti, ale šaty

neměl ani trochu mokré.“

„Kde to bylo? U bytu Gillettových?“

„Ne. Stál přímo u vchodu do Baxterova areálu. Pneumatiku na

voze měl píchnutou a prázdnou rezervu. Potřeboval se dostat do

servisu nebo sehnat někoho, kdo by přijel a kolo mu opravil. Byl

opravdu velmi sympatický.“

„Vy jste zastavila a dala se s ním do řeči?“

„On mě zastavil. Zablikal lampou a pak mi ukázal svůj

odznak. Řekl, že je důstojník a dostal se do potíží. Chtěl, abych ho

svezla do čtvrti Vista del Mesa. To je místo, odkud telefonuji,

víte?“

„Vy jste ho svezla?“

„Ano, ovšem. Požádal mě, abych zastavila u servisu, odkud

teď volám. On se zatím domlouvá s technikem o opravě auta.“

„A co chcete dělat dál?“ zeptal se Mason.

„Pokud se nerozhodnu, že se od toho milého chlapíka nechám

pozvat na schůzku, pojedu domů. Řeknu Nell, že mě strašně bolí

hlava a půjdu spát. Pokud pro mne zítra dopoledne budete mít

trochu času, ráda bych za vámi přišla a všechno s vámi probrala.“

„Výborně,“ souhlasil Mason. „Uvidíme se tedy zítra. A teď

jste v pořádku?“

„Absolutně.“

Mason ji ale varoval. „Dovolte mi ještě pár slov, Gwynn.

Nechoďte už dneska s nikým ven. Až dojedete domů, popovídejte

si s Nell a pak jděte spát. Pokud by tam byl Felting Grimes, až

přijdete nebo kdyby se objevil později, okamžitě z domu odejděte.

Skočte do auta, zajeďte do nějakého motelu a zavolejte do

Drakeovy detektivní agentury a povězte jim, kde jste se ubytovala.

Rozumíte, co říkám?“

„Ano, pane Masone. Také mě napadlo, že něco takového

udělám, pokud by to bylo nutné. Ale Felt jistě nebude doma.“

„Jak to můžete vědět?“

„Ach, jsem si jista, že nebude. Vždyť odjel na obchodní

cestu.“

„A jak dlouho taková cesta trvá?“

„Obvykle skoro týden, ale nikdy se to nedá přesně odhadnout.

Někdy se opravdu vrátí domů i neočekávaně.“

„Tak, tak,“ odtušil Mason. „A to se může stát právě dneska v

noci. Ráno přijďte ke mně do kanceláře.“

„V kolik hodin?“

Mason mrkl na Dellu Streetovou.

Della si v duchu vybavovala zítřejší Masonovy schůzky. Pak

načrtla ukazovákem na ubrus číslice 10 a 30.

„Bude vám to vyhovovat v půl jedenácté?“ zeptal se Mason.

„Půl jedenácté? Ovšem, budu u vás, pane Masone.“

„Tak dobrá,“ souhlasil Mason, „budu vás očekávat a všechno

prodiskutujeme.“

Právník držel sluchátko, dokud nezavěsila. Když se uvolnila

linka, zavolal kancelář Paula Drakea.

„Paule,“ řekl Mason, sotva se mu detektiv ohlásil. „Neměl jsi

někoho ze svých lidí venku jako očko u mé klientky?“

„Kde venku?“

„U sídla George Beldinga Baxtera ve Vista del Mesa.“

„Zatraceně, ne, o tom nemůže být řeč. Plnil jsem jen tvé

instrukce. Měl jsem tady v kanceláři chlapa připraveného vyrazit.

Byl vyzbrojený jako na medvěda. To ale bylo všechno, co jsme

udělali. Proč?“

„Nic. Asi to byla jenom náhoda,“ uvažoval Mason. „Dobrá,

Paule. Můžeš to pro dnešní noc sbalit. Ale přece jen: upozorni

svého telefonistu, kdyby volala Gwynn Elstonová, ať mi dá

okamžitě vědět. Myslím, že je zatím všechno v pořádku. Jenže

musím mít jistotu.“

„Jasně,“ souhlasil Drake. „A toho pistolníka mohu taky poslat

domů?“

„Samozřejmě. Řekni mu, že může jít. Takovou palebnou sílu

už nejspíš nebudeme potřebovat,“ předvídal Mason.

Právník zavěsil a obrátil se k Delle Streetové. „V pořádku,“

řekl. „My můžeme dnes také skončit. Myslím, že náš holoubek je

pro tuhle noc v bezpečí.“

Della Streetová přikývla a poznamenala: „Mám takový pocit,

že by se váš holoubek dokázal pořádně poprat – kdyby musel.“

„Pravděpodobně,“ připustil Mason. „ale hádám, že muset

nebude. Pojďme.“

KAPITOLA 4

V deset třicet pět se ozvala Della Streetová: „Zdá se, že váš

čiperný klient, co prodává knihy, se už o pět minut opozdil.“

Mason se zarazil. „Už tu měla být – ale patrně se teď necítí tak

ohrožená, když první nebezpečí pominulo.“

„Takže,“ navrhla Della Streetová, „mohli bychom využít čas.

Co kdybyste mi nadiktoval odpověď na ty dva dopisy, co přišly

dnes ráno?“

„Dobrý nápad,“ ocenil ji Mason.

V deset čtyřicet pět advokát dodiktoval. Podíval se na hodinky,

pak na Dellu Streetovou, zamračil se a položil otázku: „Jak se

jmenuje to místo, kde říkala, že bydlí, Dello?“

„Felting Grimes, 367 Mandala Drive.“

„A mají telefon?“

„Ano, tady je číslo.“

„Zazvoňte k nim, Dello,“ navrhl Mason. „Uvidíme, co se tam

děje teď!“

Della vytočila číslo. Po chvilce se zeptala: „Mohu mluvit s

Gwynn Elstonovou, prosím? Bydlí tam přece, že? - Ach, děkuji

vám - Mohu se zeptat s kým mluvím? - Dobře, děkuji pěkně, paní

Grimesová.“ Chvíli hovořily. Pak Della pravila: „Ne, nevadí, jsem

její přítelkyně a vůbec to není nic tak důležitého - jen jsem se

chtěla na něco zeptat - Ne, vzkaz nenechám, zkusím ji zavolat

později. Děkuji vám.“

Dříve než paní Grimesová stačila cokoli dodat, Della Streetová

zavěsila. Pak řekla:

„Mluvila jsem s Nell Grimesovou. Chtěla, abych pro Gwynn

nechala zprávu. Zdálo se mi, že je hodně zvědavá a dost vytrvalá.

Pro vaši informaci. Gwynn Elstonová prý dnes odešla krátce před

devátou a paní Grimesová přesně neví kam všude má namířeno a s

kým se chce setkat, takže se nedá předpokládat, kde by se dala

zastihnout. Ale myslí si, že se zřejmě slečna Elstonová ještě

později odpoledne ozve a jestli prý chci nechat číslo, zavolá mě.“

Mason se zamyšleně zamračil: „To stačí, Dello. Jestli se té

dívce něco stane, měl bych dostat nářez, co se do mne vejde,

zasloužil bych nakopat - po tom všem co víme - vždyť měla

strychnin ve svém nápoji.“

„Ale byla tam až do devíti ráno,“ řekla Della, „nebo skoro do

devíti.“

„To vám ovšem řekla paní Grimesová,“ namítl Mason. „Já –“

Domácí telefon na stole Delly Streetové ostře zazvonil. Della

stiskla tlačítko a řekla: „Ano, Gertie - Už je tady? Okamžik.“

Obrátila se k Perry Masonovi a oznamovala: „Vaše nezvěstná

klientka je v kanceláři, živá a zdravá. Opozdila se,“ pohlédla na

své náramkové hodinky, „přesně o dvacet minut.“

„Řekněte jí, ať jde dál,“ řekl Mason. „Anebo raději pro ni

dojděte, Dello a vysvětlete jí, že mám svůj čas dost přesně

vymezený a když řeknu, že schůzka je v –“

„Dám jí malou lekci~“ ujistila ho Della Streetová. „Mě její

nohy neokouzlí.“ A zmizela:

O tři minuty později byla zpátky. Gwynn Elstonová šla za ní.

Mason vzhlédl a ve tváři Delly Streetové postřehl varovný

signál. Dávala mu posunky nenápadně najevo, aby byl ve střehu.

Obrátil se ke Gwynn Elstonové.

„Tak, zdá se, že jsme –“ snažil se rozpovídat, ale Della ho

přerušila.

„Slečna Elstonová je ve vážném maléru.“

Mason zvedl obočí.

„Myslím, že bude lepší, když se posadíte, slečno Elstonová,“

navrhla Della Streetová, „a povíte panu Masonovi, co jste právě

řekla mně.“

Mason chvíli studoval bledou a strhanou tvář Gwynn

Elstonové a poznamenal: „Pan Grimes se zřejmě neočekávaně

vrátil domů.“ Zavrtěla hlavou a pokusila se něco říci, ale hlas jí

selhal. Pohlédla v rozpacích na Dellu Streetovou a pak zašeptala:

„On už nikdy nepřijde domů. Je mrtvý.“

„Kdo je mrtvý? Grimes?“

Přikývla.

„Jak to víte?“ pokračoval Mason.

„Viděla jsem jeho mrtvolu.“

„Kdy?“

„Okolo - je to asi tři čtvrti hodiny.“

„Počkejte chvilku,“ skočil jí do řeči Mason. „Telefonoval jsem

s jeho ženou, je to sotva deset minut a ona –“

„Ona o tom neví,“ konstatovala Gwynn Elstonová. „Nikdo to

neví. Byl zavražděn.“

„Zabila jste ho?“

Zavrtěla hlavou.

„Bude lepší, když mi všechno řeknete,“ vybídl ji Mason. „A

neztrácejte čas vzlykáním, hysterií a nečekejte ode mne, že vás teď

budu uklidňovat. Dejte se do toho a říkejte jen holá fakta. Kde jste

ho viděla?“

„Tam venku, u Baxterova sídla.“

„Jak jste se tam dostala?“

„Jela jsem se podívat po tom detektivovi, co mi dal včera

večer tu zbraň.“

„Zbraň?“ vykřikl překvapeně Mason.

Přikývla.

„Pokračujte,“ nařídil jí Mason příkře.

„Chcete, abych začala tou zbraní, nebo to mám vzít od začátku

a –“

„Od začátku. A mluvte rychle. Pokud vím, jela jste navštívit

Gillettovy a pan Gillett nebyl doma. Paní Gillettová vám řekla, že

si v současné době nemohou dovolit kupovat knihy, protože měli

jiné výlohy. Byla jste tam téměř hodinu. Co jste dělala potom?“

„Odešla jsem.“

„Ano,“ řekl Mason.

„A pak?“

„Včera celý den pršelo, pamatujete se. Pršelo hustě až do

setmění a pak déšť přešel v chladné mrholení. Proto jsem jela

pomalu, a když jsem se dostala k bráně Baxterovy rezidence,

spatřila jsem signální světlo. Blikalo a svítilo mi do očí.“

„Co jste udělala?“

„Nejdřív jsem chtěla zastavit, ale pak jsem si vzpomněla na

všelijaké nebezpečné případy, no ano – přidala jsem plyn.“

„A potom?“

„Pak ten muž vstoupil do vozovky, postavil se přede mne a

svítil mi naplno do očí. Lampu držel u předního skla. Tak jsem

zastavila.“

„Jaká to byla lampa? Ruční nebo –“

„Byla to ruční lampa do auta, která je zařízena i na blikání, ale

silná, s velkým reflektorem, namontovaným těsně u baterií a –“

„Dobrá, zastavila jste,“ přikývl Mason. „Co se stalo pak?“

„Ten muž tam měl své auto. Kufr byl otevřený a on mi řekl, že

Má prázdnou pneumatiku a že nemá zvedák. Proto se potřebuje

dostat do nejbližšího servisu, požádá je, aby s ním někdo přijel a

vyměnil mu kolo. Řekl, že by byl rád, kdybych ho tam dovezla.

Dobře vypadal, ale neměl plášť do deště a přesto byl jeho oblek

skoro suchý. Pravda, liják se zatím změnil v mrholení, ale je jisté,

že tam nemohl stát dlouho. Myslím, že prostě seděl v autě a čekal,

až pojedu okolo. Když spatřil světla mého vozu, vyšel ven a začal

blikat, abych zastavila.“

„A co jste dělala vy?“

„Nechala jsem dveře auta zavřené a navíc jsem je zamkla.

Stáhla jsem okénko asi na dva tři prsty, abych slyšela, co říká. Jak

víte, muži už mi dělali nejrůznější návrhy v tolika různých

situacích, že -“

„O tom nepochybuji,“ přerušil ji Mason. „To teď nechme

stranou. Měla jste stažené okénko asi na jeden a půl palce. Co bylo

dál?“

„Vytáhl z kapsy kožené pouzdro a ukázal mi odznak. Říkal, že

je důstojník a přikázal mi, abych otevřela. Odmítla jsem. On se

nervózně zasmál a řekl: ‚Podívejte, já tu nemohu stát celou noc a

hádat se s vámi. Nechci vám ublížit. Jsem detektiv. Dám vám svou

vlastní zbraň, a kdybych se nechoval dost vybraně, můžete zastavit

a vyhodit mě z auta.‘“

„A co udělal pak?“

„Vytáhl tu zbraň a hlavní k sobě ji prostrčil okénkem. Spadla

na sedadlo.“

„A co vy?“

„Sebrala jsem ji, odemkla dveře a dovolila mu, aby si sedl.“

„A potom?“

„Pak jsem s ním jela do malé osady Vista del Mesa. To je -

ano, pár mil od Baxterova areálu. Servis měl otevřeno a on

vystoupil s tím, že se jde dohodnout se zřízencem, co dál.“

„Dobře,“ řekl Mason. „A co bylo pak?“

„Zastavil se tam. Technik zrovna spravoval nějaké auto.

Detektiv tedy odešel směrem k čekárně. Pak jsem vám zavolala.“

„Pokračujte,“ naléhal Mason.

„Potom jsem čekala a čekala a on se neobjevoval. Tak jsem

nakonec zašla k tomu muži ze servisu a zeptala se ho, jestli už

zařídili tu věc s autem a výměnou pneumatiky. On se divil, o jaké

auto jde. Já řekla, že patří tomu muži, který s ním právě mluvil.

Připustil, že mě viděl přijet a viděl muže vystoupit z mého auta.

Prošel okolo něho směrem dozadu k čekárně. Byl prý zaujat prací

na autě a navíc vůbec netušil, že potřebujeme nějakou pomoc. Tak

nám přestal věnovat pozornost.“

„Dobře a co jste dělala dál vy?“

„Požádala jsem opraváře, aby se po tom muži podíval na

pánských záchodech.“

„A váš přítel tam byl?“

Zavrtěla hlavou.

„Co dál?“

„Podívala jsem se i na dámské. Tam taky nebyl. Tak jsem jela

domů.“

„A co zbraň?“ zeptal se Mason.

„Měla jsem ji pořád ještě v autě na vedlejším sedadle.“

„Dobrá,“ přikývl Mason. „Dostala jste se domů. Vezměme to

stručně. Máme už málo času. Co se stalo doma?“

„Viděla jsem Nell a řekla jsem jí, že mé příšerně bolí hlava a

že půjdu hned spát. Ano, právě tak, jak jste mi to poradil.“

„A šla jste spát?“

„Zkusila jsem to, ale Nell přišla za mnou a řekla: „Poslyš,

Gwynn, nevím, co se s tebou děje, ale jednáš, jako bys to nebyla

ty. A abys věděla, jsi mizerná lhářka. Teď si sedni a řekni mi, co se

vlastně děje. Máš něco s mým manželem? A pokud ano, je to tak

vážné, že to bude znamenat konec našich vztahů? Anebo je to jen

náhodná nevěra, jako že oba spolu občas na chvíli vypadnete a já

mám předstírat, že to nevidím?““

„Takže jste jí pověděla všechno?“

„Ne, to ne. Řekla jsem jí, že s jejím manželem nic nemám.

Vysvětlila jsem jí, že jsem tak rozrušená, protože mě zastavil

nějaký policajt, který mi podstrčil zbraň a pak odešel a nechal mě

samotnou i s revolverem. Ale neřekla jsem jí nic o svém podezření,

nic o tom, kde jsem byla, nic o vás.“

„A co dál?“

„Pokoušela se o křížový výslech. Řekla mi, že detektivové

obvykle nepohazují zbraně do dívčích klínů a ona prý cítila, že

Felt má něco na srdci a že to má něco společného se mnou. Chtěla

vědět, jestli mi ještě někdy dělal návrhy a ptala se, kam až to došlo

a jestli jsem mu něco dovolila. Ano, takhle jsme chvíli klábosily a

pak se mi zdálo, že se uklidnila. Nakonec řekla: „Dobře jdu ti

připravit nějaké tousty a přinesu ti je do pokoje. Pak půjdu také

spát.““

„Co se stalo pak?“

„Daly jsme si tousty a jogurt a seděly a mluvily ještě nějakou

chvíli a já si pak šla lehnout. Ano, nemyslela jsem, že bych mohla

usnout. Měla jsem strach, že probdím celou noc, ale bylo to jinak.

Snad nikdy v životě jsem nespala tak tvrdě. Ráno jsem vstala a

Nell chtěla pokračovat ve výslechu. Naznačila, že čím víc o mé

historce s detektivem revolverem přemýšlí, tím podezřelejší jí to

celé připadá. A myslí si, že jí něco tajím.“

„Takže stručně – jak to dopadlo?“

„Přinesla jsem jí ukázat tu zbraň. Ano, pak jsme taky vytáhly

bubínek. Jedna nábojnice byla vystřelená.“

„Jedna nábojnice?“ zeptal se Mason.

Přikývla.

„Pokračujte,“ řekl Mason.

„Ano. Nell jsem nic neřekla. Zkusila jsem vše přejít jako

náhodnou shodu okolností, ale už jsem byla rozhodnuta přece jen

si něco zjistit o tom muži. Především, co byl vůbec zač. Jediné

místo, které jsem znala a odkud se všechno odvíjelo, bylo tam u

Baxterova pozemku. Evidentně zde v terénu pracoval na nějakém

případu.“

„Co jste udělala?“

„Odjela jsem k Baxterovu areálu. Zdálo se mi, že mám ještě

spoustu času, abych se tam dostala, zjistila toho co nejvíc a pak se

v pořádku a včas dostavila na schůzku s vámi, v deset třicet.“

„Přihodilo se něco?“

„Brána byla otevřená. Vjela jsem dovnitř a vystoupila z vozu.

Zazvonila jsem na zvonek u vrat. Nikdo se neobjevil, ani neozval.

Zajela jsem tedy autem až dozadu –“

„Proč autem? Proč jste nešla pěšky?“

„Měla jsem strach ze psů. Mohli tam být. Chtěla jsem pro ten

případ zůstat v autě.“

„Dobře. Pokračujte.“

„Projela jsem tedy dozadu. Nechtěla jsem rozhodně parkovat

na úzké cestě a zatarasit ji. Chtěla jsem se otočit a zase vyjet. Jenže

- Pamatujete si, že včera pršelo. Tráva na okraji cesty byla mokrá.

Zadními koly jsem se dostala z vozovky do měkkého terénu. Když

jsem se pokoušela vyjet, jedno kolo začalo prokluzovat. Tak jsem

tam auto nechala a šla jsem se podívat k domu. Tam jsem spatřila

ve vysoké trávě hned vedle křoví otisknutou stopu. Popošla jsem

ještě pár kroků a zahlédla jsem obutou mužskou nohu trčící z

nohavice - Vedle byla i druhá noha - pak jsem rozhrnula křoví a

užasle jsem zírala do mrtvé tváře Feltinga Grimese.“

„Byl mrtev?“

„Mrtvý, ztuhlý jako kámen.“

„Vy jste se ho dotkla?“

„Ano. Když jsem k němu přistoupila, sáhla jsem mu na tvář.

Byla studená.“

„Proč vás napadlo, že byl zavražděn?“

„V hrudi měl díru od kulky,“ řekla.

„Tak jo,“ opáčil Mason. „Pokračujte. Ať máme za sebou i

zbytek. Co jste dělala pak?“

„Zachvátila mě panika. Běžela jsem ke svému autu, skočila

dovnitř a zkusila nastartovat. Kola se sice chvíli protáčela na

místě, pak jsem se ale dostala na vozovku a pádila odtamtud pryč.“

„A co ta zbraň?“ zeptal se Mason.

„Úplně jsem ztratila hlavu. Když jsem jela okolo brány

Baxterovy vily, přibrzdila jsem. Bylo tam takové vysoké křoví.

Vyšla jsem ven a hodila do něj revolver, jak jsem mohla nejdál.

Pak jsem se vrátila do vozu a jela zpátky do Nellina domu a chtěla

jsem jí to povědět, ale - pak jsem si vzpomněla, že mám schůzku s

vámi a tak - tak jsem tady.“

Mason se zahleděl na klientku, pak na Dellu Streetovou a

poznamenal: „Víte, Gwynn, teď jsem si uvědomil, co o vás řekla

vaše přítelkyně, Nell Grimesová.“

„Co?“

„Že jste mizerná lhářka.“

Tvář jí zčervenala. Rozhořčeně začala vstávat, ale pak opět

usedla na okraj křesla. „To odmítám, pane Masone.“

Mason zaváhal: „Ta vaše historka je –“

„Je pravda,“ přerušila ho. „Nesnáším, když mě někdo nazve

mizernou lhářkou. Já jsem náhodou zatraceně dobrá lhářka, třeba

když jde o mou práci a maličkosti kolem ní. Pokud bych teď chtěla

lhát, vymyslela bych si historku daleko přijatelnější, než je tahle.

Rozhodně by ten příběh nezněl tak zábavně. Já vím, že to vypadá

nezvykle, když detektiv prostrčí svou zbraň okénkem mého auta,

abych se mohla ochránit proti jeho nástrahám. Ale on věděl, že

bych ho tam klidně nechala stát, kdyby něco takového neudělal a

on se musel dostat do auta. Byl v zoufalé situaci… Říkám vám

pravdu.“

„Dobře,“ připustil Mason. „Vy jste moje klientka. Budu nucen

vycházet z předpokladu že mluvíte pravdu. Ale jestli mi lžete,

dokážete si jen vylhat přímou jízdenku do plynové komory.

Chápete to? Nejdražší omyl, jakého se může člověk dopustit, je

lhát svému advokátovi. Je to stejně špatné jako když pacient lže

vlastnímu lékaři. Rozuměla jste tomu?“

Přikývla.

Mason pokračoval: „Nemám čas na váš křížový výslech. Není

ani čas prověřovat cokoli jste mi tady pověděla. Budu to muset

sehrát z listu a hrát hezky rychle. Musím vycházet z předpokladu,

že mi skutečně říkáte pravdu. To budu respektovat za všech

okolností. Jestli jste mi ale lhala, cokoli udělám, se mi vrátí jako

bumerang. Všechno, co podniknu na vaši ochranu, se nakonec

obrátí proti vám. Rozumíte tomu?“

Opět přikývla.

„Dobře,“ řekl Mason. „Máte seznam zákazníků, který vám

telefonují domů?“

„Někdy dostávám seznam poštou.“

„To už jste říkala. Máte nějaké adresy právě teď?“

„Proč? - Ano, ovšem, mám před sebou rušný den.“

„Tak jděte a pusťte se do toho.“

„Nemyslím, že to tak spěchá - neměli bychom nejdřív ohlásit

nález mrtvého?“

„Dělejte přesně, co vám radím,“ řekl jí Mason. „Vypadněte z

téhle kanceláře a začněte obcházet své zákazníky.“

„Ale co s tou mrtvolou?“

„Předpokládá se, že byste nález měla ohlásit vy. Ale vy jste to

oznámila mně. Já jsem váš právní zástupce: Budu se tedy sám o

vše starat za vás. Chápejte mě, nechci abyste udělala cokoli, co by

se mohlo vykládat jako pokus o útěk. Chci, abyste šla za svými

obchody –“

„A Nell nemám také nic říkat?“

„Neříkejte nic nikomu. Ani živé duši. Protože tu smrt provázejí

prazvláštní okolnosti. Protože vy jste objevila, že Nell Grimesová

je možná bigamní manželka, a že Felting Grimes je ve skutečnosti

Franklin Gillett, a že paní Gillettová může být jeho první a tedy

legitimní choť, musíte se svěřit do mých rukou a plnit přesně moje

rozkazy. Teď vás žádám, abyste šla a prodávala knihy.

Netelefonujte Nell, nestýkejte se s nikým až do večera. Jeďte podle

svého plánu jako každý jiný den a domů jděte, až budete hotova se

svou prací.“

„Jako by se nic nestalo?“

„Právě. Jako by se nic nestalo,“ přisvědčil Mason. „Pokud se s

vámi do té doby nikdo nespojí, budu vás buď sám večer čekat před

Grimesovým domem, nebo tam někoho pošlu. Teď koukejte začít.“

Gwynn Elstonová vstala. Podvědomě si uhladila sukni na

bocích a zamířila ke dveřím. Usmála se přes rameno na Perryho

Masona a pravila: „Čestně, pane Masone, říkám vám čistou

pravdu. Kdybych chtěla lhát, mělo by to podstatně větší šťávu.“

„Doufejme,“ řekl Mason, když vycházela ze dveří.

Mason kývl na Dellu Streetovou. „Zajděte do kanceláře Paula

Drakea. Řekněte mu, že potřebujeme jméno detektiva, který

parkoval včera v noci s autem u Baxterova objektu. Potřebujeme to

rychle. Dříve, než se k tomu nachomýtne někdo jiný. Také

potřebujeme vědět, ze kterého servisu na Vista del Mesa jel někdo

k Baxterovu areálu vyměnit kolo na tom autě. Ať se Paul do toho

hned pustí. Povězte mu, aby najal tolik lidí, kolik bude potřebovat

a pak ať přijde sem, abych mu sdělil nějaké podrobnosti.“

„A co s tou mrtvolou?“ zeptala se. „Budete -“

„Hodlám zavolat poručíku Traggovi z oddělení vražd,“

odpověděl Mason. „Požádejte Gertii, aby mě s ním spojila, až

budete procházet její kanceláří. Pak zaběhněte k Paulovi Drakeovi.

A pospěšte si.“

Della Streetová přikývla: „Už jsem na cestě.“

Mason čekal, dokud mu Gertie nepřepojila hovor. Když

zvonek cinkl, hned zvedl sluchátko.

„Haló, zdravím vás, poručíku. Jak se vám dnes ráno daří? Tady

je Perry Mason.“

„Ano, vaše operátorka mě informovala,“ pravil úředně poručík

Tragg. „Předpokládám, že chcete nějaké informace.“

„Tentokrát výjimečně ne,“ ujistil ho Mason. „Chci vám naopak

nějaké dát.“

„To je od vás velmi milé,“ zabručel Tragg. „Oceňuji, že tohle

je od vás úplně nový gambit, pane Masone.“

Mason zvážněl. „Tentokrát vám chci oznámit patrně

prokazatelnou vraždu.“

„Dobrá, dobrá,“ odpověděl Tragg, „opravdu začínáte z úplně

jiného konce. Obyčejně nás necháte, abychom mrtvolu objevili my

a sami zjistili že - dobrá dobrá, takhle do toho ovšem nepůjdeme.

Můžete mi sdělit jméno toho zavražděného?“

„Předpokládám,“ zaváhal Mason, „že ten zavražděný je

Franklin Gillett. Bydlí na Tribly Way, nedaleko Vista del Mesa.

Pro vaši informaci, je to jen nepatrný kousek od velké nemovitosti

Georga Beldinga Baxtera, která je – tuším – obehnána

ornamentálním železným plotem a ostnatým drátem. Tělo pana

Gilletta leží v trávě nedaleko příjezdové cesty u předního vchodu

do domu. Je částečně zakryto křovím.“

„A jak tohle všechno víte?“ zeptal se přísně Tragg.

„Mám klienta, který tělo objevil,“ prozradil Mason.

„Kde je ten váš klient teď?“

„To vám sdělit nemohu. Jenom snad to, že již z mojí kanceláře

odešel.“

„Takhle od toho nemůžete utéct,“ namítl Tragg, „toho klienta

musíme vyslechnout. Zavolejte ho – nebo ji – nazpátek.“

„Zákon vyžaduje; abych jako právní zástupce ohlásil zločin, o

kterém jsem se dozvěděl. Zákon nevyžaduje po mém klientovi,

aby vydal jakékoliv prohlášení nebo aby osobně ohlásil nález těla,

a nevyžaduje ani, abych já odhalil totožnost svého klienta. Děkuji

vám, poručíku, to je vše.“

Mason zavěsil telefon, aniž Tragg stačil pronést jediné další

slovo.

KAPITOLA 5

Paul Drake se dostavil se svou nemotornou grácií. Jeho

pohyby se zdály lenivé, ale dokonale sladěné, jako pohyby

žongléra nebo profesionálního boxera, bez vyzvání zamířil do

velkého koženého křesla pro zákazníky a řekl: „Všechno v

pořádku, Perry. Splnil jsem tvé rozkazy a moji muži už pracují v

terénu. Teď bych rád věděl, proč je to tak naléhavé.“

Mason řekl: „Vyndej si zápisník, Paule a sleduj: George

Belding Baxter. Ten, co má velké pozemky u Tribly Way. Tam, kde

včera v noci parkovalo to auto. Co víš o onom Baxterovi? Stačí

stručně, ale hned.“

„Velký pracháč, milionář, sportovec,“ řekl Drake. „Investuje

do všeho možného, žádný troškař.“

„Jak je starý?“

„Okolo pětapadesáti let.“

„Ženatý nebo svobodný?“

„Rozvedený. Před nějakými čtyřmi pěti lety byl okolo toho

velký skandál. Ona dostala slušné odstupné, pár miliónů dolarů.“

„Zjisti o něm všechno, co můžeš,“ řekl Mason.

„Ještě něco?“ zeptal se Drake.

„Ještě spoustu věcí,“ řekl Mason. „Franklin Gillett, muž, který

bydlí na předměstí Tribly Way. Má dítě, Franklina juniora. Je mu

asi sedm let a taky manželku. To on byl včera v noci nebo dnes

brzy ráno zavražděn a policie byla upozorněna, že jeho tělo leží

uvnitř areálu na Baxterově pozemku.“

„K čertu!“ řekl Drake. „Kdo to policii oznámil?“

„Já.“

„Ty?“

„Ano.“

Drake se začal zvedat z křesla. „Nech toho, Perry, takové věci

přece nemůžeš dělat.“

„Jaké věci?“

„Oznámit policii vraždu a pak zavolat soukromého detektiva.“

Mason řekl: „Kdybych byl nezavolal policii, co potom?“

Drake se na něho podíval s výrazem nejvyššího podráždění.

„Já se s tebou nechci hádat, já ti jen řekl svůj názor.“

„Tak dohře, beru na vědomí,“ odsekl Mason. „A teď ti povím

důvěrnější informaci. Mám důvod si myslet, že tam v křoví u

hrány by mohla ležet zbraň. Kalibr třicet osm - Tady, počkej,

namaluji ti plánek.“

Mason chvatně načrtl několik čar. „Ta zbraň bude někde

tuhle.“ A zapíchl do toho místa prst.

„A co mám dělat já?“ zeptal se Drake.

„Půjdeš tam,“ přikázal Mason. „Pokud se nedostaneš dovnitř,

postávej venku za plotem s ostnatým drátem a pozorně to tam

sleduj. Pokud by zbraň policie našla, chci to vědět.“

„A pokud ne?“

„Kdyby ji nenašli,“ přemýšlel Mason, „zeptej se policie, jestli

můžeš jít dovnitř a prohledat to tam. Řekni jim proč. Oni tě,

samozřejmě, dál nepustí, ale určitě je na ten nápad přivedeš.“

„Chtěl bys, abych tu zbraň našel já?“ zeptal se Drake.

„Jasně, že ne!“ zvolal Mason. „Ovšemže nechci, abys ji našel

ty. Ukazuji ti jen to místo, ale nechci, abys tam vůbec hledal. Byl

bych rád, kdyby tu zbraň našla sama policie. Až ji najde, chci to

vědět.“

Drake usoudil: „co nevidět si vysloužíš nepřestupný lístek do

basy.“

„Na to se neohlížej,“ poznamenal Mason. „Dělej, co ti říkám.

Chci, abys získal co možná nejvíc informací o Baxterovi. A o

Franklinu Gillettovi taky. Měl bys zjistit o té vraždě pokud možno

všechno. Měl by ses toho ujmout osobně. Policie vůbec nebude

mít radost, když se tam budeš motat. Stejně tak je nepotěší, že v

tom jedu já. Bude to vyžadovat spoustu důvtipu a trochu

diplomacie od nás obou.“

„Jak jim mám vysvětlit, odkud vím o té vraždě a kdo mě

zaměstnává?“

„Řekni jim, že o té vraždě jsem ti pověděl já a že jsem si tě

najal,“ poradil mu Mason. „Chci především vědět – a to rychle –

kdy a jestli policie najde tu zbraň. A pak je tady ten nejhorší

propletenec – s tím autem. Musíš všechno podrobně zjistit. Minulý

večer, něco mezi devátou a desátou ono auto parkovalo před

vchodem k Baxterovi. Patřilo policistovi nebo soukromému

detektivovi. Zjisti o tom voze všechno, co se dá. Sežeň otisk

vzorku pneumatik podle stop, které zanechalo v měkké půdě na

kraji vozovky. Pokud to půjde, najdi nějakou odhozenou krabičku

od cigaret nebo cokoliv, co by mohlo znamenat stopu. Pak projdi

všechny servisní stanice na Vista del Mesa. Popovídej si s muži,

kteří měli ten večer službu. Hlavně najdi toho, který si bude

pamatovat mladou ženu, co se tam zastavila se svým průvodcem.

Chci především popis toho průvodce, bude-li to možné. Pozor –

musíš mít jistotu, že tě policie nesleduje, až tam pojedeš. Pak ještě

projdi všechny odtahové služby kolem V sta del Mesa. Zjisti, jestli

někdo z nich vyjížděl opravovat kolo mimo servis. Chci znát

poznávací značku toho auta, kdo je vlastní, a kdo opravu

objednával. Vím, že to bude pořádný kus práce, ale potřebuji, aby

ses do toho se svými detektivy pustil a to hned. Lidí si vezmi kolik

potřebuješ, hlavně tu oblast musíš prozkoumat důkladně a rychle.“

„Už jsem pár mužů poslal na Vista del Mesa, aby to tam

okoukli. Jsou na cestě. Budou si volat pro další pokyny. Ten vůz

měl prázdnou pneumatiku?“

„Přesně tak,“ řekl Mason. „A zjevně měl prázdnou i rezervu.

Někdo sehnal mechanika, který přijel a opravil kolo. Nebo přivezl

nové kolo. Nebo prostě nahustil – prázdnou rezervu, takže řidič

mohl odjet. Chci, abys zjistil, kdo je ten muž, a nechci, aby

kdokoli věděl, že –“

Náhle se otevřely dveře z přední kanceláře a poručík Tragg, s

kloboukem posunutým trochu do týla, vešel do místností.

Doprovázel ho policista v civilu, který šel dva kroky za poručíkem

Traggem a dával ostentativně najevo svou uzavřenost.

„To je v pořádku, poručíku,“ oslovil ho sarkasticky Mason.

„Vždycky se můžete cítit v právu, vstupujete-li bez zaklepání.“

„Tak to děláme vždycky,“ řekl Tragg bodře. „Už jsem vám to

dávno vysvětloval, Perry. Zvláště v situacích, jako je tahle.

Zvyšuje se tím naše výkonnost.“

„Opravdu jste si Pospíšil, abyste se sem dostal,“ uznale pokývl

Mason. „Předpokládal jsem, že právě teď budete na místě činu

před Baxterovým objektem.“

„Tušil jsem, kde je zakopaný pes,“ odtušil Tragg. „A právě

proto jsem taky přišel zrovna sem. Vidím, že tu máte svého

detektiva, určitě mu dáváte pokyny.“

„Nemýlíte se,“ souhlasil Mason. „A myslím, že jsem zrovna

skončil. Dej se do toho, Paule.“

Tragg se usmál na Paula Drakea a varoval ho: „Dej si pozor,

Paule. Určitě bys nerad přišel o licenci.“

„Posaďte se, pánové,“ vyzval Mason nečekané hosty.

„Nemyslím si, že bychom měli tolik času,“ řekl Tragg. „Chci

znát jméno vašeho klienta v případu Gillettovy vraždy.“

Mason zavrtěl hlavou. „To vám sdělit nemusím.“

„Počítám, že znáte zákon, podle něhož se z vás stává

spoluviník?“ utrousil Tragg.

„Ovšem, že znám,“ přikývl Mason. „Také znám zákon o

radách klientům. A znám i zákon o zatajování důkazů. Nebo zákon

o ohlašování zločinů. Skutečně poručíku, poskytl jsem vám

výhodu. Oznámil jsem vraždu, ačkoliv jsem nemusel.“

„Ach, ano, oznámil,“ řekl Tragg. „Byl by to zločin, kdybyste

zatajil vraždu a přitom věděl, kdo ji spáchal.“

„Co myslíte tím zatajením?“ zeptal se Mason. „Já jsem žádnou

mrtvolu neviděl.“

„Vy jste věděl, že tam je.“

„Někdo mi prostě řekl, že je tam mrtvola.“

„No to přece stačí.“

„Ne, nestačí,“ ohradil se Mason. „To je důkaz z doslechu.

Mohu vám právě tak dobře teď říct, že nějaká mrtvola leží na

průsečíku Broadwaye se Sedmou. Když ihned nepoběžíte k

telefonu a nezavoláte policii, že mezi Sedmou a Broadwayí je

mrtvola, taky vás asi nikdo nemůže obvinit ze zločinu.“

„Jistě, protože mezi Sedmou a Broadwayí žádná mrtvola

není,“ zasmál se Tragg.

„Jak to víte?“ zeptal se Mason.

„Podle tónu vašeho hlasu. Podle okolností.“

„Takže myslíte, že to nemusíte ohlásit na policii?“

„Správně, nemusím.“

Mason zareagoval: „Pak je na místě otázka, jak přesně může

člověk odhadnout tón hlasu jiné osoby. Škoda, že jsem na to

nepomyslel dříve, poručíku. Teď, když jste se o tom tak pěkně

rozhovořil, napadá mě, že tón hlasu mého klienta byl takový, až –“

„Já vím, já vím,“ přerušil ho netrpělivě Tragg. „Doopravdy

jsem se u vás zastavil jen na sousedskou návštěvu, protože vás

mám rád nablízku, Perry. Vadí mi, když mlčíte a sám nejste

uprostřed událostí. Trápilo by mě to. Bez vás se cítím nesvůj –“

„I já bez vás,“ ujistil ho Mason. „Vždycky vítám přátele od

policie, mám rád, když mi vpadnou do kanceláře a dají mi malou

právnickou lekci ze zákonů.“

„A o tom“, zasmál se Tragg, „kdy nastává ta chvíle, že

začínáte, pomáhat vrahovi a navádět ho ke zločinu…“

Mason se usmál. „V takovém případě bych se stal opravdu

spoluviníkem. Ale projděte si Trestní zákoník, poručíku a najděte

mi v něm jediný paragraf, který říká, že je nezákonné pomáhat

nevinné osobně, nespravedlivě obviněné z vraždy.“

„Ale já mluvím o vinné osobě.“

„A já zase o nevinné.“

„Dobrá,“ přikývl Tragg. „Já půjdu, Masone. Jistě chápete, že

jsem sem vpadl, abych si získal respekt.“

„A abyste zkusil chytit mého klienta, ještě než opustí budovu.“

„Ano, to také,“ připustil Tragg. „Zablokovali jsme to tu všude

kolem tak rychle, jak jen to šlo. Ale při dopravních podmínkách v

tomto městě a jeho okolí si myslím, že nám váš klient asi

proklouzl mezi prsty. Nakonec, je to na detektiva příliš vysoký

požadavek, aby se díval po lidech, kteří vycházejí z rušné budovy,

poznal mezi nimi zrovna ty, kteří přicházejí v úvahu jako klienti

Perryho Masona.“

„Tohle, že jste udělal?“ zeptal se Mason.

„Oh, ještě mnohem víc,“ chlubil se Tragg. „My nejsme zase

tak úplně pitomí, jak předpokládáte, Masone. Rozhodili jsme

všude sítě.“

„A uvízla v nich ryba?“ zeptal se Mason.

„Mnoho ryb. Až příliš mnoho“, připustil Tragg s útrpným

úšklebkem. „Hoši je teď prověřují. Mají už pravděpodobně tucet

rozzlobených zákazníků, kteří proklínají policii horem dolem.

Když začnete odvádět dobrou práci, abyste posílil zákon, občané

se mohou zbláznit. A když podle jejich představ zákon nehájíme,

píšou dopisy na radnici, články do novin a požadují čistky ve

vedení policie.“

Mason se zamyslel.

„Obávám se, že jsem vás podcenil, poručíku. Předpokládal

jsem, že se vrhnete přímo k Baxterovu domu.“

„Oh, to jsme, samozřejmě, udělali také,“ řekl poručík Tragg.

„Sledujeme velké území, víte? Zvláště ten cíp podél Tribly Way,

který je ještě v hranicích města. Patří do naší pravomoci. Tam se

musíme obzvláště činit. Byl bych to sem stihl ještě dříve, ale musel

jsem osobně dohlédnout na několik telefonních hovorů. Možná

nám také trochu pomohou chlapci od výtahů. Vše máme pod

kontrolou, Perry. Jsme prostě všude.“

„Jsem si tím jistý,“ zabručel Mason zadumaně.

„Chtěl bych se vás ještě na něco zeptat,“ pokračoval Tragg.

„Jak se váš klient dozvěděl, že na Baxterově pozemku došlo k

vraždě?“

„Nejsem si jistý, co dělal můj klient,“ vytáčel se Mason.

„Někdo třeba mému klientovi řekl, že tam je mrtvola a můj klient

to možná řekl mně a já jsem mu možná poradil, že by bylo nejlepší

oznámit vše policii.“

„Ale ovšem, že se to takhle mohlo stát,“ řekl Tragg, „ale nezdá

se mi, že by to bylo zrovna pravděpodobné.“

„Pokud by můj klient toho muže zavraždil, pak bych to přece

já nehlásil policii,“ ujistil ho Mason. „Pak bych svému klientovi

jednoduše poradil, aby nevypovídal nic, co by na něho mohlo

vrhnout podezření. A byl bych jeho slova považoval za jedno z

těch důvěrných sdělení, na které se vztahuje profesionální

tajemství a o nichž obhájce musí zachovat mlčenlivost.“

Tragg se zamyšleně zamračil a usoudil: „Za těchto okolností,

Perry, si mohu myslet jediné: Že tam venku existuje nějaký důkaz,

který sice potřebujete, ale sám máte strach jít si pro něj. Ale stejně

se bojíte, že se s ním něco stane, než se ho zmocní policie. Takže,

co by to tak asi mohlo být?“

„Ujišťuji vás, že nevím,“ řekl Mason.

Tragg se obrátil k mlčenlivému důstojníkovi v civilu a řekl mu

zamyšleně: „Mohla by to být vražedná zbraň, Jime - Takže

předpokládám, že tady se už dál nedostaneme. Dejme se do toho a

pokusme se tu věc najít. Jedeme do Vista del Mesa. Těšilo mě,

Masone.“

„Děkuji za přepadení,“ usmál se Perry Mason.

„Rádo se stalo. Kdykoli přijdu ochotně znovu. Jsme přece

sousedé.“

Tragg se svým společníkem důstojně odešli.

KAPITOLA 6

Mason řekl Delle Streetové: „Dobrá, Tragg tu mohl být brzy.

Má to sem kousek. Možná někoho pověřil, aby mne sledoval a

nepouštěl mě z dohledu. Ale já bych nutně potřeboval mluvit s

paní Felting Grimesovou. Nejlíp, když teď dojdete pro auto a –“

Mason se zarazil, když náhle bláznivě zazvonil telefon. Dívka

v ústředně několikrát rychle a krátce za sebou stiskla tlačítko,

zřejmě se mu pokoušela dát nějaké znamení.

Než Mason stačil kývnout na Dellu, aby zvedla sluchátko,

otevřely se dveře a poručík Tragg se svým kolegou v civilu opět

vstoupili do kanceláře. Tentokrát nebyli sami. Měli mezi sebou

Gwynn Elstonovou.

„Myslím, že vás samotného překvapilo, jak brzy jsem se sem

vrátil,“ pravil poručík Tragg bodře. „Takže – tahle mladá dáma je

slečna Gwynn Elstonová, Perry. Jsem zvědav, jestli ji poznáváte?!“

Mason se s kamennou tváří chladně zeptal: „Proč? Potřebujete

snad vystavit šek?“

„Podle kuponu ve své šekové knížce už šek vystavila,“ řekl

Tragg. „Šek na pět dolarů k dobru Perryho Masona. To bylo

včera.“

„Nemáte právo prohlížet její šekovou knížku nebo její kabelku

bez zatykače,“ konstatoval Mason.

„Já vím,“ připustil Tragg. „Myslím, že i do naší práce se někdy

vloudí chybička. Ale vidíte sám, jak to bylo důležité, že jsme tohle

našli – Samozřejmě, nehodláme to patrně použít u soudu jako

důkaz, Perry.“

„To je právě to,“ povzdechl si Mason. „Vy myslíte, že jste mě

nachytali při technickém přestupku – protože jsem dost rychle

neohlásil zločin, o němž jsem se dozvěděl z doslechu, a pak sami

porušíte zákony o osobní prohlídce a zabavování věcí a děláte

přitom jako by nic.“

„Ovšem, ale my pracujeme v zájmu spravedlnosti,“ bránil se

Tragg.

„A proč myslíte, že já ne?“ ohradil se Mason.

„Ach, to je otázka, o které jsem si ochoten s vámi popovídat,“

odpověděl Tragg. „Takže tahle mladá dáma dost zarputile mlčí,

proč vám vlastně dala šek na pět dolarů a také odmítá vysvětlit,

kde byla během poslední hodiny i řadu dalších věcí.“

Mason je vyzval: „Neposadíme se na to raději?“

Tragg se obrátil na Gwynn Elstonovou a celkem laskavě

prohodil: „Bude lépe, když si sednete, madam. My postojíme.“

Mason se opřel o stůl. „Čemu vděčím tentokrát za vaši

návštěvu, poručíku?“

Tragg začal oklikou: „Víte, s vámi výjimečnými lidmi je potíž.

Přemýšlíte v jiných dimenzích, Perry. Brilantně a bleskově

docházíte k závěrům. Přitom podceňujete staré dobré poctivé

policejní řemeslo, naše úsilí a plahočení. Vezměte si třeba tuhle

mladou ženu. Jakmile jste telefonoval, že ohlašujete zločin,

podnikli jsme řadu obvyklých předběžných opatření.

Zatelefonovali jsme například taxikářské firmě, která má

stanoviště blízko vaši budovy, požádali jsme, aby nám radiem

hlásili každý vůz, který tu získal rito v posledních patnácti

minutách. Dispečink nám vyhověl. Pak jsme telefonovali na dvě

parkoviště v nejbližším sousedství a nařídili jsme, aby každou

osobu, která u nich parkovala méně než hodinu, pozdrželi pří

předložení parkovacího lístku. Aby věnovali zvláštní pozornost

zákazníkům, kteří by jevili známky spěchu. - Ano, je těžké

zasahovat, zvláště když se to nějak dotýká veřejnosti a omezujete

při tom lidi. Museli jsme například prověřit dvě taxi, která vezla

pasažéry právě tam odtud. A jeden z cestujících – chudáček – kvůli

tomu patrně zmeškal letadlo. Teď vyhrožuje, že bude žalovat

město, policii, ředitele taxikářské firmy. Ale co dělat, když jsme ho

museli prověřit. Snažili jsme se zmáknout to rychle a ohleduplně,

ale přesto už to nestihl včas na letiště.

Pak tam byl asi tucet lidí, zadržených na těch dvou

parkovištích. Všichni vřískali a ječeli jako bojující Indiáni. Přijeli

jsme tam a velmi rychle jsme je odbavili. Pak jsme narazili na

tuhle mladou dámu - a tahle mladá dáma nám vyprávěla dost

nepřesvědčivou historku. Není moc dobrá lhářka. Myslím, že je to

sympatická dívka, ale nemá dost praxe. Poté, co jsme

zkontrolovali její řidičský průkaz a prohlédli její auto, začali jsme

jí klást otázky. A ona náhle řekla, že nebude na nic odpovídat bez

přítomnosti svého právního zástupce. Když nám ukazovala

řidičský průkaz, nechala otevřenou kabelku a v ní jsme zahlédli

šekovou knížku, v níž byl poslední kupon datovaný včera a na něm

platba pěti dolarů ve prospěch Perryho Masona. Takže jsme si dali

dohromady dvě a dvě a hned nás napadlo, že právě tahle mladá

žena vám patrně pověděla o mrtvém těle Franklina Gilletta,

ležícím na pozemku Georga Beldinga Baxtera. Samozřejmě

bychom se rádi dozvěděli, odkud to ví.“

„Takže jste se jí na to zeptali?“ vyzvídal Mason.

„Ano. A ona řekla, že musí mluvit s vámi.“

„Opravdu jste měli pocit, že šek na pět dolarů odpovídá záloze

na můj honorář v případě vraždy?“

„Vůbec ne,“ ušklíbl se Tragg. „Šek byl vystaven včera.

Konzultovala s vámi nějaký malý problém a dnes ten malý

problém vyústil ve vraždu.“

Mason se pozorně zadíval na Gwynn Elstonovou. Měla v

očích zřetelnou prosbu.

Mason téměř nepostřehnutelně pokývl hlavou.

„Tak,“ naléhal Tragg, „co mi odpovíte?“

„Slečna Elstonová je můj klient. Přál bych si s ní promluvit o

samotě,“ řekl Mason.

„Obávám se, že právě v tom vám nemohu vyhovět,“ odmítl

poručík Tragg. „Nebyla sice ještě z ničeho obviněna, ale je nutné ji

vyslechnout. Vím určitě, že státní návladní ji bude chtít

vyslechnout také. A obávám se, že Hamilton Burger, náš veřejný

žalobce, by se jen těžko smířil s tím, kdybych vám dvěma právě

teď umožnil jakoukoliv soukromou konverzaci.“

„Je tedy zadržena?“

„Je – řekněme – do určité míry zadržena,“ hovořil Tragg.

„Podívejte se, Perry, my se v téhle kauze nechceme dopustit ani

nejmenší nespravedlnosti. Máme před sebou atraktivní dámu, která

na naše otázky odmítá odpovídat. Není to snad jasná známka, že je

svým způsobem podezřelá?“

„To mám za odměnu, že jsem se pokusil spolupracovat s

policií?“ uvažoval nahlas Mason. „Kdybych byl půl hodiny počkal

a zavolal vás až potom –“

„ – V tom případě už byste zatajoval důkazy,“ přerušil ho

Tragg. „Jste starý lišák, Perry. Vy se vyznáte. Mohl jste své

klientce poradit, aby udělala všechno na ochranu svých ústavních

práv. Ale jakmile jste se jako právní zástupce do případu namočil a

dozvěděl jste se o spáchané vraždě, bylo vám jasné, že tu

informaci musíte poskytnout policii neprodleně. Chtěl jste si jako

advokát udržet čisté ruce a tak jste nám sice hned zavolal, ale

současně nechal slečnu Elstonovou ze své kanceláře odejít.

To je přesně to, co říkám, Perry. Vy skvěle kombinující lidé

občas podceníte policejní rutinu. Jenže ono staromódní šlapání

chodníku a metodické myšlení může mít stejně vynikající

výsledky jako váš brilantní postup.“

Mason se otočil ke Gwynn Elstonové.

„Slečno Elstonová,“ oslovil ji. „Mluvím k vám teď jako váš

právní zástupce. Doporučuji vám, abyste neodpovídala na žádnou

otázku, nevydávala žádné prohlášení, dokud se v situaci zcela

nezorientuji - Nyní bych vám chtěl říci, že se právě orientovat

začínám. Očekávám, že se během několika hodin dozvím o

případu co nejvíce. - Poručík Tragg k vám jistě bude přistupovat

velmi otcovsky. Důstojníci vám určitě řeknou, že se nechtějí

dopustit jakékoliv nespravedlnosti a pokud jste nevinná, že vás

samozřejmě ochrání před obvyklým zájmem nechvalně známých

bulvárních listů. Řeknou vám, že pokud jim budete ochotna vylíčit

podrobně, kde jste byla a co jste dělala v posledních čtyřiadvaceti

hodinách, rádi vás zase propustí na svobodu. Řeknou vám všechno

možné a nemožné, jen aby vás přiměli k řeči. Ale vy neříkejte nic.

Ani slovíčko. Klidně seďte a jenom jim sdělte, že za vás budu

mluvit já.“

„Tak“, řekl Tragg s povzdechem. „To je vlastně všechno, co

jsme potřebovali vědět, Perry: Museli jsme získat jistotu, že právě

tohle je vaše klientka, která vás seznámila s tou vraždou. Obávám

se, slečno Elstonová, že budete muset jít s námi.“

Gwynn vydechla: „Pane Masone; mohu –“

„Nemůžete,“ přerušil jí Tragg. „Jste zadržena pro podezření z

vraždy prvního stupně.“

„A kromě toho,“ upozornil ji Mason, „máte stále právo

kdykoli, použít služeb svého advokáta.“

„Až poté, co si ji u nás zaregistrujeme,“ dodal Tragg. „Právě

teď s ní pojedeme na naše ředitelství vyplnit malý dotazník.“

„Nezapomeňte!“ radil Mason Gwynn. „Na nic neodpovídejte.

Dokonce ani na ty nejjednodušší otázky. Neříkejte jim, například,

ani kde bydlíte. Zkrátka mlčte a neříkejte jim vůbec nic.“

Mason lehce, téměř nepostřehnutelně zdůraznil slova: neříkejte

jim, ani kde bydlíte.

Poručík Tragg podržel venkovní dveře a pokynul důstojníkovi.

„Tak dobrá, kolego,“ nařídil. „Vezmeme ji s sebou. Je mi líto, že

musím zadržet tak přitažlivou mladou dámu, ale pokud nebude

mařit náš výslech, mohli bychom ji za docela malou chvíli zase

propustit.“

Mason ji znovu varoval: „Nedejte jim nejmenší příležitost,

slečno Elstonová, aby vás vyprovokovali. Oni porušili vaše ústavní

práva. Oni prohledali vaši kabelku, aniž k tomu měli zákonný

důvod.“

Tragg se na Masona ušklíbl přes rameno: „Teď už ten zákonný

důvod ala máme.“ A vykročil do chodby.

Mason čekal, dokud nebudou dost daleko ode dveří a pak tiše

uložil Delle Streetové: „Dojděte dolů k mému autu, Dello. Čekejte

v parkingu deset minut a nastartujte motor. Přesně za deset minut

přijeďte ke vchodu do budovy.“

„Co když tam nebudu moci zastavit?“

„Nebudete muset zastavovat,“ řekl Mason. „Já tam budu čekat,

vy přirazíte k chodníku a já naskočím.“

„Chcete jet k rezidenci Feltinga Grimese?“ zeptala se Della

Streetová.

„Přesně tam,“ přikývl Mason. „To je totiž jediné místo, kde

máme před policií maličký náskok. A ten si musíme udržet.“

„Ale co když nás dohoní?“

„Ach, ovšem, že nás dohoní,“ předpověděl. Mason. „Musíme

ale doufat, že se nám tam podaří získat zase jiný náskok, který nás

posune o krůček kupředu - Dobrá, Dello, přijeďte ke vchodu

přesně za deset minut.“

A oba se podívali na hodinky.

KAPITOLA 7

Della Streetová zajela až těsně k obrubníku a zastavila auto

před Grimesovým sídlem na Mandala Drive číslo 367.

„Nic nezapisujte,“ poznamenal Perry Mason a přidržel jí

galantně dveře automobilu.

Vyklouzla z vozu a poskytla Masonovi neodolatelný pohled na

neobyčejnou délku svých krásných nohou. Na chodníku se sklonila

a pečlivě si upravila sukni.

„Výborně, šéfe, můžeme jít.“

Přešli po betonovém chodníku.

Della Streetová se potichu zeptala: „Kolik ji toho chcete říct?“

„Ještě nevím,“ řekl Mason. „Začnu improvizovat. Potom

uvidíme, jak se všechno vyvine.“

Mason stiskl tlačítko zvonku u dveří.

Za nimi se objevila Nell Grimesová.

„Dobrý den,“ řekl právník. „Jmenuji se Mason. Jsem advokát.

Tohle je moje sekretářka Della Streetová. Rádi bychom si s vámi

chvilku popovídali, kdybyste proti tomu nic neměla.“

„Perry Mason!“ zvolala se vzrušením v očích.

„Správně,“ souhlasil Mason.

„To je báječné! Četla jsem o vás v novinách a vaši tvář

důvěrně znám z obrázků. Pojďte dál, prosím.“

Zavedla je do obývacího pokoje.

„Chtěl bych vám položit několik otázek. Obávám se, že se mi

budete muset s něčím svěřit,“ pohlédl jí Mason do očí.

„Jen do toho. Ptejte se, nač chcete. Ráda bych vám pomohla,

bude-li to v mých silách,“ ujistila ho.

„Ty otázky,“ maličko se odmlčel „se týkají Gwynn Elstonové.“

Tvář paní Grimesové prozrazovala nelíčené překvapení.

„Gwynn? Pro všechno na světě – co jenom udělala?“

Mason pokračoval po svém: „Myslím, že slečna Elstonová tu

bydlí.“

„Ano. Má tady svůj pokoj a snídá s námi. Občas ji pozveme i

na večeři. Ale platí jenom za pokoj a za snídaně.“

„Ona prodává knihy, že?“

„Ano.“

„Víte, kde strávila včerejší večer?“

„Včerejší večer?“ opakovala Nell Grimesová a obezřetně

hledala další slova.

„Byla na nějaké velice záhadné výpravě.“

„Povídala vám, že ji zastavil nějaký policista?“

„Vyprávěla mi ten příběh. Jak prý stál u auta, jak jí do klína

hodil revolver, aby se mohla bránit, kdyby si - na ni - něco

dovoloval -“

„Věřila jste tomu?“

„Rozhodně ne.“

„Přátelíte se s Gwynn Elstonovou?“

„Známe se už léta. Je to moje důvěrná přítelkyně.“

„Už vám někdy lhala?“

„Jednou nebo dvakrát si zalhala, to ano. Ale já jí také,“

zasmála se spokojeně. „Jenže tohle - tohleto je něco jiného.“

„Ona vám ukázala tu zbraň?“

„Ano.“

„Povšimla jste si na ní něčeho zvláštního?“

„Proboha, pane Masone, já o zbraních vůbec nic nevím, natož

abych rozeznala, co bylo zvláštní a co obyčejné. Gwynn se v tom

trošku vyzná, ale já nevím vlastně nic, kromě toho, co mi sama

řekla.“

„Co vám řekla?“

„Řekla, že v bubínku je jedna vystřelená nábojnice. Já sama

jsem se přesvědčila, že jedna z nich má uprostřed ťupku, což

zřejmě znamená, že byla vystřelená. To je všechno, co o té zbrani

vím. Kromě té historky, jak Gwynn někdo dal revolver, aby se

mohla bránit a pak utekl a nechal ji samotnou i s tou věcí. Ale to

jsem vám už vyprávěla.“

„Vy jste tomu příběhu moc nevěřila?“

Nell Grimesová zavrtěla hlavou. „Je mi to líto, pane Masone.

Nechtěla bych vám lhát. Prostě nevěřila.“

„Už vás někdy napadlo, že by s takovou zbraní někdo mohl

spáchat zločin, pak si uvědomil, že jde o horký důkaz a chtěl by se

ji zbavit?“

Chvilku přemýšlela a pak řekla. „Po pravdě řečeno, nikdy mě

to nenapadlo. Ale abych k vám byla naprosto upřímná, pane

Masone, měla jsem pocit, že se Gwynn namočila do nějakého

maléru a vymyslela si tu historku o policajtovi v civilu a na mně

pak zkoušela, jak jí to projde, je-li dost věrohodné.“

„Dala jste nějak najevo, že jí nevěříte?“

„Ovšemže ano. Zná mě natolik, aby si po chvíli uvědomila, že

bych něco takového jen tak nespolkla.“

„A víte, kam potom dala tu zbraň?“

Zavrtěla hlavou.

„Vy nemáte tušení, kde je zbraň teď?“

„Gwynn si ji vzala s sebou.“

„A víte, kde je teď Gwynn?“

„Ne. Od té doby, co ráno odešla, jsem o ní ani neslyšela.

Někdo ji sice volal - ta žena měla příjemný hlas, ale nechtěla tu

nechat své telefonní číslo.“

„Váš manžel je doma?“

„Ne. Je na služební cestě. Někdy je pryč nepřetržitě dva tři

týdny. Felt – můj manžel se jmenuje Felting, ale my všichni si to

tak zkracujeme – bývá často pryč. Včera odjel na obchodní cestu.

Říkal, že se zdrží asi týden.“

„Cestuje hodně?“

„Ano.“

„Letadlem?“

„Většinou. Ale má i auto. Každý máme své auto.“

„Kde je teď vůz vašeho manžela?“ zeptal se Mason.

„V parkingu na letišti. Alespoň předpokládám. Odjel včera

ráno - proč se mě na to všechno vyptáváte?“

„Pokouším se zjistit co možná nejvíce o životě Gwynn

Elstonové.“

„A co s tím má společného můj manžel?“

„Zřejmě nic.“

„Je tu ale ještě jedna věc, pane Masone. Nevím, jestli vám to

mám prozradit-“

„Oč jde?“

„No - včera ráno šla Gwynn do lékárničky a vzala si tam

nějaké strychninové tablety. Bůhví, na co je potřebovala.“

„Vy máte v lékárničce strychnin?“

„Ano. U nás nejsou žádné děti, takže nikomu nehrozí

nebezpečí. Měli jsme problémy s krysami a tak jsme jím otrávili

trochu masa.“

„Věděla o tom Gwynn?“

„Ano.“

„Kdy že vzala ty tablety?“

„Včera ráno - Jinak. Včera ráno jsem je já našla v jejím pokoji.

Nemohu přísahat na to, jak se tam dostaly.“

„Kde jste je našla?“

„Na psacím stole.“

„Zeptala jste se jí na to?“

„Ne. Jen jsem je znovu uložila, kam patří. Chtěla jsem se jí na

ně zeptat, ale pak mi to vyklouzlo z paměti. Někdy se chovala

trochu - no řekněme ne docela normálně. Někdy mi i lhala. Jsem

napůl přesvědčena, že měla s mým manželem drobné pletky - Po

tom všem, jestli je opravdu měli, myslím, že jim to ani nemůžeme

moc vyčítat. Ona je atraktivní, to se musí uznat, a vždycky byla tak

trochu exhibicionistka. Miluje přiléhavé svetry a krátké sukně –

občas tu ležela skoro polonahá -

- samozřejmě, Felt tyhle věci náramně vnímá. Jako všichni

muži.“

Mason si povzdechl. „Podívejte se, paní Grimesová, chtěl bych

vám teď vyložit karty na stůl. Gwynn je v maléru.“

„V jakém maléru?“

„Nevím jak moc je to vážné. Policie ji právě teď vyslýchá.

Chtěl bych, abyste mi pomohla,“ navrhl Mason.

„Ale co já mohu dělat? Budu mluvit pravdu, já nechci lhát.

Můžete mi o tom všem prozradit trochu víc, pane Masone? A proč

je v tom policie?“

Mason odpověděl: „Chci získat všechny dostupné informace,

co se stalo včera v noci. Pokud je to trochu možné, rád bych znal

okolnosti a vůbec pozadí té věci, než sem přijde policie.“

„Policie přijde sem?“

„Policie sem přijde určitě,“ pokrčil Mason rameny. „Budou

vás chtít vyslechnout. Mohou tady být každou chvilku.“

„Takže, co po mně vlastně chcete?“

„Chci, abyste teď se mnou odešla z tohoto domu,“ navrhl jí

Mason.

„To jako abych utekla?“

„Tak ne,“ konejšil ji Mason. „Jednoduše bych rád, abyste

nasedla do svého vozu a odjela. Já pojedu v autě s vámi a budeme

si povídat. Moje sekretářka nás bude následovat v mém voze.“

„Kam pojedeme?“

„Budeme jezdit jen tak kolem dokola, abychom mohli mluvit

bez přerušování.“

Dospěla k náhlému rozhodnutí. „Dobrá, pane Masone. Pro

Gwynn udělám cokoli, co bude v mých silách. Dokonce jsem

ochotna kvůli ní i lhát. U soudu ale křivě přísahat nebudu. Až

potud však udělám, co půjde. Jestli si myslíte, že jí to pomůže,

budiž.“

Mason náhle vstal. „Pojďme,“ navrhl. „Policejní vůz se může

objevit každou chvíli.“

Paní Grimesová zamířila ke vchodu do garáže zadními dveřmi.

Mason vytáhl roletu. Nell Grimesová nasedla do svého vozu,

povytáhla si sukni, aby měla pod volantem dostatek místa,

několikrát sešlápla plynový pedál a pak otočila klíčkem startéru.

Spustila páku ruční brzdy a navrhla: „Pojedu tudy doprava. Najde

nás vaše sekretářka?“

„Můžete se spolehnout. Bude nás následovat,“ ubezpečil ji

Mason.

„Kam vlastně mám jet?“

„Kamkoli,“ nechal jí na vůli Mason. „Kamkoli, kde nebude

příliš hustá doprava a kde budeme moci v klidu hovořit.“

Nell Grimesová vycouvala z garáže na ulici a pustila se z

kopce po Mandala Drive.

Della Streetová se plynule rozjela asi sto stop za nimi a

sledovala je. „Co by vás zvláště zajímalo, pane Masone,“ pohlédla

na něho Nell, když vyjeli na silnici.

Mason nezaváhal. „Byl bych rád, kdybyste mi mohla dát pár

informací o obchodech svého pana manžela. Čím podrobněji, tím

lépe.“

„Tak v tom vám skutečně příliš nepomohu. Vím jenom, že můj

manžel obchoduje v různých oborech a se mnou se o nich nikdy

nebaví. Proč taky? Ale pořád nechápu, co by to mohlo mít

společného s Gwynn?“

„Děláte společné daňové přiznání?“

„Abych se přiznala, neděláme. Felt má svoje vlastní přiznání.

Já je nepodepisuji, on mi je neukazuje, prostě o nich nic nevím.“

Mason se zarazil. „Není to neobvyklé?“

„Vy o tom určitě víte daleko více než já,“ ujistila ho. „Vy jste

právník. Tohle je moje první manželství.“

„Znáte Georga Beldinga Baxtera?“ zeptal se Mason.

„Baxter… Baxter,“ zavzpomínala. „To jméno jsem určitě

slyšela – George Belging Baxter. Připadá mi povědomé, ale že

bych ho znala osobně, to rozhodně ne.“

„Nevíte, jestli ho zná váš manžel nebo jestli s ním neuzavřel

nějaké obchody?“

„Ne, nevím.“

„Víte, jak se jmenují lidé, s nimiž se slečna Elstonová měla

včera večer sejít?“

„Gillettovi. Bydlí někde na předměstí na Tribly Way u Vista

del Mesa. Copak vám to Gwynn neřekla?“

„Na neštěstí,“ povzdechl Mason „se události seběhly příliš

rychle, než –“

„Pane Masone,“ vpadla mu do řeči, „já chci vědět všechno.

Nechci se pohybovat jako slepá v kruhu. Chci znát, v jakém je

vlastně maléru. Obávám se, že v tom s ní jede i můj manžel, jenom

nevím v jaké roli. Prozraďte mi, nesebrali je společně v nějakém

motelu nebo něco takového?“

Mason se zachmuřil. „Pokud jste někdy tímhle způsobem

uvažovala, nenapadlo vás také požádat Gwynn, aby se

odstěhovala?“

„Ne, nenapadlo. Věděla jsem, že se Felt může setkat i jinde se

spoustou krásných a přitažlivých dívek a - podezíravost je to

poslední, jak jednat s manželem, pane Masone. Nemůžete přece z

jeho života odstranit všechna pokušení.“

„Ale nemusíte mu je strkat rovnou pod nos,“ namítl Mason.

„Ach ano - já nevím. Já - Gwynn si s ním třeba trochu

zahrávala. Ale přece by mi ho neukradla.“

„Ohlíží se váš manžel i po jiných ženách? Všimla jste si toho

někdy?“

„Pane Masone,“ hledala slova, „žena musí muži důvěřovat,

nechce-li zradit svou lásku. Jenže muži jsou v podstatě egoisté.

Pokud na ně nějaké mazané děvče začne dělat oči, hned si mysli,

že jsou ohromní hrdinové - a -“ Náhle natáhla ruku k rádiu a začala

ladit stanice na jeho stupnici.

„Co sháníte?“ zeptal se Mason a ukázal na rádio.

„Právě teď se vysílají místní zprávy městského rozhlasu,“

vysvětlovala. „Vždycky je poslouchám. Je to můj oblíbený

program - Něco vám prozradím, pane Masone, ale rozbiju vám

hlavu, jestli, jestli to kdekoli kdykoli dáte dál. Vím, že ve Feltově

životě existuje ještě nějaká jiná žena, jenže nevím, kdo to je. Až do

dneška mi vůbec nepřišlo na mysl, že by mohlo jít o Gwynn.“

„Jak víte o té druhé ženě?“ zeptal se Mason.

„Je na tucet způsobů, drobností, na nichž poznáte - Některé z

nich - ale ó tom vás nehodlám poučovat, pane Masone. Řekněme,

že neznám podrobnosti, ale opravdu bych se mohla vsadit, že

existuje kromě mne ještě jiná žena. Již nějakou dobu je mi to

jasné.“

Hlasatel začal obchodními informacemi, pak věnoval několik

vět počasí a přešel přímo k denním zprávám: „Docela nedávno

bylo na rozlehlém pozemku známého milionáře Georga Beldinga

Baxtera nalezeno mrtvé tělo muže, který byl předběžně

identifikován jako Franklin Gillett. Tělo leželo na travnatém pruhu

poblíž asfaltové vozovky tváří k nebi. Byl zastřelen projektilem

ráže třicet osm přímo do srdce a policie odhaduje, že smrt nastala

mezi devátou hodinou večerní a půlnocí.

Zatímco muž měl v kapse řidičský průkaz s otiskem palce a

identifikační kartu na jméno Franklin Gillett, bytem v Tribly Way

u Vista del Mesa, policie krátce předtím našla zaparkované auto u

bazénu v Baxterově objektu. Tento vůz byl registrován na jméno

Felting Grimes z Mandala Drive. V palubní schránce vozu policie

objevila kompletní sadu dokladů včetně řidičského průkazu na

jméno Felting Grimes. Otisk palce na Grimesově řidičském

průkazu byl zcela totožný s otiskem na Gillettově kartě. Policie

nyní -“

Zbytek hlasatelovy zprávy zcela zanikl v zaskřípění brzd a

svistu pneumatik vozu paní Grimesové, která šlápla na pedál tak

prudce, že Mason málem proletěl předním sklem. Vůz pak sklouzl

k obrubníku.

Mason s obavami pohlédl zpět a spatřil, jak Della Streetová jen

s největším úsilím zabránila srážce obou vozů.

Nell Grimesová se podívala na Masona široce otevřenýma

vyděšenýma očima. Zdálo se, že z ní vyprchala veškerá síla. Ruce

jí klesly z volantu do klína.

Pak náhle vykřikla: „Tak je to tedy! Zabila mi muže. Slyšíte

mě, Perry Masone? Ona zabila mého muže a vy jste mne chtěl

dostat do pasti místo ní.“

Hlas paní Grimesové stoupal do vysoké, hysterické tóniny.

„Tohle tedy udělala! Ona mi zabila muže! Jděte odtud, Perry

Masone! Už nikdy se neodvažujte mě oslovit! Teď už vím, co se

stalo. Ta malá coura ukradla zbraň. Naplánovala si to. Zřejmě si

myslela, že mě ochrání - Vypadněte z auta! Vystupte! Tak

vystupte!“

Mason se nehýbal. „Jenom chvilku, paní Grimesová, uklidněte

se trochu a probereme to ještě jednou.“

Zhoupla se na sedadle, zvedla nohy zpod volantu a začala

kolem sebe kopat a mířila mu svými vysokými podpatky přímo do

obličeje. „Táhněte! Táhněte!“ ječela. „Vypadni z toho auta!

Nakopu ti, poškrábu tě, já tě zabiju! Tys chtěl, abych zradila svého

vlastního muže! Ven!“

Mason zahlédl blýsknout se její podpatky, téměř mu zasáhly

tvář. Uchopil ji pevně za kotníky a zadržel tak další příval

kopanců. Pak prudce otevřel dveře vozu a vyskočil na chodník.

„Paní Grimesová,“ řekl. „Jste hysterická a děláte ukvapené

závěry. Kdybyste se trochu uklidnila –“

Otočila se na sedadle, dopadla nohama na podlahu, uvedla

těžký vůz do pohybu, stlačila plynový pedál na doraz, Masona

nechala stát na místě.

Della Streetová popojela až k němu a u chodníku zastavila.

„Jedete mým směrem?“ usmála se.

Mason ještě chvíli strnule zíral za rychle se vzdalujícím autem.

„Měla hezké nohy, že?“ poznamenala Della Streetová. „Nebo

jste si nevšiml?“

„To byly pěkně nebezpečné nohy,“ odpověděl Mason.

„Řekla bych, že se takhle určitě už někdy bránila,“ uvažovala

Della Streetová. „S jakou jistotou se v sedadle zhoupla, jak rychle

nohama zaútočila - na slušnost moc nekoukala, ale zato měla

najednou dvě strašlivé zbraně. Co jste jí vlastně řekl?“

„To já ne,“ konstatoval Mason. „To propíchl hlasatel v rádiu.

Policie věří, že našla důkaz o tom, že Franklin Gillett a Felting

Grimes jsou jedna a táž osoba, oznámil veřejnosti.“

„A dál?“

„Paní Grimesová z toho vyvodila, že jsem se jí pokoušel vlákat

do pasti, abych pomohl tomu, kdo zabil jejího manžela.“

„Ona z toho obviňuje Gwynn?“

„Došla k ukvapeným závěrům už dávno před dnešním ránem,“

naznačil Mason.

„Vůbec jste neměl připustit, aby se vám dostala těmi jehlami

až k obličeji,“ pozdě ho varovala Della Streetová. „To bylo hrozné.

Málem vám vypíchla oko nebo rozpárala tvář skrz naskrz -

Kdybych měla u sebe kameru, mohla jsem natočit moc zajímavý

záběr - Tak co podnikneme teď?“

Mason se složil do sedadla vedle Delly a přikázal: „Teď

musíme jet na předměstí a podívat se zblízka na usedlost Georga

Beldinga Baxtera.“

„Paul Drake už tam bude?“ zeptala se Della

„Paul Drake tam bude,“ ujistil ji Mason. „ale nepochybuji, že

poručík Tragg již vydal rozkazy, aby policisté Paulu Drakeovi

nedovolili ani se přiblížit k místu činu, tím méně mu umožnit, aby

objevil nějaký důkaz, ať už by svědčil o čemkoliv a pro

kohokoliv!“

KAPITOLA 8

Podél silnice před rezidencí George Beldinga Baxtera stál

nejméně tucet různých automobilů.

Mason objevil Paula Drakea, jak se opírá o plot, vyztužený

nahoře ostnatým drátem a kouří cigaretu.

„Kde jsou všichni?“ zeptal se Mason.

„Novináři se šli porozhlédnout dovnitř,“ vysvětloval Drake.

„Mnoho dalších lidí se tam prochází také. Jen my ne.“

„Kdo nám v tom brání?“

Drake ukázal na uniformovaného policistu, obcházejícího u

brány.

„Tenhle,“ zamumlal.

Mason přikývl: „Pojďme.“

Právník, Della Streetová a Paul Drake se přiblížili k seržantovi

v policejním stejnokroji. „Chci jít dovnitř,“ oznámil mu Mason.

„Máte povolení? Novinářský průkaz nebo něco takového?“

„Mám svoji pracovní licenci,“ zašermoval kartičkou Mason.

„Jsem Perry Mason, zplnomocněný právní zástupce a zastupuji

Gwynn Elstonovou, která je vyslýchána v souvislosti s vraždou.“

Seržant zavrtěl hlavou: „Předložte mi písemné povolení ke

vstupu a já vás tam pustím.“

„Kde je mohu dostat?“

„To je různé. Některá povolení podepsal poručík Tragg z

oddělení vražd, některá vydal úřad šerifa. Stejně tak tam můžete

vstoupit na novinářskou legitimaci. Tedy – nesmíte jít samozřejmě

až do domu, ale dostanete se aspoň na pozemek.“

„To je pěkné,“ řekl Mason. „S těmi v domě se tedy nelze

spojit?“

„Co tím myslíte?“

„Poručík Tragg je také uvnitř?“

„Nejsem tu od toho, abych podával informace o poručíku

Traggovi.“

„Rád bych ho našel.“

„To by mohl říct každý.“

„Vy odtud nemáte dovnitř telefonní spojení?“

„Žádný přenosný telefon s sebou nenosíme, jestli myslíte

zrovna tohle.“

„Vidíte? Co jsem vám říkal?“ zlobil se Paul Drake. „My jsme

jen veřejnost. My jsme odstrkovaná třída.“

„Vidím,“ řekl Mason.

Právník vyndal z kapsy cigaretové pouzdro z tepaného stříbra,

otevřel je a nabídl seržantovi. „Dáte si jednu?“ zeptal se.

Policista odmítavě zavrtěl hlavou.

Mason popošel s pouzdrem před Dellu Streetovou. Také si

nevzala: „Ne, děkuji.“

Drake si cigaretu pečlivě vybral.

Mason vylovil z kapsy zapalovač, pozvedl jej k Drakeovým

ústům a pak si zapálil také. Důkladně pouzdro uzavřel, rozmáchl

se a odhodil je přes vysoký železný plot do hustého křoví.

„Hej, co to ksakru děláte?“ zeptal se policista ostře.

Mason na něho pohlédl: „Co má být, seržante?“

„Tam nesmíte nic házet.“

„Zakazuje to snad nějaký zákon?“

„Samozřejmě, že zakazuje. Nemůžete přece odhazovat

odpadky na pozemky, které vám nepatří.“

„Ale, ale,“ řekl Mason. „Tohle přece nejsou odpadky. To bylo

velmi drahé cigaretové pouzdro. Teď se podívejte sem. To je velmi

pěkný zapalovač.“

Právník jej pak jako by náhodou také přehodil do křoví.

„Dobrá, Paule,“ obrátil se na svého detektiva, „bojím se, že

tady toho už moc nepořídíme.“

„Hej, počkejte chvilku,“ nařídil policista. „Co to má

znamenat? Co to na mne zkoušíte?“

„Nic,“ řekl Mason. „Už jsem udělal, co jsem měl v úmyslu.“

„Vy přece tady nemůžete jen tak pohazovat důkazy.“

„Čeho důkazy?“

„Já nevím,“ přiznal policista.

„Jsem si jistý, že nevíte,“ souhlasil Mason.

Seržant přešel k policejnímu autu, které parkovalo opodál

přímo v bráně, naladil palubní vysílačku na centrálu, přidržel si

mikrofon blízko rtů a nějaký čas hovořil. Pak mlčel a zjevně

přijímal rozkazy.

Když zavěsil sluchátko pod volant, vrátil se od vozu k Perry

Masonovi a nepřátelsky se na něho podíval. „Tvrdil jste, že jste

právník Perry Mason?“

„Správně,“ řekl Mason.

Protáhl se, zívl, dlouze zatáhl z cigarety a po straně mrkl na

Drakea. „Dobrá, tak pojďme, Paule,“ utrousil.

„Teď nemůžete odejít,“ řekl policista.

„Cože?“ řekl Mason. „Tím myslíte, že nemohu svobodně

opustit tohle místo?“

„Nějakou minutku tu ještě zůstanete!“

„Hodláte mě pustit dovnitř?“

„Ne.“

„Pak mě tu už nic nemůže zdržet. Odcházím.“

„Říkám vám, abyste počkal. Poručík Tragg s vámi chce

mluvit.“

„Když jsem s ním chtěl prve mluvit já, namítl jste mi, že by to

mohla, říct celá řada lidí. Nyní mi oznamujete, že on chce mluvit

se mnou. Jen tak mezi námi – se mnou chce také mluvit celá řada

lidí.“

„No tak klid, kamaráde,“ řekl policista. „Vy jste tady

rozhazoval doličné předměty.“

„Doličné předměty? Čeho doličné?“

„Házel jste přece nějaké věci přes plot.“

„Tak pokud jde o tohle,“ připustil Mason, „souhlasím s vámi a

rád bych teď šel a vzal si nazpět svůj osobní majetek.“

Policista se nejistě rozhlédl po příjezdové komunikaci.

Za pár minut na to se objevil poručík Tragg a o půl kroku za

ním detektiv v civilu. Vykračovali si po štěrkové cestě vedoucí od

domu.

„Tak, tak,“ divil se strojeně Tragg. „Zdá se, že tu máme

vzácnou sešlost: Slečna Streetová, Perry Mason, Paul Drake.“

Tragg se obrátil k policistovi u brány: „Jaképak máte potíže,

seržante?“

„Tenhle otrapa,“ vysvětloval policista a ukázal na Masona,

„vytáhl z kapsy cigaretové pouzdro, nabídl všem okolo cigaretu a

pak náhle tabatěrku zahodil přes plot do křoví. Když jsem mu

potom vysvětlil, že tohle dělat nesmí, vzal ještě zapalovač a hodil

ho tam taky.“

Tragg vykulil oči údivem: „Vy jste ho pozoroval po celou

dobu, kdy byl tady?“

„Ovšem.“

„Hodil přes plot pouze tyhle dvě věci?“

„Nic jiného, šéfe.“

„A co tenhle?,“ zeptal se Tragg a ukázal prstem na Paula

Drakea.

„Šmejdil tady asi tak hodinu.“

„A co konkrétně dělal?“

„Jen se potloukal kolem.“

„Tady někde u toho kovového plotu?“

„Stál přímo u něj, kouřil a –“

Tragg zlostně vyjel. „Kouřil a pohazoval podvržené důkazy. To

je jen jeden z těch, kteří tam házeli věci. Takže se podíváme, co

nám všechno nabídli! To, co udělal pan Mason, byla zřejmě

kamufláž. Toho Paula Drakea jste zřejmě neměl pouštět tak blízko

k plotu.“

„Dobře, ale vy jste nařídil, že nikdo nesmí jít bez povolení

dovnitř. On ale přece zůstal venku!“

„Myslete laskavě hlavou, člověče!“ syčel na něho Tragg.

„Každý může stát jen tak u plotu, ruce za zády nebo v kapsách, a

když se na něho přestanete dívat, hodí rychle něco do křoví.“

„Co tam měl, prosím, hodit?“ zeptal se policista přitrouble.

„Jak to mám k čertu vědět?“ vybuchl Tragg. „Ale já to

potřebuju najít, ať to bylo, co chtělo. Musíme se na to důkladně

podívat. Tak, kam že přesně Mason hodil pouzdro a zapalovač?“

„Rovně přes plot. Tímhle směrem. Ještě před minutou jsem

zahlédl jeho odlesk. Když budete hledat tady kolem, musíte - hej,

už ho mám. Vidíte, jak se to tam blýská? To je on!“

Tragg uložil detektivovi v civilu: „Dobrá, Dicku, jdi tam a já tě

k tomu navedu. Když už tam budeš, porozhlédni se taky okolo.“

Tragg stál zamyšleně a ostřížím pohledem pozoroval Masona.

Seržant u brány radil: „Trochu víc doprava - a teď kousíček

zpátky - dobře -“

Detektiv v civilu náhle zvolal: „Mám ten zapalovač,

poručíku!“

„Pouzdro letělo trochu dál a ještě víc doprava,“ hlásil policista.

„Viděl jsem, kam asi zapadlo. Zasáhlo jeden z těch tenkých

kmínků a odrazilo se od něj. Je to –“

„Už vidím,“ volal muž. „Mám to a -“

„Dobře, co ještě?“ zeptal se poručík Tragg, když mužův hlas

náhle zmlkl.

„Je tady zbraň, poručíku.“

„Myslel jsem si to,“ řekl poručík Tragg. „To zřejmě je ten

pravý důvod pro celou tuhle kulišárnu. Paul Drake tam hodil

zbraň, a Perry Mason se chtěl ujistit, že ji najdeme.“

„Uvědomujete si, že jste se právě dopustil křivého nařčení z

neprofesionálního chování? A to vůči známému soukromému

detektivovi, poručíku?“ řekl Mason vyzývavě.

Tragg minutu přemýšlel a pak zvedl omluvně paže: „Dobře,

dobře. Jenom jsem myslel nahlas. Neříkal jsem to vlastně nikomu.

Zapomeňte na to, chlapi. Strč do hlavně té zbraně tužku, Dicku,

nedotýkej se jí a přines mi ji sem. Koukneme se na ni.“

Detektiv v civilu se prodral křovím a v natažené ruce držel

zbraň ráže 38, nasazenou na tužce, která vězela hluboko v hlavni.

„Tak, co se teď dozvíme?“ řekl Tragg, přebíraje tužku a

pozorně prohlížel masivní revolver. „Dobře, dáme ho zavézt do

laboratoře ve městě, ať na něm propátrají každý milimetr. Možná

tam najdou něco, co nám pomůže odhalit souvislost s osobou,

která tam tu zbraň hodila,“ rozhodl.

„A co moje cigaretové pouzdro a zapalovač?“ zeptal se Mason.

„Vrátíte mi je?“

Tragg se ušklíbl. „Nic vám nevrátíme,“ ujistil ho. „Rozhodně

ne hned. A jestli vám je někdy budu vracet, najdete na nich vyryté

moje iniciály - Víte, Perry, staly se z nich doličné předměty v

tomto případu.“

„A jak mám mezitím kouřit?“ zlobil se Mason.

„Úplně normální papírová krabička cigaret docela vyhovuje i

nám policejním důstojníkům,“ poradil mu poručík Tragg. „A stejně

tak skládací kartonek sirek splní dostatečně povinnost při

zapalování. A nyní, seržante,“ obrátil se na svého muže, „jdeme

pro lano a napneme je přes cestu mezi oběma branami, aby se

nikdo nemohl přiblížit k železnému plotu.“

„Zamykáte stáj poté, co z ní ukradli koně?“ zeptal se Mason.

„Jenom musíme kontrolovat lidi, co nám tu rozsévají doličné

předměty,“ odpověděl poručík Tragg. „Kdyby v tom měli

pokračovat, měli bychom jich tak velkou úrodu, že bychom je ani

nestačili sklízet.“

„To je správné rozhodnutí,“ souhlasil Mason. „A mezitím

byste se měli důkladněji rozhlédnout kolem, jestli nenajdete ještě

nějaký zapalovač a další cigaretové pouzdro.“

„A třeba i další zbraň,“ pronesl zamyšleně Tragg. „Víte,

Masone, někdy mě až překvapí, že naše úvahy se nesou

pozoruhodně stejným směrem. Dicku, podej sem to lano, ohradíme

celý tenhle prostor. Seržante, nedovolte nikomu, aby se jen

přiblížil k plotu. Nechci, aby tu okounělo kdejaké podezřelé

individuum.“

„Tak,“ obrátil se Mason na svou sekretářku, „to zní jako pokyn

pro nás, Dello - tady začíná naše ústupová linie.“

„Někdy umíte překrásně navodit situaci, abyste dosáhl svého,

Masone. Přál bych si jenom vědět, proč jste se tak úporně snažil,

abychom tu zbraň našli. A stejně by mě zajímalo, odkud jste se

dozvěděl, že tam vůbec je,“ přemítal Tragg.

Mason se otočil na Paula Drakea a poučil ho: „Tohle dělá

dlouhá policejní praxe, Paule. Člověk prosákne cynismem a

skepsí. Hodil jsem do vody cigaretové pouzdro a vyplavala

pistole.“

„Dobře, vydoloval jste nám jakýsi důkaz,“ uznal Tragg. „Ale

zatím jej nemůžeme pořádně vyhodnotit a nevím, bude-li to mít

vůbec nějakou cenu.“

„Kdybyste našli ještě jednu zbraň,“ oslovil ho Mason, „to by

teprve bylo číslo.“

„Něco vám řeknu,“ naznačil Tragg. „Hodláme vystopovat osud

toho revolveru od okamžiku, kdy opustil výrobce, až do té chvíle,

kdy byl pohozen tady, na tomto pozemku. A jestli má ta zbraň s

vámi něco společného, určitě se přihlásíme.“

„Ono je nezákonné házet zbraně na soukromé pozemky?“

zeptal se Mason.

„Je nezákonné falšovat důkazy,“ odsekl Tragg.

„Ale, ale, poručíku, udělal byste líp, kdybyste si znovu přečetl

Trestní zákoník. Kde tu máte něco falešného a jak se taková věc

stává doličným předmětem?“

Tragg pokynul palcem k zaparkovaným automobilům.

„Myslím, že tady už není nic pro vás, měl byste vyrazit -“

Mason se otočil k Delle Streetové: „Jak se situace vyvíjí, mám

dojem, Dello, že bychom si měli jet koupit nějaké cigarety. Paule,

pojeď s námi. Zveme tě na oběd.“

KAPITOLA 9

Bylo krátce po čtvrté hodině, když se Mason a Della Streetová

vrátili do své kanceláře a Paul Drake vešel s hromádkou nových

zpráv.

Mason, který netrpělivě přecházel po místnosti, se zastavil,

když Paul Drake vyndal ze svých kartonových desek svazek

tenkých papírů a řekl: „Oukej, Perry, snažíme se udržet si svůj,

maličký náskok před policií, ale dá to zabrat.“

„Co chceš říct tím maličkým náskokem před policií?“ zeptal se

Mason. „Mám obavy, že už to není ani o prsa.“

„Kdepak,“ usmál se Drake, „pořád jsme před nimi alespoň o

skok.“

„Pokračuj,“ povzbudil ho Mason: „Chci podrobnosti.“

„Pokusil jsem se zjistit, jestli pravé jméno toho chlapíka bylo

Gillett nebo Grimes,“ vysvětloval Drake. „Takže jsem udělal něco,

co policie možná opomine. Prohledal jsem matriku a pátral jsem

po rodných listech Feltinga Grimese a Franklina Gilletta.

Feltingovi Grimesovi takový doklad vystaven nebyl, ale rodný list

Franklina Gilletta existuje. Nebudu se zdržovat nezáživnými

podrobnostmi a povím ti teď jen to nejdůležitější, protože tahle

stopa je ještě moc žhavá a bude to chtít něco podniknout, a to co

nejrychleji.“

„Tak dál!“ Mason začal být netrpělivý.

„Jako otec v dokladu Franklina Gilletta je uveden Gorman

Gillett. Počítám, že utekl od ženy, když byl Franklin ještě chlapec.

Jeho matka podala žádost o rozvod s Gormanem pro opuštění

rodiny, ale nedlouho na to zemřela. Zdá se, že se nikdo

nepamatuje, co se potom s Gormanem Gillettem stalo, pokud jsou

záznamy o rozvodu úplné.

Tak, a teď něco trochu radostnějšího, Perry. Gorman není

zrovna obvyklé jméno, vid? Začal jsem tedy hledat v adresářích a

seznamech obyvatel. Mám kopu známých, kteří pracují v tomhle

oboru. Jeden z těch chlápků má horskou chatu nahoře na Pine

Haven. To je horské městečko nedaleko Walker Pass. Když na to

přišla řeč, vzpomněl si, že tam znal člověka jménem Gorman

Gillett a ten že ta žil samotářsky jako poustevník. On byl –“

„Byl?“ přerušil ho Mason.

„Právě. Byl,“ potvrdil Drake. „Ten můj známý tam totiž

zavolal a zjistil, že tenhle podivín před třemi dny zemřel. Místní

koroner a státní zástupce zatím nenašli nikoho příbuzného a tak

mají tělo ještě u ledu, kdyby se jim přece jen podařilo objevit

někoho, kdo by mu zaplatil pohřeb -

- No, uznej, Gorman je neobvyklé jméno a třeba to pro nás

znamená přece jen alespoň malou naději - Věkově to odpovídá a

zdá se, že by mohlo souhlasit i všechno ostatní.“

Mason jako by zkameněl, když úporně přemýšlel o dosahu

toho zjištění. „Jak moc ho znal, ten tvůj člověk, Paule?“ zeptal se

po chvíli. „Nijak přehnaně. Gillett tam byl ovšem známá figurka.

Pěkně tam časem zpustl - Totiž chodil ve starých vybledlých

hadrech, dlouho si neholil vousy, nestříhal vlasy, nechal si narůst

divokou bradku a nikdo nevěděl, čím se vlastně vůbec živil.“

„A příbuzné neměl?“

„Žádné.“

„Máš ještě něco?“

„Spoustu běžného materiálu. Prostě rutina. Získal jsem fotku

Franklina Gilletta.“

„A co paní Grimesová?“

„Ach, ta se dostala do styku s policií chvilku poté, co jste ji

opustili. Vyprávěla jim o tom, jak ses ji snažil ovlivňovat - slovo

dalo slovo, počítám, Perry, že se tvé jméno brzy objeví v

novinách.“

„Máš kopie těch řidičských průkazů?“

„Jistě. Franklin Gillett byl vysoký pět stop a jedenáct palců,

vážil stoosmdesátpět liber, měl hnědé vlasy a oříškové oči. Jeho

fotku mi dali chlapci od novin, ale ta stejně za pár hodin vyjde v

nejbližších vydáních.“

„A co to auto s prázdnou pneumatikou, co stálo před bránou do

usedlosti Georga Beldinga Baxtera?“ zeptal se Mason.

„Žádné takové tam nebylo,“ řekl Drake. „Můžeš se tomu divit,

ale je to prostě fakt.“

„Jak je to možné?“ vyptával se dál Mason.

„Nebylo tam žádné takové auto,“ trval na svém Drake.

„Muselo tam být,“ mínil Mason.

Drake zavrtěl hlavou: „S prázdnou pneumatikou v žádném

případě.“

„Jak to víš?“

„Za prvé máme především negativní důkaz. Tedy – nikdo o

tom nic neví. Prozkoumal jsem všechny garáže, autokluby i

servisní stanice pro motoristy v celé oblasti. Žádný z nich neposlal

odtahový vůz nebo mechanika na práci ven z objektu. Uložil jsem

svým lidem, aby zašli i do toho servisu, který jsi chtěl zvlášť

prověřit. Tamní mechanik připustil, že se tam nějaká mladá dáma,

která celkem mohla odpovídat popisu tvé klientky, objevila večer

okolo půl desáté. Ten chlapík si pamatuje čas poměrně přesně,

protože v deset hodin šel z práce a tohle se stalo asi půl hodiny

předtím, než mu padla.“

„A co říkal?“

„Žena řídila auto. Muž, který s ní přijel, vyšel ven, na něco se

zeptal a pokračoval až dozadu k čekárně nebo k dílně servisu a pak

zřejmě zmizel.“

„A popis toho muže?“ zeptal se Mason.

„Mám ho tady. Výška okolo pět a půl stopy. Možná pět stop a

devět palců. Stáří okolo pětadvaceti. Měl prý velmi tmavé vlnité

vlasy, ale ten mechanik si zaboha nemohl vybavit barvu jeho očí.

Měl na sobě tmavohnědý oblek.

A teď, Perry, všimni si toho času. Vychází to skoro přesně na

devět třicet. V deset hodin hlídač v areálu Georga Beldinga

Baxtera zavíral železnou bránu. Zamkl ji a zajistil řetězem. Po

celou tu dobu u brány žádné auto neparkovalo.“

„Kdo je ten vrátný?“ zeptal se Mason.

„Muž, jménem Corley L. Ketchum. Obývá malou chatu vzadu

na Baxterově pozemku. Má na starosti otvírat bránu každé ráno v

sedm a v deset večer ji zavřít.“

„Kdo se stará o dům?“ zeptal se Mason. „Určitě tam nepouštějí

dovnitř každého, komu se zamane, že?“

„Ne. Když je pan George Belding Baxter doma, má kolem

sebe pár sluhů, kteří přicházejí ráno v osm a odcházejí v pět

odpoledne. Pak je tam kuchař, který chodí v poledne a pracuje až

do osmi večer. Navíc je v domě ještě služebná, která tam bydlí.

Policii vypověděla, že jí George Belding Baxter dovolil odejít už

včera večer. Opustila dům někdy kolem deváté.“

„A co Baxter?“ zajímal se Mason. „Kde je?“

„Baxter měl v San Francisku obchodní jednání a vracel se zpět

autem. Dojel jen někam k Bakersfieldu, ubytoval se tam v motelu,

kde strávil noc, a sem dorazil hned ráno. Jel přímo do své

kanceláře, a hned se dozvěděl o tom maléru v areálu, kde má své

soukromé sídlo. Řekla mu to policie, když za ním do kanceláře

přišla.“

„Viděl fotografii té mrtvoly?“ otázal se Mason.

„Ukázali mu přímo mrtvé tělo,“ přikývl Drake. „Prohlásil, že

je to pro něho úplně neznámý muž, nikdy před tím ho neviděl.

Zítra letí pan Baxter letadlem do Honolulu. Nařídil svým

zaměstnancům, aby poskytli policii všechny potřebné informace a

sám slíbil těsnou spolupráci. Jak jsem pochopil, nechal jedny klíče

od rezidence u poručíka Tragga. Policie se důvodně domnívá, že

Gwynn Elstonová věděla, že Franklin Gillett a Felting Grimes byli

jedna a táž osoba. Došla k tomu ve chvíli, kdy viděla Grimesovu

fotografii při své první návštěvě Gillettova bytu.“

„A k čemu ještě došli?“

„Policejní teorie zní, že Grimes ji dohonil po návštěvě u paní

Gillettové, že ona nastoupila do jeho auta, pravděpodobně ho

obvinila z bigamie. Musela to být zřejmě docela slušná scéna. Pak

na něho patrně namířila zbraň a přikázala mu, aby jel k pozemku

Georga Beldinga Baxtera. Tam – stále pod hrozbou revolveru – ho

donutila přejít přístupovou cestu a zabila ho -“

„A jak se dostala domů?“ zarazil ho Mason.

„Šla pěšky ke svému autu,“ vysvětloval Drake. „Každopádně

taková je aspoň policejní teorie. Někde musela zaparkovat své

auto, než ji Grimes dostihl. Pak nastoupila do jeho vozu a donutila

ho jet tam, kde se mělo střílet. Zde tvoje klientka ukryla v křoví

tělo, zaparkovala Grimesovo auto a pěšky došla k místu, kde

nechala svoje. Tohle všechno se mělo odehrát dříve, než se zavřela

brána Baxterova sídla.“

„A co si vůbec myslí o tom muži, který s ní byl v servisu,

Paule?“

„To měl být její komplic a přítel. Jakmile ho policie dopadne,

budou prý mít hrdelní zločin prokázaný.“

„Všechno je stále otevřené,“ odporoval Mason. „Nemohou to

jen tak uzavřít.“

„Nenech se svést optimismem, Perry,“ řekl Drake. „Zatím

můžeme jen hlídat jak postupují, když se snaží zalepit díry v tom

případu.“

Mason se na chvíli zadumal a pak vážně pronesl: „Zdá se, že je

i má ostuda, když bratranec z druhého kolena – Gorman Gillett –

nemá nikoho, kdo by ho pohřbil. Je mi líto, že umřel. Ale když už

jsem se o tom dozvěděl, Paule, myslím, že mohu klidně

poskytnout peníze na jeho důstojný pohřeb.“

Na Drakeově tváři se objevil zděšený výraz. „Počkej, Perry.

Nevrhej se jim sám do pasti!“

„Proč ne?,“ zeptal se Mason.

„Je to nezákonné. Nemůžeš přece jen tak prohlásit, že ten muž

byl tvůj příbuzný.“

„Neznám žádný zákon, který by mi v tom bránil,“ odporoval

Mason. „Když budu chtít, mohu přece zaplatit pohřeb.“

„Ale nemůžeš jim tvrdit, že je to tvůj blízký příbuzný a

požadovat jeho tělo.“

„Kde chce požadovat jeho tělo?“ zeptal se Mason. „Pojďme a

koukneme se na to zblízka.“

„To je plýtvání časem,“ mávl rukou Drake. „Jsi krok před

policií, protože víš, kde je Gillettův otec. Ale Franklin sám ztratil

stopu svého otce před mnoha a mnoha lety. Vlastně když byl ještě

děcko.“

„Jak víš, že ji ztratil?“ namítl Mason.

„Tenhle svůj příběh prý vyprávěl na potkání.“

„On vyprávěl na potkání hromadu příběhů,“ usmál se Mason.

„Řekl třeba ženě, že jede někam za obchodem, kde se zdrží a

zřejmě bez váhání se přestěhoval do domu Feltinga Grimese. Když

ho to tam přestalo bavit, řekl Nell Grimesové, že jede za

obchodem a vrátil se zpět k půvabům paní Gillettové - Chudák

starý Gorman, myslím, že má právo na skromný pohřeb. Tak mě

napadá, že nemusím čekat, až mi dneska večer přijde policie klást

své otázky. Mohu přece jet právě ven.“

Drake si povzdechl: „To jsou zas vyhlídky. Ulechtal bych se k

smrti radostí při pomyšlení, že budu trčet ve svém brlohu, čekat na

rozkazy a pít pří tom vlažné kafe a jíst mazlavé hamburgry, co mi

pošlou z té sklepní díry dole, která si říká restaurace.“

Mason se otočil k Delle Streetové: „Chcete se projet, Dello?“

„Moc ráda.“

„Vezměte si zápisník a několik tužek,“ přikázal Mason. Po

chvilce dodal: „Ne, raději si vyberte nějakou velmi světlou rtěnku

a koukejte, abychom už vyrazili. Co když v Pine Haven v osm

večer zamykají chodníky? Co zjistila policie o té zbrani, Paule?“

„Ať našli cokoliv, zatím to drží pod pokličkou. Ale určitě

všechno důkladně prověřují. Myslím, že mají něco pěkně vařícího,

ale asi nechtějí, aby jim z toho zrovna teď utekla pára. Hele, Perry,

když budeme předpokládat, že Gorman Gillett je opravdu otcem

Franklina Gilletta co potom?“

„Potom,“ řekl Mason, „budeš muset uznat, že úmrtnost v té

rodině prudce stoupla. Jestliže dva její členové odešli na věčnost

během čtyřiadvaceti nebo šestatřiceti hodin, jistě připustíš, že je to

očividná shoda.“

„Zatraceně, Perry, nikdy jsem o tom z tohoto úhlu

neuvažoval,“ přiznal Drake.

„To nemusí být úhel,“ řekl Mason. „Může to být i smyčka.“

Obrátil se a pokývl na Dellu: „Pojďte, Dello, dáme autu malou

sportovní lekci.“

KAPITOLA 10

Pine Haven ležel dosti vysoko, takže si udržoval průzračně

čistý horský vzduch, zatímco nížina byla naplněna šedavým

oparem. Hvězdy třpytivě zářily z křišťálově čisté oblohy a vrcholy

vznešených borovic a jedlí promítaly své věžovité siluety na

sametově tmavou modř nebe.

Barevné neony nad vchodem do Boltonova pohřebního ústavu

byly decentně tlumené. Vpředu po straně stála malá kaplička,

naproti ní byla kancelář a za ní prostorná budova, která kdysi

představovala vyšperkovanou rezidenci. Benzínová stanice a

krámek se zmrzlinou měly ještě otevřeno. V koloniálu na rohu

stahovali právě roletu. Několik opozdilců vycházelo z kina. To

byly jediné známky života; jinak se malé horské městečko

připravovalo pod duchny.

Mason zaparkoval auto před Boltonovým pohřebním ústavem

a vešel do kanceláře, která měla na skleněných dveřích vyleptaný

nápis: Asistent koronera a veřejný administrátor.

Mason stiskl tlačítko zvonku.

Během několika sekund se dveře otevřely. Stálo za nimi

podivuhodně vyhlížející stvoření. Člověk něco málo po šedesátce,

s brýlemi v ocelové obroučce, neupravenými vlasy,

připomínajícími klubko rozmotaného drátu, se svěšeným šedým

knírem a kulatými rameny.

„Hledám pana Boltona,“ pravil Mason po pozdravu.

„Právě jste ho našel.“

Mason mu podal ruku. „Jmenuji se Mason -“ řekl. „Tohle je

slečna Streetová. Dozvěděl jsem se, že tady máte mrtvého muže a

nikdo z jeho příbuzných se k němu dosud nepřihlásil.“

„Vy myslíte Gormana Gilletta?“ zeptal se Bolton.

„Právě toho.“

„Jste jeho příbuzný?“

„Já nevím,“ zaváhal Mason. „Je tu určitá možnost. Nicméně,

abych byl zcela upřímný, musím přiznat, že by to byla dosti

vzdálená přízeň. Avšak přijel jsem se na něho podívat. Pokud je to

muž, kterého mám na mysli, a pokud se nenajde nějaký jiný

příbuzný, lépe řečeno žádný jiný příbuzný si nevyžádá jeho tělo,

postaral bych se přinejmenším o úhradu pohřebních nákladů.“

Bolton se zadíval zkoumavě na Masona přes ocelové rámečky

svých brýlí. „Dobrá, to už je konečně něco;“ řekl s nadějí v hlase.

„Pojďte dál.“

Vzduch v místnosti houstl vůní kadidla, květin a

balzamovacích přípravků.

„Zrovna jsem zpracovával platby,“ vysvětloval Bolton nad

otevřenou účetní knihou. „Už jsem se chystal končit. Tady v

horách večer rychle klesá teplota a já už nechtěl na tu chvíli

zapínat ústřední topení, takže je tu možná trochu chladno. Ale teď

už mi, pane Masone, řekněte, co byste si asi představoval.“

„Něco celkem jednoduchého, aby to moc nestálo,“ řekl Mason.

„Ale zase ne vysloveně laciného.“

„Vy byste si chtěl tělo odvézt?“

„Vůbec ne,“ ujistil ho Mason. „Představoval jsem si, že bych

poskytl dostatečný finanční příspěvek, abyste mohl vypravit

skromný, ale vkusný pohřeb.“

„Dobrá, to je od vás velmi pěkné,“ souhlasil Bolton. „Chtěl

byste se podívat na některé typy rakví?“

Mason zavrtěl hlavou: „Ne, ne, tohle bych rád nechal na vás.

Nicméně, teď mi jde především o jméno. Rád bych se zeptal: Mohl

bych vidět tělo?“

„Samozřejmě,“ přikývl Bolton. „Jenže bych vás v této chvíli

nerad rozjitřil, pane Masone. A myslím, že mladá paní by se na to

vůbec nemusela dívat. Tohle není případ, kdy má nebožtík spoustu

příbuzných, pěknou rakev, hromadu věnců a smuteční výzdobu v

obřadní síni. Po pravdě řečeno, už čtyři dny se tu nekonal žádný

pohřeb a na katafalku nikdo neleží. Já bych chtěl jenom -

poskytnete mi minutku nebo dvě, ano? Pak můžete jít dovnitř.“

„Ovšem,“ řekl Mason.

Bolton vyskočil od stolu jako mladík a protáhl se dveřmi.

Mason se obrátil na sekretářku: „Počkejte tady, Dello. Povím

mu, že šek dostane od vás. Můžeme jít, dejme tomu, až do

nějakých třistapadesáti dolarů. Půjčte mi teď tu světlou rtěnku,

prosím.“

„Co s ní zamýšlíte?“ zeptala se Della Streetová.

„Nevím,“ řekl. „Budete muset pozorně sledovat, jaké vám dám

znamení.“

Ušklíbla se.

„Na tento případ jste dostal zálohu pět dolarů. Teď už musíte

zaplatit nějakých dvanáct set padesát dolarů Drakeově detektivní

agentuře a klidně si ještě jedete sem a vysázíte třistapadesát za

pohřeb nějakého neznámého tuláka.“

Udiveně pokrčila rameny a zakroutila hlavou.

„To je vzrušující, ne?“ zeptal se Mason.

„Z účetního hlediska přímo katastrofální,“ otipla situaci.

„Jak hodnotí příslušné oddělení Finančního úřadu provozování

advokátní praxe se ztrátou?“

„Zůstanou na to jen koukat. Předpokládají totiž, že výdaje mají

být přiměřené, nezbytné a dále – tuším – zdůvodněné.“

„Peníze,“ řekl Mason, „jsou oběživem a proto mají podle

mého názoru obíhat. Všimla jste si někdy, Dello, že když vezmu

dolar a zaplatím jím Paulu Drakeovi a Paul Drake ho odevzdá své

bytné a tahle bytná zaplatí prodavači v koloniálu, tak ten dolar dělá

v ekonomice obrovský kus práce? Zatímco nechám-li si ten dolar v

kapse a sednu si na něj –“

Della Streetová ho přerušila. „Pokud byste vy někdy nechal v

kapse dolar a sedl si na něj, vypálil by vám díru do kalhot. Takže

pokračujte ve svém způsobu utrácení. Ušetříte si oblečení i tělo.“

„Děkuji,“ uklonil se Mason. „Chtěl jsem jen, abyste si

uvědomila, jak já přispívám k chodu ekonomiky této země.“

„Pokud to mohu posoudit, podporujete ji tedy opravdu

nezištně.“

Dveře se otevřely a Bolton se vrátil.

„Chcete se podívat, pane Masone?“ navrhl. „Tudy, prosím.“

Bolton ho zavedl zpět do průchodu a zabočil do dveří s

označením Smuteční síň.

Místnost byla osvětlena tlumeně růžovými lampami. I zde bylo

ovzduší naplněno těžkou vůní parfému a ze skrytých reproduktorů

se linula tichá hudba.

Bolton se na Masona omluvně usmál. „Právě jsem zapnul

magnetofon. Ještě to nemá tu správnou sílu – přístroj je studený.

Jen co se trochu zahřeje, bude hrát hlasitěji,“ ujistil ho.

„Tak. Ještě jsem bohužel neměl čas přemístit nebožtíka do

tohoto sálu. Zatím je tady vedle, kam se dávají těla, pohřbívaná na

obecní náklady. Ale snad vám to nebude příliš vadit.“

„Vůbec ne,“ řekl Mason. „Jen jsem se na něj chtěl podívat.“

Bolton přistoupil k mramorové desce a odhrnul závěs.

„Tohle je starý Gorman Gillett,“ pravil důstojně, „něco jako

filosof - Ovšem, trochu jsem ho upravil, umyl a oholil. Byl to

zvláštní druh podivína. Vždycky se snažil zavést řeč na filosofii a

takové věci - měl tam nahoře malou boudu a dokázal ji zaplnit

všelijakým haraburdím – ale co jen vím, tak tam nikdy nic nedělal,

ani o žádné práci nemluvil. Na druhé straně počítám, že ani moc

neutrácel. Občas si koupil pytlík mouky, a když nastala lovecká

sezóna, složil si jelena a nadělal z něj sušené řízky. Zdálo se, že

jich měl pořád slušnou zásobu a přitom jeden jelen mu patrně

vydržel na celý rok.“

Boltonovo pravé oko za skleněnými brýlemi pomalu zamrkalo.

Mason stál a díval se na mrtvé tělo, pokojné a usmířené v

posledním spánku.

„Je to ten muž, kterého hledáte?“ zeptal se Bolton.

Mason pomalu přikývl.

„Ne, že bych si byl úplně jistý. Ovšem. Jsem ale ochotný

riskovat - jaký by byl pohřeb, který byste vypravil za třistapadesát

dolarů?“

„Za třistapadesát dolarů,“ zadumal se Bolton, „vám nabídneme

velmi pěknou službu, pane Masone. Opravdu velmi pěknou. Ta

částka bude zahrnovat ministranta, zpěváka, důstojný obřad u

hrobu. To všechno pro vás a slečnu Streetovou.“ Mason stál a

studoval pohledem mrtvolu.

„Nevadilo by vám, kdybyste na chvilku zašel vedle za slečnou

Streetovou a zeptal se jí, jestli má u sebe šekovou knížku?“ navrhl

advokát. „A jestli ano, požádejte ji hned, aby vám vyplnila šek na

třistapadesát dolarů.“

„Samozřejmě by mi to nevadilo,“ ujistil ho Bolton. „Hned to

udělám.“ Bolton přeběhl místnost krátkými rychlými krůčky a

přistoupil ke dveřím, jako když spěchá malá křepelka do úkrytu.

Jakmile se za ním zavřely dveře, Mason vyndal rtěnku, sundal

z ní víčko, zvedl starou ruku mrtvého muže a potřel konečky prstů

světlou barvou. Pak jejich bříška otiskl na list papíru, který měl

složený v kapse.

Jakmile skončil s pravou rukou, zopakoval stejný proces s

levičkou a ujistil se zblízka, že má čitelné otisky všech prstů.

Zvláštní pozornost při tom věnoval oběma palcům, které opatrně

přitlačil na papír.

Potom vyndal z kapsy nový čistý list papíru, vyrobil ještě

jednu sadu otisků prstů, pečlivě setřel kapesníkem z mrtvých prstů

barvu rtěnky a nakonec tělo opět přikryl prostěradlem.

Pak Mason vyšel ke dveřím, vedoucím do druhé místnosti.

Della Streetová, která se očividně snažila získat pro Masona co

nejvíce času, ať už měl v plánu cokoliv, řekla: „Je mi líto, ale jeden

šek jsem zkazila a musela jsem jej roztrhat a vyplnit jiný.“

„To nevadí,“ ujistil ji Mason. „Hlavně poznamenejte storno na

kontrolním ústřižku.“

„Už jsem to udělala.“

Della Streetová podala Boltonovi šek.

Bolton si jej prohlédl a už jej zastrkoval do kapsy. Náhle sebou

trhl, zarazil se a znovu pohlédl na podpis: „Vy jste Perry Mason?“

„Správně.“

„Vy jste ten známý advokát?“

„Ano.“

„Ale, pane Masone, to jsem netušil, že tenhle muž byl váš

příbuzný.“

„Já jsem vám přece neřekl, že byl,“ řekl Mason. „Já jsem řekl,

že to mohl být můj příbuzný.“

„Takže teď, když jste ho viděl; co si o tom myslíte?“ zeptal se

Bolton.

Mason ho trochu odbyl: „Dostal jste šek. Tím jsem snad pro

něho udělal dost, když jsem mu zaplatil pohřeb.“

Bolton chvíli přemítal, pak pomalu rozložil šek a znovu jej

vložil do kapsy.

„Vždycky rád jednám s lidmi, kteří se na věci dívají z

obchodního hlediska,“ přikývl spokojeně. „Takže, co jste to

vlastně ještě chtěl, pane Masone?“

„Kde že to Gillett bydlel? Mluvil jste o nějaké boudě v

horách?“

„Přesně tak. Je to odtud asi dvě míle. Malá prostá chata - Chtěl

byste se tam podívat?“

„Rád bych se na ni koukl.“

„Když dovolíte, povím manželce, že tam jedu,“ řekl Bolton.

„Jenom minutku se zdržím a hned se tam vypravím s vámi.“

„Vy od ní máte klíč?“ zeptal se Mason.

„Jistě. Zastupuji tady úřad - konec konců, nejsou zde žádní

příbuzní.“

„Patří k chatě nějaký pozemek?“ zeptal se Mason.

„Ani hrob by se tam nevešel,“ odhadl Bolton. „Počítám, že

byste se tam chtěl rozhlédnout, ne?“

„Ano,“ řekl Mason. „Jsem velmi zvědav. Třeba se tam dozvím

něco víc o tom mrtvém.“

„Jistě, jistě,“ řekl Bolton. „Investoval jste do toho třistapadesát

dolarů. Chcete dostat něco nazpět. Nenarodil jsem se včera, pane

Masone, a nechce se mi umřít zítra. Teď si tu na chvíli sedněte, jen

řeknu ženě, že jedu nahoru - Ale moc si od toho neslibujte - Snad

mi tu nic neuteče. Jeden chlapík odtud, nějaký Jones, byl tuze

nemocný, ale myslím, že už je z nejhoršího venku. Stará babka

Harperová má taky na kahánku, ale pořád se drží. Jen jedna žena v

chudobinci může odejít každou minutu. Člověka by překvapilo,

pane Masone, jak nevhodný čas si lidé vybírají k odchodu na

věčnost - Právě okolo druhé nebo třetí ráno vám volají nejčastěji -

Promiňte, že jsem se zapovídal, tohle vás nemůže zajímat. Chcete

se přece podívat do té boudy. Dobrá, řeknu to jen ženě a jedeme.“

Ještě jednou se Bolton otočil a zmizel za dveřmi.

„Máte, co jste chtěl?“ zeptala se Della Streetová.

Mason jí ukázal otisky prstů.

„Co tím chcete dokázat?“ zeptala se.

„Nemám nejmenší tušení.“

„Myslíte, že sem přijde policie?“

„Policie,“ řekl Mason, „je umíněná, přemýšlivá, puntičkářská i

chytrá. Ale my teď máme zatraceně dobrou příležitost je s

Gormanem Gillettem o pořádný kus předběhnout.“

„A proč očekáváte, že tady najdete, co byste rád věděl?“

„Musíme přece vyčerpat místní zdroje informací.“

„Tím myslíte Boltona?“

„Tím myslím i Boltona.“

Dveře se otevřely a vešel Bolton navlečený ve svrchníku.

Cinkal klíčem na řetízku, ke kterému byl navlečen kulatý plíšek s

vyraženým číslem. „Abych pravdu řekl, ještě jsem v chatě nedělal

úřední inventuru -“ poznamenal Bolton. „Jen jsem se tam trochu

rozhlédl. Ale když tam teď půjdeme společně, uvidíme, co

najdeme. Třeba tam bude i něco, co by vám pomohlo zjistit, kdo

ten chlapík vlastně byl.“

„Můžeme nasednout do mého auta,“ navrhl Mason, když vyšli

z domu. „Je připravené vyrazit.“

„To je skvělé,“ zaradoval se Bolton. „Pojedeme tudy dolů po

hlavní ulici, za čtvrtým blokem zabočíte doprava a - hlavně musíte

zařadit nižší rychlost, aby kola víc zabírala. Většinou to tu dost

klouže. Trochu nám teď pršelo a silnice je hladká dvojnásob.

Slečna Streetová není nervózní, že ne?“

„Ne, slečna Streetová není nervózní,“ ujistil ho Mason suše.

„Tak to je dobře. Některé ženy bývají.“

Bolton se pokoušel nastoupit zadními dveřmi. Mason ale

navrhl: „Můžeme všichni tři sedět vpředu. Bude to tak lepší.

Zapnu topení a ve voze bude za chvilku jako v pokojíčku.“

Della Streetová se elegantně vsunula na kraj sedadla a

postupně se přemístila do samého středu. Vedle ní zůstalo místa

dost.

Bolton se posadil vedle ní, prohlížel si ji přes ocelové rámečky

brýlí a jeho pohled neskrýval nadšení.

Mason nastartoval motor, rozjel vůz dolů ulicí a u čtvrtého

bloku se zeptal Boltona: „Tady mám jet doprava?“

„Správně. Tady doprava. Přejeďte most přes potok a pak začne

mírné stoupání. Když nebudete zbytečně pospíchat, pojede auto

samo. Jen udržet kola v záběru a půjde to hladce.“

„Díky,“ řekl Mason.

Auto se pohybovalo po špinavé cestě, zarachotilo po dřevěném

mostku a plynule začalo pomalu šplhat do kopce.

Asi po minutě se Bolton uklidnil a pohodlně se zabořil do

sedadla.

„Zdá se, že jste se něco najezdil po horských cestách, pane

Masone. Ptal jsem se vás sice na slečnu Streetovou, jestli se

nebojí, ale abych byl upřímný, sám jsem trochu nervózní, když

tudy jedu s nějakým řidičem z města.“

„Teď už se cítíte líp?“ zeptal se Mason.

„O moc líp,“ přikývl Bolton. „Vidím, že horské cesty máte

určitě v malíčku.“

„Na co vlastně Gillett zemřel?“ obrátil Mason list. „Co bylo

příčinou smrti?“

„Srdeční zástava. Tak to alespoň stojí na úmrtním listu, který

doktor vystavil –“

„Vy znáte jeho ošetřujícího lékaře?“

„Jistě, jistě,“ přitakal Bolton. „Je to starý doktor Carver –

Ewald P. Carver.“

Rychlým pohybem, skoro ptačím, sklonil hlavu a postranním

pohledem se podíval na Dellu Streetovou, pak opět na Masona a

řekl: „Ovšem, pane Masone, vy jste platící zákazník, pokusíme se

vám tedy vyhovět. Chápete, co tady v horách máme na mysli, když

se řekne ošetřující lékař?“

„Ten, který se staral o zesnulého v době jeho smrti?“ zeptal se

Mason.

„No dobrá, snad není třeba zacházet hned tak daleko,“ zaváhal

Bolton. „Víte, dělat tady ohledače mrtvol dá pořádný kus práce a

tak i slova ‚ošetřující lékař‘ mohou znamenat cokoliv. Třeba když

zajdete k doktorovi, doktor vás prohlédne a zjistí, že máte nějaké

problémy se srdcem, a vy krátce na to zemřete, už není potřeba vás

rozřezávat a dělat zmatek i ve vašich vnitřnostech. Bylo to prostě

srdce. Taková pitva jen ztěžuje práci nám havranům. Víte, jak se

nesnadno upravuje tělo, rozebrané na kousky. Někteří z těch

patologů jsou celkem dobří. Po nich se s tělem ještě dá něco dělat.

Ale jiní řežou do hloubky, cupují arterie a všechno napravo i

nalevo kolem nich. Pak je balzamování příšerná dřina.“

„Teď docela důvěrně,“ naklonil se k němu Mason, „jak asi

dlouho před smrtí viděl doktor Carver Gilletta?“

„Ach, možná dvacet čtyři hodiny.“

„A léčil ho na srdeční potíže?“

„No, dobrá, odpovím, ale moc se mě ptáte,“ přiznal Bolton.

„Mohlo to být tak, že doktor Carver potkal Gilletta na ulici, třeba

na poště nebo někde jinde, lhostejno kde, podíval se na něj a

prohlédl si ho. To byste se divil, co všechno o vás řekne dobrému

doktorovi jediný pohled, zvláště když ví, jak žijete, co děláte.

Někteří doktoři jsou přímo zázrační a mají zlaté ruce.“

„Já to chápu,“ připustil Mason. „Takže doktor Carver viděl

Gormana Gilletta na poště a hned poznal, že pravděpodobně do

dvaceti čtyř hodin zemře na infarkt?“

„No dobrá, řekněme, že je to jeden ze způsobů, jak se to mohlo

stát,“ připustil Bolton. „Vyhovuje tenhle vám?“

„Já bych přivítal, kdybych se dozvěděl, jak se to událo

doopravdy. Podle faktů,“ navrhl Mason.

„Vy chcete znát čistou pravdu?“

„Přesně tak.“

„Nepřikrášlenou?“

„Nepřikrášlenou.“

„Ano,“ řekl Bolton. „Jste platící zákazník, pane Masone. Máte

na takovou informaci nárok. Tak jak se ty věci asi seběhly? Gillett

měl přítele, jménem Ezra Honcutt. Oni dva si vyšli na malou

šoulačku, porozhlédnout se po okolí - Ezra mi neřekl, proč tam

vlastně šli, ale mám zatraceně dobrej důvod si myslet, že si chtěli

dopřát trochu jeleního masa.

Každopádně, když pak Ezra přišel nahoru k boudě a chtěl si

dát s Gormanem snídani, Gorman očividně nebyl vzhůru. Nenašel

tam jedinou známku jakékoli činnosti – ani oheň, ani vůni kávy na

kamnech – nic takového. Takže Ezra vešel dovnitř, stejně jako tam

chodil jindy a našel Gormana ležet v posteli. Ezra pronesl malou

průpovídku o lenoších, ale když vidět, že se Gorman nehýbe, tak

se nad ním sklonil a dloubl ho do žeber. V té chvíli pochopil, že

Gorman je mrtvý. Tak se Ezra vytratil a přišel rovnou pro mne. Já

se tam byl podívat a všechno jsem promyslel. Tak teď víte, jak to

je. Věděl jsem, jak ho Carver prohlédl, tak jsem ho sehnal a navrhl

jsem mu: Doktore, bude lepší, když se na něj zajdeš kouknout sám.

Tak doktor přišel, podíval se, zeptal se mě: Je všechno v pořádku?

A já řekl: Mě se zdá všechno v pořádku. On pak stáhl deky,

společně jsme sundali Gormanovi prádlo a nenašli jsme ani díry po

kulkách, ani nic, co by bylo nápadné. Pak mi doktor řekl: ‚Srdeční

zástava?‘ a já odpověděl: ‚Srdeční zástava‘. Na to on řekl: ‚Oukej,

já jsem ošetřující lékař. Vystavím mu úmrtní list. Příčina smrti –

srdeční zástava -’

Pak jsem odvezl Gormanovo tělo k sobě dolů. Tak a to je

všechno. Alespoň to podstatné. Není to přesně ten příběh, který

jsem vyprávěl všude jinde, ale vy jste můj platící zákazník, pane

Masone, máte právo na přesné informace.“

„Děkuji vám za ně,“ kývl hlavou Mason. „Ten člověk,

Gorman, neměl žádné příbuzné. Ale co takhle přátele? Myslím

přátele odjinud, ne z místních lidí?“

„No, o tom jsem také trochu přemýšlel,“ připustil Bolton.

„Nebyl dvakrát společenský. To konečně pochopíte, až uvidíte,

kde žil. Měl tu dva nebo tři přátele, se kterými chodil na lov,

trochu rybařil… a rozumíte, také kapánek pytlačil. Žijeme v

krajině jelenů a nechce se nám utratit všechny peníze u řezníka.

Chceme dodržovat zákony, ale zase nechceme být pro smích, aby

nás měli lidé za blázny.“

„Rozumím,“ řekl Mason.

„Starý Gorman tu měl jednoho nebo dva staré kámoše. Stejné

tuláky, jako byl sám. Ale v poslední době – myslím pár posledních

let – sem za ním kdosi občas přijížděl na návštěvu - nějaký dobře

vyhlížející chlapík, který se nikdy nezdržel ve městě, nikdy se tu s

nikým neseznámil, prostě vždycky rovnou nahoru k boudě

Gormana Gilletta, vystoupil, chvíli se u něho zdržel a pak zase

hupky zpátky do auta a frrr pryč.“

„Co si o tom myslí místní lidé? Co říkají, kdo to mohl být,

tenhle člověk? Nikoho to nezajímá?“

„Samozřejmě, že zajímá. Když se v tomhle městě něco stane,

tak se o tom hovoří. Tomu nemůžete zabránit. Lidé vždycky mluví

o všem novém a neobvyklém. Starají se.“

„Řekl jste, že ten muž sem jezdil už pár posledních let?“

„Dobrá, možná to nebylo jen pár let, ale o trochu víc. Nikdo

asi neví přesně, kdy přijel poprvé, protože nikdo neví, kdy poprvé

opravdu přijel. Ale po nějaké době si lidé začali všímat, že před

Gormanovou boudou občas stojí automobil a jednou tady ten

chlapík – co já vím – tankoval.“

Na Masonově tváři se mihl zájem. „Kde že bral benzín?“

„U benzínové stanice na rohu, přímo před mou kanceláří.“

„Myslíte, že mohl platit kreditní kartou?“ zeptal se Mason, „a

bylo možné, že si pumpař proto poznamenal poznávací číslo

vozu?“

„Ne. Také mě to napadlo,“ připustil Bolton. „Když jsem totiž

hledal někoho, kdo by zaplatil pohřební výlohy, vybavil jsem si

pumpaře. Jenže ten nemá záznam o registrační značce toho

automobilu. Hned jak přejedete tam tu malou stružku přes silnici,

zabočte doleva a jeďte tou úzkou cestou nahoru,“ pokračoval

Bolton. „Teď zpomalte - hele, tuhle je dost místa. Postavte vůz

vlevo u kraje.“

Mason otočil volantem a pomalu vyjel po příkré cestě, jak mu

Bolton poradil.

„Už to chápu,“ usmál se Mason. „Gorman Gillett neměl

automobil.“

„Automobil!“ zasmál se Bolton. „K čertu, vždyť on neměl

dokonce ani kartáček na zuby.“

Dálková světla vozu ozářila prostou boudu.

„Nevím, jestli by slečna Streetová měla chodit dovnitř,“

zapochyboval Bolton. „Ten chlapík byl totiž drsný a obhroublý

domácí. Určitě nepatřil k typům, na které je zvyklá.“

„Ona to přežije,“ ujistil ho Mason. „Chtěli bychom se tam

trochu porozhlédnout. Čím tam svítil? Elektrikou asi ne, že?“

„Kdepak, elektřina tu není. Měl tam tlakovou petrolejku,“ řekl

Bolton. „A my máme zápalky.“

Vystoupili z auta na měkký, pórovitý koberec ze spadaného

borového jehličí a listí. Bolton první zamířil ke dveřím, zasunul

klíč, odemkl zámek, vešel dovnitř a škrtl zápalkou.

„Raději počkejte,“ poradil jim, „než donutím tu zatracenou

lampu k nějaké činnosti.“

Della Streetová nasála těžký pach tohoto lidského příbytku.

„Vezměte si raději cigaretu, Dello,“ nabídl jí Mason.

„Děkuji, dám si ráda.“

Mason vyjmul z kapsy obyčejnou papírovou krabičku cigaret.

„Chybí mi mé stříbrné pouzdro,“ zalitoval.

„Myslíte, že vám je ještě někdy vrátí?“

„Ach, určitě,“ řekl Mason. „To chce čas. Jistě na něm budou

Traggovy iniciály, vyryté přes celé víčko. Nechám si je jako

suvenýr.“

Mason přidržel zápalku u její cigarety, pak si zapálil svou: Z

vnitřku boudy bylo slyšet, jak Bolton pumpuje táhlem lampy, aby

vznikl potřebný tlak. Pak přidržel pod cylindrem zápalku. Lampa

chvilku bafala, pak se bafání změnilo v hvízdavý sykot a vnitřek

boudy se zalil oslnivě jasným bílým světlem.

„Pojďte dál,“ vyzval je Bolton.

Bouda sestávala z jediné místnosti. Na jednom konci byla

palanda, na druhém stůl a uprostřed kamna.

Na polici zůstalo několik konzerv. Pak tam byla výlevka, dřez

na studenou a ohřátou vodu, tři židle a dřevěná bedna, která byla

upravena tak, aby mohla v případě potřeby posloužit jako další

židle. Na dřevěných policích bylo asi půl tuctu talířů, krabice od

doutníků obsahovala několik pěkně opotřebovaných nožů a

vidliček a pár zohýbaných lžic. Na další polici nad sporákem stála

stará otlučená konvice na kávu a čajník. Na hřebíku, zatlučeném

do zdi, visela rýžovací pánev.

„Žil opravdu velmi prostě,“ vysvětloval Bolton.

„To vidím,“ přisvědčil Mason.

Právník se posunul do rohu místnosti, kde navzájem spojené

bedny tvořily další kus nábytku, v otvorech, tvářících se jako

zásuvky, se válely tucty starých časopisů s oslími rohy.

„Písemnosti tu nebyly?“ zeptal se Mason.

„Kdepak. A nikde ani čárka perem – konec konců nevím, jestli

vůbec někdy měl nějaké pero, aby jím mohl něco naškrábat. Pokud

si pamatuji, měl tady někde starý špaček tužky.“

Časopisy ležely v bedničce bez ladu a skladu, o nějakém

pořádku se nedalo mluvit.

Mason si přitáhl židli a začal jimi listovat.

„Měl nějakého chlapíka, který je nosil z antikvariátu či trafiky,

prostě z druhé ruky,“ vysvětloval Bolton. „Nakupoval je, až když

stály penny za kus.“

Mason pokračoval v probírce té hromádky. Všechny příběhy

byly jasně na jedno kopyto. Zaváděly čtenáře do prostředí otrlých

zločinců. Skoro ze všech čpěla vražda.

Bolton jako by četl myšlenky, poznamenal: „Po ničem jiném

nikdy nešel. Já například mám rád detektivní zápletky. Moje žena

zase cestopisy, protože ráda cestuje. Tak to chodí – každý máme

svůj vkus. Gillett miloval jen vraždy.“

Mason náhle řekl: „Tady je přece jen něco jiného.“

Právník vytáhl výtisk Saturday Evening Post, datovaný někdy

před dvěma a půl lety.

„Správně,“ přitakal Bolton. „Všiml jsem si toho, když jsem byl

na první obhlídce. Je to jediný normální časopis, který tady kdy

měl.“

Mason přelétl časopis očima. Náhle se na jednom místě

zastavil, ale když spatřil Boltonův tázavý pohled, otočil – jakoby

náhodou – stránky až skoro na konec a odložil časopisy stranou.

„Co ještě?“ zeptal se. „Říkal jste, že se živil jeleními řízky.“

„Tak trochu.“

„Čím ty jeleny zabíjel?“

„Na tohle se ptejte –“

„Měl pušku?“ vyzvídal Mason.

Bolton přikývl: „Jo. Měl dokonce velmi pěknou pušku a

ujišťuji vás, že ji udržoval naleštěnou a naolejovanou. Nebyla na ní

ani stopa po rzi nebo prachu.“

„Kde je ta puška?“

„Pro jistotu jsem ji vzal s sebou a uložil u sebe,“ odpověděl

Bolton. „Je to zatraceně dobrá puška. Člověk nedokáže odhadnout,

co by se s ní mohlo třeba přihodit. Napadlo mi taky, že bych tak

mohl vyrovnat případné nepokryté výlohy za funus, kdyby to bylo

nutné.“

„Dobrá,“ souhlasil Mason. „Pokud tu nejsou žádní dědici,

mohla by stejně připadnout vám, že?“

„Víte, pane Masone,“ konstatoval Bolton, „vy jste zatraceně

dobrý právník. Máte správný způsob myšlení. Určitě dokážete

uvažovat v zákonných normách a paragrafy máte v malíku.

Vsadím se, že kdybyste sem přišel, koupil si tady pěknou boudu,

zapadl byste i mezi zdejší lidi. O přírodě ani nemluvím.“

„To je zajímavá myšlenka,“ souhlasil Mason. „Jednou, až budu

mít trochu více času, mohl bych si tady pořídit chatku, kde bych

trávil víkendy a dovolené.“

„Tady je nejlepší kraj na světě,“ nadchl se Bolton. „Lidé sem

přicházejí pomalu s jednou nohou v hrobě a tady pak žijí a žijí a

žijí - k čertu, kdo by to měl vědět líp než já? Víte, o kolik já přišel

peněz, když lidem na smrt nemocným se tady udělalo lépe? Chtěl

byste si tu v okolí ještě něco prohlédnout?“

„Už ani ne,“ usoudil Mason. „Myslím, že jste sám prošel

všechno potřebné.“

„Předpokládám, že jo,“ připustil Bolton. „Když dostanu

mrtvolu a nejsou peníze na její pohřeb, dívám se po okolí jako

ostříž.“

„On neměl žádné peníze?“

„Měl v hotovosti asi sedmnáct dolarů. Byly tam v té staré

kávové konvici nahoře. To bylo všechno.“

„A co dopisy? Pohlednice? Nic, co by ukazovalo, že mu někdo

psal nebo že by o něho projevil zájem?“

„Nic, vůbec nic.“

Mason prohodil: „Skočím si teď do auta pro aktovku. Mám

tam něco, co bych vám chtěl ukázat, ještě než odtud odejdeme.“

„Oukej,“ řekl Bolton. „Můžeme jít do auta všichni a –“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Mason. „Tahle petrolejová lampa

nádherně svítí. A to se nám náramně hodí.“

„Já tu aktovku přinesu,“ navrhla Della Streetová a bez váhání

vyběhla z boudy. Za chvilku se s Masonovou aktovkou vrátila.

„Tak,“ uchopil tašku Mason. „Zmínil jste se o mladším muži,

který příležitostně přijížděl za Gormanem Gillettem na návštěvu.

Neříkal jste taky, že jste ho sám viděl?“

„Jistě, viděl jsem ho.“

„Poznal byste ho, kdybyste ho spatřil znovu?“

„Myslím, že ano.“

„Byl byste ho schopen poznat i na fotografii?“

„No, to je rozdíl,“ zaváhal Bolton. „Moc záleží na té fotografii

a na fotografovi. Viděl jsem na snímku některé lidi a byli k

poznání, a jiní přesně naopak. Možná je to lidmi, možná

obrázkem, já nevím.“

Mason vytáhl z aktovky fotografii Franklina Gilletta a podal ji

Boltonovi.

Bolton snímek zamyšleně pozoroval, pak jej ještě více přiblížil

ke světlu a držel jej tak, aby jas dopadal přímo na obrázek.

„Těžko říct,“ zapochyboval, „protože to není barevná fotka.

Podle mého názoru hrají barvy při identifikaci velkou roli. Ale

upřímně, pane Masone, připadá mi, že to asi bude ten chlapík.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „Chtěl bych mít jistotu, ale –“

„Ano, určitě vypadá jako on,“ utvrzoval se v názoru Bolton.

„Podívejte, Hy Lovell bude teď ještě dole u benzínové pumpy.

Sedí tam až do půl dvanácté. Hned tak mu něco neujde. Ten má na

lidi dobrou paměť a hned tak mu něco neujde. A navíc je dost

zvědavý. Pak zbývá Ezra Honcutt. Ten, co objevil tělo. Žije asi

míli odtud. Touhle cestou stále nahoru.“

„Mohli bychom ho vidět?“ zeptal se Mason.

„Je to nesmysl, teď už bude v posteli,“ uvažoval Bolton, „ale

jestli ho opravdu chcete vidět, můžeme tam zajít.“

„Chci ho vidět,“ potvrdil advokát.

„Tak jdeme,“ kývl Bolton.

Zhasli petrolejovou lampu, Bolton zavřel boudu a Mason vyjel

autem nahoru po cestě na přímý záběr. Zastavil až před další

boudou, na kterou ukázal Bolton.

Bolton navrhl: „Bude lepší, když půjdu napřed sám. Lidé jsou

tu někdy k cizincům podezíraví, zvláště, když přicházejí v noci.“

Bolton vystoupil z auta, udělal pár kroků a zvýšil hlas:

„Hej, Ezro!“

Téměř okamžitě se z nitra boudy ozval suchý kdákavý hlas:

„To jsi ty, Manny?“

„Jo, to jsem já,“ ujistil ho Bolton.

„Co chceš?“

„Chci s tebou mluvit!“

„Kdo je to s tebou?“

„Jeden muž a mladá žena.“

„Co jsou zač?“

„Kámoši z města.“

„Nechci s nikým mluvit.“

„Však ty s nimi budeš chtít mluvit. On je správňák. A ta dáma,

co je tu s ním, je pěkně odvážná ženská.“

„Ale já mám na sobě jen dlouhý spodky,“ řekl Ezra.

„Dobrá, tak si přes ně natáhni texasky,“ poradil mu Bolton.

„Zahoď to železo, co držíš v ruce, rozsviť vevnitř a oblékni se.“

„Kdo ti řekl, že držím pušku?“

Bolton si potěšeně odfrkl: „Nejsem včerejší a nechystám se

zítra natáhnout bačkory. Hádám, že jsi sklouzl z palandy a jakmile

ses dotkl nohama podlahy, už jsi hrábl rukou po pušce. A to

všechno přesně půl vteřiny poté, co jsme odbočili z cesty ke tvé

boudě, a tys z okna zahlédl světla vozu. Tak už se přestaň čertit,

oblékni si kalhoty a otevři dveře.“

„Oukej, oukej,“ zaskřehotal sípavý hlas. „Chvilku strpení,

ano?“

Mason a Della seděli v automobilu, zatímco Bolton netrpělivě

přešlapoval venku, dokud se nerozsvítilo světlo. Pak popošel a

otevřel dveře. „Za chvilku vás zavolám, lidičky,“ slíbil jim.

Bolton byl uvnitř asi minutu, pak se opět objevil ve dveřích a

volal: „Už je zase fešák. Má na sobě džíny.“

Mason a Della Streetová vystoupili z vozu a vešli do boudy.

Byla to podobná chatrč jako Gillettova. Také jediná místnost,

ale podstatně úhlednější.

Ezra Honcutt byl vysoký samorost s mrtvolně bledou tváří,

naditý pouze do červeného vlněného nátělníku a texasek. Horní

část jeho oděvu, původně třešňově červená, vybledla častým

používáním a získala lehce našedlý nádech. Velké nohy s

vystouplými kotníky a širokými chodidly měl bosé.

Také tady stála v jednom rohu místnosti palanda, na níž teď

ležely neurovnané přikrývky. Na posteli chybělo prostěradlo. Na

polštáři byl místo povlaku jakýsi ulepený turecký ručník.

U postele stála kulovnice pro lov jelenů a na dřevěném kolíku

visel pás s šestiranným revolverem, plný nábojů.

„Tohle tedy je Ezra Honcutt,“ řekl Bolton. „Tohle je zase Perry

Mason a ta mladá žena, co přišla s ním, se jmenuje Della

Streetová.“

Ezra Honcutt na ně pokradmo pohlédl. Bylo mu něco okolo

šedesáti, měl kostnatý obličej, dlouhý štíhlý krk s vystupujícím

ohryzkem a houštinou nečesaných vlasů.

Napřáhl ruku přes stůl a stiskl Masonovy prsty. „Těší mě,“

řekl.

Podíval se na Dellu a stydlivě se uklonil.

„Snad tady někde najdu i kabát,“ omlouval se Delle Streetové.

„Nevěděl jsem, že přijdete, jinak bych jej měl už na sobě.“

„To nevadí,“ řekl Bolton. „Teď vypadáš slušně a to stačí…

Tenhle muž má s sebou obrázek a chtěl by, aby ses na něj podíval.“

„Jaký obrázek?“ zeptal se Ezra Honcutt netečně.

„Fotku jednoho chlapa,“ řekl Bolton.

„Dobře, podívám se na to.“

Mason vytáhl fotografii z aktovky a podal ji Honcuttovi.

„Viděl jsi už někdy toho chlápka, Ezro?“ otázal se Bolton.

Ezra podrobně zkoumal obrázek, pak jej pomalu vrátil, na

chvíli se zamyslel, z kapsy kalhot vyndal balíček žvýkacího

tabáku, kus si uřízl a rozvážně ho strčil do úst.

„Znáš ho?“ naléhal Bolton.

„Nejsem si jistý,“ váhal Honcutt.

„No tak, co myslíš?“

„Myslím, že jo.“

„A kdo to je?“

„Chlápek, co sem občas jezdívá za Gormanem.“

„To jsem si myslel,“ řekl Bolton. „Neznáš jeho jméno?“

„Kdepak.“

„Nikdy jsi s ním nemluvil?“

„Kdepak.“

„To je všechno, co jsme chtěli,“ řekl Bolton. „Odjíždíme. Mrzí

mě, že jsi kvůli nám musel vstávat, ale tenhle pán má naspěch.

Potřebuje se ještě dnes v noci dostat zpátky domů do svého

velkého města.“

Ezrovy bleděmodré oči zkoumaly Masonovu tvář.

Bolton se zasmál pod vousy.

„Co se děje?“ zeptal se Ezra.

„Zdá se ti, že ho znáš?“ zeptal se Bolton.

„Je mi nějak povědomý,“ řekl Honcutt.

Bolton se znovu zachechtal.

„Dobrá, ty mi to zkrátka nechceš říct?“

„A co?“

„No čím je ti povědomý?“

„Teď mě napadá, že už mi zase není tak povědomý.“

„Tak dobrá, to víš, že není. Až ho uvidíš příště,“ hádal Bolton,

„už ti bude povědomější. Fajn, hochu, tak sbohem.“

Ezra se koukl pohledem raněné laně. „Ty mi to tedy

nevysvětlíš?“

„Nic ti neřeknu,“ odsekl Bolton. „Vyrážíme na cestu.“

Ezra vstal ze své chatrné dřevěné židle a vztyčil se v celé své

výšce; měřil určitě přes šest stop. Jeho dlouhé, kostnaté tělo se

pohnulo kupředu a sukovité klouby znovu opatrně stiskly

Masonovu ruku.

„Těšilo mě,“ řekl.

„I mě těšilo,“ pokynul hlavou Mason. „A vřelé díky za vaši

pomoc.“

Ezra Honcutt upřel oči k Delle Streetové, ale hned je zase

sklopil k podlaze. „Dobrou noc, madam,“ zabručel stydlivě.

„Dobrou noc,“ opětovala pozdrav Della Streetová. „I já jsem

velmi ráda, že jsme se poznali a také já vám děkují za pomoc.“

Odhodlaně k němu vykročila a podávala mu ruku.

Honcuttův ohryzek dvakrát nasucho poskočil nahoru a dolů,

než z jeho rtů vyšla slova. „Děkuji vám, madam, moc vám děkuji.“

Pouze se dotkl její dlaně a hned vlastní ruku stáhl zase za záda.

„Brzy se uvidíme,“ řekl Bolton, otevřel dveře a vycouval ven z

boudy.

„Chcete si promluvit s Hy Lovellem od benzínové stanice?“

zeptal se Bolton právníka.

Mason přikývl.

„Oukej, zajedeme tam.“

Opět jeli po kluzké silnici. Tentokrát se vraceli dolů do Pine

Haven, zase se museli vyhýbat četným výmolům, naplněným

vodou.

Mason zamířil k benzínové pumpě. „Plnou nádrž, prosím,“

požádal.

Mladý muž se zvědavě zadíval na Masona, váhavě na Dellu

Streetovou, ale neříkal nic.

Bolton ho oslovil. „Hy, tenhle pán by ti rád položil spoustu

otázek.“

„Dobře.“

„Chce, aby ses podíval na jeden obrázek.“

„Dobře.“

Mason vystoupil z auta a ostatní ho následovali.

Mason znovu otevřel aktovku, vyndal fotografii a ukázal ji

Lovellovi.

„Už jsi někdy toho chlápka viděl?“ zeptal se Bolton.

Lovell přidržel benzínovou pistoli levou rukou. Nesnažil se

vzít si sám fotografii do ruky, ale naklonil se blíž, aby si ji mohl

prohlédnout zblízka. Nějakých pět sekund ji studoval a pak se opět

narovnal a věnoval plnou pozornost proudu benzínu, tekoucímu do

nádrže.

„Co ty na to?“ zeptal se Bolton.

„Jo,“ řekl Lovell.

„Kdo?“

„To je ten, co sem přijel kdysi pro benzín, když tu byl párkrát

na návštěvě u Gormana Gilletta.“ ‚

„Díky,“ zamumlal Bolton.

Mason, uložil fotku zase do aktovky. Lovell nasadil víčko

nádrže, utáhl je, zkontroloval olej a vodu, umyl přední sklo a

oznámil Masonovi: „Tři osmdesát pět.“

Právník mu podal pětidolarovou bankovku. „To je v pořádku,

nemám čas čekat na drobné. Dost pospícháme. Díky moc.“

Právník naskočil do auta. Della Streetová se opět posunula do

středu sedadla a Bolton usedl vedle ní.

Mason vyrazil.

„Takže teď už myslím, že to je on,“ shrnul výsledek Bolton.

„Zdá se,“ připustil Mason.

„Můžete mě vysadit u mé kanceláře,“ požádal Bolton.

Mason zastavil auto u Boltonova pohřebního ústavu.

„Tak dobrou noc,“ popřál jim Bolton.

„Mnohokrát vám děkuji,“ odpověděl Mason.

„Já děkuji vám,“ odvětil Bolton.

Mason se podivil: „Nezeptal jste se mě, kdo ten cizí mladší

muž je.“

„Správně, nezeptal,“ potvrdil Bolton. „Počítám, že kdybyste

chtěl, řekl byste mi to. Když ne, tak ne. Vy jste můj platící

zákazník.“

Mason pravil: „Myslím, že tuhle tvář najdete zítra v ranních

novinách. Docela důvěrně: Mám důvod myslet si, že to byl syn

Gormana Gilletta. Ale nechtěl bych, abyste se o tom komukoli

zmiňoval, dokud si tím nebudu úplně jistý.“

Bolton zavrtěl hlavou. „Pokud nechcete, abych někomu cokoli

prozradil, nic mi neříkejte. Vy se mi svěříte a já to vyslepičím.“

„Dobrá,“ řekl Mason s úsměvem. „Už jsem vám to řekl.“

„Roznesu to dál,“ ujistil ho rovněž s úsměvem Bolton. „Tady

nahoře, když někdo přijde s takovou senzací, jako je tahle, ohromě

vzroste na ceně.“

„Dobře,“ přikývl Mason. „Zítra se stanete důležitou osobou.“

„Zatraceně, proč až zítra?“ podivil se Bolton. „Právě teď se

vydám pěšky dolů k benzínové pumpě.“

Ještě jim zamával, když se vraceli na hlavní ulici. Myslel to

tedy vážně. Už byl na cestě.

„Nuže?“ zeptala se Della Streetová.

„Smrt zřejmě neztrácela čas, když se rozhodla pro. Gillettovu

rodinu,“ řekl Mason.

„Myslíte, že ten vnouček je v pořádku, Perry?“

„Nevím,“ přiznal se Mason, a pak dodal: „Pokusíme se to

zjistit.“

„Proč jste mu to řekl, Perry?“ zeptala se Della Streetová.

„Co jsem mu řekl?“

„Že Franklin Gillett je synem Gormana Gilletta.“

„Choval se ke mně přátelsky,“ vysvětlil jí to Mason „a měl

jsem pocit, že mu to mohu oplatit. A kromě toho by muže na

fotografii poznal hned, jak ho uvidí v místních novinách. Všimla

jste si přece, že měl na stole zdejší metropolitní plátek.“

„V pořádku,“ řekla Della, „přestaňte se záhadami. Co bylo v

tom Saturday Evening Postu?“

„Jak jste přišla na myšlenku, že tam něco bylo?“

„Prohlížel jste si noviny, náhle jste se zarazil, pohlédl jste na

Boltona, jestli vás sleduje, a pak jste palcem, jako by náhodně

otočil pár dalších stránek. Bylo to tak náhodné, že jsem si

uvědomila, jak jste najednou ohromený.“

„Bylo to tak vidět?“ zeptal se Mason.

„Pro mě ano. O čem byl ten článek?“

„Ten článek,“ vykládal Mason, „byl o obchodníkovi, který

kdysi udělal velké štěstí, když nakoupil staré hliněné barabizny,

opravil je, ovšem s citem, aby zachoval jejich starou atmosféru, ale

zařídil je moderně a vybavil veškerým pohodlím. Pak je s

obrovským ziskem prodal. Jméno toho pána, pokud by vás to

zajímalo, je…“

Della Streetová mu skočila do řeči, takže její hlas splynul s

Masonovým jako v duetu. „George Belding Baxter,“ řekli oba

současně.

Mason přikývl. Della se zasmála.

„Stále jsme o krok před policií,“ radoval se Mason. „Nyní

doneseme otisky prstů Paulu Drakeovi a uvidíme, co se z toho

vyvrbí.“

KAPITOLA 11

Mason odemkl dveře své soukromé pracovny, odhodil na stůl

ranní noviny a zavolal: „Haló, Dello, jak dlouho už tady jste?“

„Patnáct nebo dvacet minut.“

„Máte něco od Paula Drakea?“

„Tvrdí, že má spoustu materiálu a chce, abyste ho zavolal,

hned jak přijdete.“

„Jak se cítí?“

„Bídně,“ řekla. „Byl celou noc vzhůru a trápil ho žaludek,

protože pil příliš mnoho kávy a hamburgry mu ho prý překyselily

až hrůza. Říká, že už si vzal tolik zažívací sody, až se cítí jako

překynutý koláč.“

„Starý dobrý Paul,“ politoval ho Mason. „Ale nazpět k věci.

Řekněte mu, že jsem tady, Dello. Požádejte ho, aby sem přišel.

Uvidíme, co objevil.“

Della zatelefonovala Paulovi. Uběhlo sotva několik sekund,

když Drake zaťukal smluveným způsobem na dveře soukromé

pracovny Perry Masona.

Della otevřela dveře. Drake zaostřil sokolí pohled na Perryho a

odhadl: „Vy jste se určitě škrábali nahoru do toho zatracenýho Pine

Havenu.“

„Co se stalo?“ zeptal se Mason.

„Poručík Tragg se tam žene taky a je celý nažhavený.“

„Zkouší najít klíč k záhadě?“

„Zkouší vypátrat, proč jste tam šli vy,“ odtušil Drake.

Mason se ušklíbl. „Pokud se mi podaří udržet ho takhle ve

svých stopách, budu spokojen. Cos udělal s těmi otisky prstů, které

jsem ti nechal v noci v kanceláři?“

„Komu patřily?“ zeptal se Drake.

Mason pokýval hlavou. „Zlobivý, nezbedný Paule! Nesmíš

klást takové otázky. Kdybych na ně odpověděl, určitě by tě to

rozčílilo.“

„Dobrá, povolal jsem znalce na otisky prstů,“ řekl Drake.

„Nechal jsem ho ty otisky zhodnotit. Spojili jsme se mezitím s

jedním spřáteleným šéfem policie z blízkého města, aby zavolal na

FBI, hned jak dostaneme tu expertizu -“

„Už se ozvali?“

„Ještě ne, ale mělo by to být každou chvílí - Totiž, jestli tam

mají příslušný záznam… Řekni mi, Perry, nebyly ty otisky -“

Hlas Paula Drakea se zlomil a detektiv se odmlčel.

„Ano?“ pobídl ho Mason.

„Myslím, že ani radši nechci znát odpověď,“ mávl rukou

Drake. „Teď je tady ještě něco, co bys měl vědět. Policie

vystopovala původ té zbraně. Celkem vzato, ani se nemusela moc

namáhat. Koupil jí George Belding Baxter a předal ji své

hospodyni asi před čtrnácti dny.“

„Kdo je ta hospodyně?“

„Minnie Crowderová.“

„To je ta, co byla pryč v době vraždy?“

„Právě ta.“

„Dobře, tak co s tím revolverem dělala?“

Drake pokračoval. „Baxter jí dal zbraň asi před dvěma týdny.

Přibližně před osmi nebo devíti dny ji ztratila. Vypadla jí prý z

kapsy pláště. Bála se to Baxterovi říct, protože se o ni postaral, dal

jí tu zbraň na její ochranu. Bála se, že jí vyhubuje, jak mohla být

tak neopatrná a ztratit ji. Zbraň je navíc registrována na jeho

jméno, co kdyby s ní někdo něco spáchal, třeba nějaký zločin, či

tak.“

„Dobrá, jak se to stalo?“

„Nikdo neví. Ta hračka jí vypadla z kapsy, když se šla projít a

nesla si plášť přehozený přes ruku.“

„Byla to ta vražedná zbraň?“ zeptal se Mason.

„Zatím nevydali nejmenší informace, ale šance je asi tak sto ku

jedné, že ano.

George Belding Baxter prohlásil, že koupil v životě jedinou

zbraň a to byla právě ta, kterou dal své hospodyni na osobní

obranu.“

Mason řekl: „Paule, mám v úmyslu předložit tu věc při

soudním projednávání. Nechám vystavit předvolání k soudu. Chci,

abys předvolání doručil Georgovi Belding Baxterovi, že se má

dostavit k předběžnému líčení jako svědek obhajoby.“

„To nemůžeš udělat.“

„Proč ne?“

„Zatraceně, můj bože, měj rozum! George Belding Baxter je

multimilionář, má své obchodní zájmy a konexe po celé zemi.

Navíc se zrovna chystá do Honolulu.“

„Zůstane tady, když obdrží předvolání k soudu,“ lhostejně

pokrčil Mason rameny.

„Praskne vzteky,“ ujistil ho Drake.

„Hned teď na něho nasaď jednoho muže,“ přikázal advokát.

„Chci ho mít pod dohledem, abychom věděli, kde zrovna je, až mu

zkusíme doručit to předvolání. Nesmí mít ani tušení, že ho někdo

sleduje. Jen si ho hlídejte, abychom mu mohli obálku včas předat -

chci také předvolat Minnii Crowderovou, tu hospodyni. A jak se

jmenoval ten jeho portýr?“

„Corley Ketchum.“

„Dobře,“ přikývl Mason, „všem třem nechám vystavit

předvolánky k soudu - Co si o všem myslí policie, Paule?“

„Bozi vědí, co zrovna,“ usoudil Drake. „Pořád se nemohou

vzdát toho, že Gillette a Gwynn Elstonová se spolu sešli, došlo k

ostřejší výměně názorů, z nějakého důvodu odbočili k Baxterově

usedlosti, dostali se dovnitř a ona ho tam zastřelila. Předpokládají,

že s ní byl domluvený ještě někdo další.“

„To je originální teorie,“ usmál se Mason. „Pořád ještě na ní

trvají?“

„Nevím,“ řekl Drake. „Pokud by jim Gwynn Elstonová

pověděla jenom trochu přesvědčivou historku, podle mého názoru

by ji prozatím propustili.“

„Proto, aby ji mohli zase brzy zadržet a postavit ji později před

velkou porotu,“ doplnil Mason.

„To, že odmítla vypovídat, odpovědět jim na jakoukoli otázku,

ji staví na veřejnosti do divného světla, Perry. Každý si myslí, že je

vinna, jinak by k mlčení neměla důvod.“

„Je mi úplně jedno, co si kdo myslí,“ odbyl věc Mason. „Jde o

to, co vezme v úvahu porota - Tak, a co ten muž, který parkoval s

autem před branou Baxterovy rezidence?“

Drake jej gestem přerušil a zavrtěl hlavou. „Pořád ti říkám,

Perry, že nikdo takový tam nebyl. Existuje jenom ten člověk, který

přijel s Gwynn Elstonovou, když zastavila u servisu. Ten muž se

zeptal zaměstnance na dvoře, kde je kancelář. Pak prošel servisem,

jenže na opačnou stranu. Mechanik se ho prý ani nepokusil

zastavit. Někdy si tam prý lidé popletou směr a obejdou dílnu, ale

většinou pak najdou místo, které hledali. Co je na tom podivné, že

ten chlapík právě jen obešel servis, a když se dostal do stínu,

zmizel a už se neukázal.“

„A nechal tam Gwynn Elstonovou s dotyčnou zbraní,“

odpověděl Mason.

„To tvrdí ona,“ namítl Drake. „Ty jí věříš, když vezmeš v

úvahu všechny ostatní stopy a důkazy?“

„Já nevím,“ připustil Mason.

„Dobrá, pokud tomu opravdu věříš, budeš asi jediný.“

„To záleží na mně, jak si vykládám všechno, co se povídá. Jiní

lidé tomu mohou také věřit – a mít stejný názor.“

„Kteří lidé?“

„Třeba prozíraví porotci.“

„Jak toho dosáhneš?“

„Ty, Paule, mě zásobuješ surovinami, fakty. Já je promíchám s

trochou právnické teorie, a co nevidět budeme mít zaděláno na

lahůdkový dort.“

„Buď opatrný, aby sis pří pečení nepopálil prsty,“ varoval ho

Drake.

„Beru tvou výstrahu na vědomí.“

„Pokud jde o mé vlastní prsty, hodlám být zatraceně opatrný,“

řekl Drake.

„To ti chválím,“ usmál se Mason. „Teď se ale do toho dej!

Nasaď na Baxtera své lidi, abychom neustále věděli, kde je a -“

Nestačil zopakovat své příkazy. Umlkl, když zazvonil telefon.

Della Streetová zvedla sluchátko, podala je Paulovi a

zašeptala: „Tvoje kancelář, Paule.“ Drake se posunul k přístroji.

„Haló, jo - opakujte to, prosím, znovu - oukej, jak znělo to jméno?

- Napiš mi to, Dello, ano prosím. Hláskujte pomalu - Ksakru, o

něm víme všechno,“ vyhrkl Drake.

Na chvilku se odmlčel a otázal se: „Jste si tím jistý? To je tedy

legrační věc. Kdo že byl ten druhý člověk? Collington Halsey?

Píše se to H-a-1-s-e-y? Dobře… tak ještě jednou, jak bylo to

křestní jméno? C-o-1-1-i-n-g-t-o-n? Collington. Dobře -

A kde že to bylo - A kdy? - Jo, mám to - Nepokusil se o změnu

jména? Ne? Oukej.“

Drake zavěsil sluchátko a oznámil Masonovi: „Ty otisky

patřily Gormanu Gillettovi. Seděl nějaký čas ve Fort Madison, ve

státě Iowa za ozbrojenou loupež. Dostal sedm let.“

„Kdy to bylo?“

„Před dvaceti lety.“

„A to druhé jméno?“ zeptal se Mason.

„Jeho komplic. Udělali to spolu. Chlápek se jmenoval

Collington Halsey. Halsey a Gillett uprchli. Policie Gilletta

dopadla, ale Halseye už nikdy nechytili - FBI trochu vzrušilo, když

jim ten náš policejní šéf poslal Gillettovy otisky prstů. Chtěli o

něm vědět všechno, kde teď je, co dělá a tak, protože si mysleli, že

by snad mohl vědět něco o Halseyovi. Chtějí totiž vyslýchat

Halseye kvůli nějaké vraždě.“

„I kdyby věděl, kde teď Halsey je,“ řekl Mason, „určitě by si

to nechal pro sebe. On…“

„Správně,“ přerušil ho Drake. „Co tě na tom zarazilo?“

„Mám nápad,“ řekl Mason.

„Už jsem toho sehnal tolik,“ děsil se Drake. „Ještě mě vyštveš

za něčím?“

Mason přikývl. „Je to jen takový štulec, trochu divoký,

očividný štulec.“

„Povíš mi něco o tom?“

Mason zavrtěl hlavou.

„Zatím sežeň své lidi a drž se Baxtera, dokud nebude mít v

ruce to předvolání. Můžeš začít.“

„FBI je ve varu kvůli Gormanu Gillettovi,“ připomněl mu

Drake.

„Vyřiď jim, aby mu poslali pěkný pohřební věnec, Paule.“

„Důstojník, co jsem mu svěřil ty otisky, mi volal, že na něho

naléhá FBI, aby jim poskytl všechny informace, co má.“

Mason ho uklidňoval: „FBI bude všechno vědět kolem

poledne. První věc, co Tragg se svými lidmi totiž udělá – zatáhnou

do té kauzy Gillettovy otisky prstů.“

„A proč sis je opatřil ty?“ zeptal se Drake.

„Pro všechny případy,“ řekl Mason. „Dej se do toho, Paule.“

Když Paul Drake vypadl z kanceláře, Della Streetová se

otočila na Masona. „Smím se pokusit uhádnout ten váš nápad?“

„Samozřejmě,“ svolil Mason.

„George Belding Baxter?“ zeptala se.

Mason přikývl. „Je to divoký nápad, ale když si dáme

dohromady dvě a dvě a budeme v té řadě pokračovat, uvidíme, co

z toho vzejde. Gorman Gillett byl komplicem Collingtona Halseye.

Bručeli spolu v base, spolu utekli, Gillett si pak zbytek trestu

odseděl, Halsey zmizel navždy. Nikdy po něm nenašli ani stopy.

Co to tedy znamená?“

„Povězte mi to!“ žadonila Della.

Mason uvažoval. „Znamená to, že Halsey si našel možnost, jak

začít znova. Úplně se vymkl z vlivu podsvětí a vypadl z prostředí

zločinu. Domohl se takového postavení, v němž nikoho ani

nenapadne, aby ho podezíral.“

„Z čeho tak usuzujete?“

„Protože jeho otisky mají v rejstříku a už nikdy si nikdo

nevyžádal, aby je potvrdili,“ vysvětlil jí Mason. „Vezměte si

kohokoli, kdo se pohybuje na šikmé ploše ve světě zločinu. Každý

se dříve nebo později dostane do situace, že si policie ověřuje jeho

otisky.“

„Moje například ještě nezískali – aspoň zatím ne,“ zasmála se

Della Streetová.

„Vy ale nežijete na šikmé ploše, ani mezi zločinci,“ uklidnil ji

Mason. „Otisky prstů vám však mohou vzít, ani se nenadějete.

Stačí nějaké podezření. Každý, kdo se pohybuje ve společnosti

kriminálních živlů je stále v nebezpečí, že ho mohou podezírat

hned z toho a hned z onoho. Vždycky mu znovu vezmou otisky

prstů. Poprvé se dostanou do centrály FBI a pokaždé při

prověřování se tam zase objeví, je-li hledaný ještě na svobodě.

Takže Halsey se prostě rozplynul ve vzduchu.“

„Pokračujte,“ přikývla Della Streetová.

„Gillett si svůj trest odseděl a poslal k čertu celou tu

kriminálnickou chásku. Odešel do toho malého městečka v horách,

opatřil si tam chatrč, trochu se živil jako prospektor, jedl hlavně

zvěřinu a pstruhy, jednou za čas si koupil trochu mouky a slaninu,

a pak jednoho dne – asi před dvěma a půl roky – našel někde

Saturday Evening Post. Tam spatřil fotografii Georga Beldinga

Baxtera, toho multimilionáře. A teď vyjděme z toho, že na

fotografii poznal Collingtona Halseye. Co předpokládáte, že

následovalo?“

„Myslíte, že se Gillett nějak setkal s Georgem Beldingem

Baxterem?“

„Proč ne?“

„Nezdá se, že by mu to k něčemu bylo.“

„On třeba ani nechtěl, aby mu to k něčemu bylo. Všechno, co

potřeboval k životu, byl sem tam pytlík mouky, trochu špeku,

občas balíček kávy a sůl. Byl šťastný.“

„A potom?“

„Potom,“ pokračoval Mason, „ho objevil jeho syn. Jeho syn

nejspíš nebyl na svého otce pyšný, ale čas od času se na starého

muže zajel kouknout. Pak se začal pídit po tom, z čeho vlastně

jeho otec žije, protože i prostý život něco stojí. A postupně se pídil

čím dál víc, jako syn, který se ptá, kde otec ty peníze vlastně bere.

Začal pátrat po zdroji.“

„No ne,“ povzdechla obdivně Della Streetová. „Vy mě

udivujete“.

„Ona je to udivující situace,“ připustil Mason. „Syn objevil, že

Baxter byl kdysi Collington Halsey. Ten syn pak začal žít dvojí

život. Dopustil se bigamie, přebíhal z jednoho místa na druhé, měl

záhadné příjmy z obchodů, o nichž nikdo nic nevěděl, nedělal se

svými ženami společné daňové přiznání, prostě žil z bůhví čeho.“

„A potom?“ zajímala se Della Streetová.

„A potom,“ pokračoval Mason „a potom se všeho náhle dotkla

ruka smrti. Jak otec, tak syn zemřeli během osmačtyřiceti hodin.

Každý jinde. A Baxter má najednou naspěch, aby co nejrychleji

odjel z této země pro případ, že by si někdo usmyslel posbírat

otisky prstů všech lidí, kteří žijí v jeho areálu a chtěl zkoumat,

jestli už nejsou v registru. Co kdyby někdo přišel a řekl: „Tak pane

Baxtere, jistě nemáte námitky, abychom si sejmuli vaše otisky, jen

tak pro formální porovnání.““

„A vy ještě stále máte v úmyslu pří tom všem doručit soudní

předvolání právě Georgu Beldingovi Baxterovi?“ podivila se Della

Streetová.

Mason se ušklíbl.

„Jak se při tom cítíte?“ otřásla se Della. „Baxter taky může -

Šéfe, nebojíte se, že by vás mohla potkat -“

„Potkat kdo nebo co?“

„Náhlá srdeční zástava?“ dokončila větu.

Mason se zasmál. „Žijeme dost daleko od doktora Ewalda

Carvera. A pokud by se mi přece jen něco stalo, buďte si jistá, že

tady je běžná důkladná prohlídka mrtvoly, pitva… Dello,

zatraceně, proč mě jenom nenapadlo ukrást z boudy starého

Gilletta ten Saturday Evening Post? Uprostřed všeho toho

kriminálního braku je to jediné solidní čtivo, poručík Tragg si

domyslí, co víme i my. Stačí jen trochu zalistovat.“

„To bude špatné?“ zeptala se Della Streetová.

„Připraví nás o náš náskok. Je mi líto, že jsem tam ten Post

nechal.“

„Budete se snažit získat ho teď?“ zeptala se.

„Bože chraň, samozřejmě, že ne. To by se mohlo vykládat jako

odstraňování důkazů. Tohle udělat nemůžeme.“

„Dobrá, tak co udělat můžeme?“

„Mohli bychom to třeba trochu zkomplikovat,“ zamyslil se

Mason.

„Ano,“ připomněla mu Della. „Vy jste platící zákazník.“

Tváří Perryho Masona přelétl lehký úsměv. „Zavolejte mi,

prosím, Manny G. Boltona, Boltonův pohřební ústav v Pine

Haven, Dello.“

Della Streetová neváhala. Za chvilku dala Perrymu znamení.

Mason uchopil sluchátko a zdravil: „Dobré ráno, pane

Boltone. Jakpak se máte dnes po ránu?“

„Docela to jde;“ odpověděl Bolton, „celkem fajn.“

„Je něco nového tam u vás nahoře?“

„Nestojí to ani za řeč. Nic, co byste nevěděl už včera v noci.“

Mason pokračoval: „Víte, pořád musím myslet na starého

ubohého Gormana tam v lese.“

„Jo, a co je s ním?“

Mason naznačoval: ‚Vy víte a já také vím, jak se věci mají. Je

nám jasné, že když je člověk osamělý a dostane chuť na čtení, je

někdy schopný se pustit jen do jediného druhu četby.

„Jo, pokračujte,“ zabručel Bolton. „Co máte na srdci?“

„Nechtěl bych, aby si lidé mysleli, že můj příbuzný nečetl nic

jiného než kriminální brak - I když je to hodně vzdálený

příbuzný.“

„Takže, co mám udělat?“ zeptal se Bolton. „Klidně řekněte, co

si přejete, pane Masone. Vy jste platící zákazník.“

„Och, napadlo mi, že by to mohlo působit na veřejnost dost

špatně, kdyby se rozneslo, že v té boudě nebylo nic jiného než ty

strašné magazíny a –“

„Chtěl byste, abych tam zašel a všechny je spálil?“

„Ne, to ne,“ bránil se Mason, „ale - vy určitě máte doma kupu

starých časopisů, že? Říkal jste, že vaše paní se zajímá o

cestování?“

„Ovšem, mám toho tady spoustu. Je jich plný šuplík.“

„Co kdybyste vzal tři čtyři tucty různých časopisů a rozhodil je

mezi kriminální příběhy?“

„Nemám odtamtud nějaké ty detektivky vzít?“

„Ach ne,“ ujistil ho Mason. „Myslím, že nemusíte z toho nic

brát. Jen aby to vypadalo, že si strýček Gorman potrpěl na

rozmanitější četbu.“

„Hm. Strýček Gortrian?“

„Právě tak jsem mu říkal,“ přitakal Mason.

„Rozumím vám, pane Masone. Odvezu je tam hned teď.“

„Hned teď?“

„Ovšem.“

„Samosebou,“ připomněl mu Mason, „nemusíte nikomu

vykládat, jaké magazíny jste tam přidával.“

„Nezlobte se, pane Masone,“ omlouval se Bolton, „už to

chápu. Víte, já si myslím, že byste se tady nahoře cítil skvěle.

Myslím, že by vás lidi v naší společnosti měli rádi. Určitě byste se

tu uchytil a myslím, že byste při zdejším způsobu života za maso

moc peněz neutratil.“

„To je úchvatná myšlenka,“ připustil Mason.

„Dobrá,“ dodal Bolton. „Chci, abyste věděl, že my vždycky

dokážeme ocenit lidi, s nimiž si rozumíme.“

„To jsem rád,“ loučil se Mason. „Jistě se zas brzy uvidíme.“ A

zavěsil.

Della Streetová na něm doslova visela pohledem.

„Nedá se tohle vykládat jako trestný čin?“ zeptala se.

„Proč? Nevidím souvislost?“

„Třeba jako padělání důkazů.“

„Důkazů? Důkazů čeho?“

„Důkazů, které by se mohly - však víte sám.“

Mason se ohradil. „Neznám žádné nařízení, které by

považovalo za zločin přivézt staré přečtené časopisy do boudy, kde

umřel starý muž na srdeční selhání. Vzpomeňte si, že doktor na

úmrtním listu to stanovil jako příčinu smrti. Tohle přece není

falešná hra.“

„Ale co podsouvání důkazů? Není to něco podobného –“

„Jakých důkazů? Co mají dokazovat?“ zeptal se Mason. „A co

je tu falešného?“

„Dobrá, chcete se postarat, aby ten jediný výtisk Saturday

Evening Post v té boudě tak evidentně nestrašil.“

„A to má být zločin?“ zeptal se Mason.

„Já nevím, jenom se ptám.“

Mason zamrkal. „Držíme se skok před policií, Dello, a to je

senzace. Velká a slavná. Obvykle zůstáváme o ten skok pozadu a

oni nám nikdy nedarují ani den.“

„Ale předpokládejme, že jim Bolton prozradí, jakou spoustu

dalších časopisů tam přinesl na vaši žádost.“

„Protože jsem nechtěl, aby vyšlo najevo, že tam nebylo nic

jiného, než kriminální brak,“ odsekl Mason. „Jestli si Bolton bude

do jednoho pamatovat všechny ty časopisy, které tam dal, to by jim

mohlo pomoci. Ale pokud by řekl, že tam nebylo nic jiného než

krváky, uváděné jako ‚skutečné kriminální příběhy‘ a on tam

donesl svazek rodinných časopisů, Tragg si domyslí, že všechno

kromě kriminálního braku tam bylo nastrčeno jako hejno

červených slanečků. A bude právě to krimi číst odpředu dozadu a

zase zpátky, jen aby objevil záhadu, kterou jsem tam hledal já.“

Della Streetová vzdychla a přisvědčila: „Dobrá, vy jste platící

zákazník.“

„To opravdu jsem,“ připustil Mason. „Ale teď je nejvyšší čas

získat z registru otisky prstů Collingtona Halseye. Pak si budeme

muset vymyslet nějakou záminku, abychom se dostali minimálně k

jednomu otisku Georga Beldinga Baxtera.“

„To jako že by měl dopravní nehodu a my bychom mu

zkontrolovali řidičský průkaz?“ zeptala se Della Streetová.

„To by šlo,“ souhlasil Mason, „ale asi by byl trochu

podezíravý. Rád bych získal pár jeho otisků, aby vůbec netušil, že

mi je poskytl.“

„Ano, ale jak na to půjdeme?“

Mason jí uložil: „Přál bych si mít tu své krásné cigaretové

pouzdro. Dello, zajděte dolů do klenotnictví, sežeňte tam nějaká

lesklá stříbrná cigaretová pouzdra a dva pěkné stolní zapalovače.

Vyleštěte je jelení kůží tak, aby na nich nezůstala ani šmouha.

Musí se blyštit jako zrcadlo.“

„A dál?“ zeptala se.

„Pak položíme jednu sadu na stůl pro návštěvy v čekárně a

druhou necháme tady u mne.“

„Vy si myslíte, že George Belding Baxter přijde sem k vám?“

„Určitě ke mně přijde,“ přikývl Mason. „Jestli mu včas doručí

předvolání – a to bychom měli stihnout ještě před polednem –

George Belding Baxter sem přifrčí tak rychle, že div nevyrazí

dveře z pantů.“

„I když sem třeba přijde, zanechá tu otisky prstů?“

Mason přikývl.

Della Streetová se zamračila: „Jste o skok před policií, to je v

pořádku, ale každému musí být jasné, že ve své hře míříte pěkně

vysoko. Jenom doufám, že se před skokem rozhlédnete, kam

budete padat - Myslíte vážně, abych šla pro ty stříbrné věci?“

„Sežeňte všechno, co jsem vám uložil,“ opakoval Mason.

„Chci, aby to vypadalo lákavě a důvěryhodně. Sežeňte i tu jelení

kůži, abyste měla jistotu, že na stříbře nezůstal jediný cizí otisk

prstu, až ty věci budete dávat do kanceláře… Ať je nějaká

legrace!“

„Už jí máme tak dost,“ přikývla, „ale jen nebesa vědí, co z

toho vzejde. Doufejme, že to také bude legrace.“

KAPITOLA 12

Bylo patnáct dvacet pět, když telefonistka třikrát krátce

zazvonila, což byl dohodnutý signál.

Perry Mason se usmál na Dellu Streetovou. „To znamená, že

kořist vešla do pasti. Vedle v kanceláři je George Belding Baxter.

Vyjděte ven a řekněte mu, že jsem zrovna velmi zaneprázdněn, že

se ale pokusím přijmout ho co nejdříve. Požádejte ho, aby se na

pár minut posadil. Snažte se ho posadit blízko té stříbrné schránky

na cigarety a zapalovače. Řekněte Gertii, aby ho nenápadně

pozorovala a dvakrát zazvonila, jakmile vezme ty věci do ruky.“

Della Streetová zamrkala: „Dohlédnu na to. Už jsme si to

několikrát vyzkoušeli. Při takovém úskoku se můžete na Gertii

spolehnout. Ona intriky miluje.“

Della Streetová vyšla do sousední kanceláře a pár minut tam

zůstala. Když se vrátila, řekla Perry Masonovi: „Proboha, tomu

bláznovi přeskočilo! Nejdřív jsem se ho dlouho pokoušela

přesvědčit, aby si sedl. Chtělo se mu jen chodit po kanceláři a

chvilku jsem se dokonce bála, že se rozběhne a vpadne sem k vám,

třeba i přes zavřené dveře.“

„A už se usadil?“

„Ano, už sedí.“

„Je nervózní?“

„Nervózní, zlostný - prostě šílený.“

„Dobrá,“ řekl Mason, „pokud je nervózní, neudrží ruce v

klidu. Doufám, že je zaměstná těmi lesklými předměty a -“

Telefon dvakrát krátce zacinkal.

Mason se ušklíbl a téměř zajásal: „To znamená, že nám právě

poskytl otisky prstů. Jděte tam a uveďte ho ke mně, Dello. Pak

požádejte Gertii, aby vsunula pod pouzdro a zapalovač kartónový

tácek, zvedla je bez dotyku ze stolu a zavolala Paula Drakea. Zase

bude mít nějakou práci.“

Della Streetová přikývla, vyšla z kanceláře a o malinko

později se vrátila s velkým mužem, něco po padesátce, s mužem,

který vtrhl dovnitř, sotva otevřela dveře. Muž přímo křičel.

„Masone, já jsem George Belding Baxter. Co je to za pitomý

nápad, posílat mi takový papír?“

Baxter vydoloval papír z kapsy a hodil jej na stůl.

Mason se vztyčil ze svého křesla, opřel se o kraj stolu a vlídně

pravil: „V pořádku, Baxtere, jmenuji se Mason. Co je to za pitomý

nápad vřítit se do mé kanceláře jako bouřka?“

„Protože jsem blázen.“

„V pořádku,“ řekl Mason. „Jestli chcete v bláznění pokračovat,

opusťte, prosím, opět jako bouřka, tuto místnost. Jestli se chcete

posadit a popovídat si, sedněte si do křesla a začněte.“.

„Přišel jsem si povídat.“

„Tak se přece posaďte.“

„Co vám chci povědět, mohu říct i ve stoje.“

„V pořádku,“ usmál se Mason. „Já vás mohu poslouchat taky

ve stoje. Dostal jste soudní obsílku. Chci, abyste svědčil ve

prospěch obhajoby.“

„Nevím, k čertu, o tom případu vůbec nic!“

Mason se posadil na desku stolu, položil si před sebe jakési

papíry a začal číst. Možná Baxterovu poznámku přeslechl; aspoň

se tak choval.

Baxter stál ještě chvíli odhodlaně na místě, pak přikročil až ke

stolu: „Slyšíte? Vy s tím nehodláte přestat?“

Mason ani nevzhlédl.

Baxter nervózně uchopil zapalovač ze stolu a sevřel jej v

prstech, jako by se jej chystal použít jako zbraň.

Mason klidně četl dál. Nedávalo to moc smysl. Baxter vrátil

zapalovač na místo. Pak vybafl: „Odjíždím do Honolulu.“

„To je hezké,“ pohlédl na něho Mason.

„Dnes večer.“

„To se ale budete muset včas vrátit, abyste stihl předběžné

líčení,“ konstatoval Mason.

„Co to na mne k čertu zkoušíte?“ rozčiloval se Baxter. „Nevím

o ničem, co by mělo v tomto případě špetku ceny pro vás nebo pro

vaši klientku. Ani obviněnou, tu Gwynn Elstonovou neznám.

Neznal jsem muže, který byl zavražděn. Nevím o těch věcech

vůbec nic. V tu dobu jsem tady vůbec nebyl. Vražda se asi jen

náhodou stala na mém pozemku, blízko mého domu. To je

všechno, co vím. A vím to jenom proto, že mi to někdo řekl.“

„A co ten revolver?“

„Koupil jsem ho, to je nepochybné.“

„Takže o tom můžete vypovídat.“

„To není potřeba, o tom přece svědčí záznamy o prodeji. Je

nepochybné, kdo tu zbraň koupil. Podepsal jsem i žádost o

registraci v obchodu se zbraněmi.“

„To je velmi zajímavé,“ uznal Mason.

Baxter poněkud zchladl: „Podívejte, přišel jsem vám jen

oznámit, že nemohu odložit svou cestu do Honolulu.“

„Pak se tedy do zahájení líčení vraťte.“

„To také nemohu. Nemohu tam přece jet, otočit se a zase se

hned vracet.“

„Tak tu zůstaňte.“

„Podívejte, Masone,“ znovu rudl Baxter. „Pokoušel jsem se s

vámi jednat slušně. Snažil jsem se vám to usnadnit. Ale jestli

chcete, abych postupoval tvrdě, budu postupovat tvrdě. Mám celý

zástup právníků. Znají právo stejně dobře jako vy a možná i pár

maličkostí, o nichž jste ještě nikdy neslyšel. Z nějakého důvodu,

který znáte jen vy sám, jste soud požádal o příkaz k mému

předvolání. Prostě mi chcete znepříjemnit život: ne proto, že byste

ode mne potřeboval nějaké informace. Tohle je postup, který

zavání právnickým vydíráním. Moji advokáti mi poradili, abych

vám vysvětlil celou situaci a požádal vás, abyste mě zprostil

přítomnosti u soudu. Jednám přesně podle jejich pokynů.“

Mason odsekl: „Celou situaci jste mi vysvětlil. A já vás

nezprostím.“

Baxter lhostejně dodal: „Dobrá, Masone. Moji advokáti to

předpokládali. Udělal jsem, co mi řekli. Teď je na nich, aby mě

přesvědčili, že je neplatím zbytečně.“

Otočil se a vyřítil se z kanceláře.

Mason zvedl telefon: „Sehnala jste Paula, Gertie?“

„Ano, je ve vedlejší místnosti a jedná se svým expertem na

otisky prstů.“

„Řekněte mu, aby přišel, hned jak bude hotov,“ řekl Mason.

„Máme tu ještě nějaké otisky.“

O chvilku později Della Streetová a Drake vstoupili do

místnosti a s nimi štíhlý až hubený nervózní chlapík.

Drake se obrátil k právníkovi: „Masone, potřes si rukou se

Stanem Doylem. Je jeden z nejlepších lidí na otisky, co znám.

Máte tu nějaké další?“

Mason mu podal ruku: „Měli bychom tu mít pár nových,

pěkných otisků.“ Ukázal na velký lesklý zapalovač na stole.

Doyle zapalovač prohlédl, pak z kapsy vytáhl malou nádobku

a štěteček. Štětcem nanesl na lesklý povrch jemný temný prášek.

Otisky prstů vystoupily z hladké plochy jako vyvolaný obraz.

„To vám chválím. Opravdu jste získali pěkné,“ řekl.

„Co uděláme teď?“ zeptal se Mason.

„Vezmeme tyto předměty do Drakeovy kanceláře a

vyfotografujeme je.“

„A to proč?“

„Od FBI máme otisky prstů pana X.“ vysvětloval Drake. „A

můžeme vám během deseti minut říci, jestli váš muž je pan X nebo

není.“

Mason kývl: „To je přesně, co potřebuji. Chci si být jistý. A

musím mít důkaz.“

„Pravděpodobně pro vás bude ještě lepší, když pořídíme celou

sestavu,“ pokračoval Doyle. „Myslím, že na to máme dost otisků.

Můžeme zkombinovat tyto s otisky, které jsme získali v čekárně a

vytřídit je.“

„V pořádku,“ řekl Mason. „Potřebujeme to ale rychle, protože

mám pocit, že ten muž, který mi tu právě hromoval, nerad slyší

trávu růst.“

Doyle přesunul zapalovač na karton s tabatěrkou.

„Výborně, Paule, půjdeme do tvé kanceláře a pustíme se do

práce - Mohl bych vám ušetřit čas, pane Masone, pokud bych tyhle

otisky jen sejmul bez fotografování.“

„Ne,“ odmítl jeho návrh Mason. „Tím bychom ztratili výhodu,

kdybychom neměli všechny otisky pohromadě. Jen klidně

vyvolejte své fotografie a porovnejte je s otisky pana X, které má

Paul Drake. A dejte mi hned vědět.“

Když odešli z kanceláře, Della Streetová se zeptala: „Co by se

stalo, kdyby to byl omyl, Perry?“

„Moc,“ ušklíbl se Mason. „Riskujeme sice, ale myslím, že

sázíme na jistotu. Celý tenhle případ zapadá do jediného

společného vzorce.“

„To je fakt,“ souhlasila Della Streetová. „Je to ovšem jenom

nepřímý důkaz.“

„Je to nepřímý důkaz,“ připustil Mason, „ale je nejlepší ze

všech důkazů, co zatím máme – i když uznávám, že ne pokaždé se

setkává s porozuměním poroty.“

Mason byl velmi dobře naladěn.

Telefon zazvonil, Della Streetová zvedla sluchátko: „Ano,

Gertie?“ pak se otočila k Masonovi. „Váš pan Baxter nezaváhal a

jedná rychle. Je tady soudní sluha a chce vám doručit nějaké

papíry.“

„Řekněte mu, ať jde dál,“ pokynul Mason. „Vždycky mě

potěší, když mi od soudu posílají psaní.“

Della Streetová vyšla ven a přivedla soudního sluhu. „Děkuji

vám, že jste mě přijal, pane Masone,“ uklonil se muž. „Mnoho lidí

se všelijak vymlouvá, jen aby nemuseli převzít obsílku nebo

žalobu. Mám za úkol odevzdat vám tyto papíry.“

„Tak do toho, předávejte!“ povzbudil ho Mason. „O co jde?“

„O návrh Georga Beldinga Baxtera na zrušení předvolání a o

civilní žalobu proti vám. Pan Baxter žaluje o náhradu škody ve

výši sto tisíc dolarů, protože jste svévolně zneužil soudní procesní

proceduru k zasahování do jeho obchodní činnosti a dostal jste ho

do obtížné situace.“

„Vida, vida,“ řekl Mason. „Když něco dělá pan Baxter, dělá to

pořádně. Předpokládám, že vás nechal čekat u vchodu do

budovy?“

„Správně,“ potvrdil zřízenec. „Měl mě zřejmě v záloze, abych

tak řekl. Čekal jsem u výtahů.“

Mason mu pokynul. „Dobrá, doručil jste mi to. To je fajn.“

Soudní sluha odešel a Mason si prohlédl papíry.

„Když Baxter bojuje, tak bere boj vážně. Žaloba o sto tisíc

dolarů mě má zastrašit. Byl by rád, kdybych se stáhl do obrany.

Teď vyčkává, jestli na něho vyrukuji s větší ráží.“

O deset minut později zazvonil telefon.

„To bude Paul,“ odhadl Mason. „Je to náš rychlík.“

Mason sám sáhl po sluchátku. „Ano, Paule?“

Hlas Paula Drakea ostře a rozzlobeně skřípal z telefonu.

„Koukej, Perry, dřív než jsme začali fotografovat ty otisky, trochu

jsme si pohráli se zvětšovací lupou a už teď ti prozradím, že štěkáš

pod špatným stromem. George Belding Baxter není Collington

Halsey.“

Masona tahle zpráva zkosila zpátky do křesla, než ji strávil.

„Pochopil jsi to?“ zeptal se Drake.

„Ano, chápu. Zásah přímo mezi oči. Nech svého muže, ať

připraví sestavu těch otisků. Když to není Halsey, musíme honem

zjistit, kdo to ksakru – vlastně je.“

Mason zavěsil.

Della Streetová poplašeně vyjekla: „Něco se nepodařilo?“

Mason zakroutil hlavou: „Zatím ještě ne.“

„Co je s vámi, šéfe?“ otázala se Della.

„Pěkně to se mnou třísklo o zem,“ řekl Mason. „Ale ne, Dello,

já se nemohu mýlit! Tolik věcí směřuje k jednomu bodu a teď - teď

to vypadá, že se přece jen mýlím. Pokud si ten člověk nedokázal

opatřit nové otisky a nenechal si je nalepit na prsty. Ale vždycky

nás učili, že je to nemožné.“

„Přestaňte na to myslet,“ povzdechla Della Streetová. „Už se

nám zdálo, jak nádherně jde přímo do té pasti, a jak ochotně -“

Mason se zarazil. „Já se jen divím - Můj Bože, Dello, myslíte

si, že je možné, aby byl tak chytrý a odhadl, co na něho chystám a

celou tu dobu se nám smál pod vousy a sbíral si podklady pro tu

báječnou žalobu, kterou si na mne připravil?“

„Já si nemyslím vůbec nic,“ hlesla Della Streetová.

Mason se truchlivě usmál. „Vypadá to, že jsme celý náš dnešní

výdělek prošvihli ještě před rozedněním.“

KAPITOLA 13

Mason a Della se vraceli z večeře a zastavili se na skok v

kanceláři Paula Drakea.

„Tak, jaké jobovky jsi nám přichystal teď?“ zeptal se Mason.

„Mám jich spoustu. Dokázali jsme z těch stříbrných předmětů

posbírat tolik otisků, že stačily na kompletní sestavu všech prstů.

Spojili jsme se s FBI a oni nám odpověděli. George Belding

Baxter je čistý, jako psí zub. Nikdy mu nikdo nebral otisky, nikdy

se nedostal do registru. Je prostě George Belding Baxter a basta.“

Mason trávil hořkou zprávu mlčky a zamyšleně.

„Kromě toho,“ pokračoval Drake, „noviny ještě pěkně

nafoukly bublinu s tou žalobou, co na tebe podal. Baxter poskytl

reportérům řadu rozhovorů, ve kterých uvedl, že rád utratí třeba

milión dolarů a bude-li to nutné i víc, jen aby ti dokázal, že

nemůžeš pomocí soudní obsílky získat nějakou osobní výhodu, že

mu nesmíš beztrestně působit nepříjemnosti, že on nemá žádné

informace, které by měly nějakou cenu nebo souvislost s případem

tvé klientky Gwynn Elstonové, a že utrpěl těžké ztráty, protože

nemohl odjet na chystanou obchodní cestu. Musel zrušit i

dohodnuté schůzky - Za to za všechno jsi podle něho zkrátka

osobně odpovědný právě ty.“

„To zní pěkně,“ ocenil řeč Mason.

„Způsob, jakým to předkládá zní - Perry, myslíš, že to může

hnát tak daleko?“

„Co?“

„S tou osobní odpovědností.“

„Záleží na tom.“

„Na čem?“

„Na spoustě věcí - co ale nemohu pochopit, Paule, jak může

mluvit o případu Gwynn Elstonové. Vždyť žádný takový případ

neexistuje!“

„Tak počkej, chvilku,“ zasáhl Drake. „To je ta druhá hlaveň,

která na tebe míří. A je to opravdu pěkně těžká ráže!“

„Tak ven s tím. Oč jde?“

„Mají balistickou zprávu: Franklin Gillett byl zabit výstřelem z

revolveru. Z revolveru, pohozeného ve křoví. Smrtící kulka vyšla

právě z téhle zbraně, o tom nemůže být pochyb.“

„To ještě nijak nespojuje tu věc s Gwynn Elstonovou,“ urazil

se Mason. „Ale ano, spojuje. Tvoje klientka promluvila.“

„Co všechno řekla?“

„Vyzpívala celou tu historii.“

Masonovy oči se zúžily. „O tom muži s porouchaným autem, o

odznaku, který jí ukázal, o revolveru?“

„Přesně.“

„Doufal jsem, že bude mlčet.“

Masonův hlas prozrazoval zklamání.

„Vytáhli na ni své obvyklé praktiky,“ pokračoval Drake. „Měla

už vězení až po krk. A oni jí řekli, že jediný důvod, proč ji tam

drží, je její mlčení. Proč nevypovídá? Kdyby pověděla pravdu, co

se stalo, oni si mohli prověřit její výpověď a bylo by to tak, nechali

by ji odejít.“

„Takže ona jim vyprávěla svůj příběh, a oni ji ujistili, že na

tohle jí nenaletí, nemám pravdu?“

„Co je na tom všem nejsměšnější, Perry. Z té její historky

neuvolnili pro tisk ani slovo, ale za to vydali zprávu – podrobnou –

o vzorcích pneumatik a otiscích bot z místa, kde se našla mrtvola.

Našli dezén, který odpovídá pneumatikám vozu, který řídila

Gwynn Elstonová. Našli otisky jejích bot kolem mrtvého těla.

Neobjevili žádné další stopy bot ani jiné vzorky pneumatik, které

by bylo možné identifikovat.“

Mason se rozhodl: „Dobrá, Paule. Teď musíme najít muže,

který jí dal onen revolver.“

„To už udělali oni,“ utrousil Drake.

„Našli toho policistu?“

„K čertu policistu! Franklin Gillett jí dal tu zbraň.“

„Jak na to přišli, Paule?“

„Paní Gillettová prý našla revolver asi před týdnem v kufru

svého manžela. Vyděsila se. Gillett jí řekl, že zbraň našel na ulici

asi čtyři bloky od jejich domu. Chtěl si ji nechat. Ona nesouhlasila,

aby měl zbraň doma; už kvůli klukovi.“

„Může ji identifikovat?“

„Ano. Napsala si pro všechny případy výrobní číslo. Když jí

pak Gillett oznámil, že jede na obchodní cestu a že asi týden bude

pryč, požádala ho, aby si revolver vzal s sebou. Nechtěla, aby ho

nechával doma. Tak si ho tedy přibalil mezi své věci.“

„Pokračuj.“

„Den, kdy Gillett opustil svůj dům, se přesně shodoval s tím,

kdy se Felting Grimes vrátil z obchodní cesty. Vrátil se do

Grimesovy domácnosti. Pochopitelně jako Felting Grimes. V té

době musel mít revolver ve svém kufru. Netrvalo ani hodinu, co

Gillett odjel a Grimes se objevil v domě, kde bydlela tvoje

klientka.“

Mason se těmto informacím věnoval velmi pozorně. „Co

sdělila Nell Grimesová k té zbrani, Paule?“

„Nikdy předtím ji neviděla. Tedy alespoň ne do té doby, než jí

Gwynn revolver ukázala a vykládala historku o policajtovi, který jí

tu zbraň hodil okénkem vozu. A pak je tu něco, Perry, co stojí za

povšimnutí. Policie nevynaložila ani nejmenší úsilí, aby se

pokusila najít toho automobilistu, který měl problémy se svým

vozem u Baxterovy brány. Neobešli ani jedinou servisní stanici a

nepokusili se zjistit, jestli tam měli takového zákazníka. Pouze

moji muži po téhle stopě šli a proslídili, co se dalo. Nemohu to

pochopit. Normálně by přece proklepli každou garáž, nevynechali

by ani nejmenší servis, jen aby dokázali, že si historku Gwynn

Elstonová vymyslela a že neexistovalo žádné auto, které by tam

stálo s prázdnou pneumatikou.“

Mason se zarazil.

„Tohle,“ pokračoval Drake, „dokazuje, že si o jejím příběhu

nic nemyslí, nevěří mu a proto neztrácejí čas, aby ho vyvrátili.“

Mason najednou vyskočil z křesla.

„Čerta to dokazuje!“ vykřikl. „To dokazuje naopak, že toho

muže už našli! To je pravý důvod, proč po něm nepátrají v terénu.“

„Pokud ho našli,“ řekl Drake, „a on potvrdí její story, pak by ji

ovšem měli pustit. Ne, Perry, tentokrát zase štěkáš pod špatným

stromem. Oni ji chtějí nechat při tom, že její příběh koupili a pak

na jednotlivých podrobnostech prokáží, že lhala.“

„A jak to chtějí prokázat?“ zeptal se Mason.

„Nevím,“ přiznal Drake. „Nemyslím, že bych byl čtenářem

myšlenek nebo věštcem, ale v tomhle případě cítím snahu tvou

klientku ukřižovat.“

Mason uvažoval: „Koukej, Paule, oni toho chlapíka našli.

Něco v jeho příběhu dává do ruky vyšetřovatelům nějaký trumf -

ale jedno ti mohu slíbit: když vyrukují se svědkem, který

odpřísáhne, že jel s Gwynn Elstonovou v autě, ale popře, že jí dal

zbraň, tak toho chlapa roztrhám na kusy. Ano, oni toho chlapíka

našli, Paule. A já jsem chtěl, abys ho našel ty. Potřebujeme zjistit,

kdo to je.“

Drake zavrtěl hlavou: „Nikdo tam nebyl. Policie je připravena

to dokázat. Nezapomeň, Perry, že má v ruce jenom příběh v podání

tvé klientky.“

„A oni budou mít zase jen příběh toho svědka. Jestli to chtějí

zahrát na roh, udělám jim pěkný tanec.“

Drake řekl: „Nezapomínej, Perry, na roli, kterou hraje čas.

Brány se zavírají a zamykají v deset. Gillett se nemohl dostat

dovnitř později. Jeho vůz musel tou bránou bezpodmínečně projet.

To ti vymezuje úsek pětačtyřiceti minut, který zbývá pro vraždu.

Musela být spáchána v téhle době. A to je v čase, kdy tvoje

klientka nemůže zapřít, že měla zbraň u sebe. Na ty tři čtvrti

hodiny, kdy nemůže věrohodně vysvětlit, kde byla a co dělala, si

tedy vymyslela příběh o záhadném policistovi, který jí dal revolver

-

Opustila Gillettův dům v devět patnáct. Paní Gillettová si je

tím časem naprosto jistá. Pak tvoje klientka běžela za Gillettem.

Pravděpodobně na ni čekal. Hned se do ní pustil. Už věděl, že zná

jeho bigamní vztah a nepotřebuje k tomu ani vyluštit čínské znaky

na hangáru. Zeptal se jí, co s tím hodlá dál dělat. Pokud by řekla

pravdu, že ho musela zabít v sebeobraně, měla by šanci. Ale

vzpomeň si; že to byl Gillett, kdo měl tuhle zbraň. Vybav si, že mě

volala krátce po půl desáté a hned potom volala tebe.

Můžeš jen hádat, co se asi stalo. Gillett ji zastavil. Chtěl s ní

mluvit. Měl revolver. Chtěl jet někam, kde by je nikdo nerušil. Tak

zastavili blízko Baxterovy usedlosti. Nějak ho ukolébala, možná

mu dovolila i nějaké důvěrnosti - pak popadla revolver, zastřelila

ho, vjela dovnitř k Baxterovi a zdržela se jen tak dlouho, než

ukryla tělo. A pak si vymyslela historku o policajtovi v civilu.“

Mason přemýšlel nahlas. „Přece by dokázala sesmolit mnohem

přesvědčivější lež, než je tahle, Paule. Ona nikdy tu zbraň

nepoužila. Ona ji prostě zahodila na prvním vhodném místě.“

„To nemůžeš tvrdit,“ odporoval Drake, „dokud se přesně

nedozvíš, jak to s ní bylo. Něco se stalo a ona se cítila tou zbraní

zaskočena. Proto si musela vymyslet něco, čím by ospravedlnila,

že měla ten revolver u sebe.“

Mason nesouhlasil: „Nezapomínej, že Hamilton Burger, šéf

státního zastupitelství, občas nějakou tu maličkost přehlédne.

Nemusí si toho ani všimnout, ale v žádném případě nemůže

dokázat, že obviněná měla v té době právě vražednou zbraň. Ona

měla Smith and Wesson, revolver ráže třicet osm. Jenže existují

přece tisíce revolverů Smith and Wesson, ráže třicet osm.“

„Pak ovšem je tady ještě ta tvoje akce s házením cigaretového

pouzdra a zapalovače přes plot.“

„Jistě,“ kývl Mason. „Já jsem jen nahazoval první míč. Jako

čestný výkop na světovém šampionátu. To je vše, chtěl jsem trochu

zaměstnat policii. Dát jí podnět, aby ty prostory prohledala. Tak

jsem udělal něco, co ji přinutilo začít. Jen mě prostě napadlo, jestli

vrah nezanechal zbraň zrovna v tomhle objektu.“

„A co tě na ten nápad přivedlo?“

„Hlavně moje dobrá vyšetřovací technika,“ vysvětloval

Mason. „Chtěl jsem, aby to tam prohledali. Vsadím se s tebou,

Paule, že oni potom prošťourali každou píď toho pozemku. To je

věc, za kterou mi mohou být vděčni.“

„No, předpokládám, že jsou,“ připustil Drake. A pak dodal:

„Teď.“

„To je všechno, co jsem chtěl,“ řekl mu Mason. „Zítra budeš u

soudu, Paule a uvidíš, že to nemusí být tak jednoznačné, jak si ty a

Hamilton Burger myslíte. A ještě jednu věc; budu od tebe chtít.“

„A co?“

„Prověř, kde byl George Belding Baxter tu noc, kdy se stala

vražda.“

„Byl v Bakersfieldu.“

„On říká, že byl v Bakersfieldu.“

„Byl tam. Moji lidé jeho výpověď potvrdili. V tom motelu

prostě byl. Především, Perry, nemůžeme přehlížet, co je zcela

jasné.“

„Co myslíš tím, když tvrdíš, že jste prověřili jeho výpověď?“

„Dobrá,“ trochu se urazil Drake, „on se tam zapsal v osmnáct

třicet. Prohlásil, že je unavený, proto se půjde navečeřet a pak

hned do postele. Dotyčný motel je spojen s restaurací. Tam se

najedl a podepsal účet. Je to jeden z těch motelů vyšší kategorie,

kde se poskytují všechny služby komplexně jako v hotelu. Můžeš

na číslo svého pokoje jíst, v pokoji máš telefon a tak dále. Ráno se

prostě odhlásíš, všechno zaplatíš najednou a jedeš.“

Mason přimhouřil oči, jak se kolečka v jeho mozku dostávala

do obrátek. „Když ležel v posteli, nikdo ho nehlídal. Co mu mohlo

zabránit, aby neopustil v devatenáct hodin motel, zajel sem, zabil

Franklina Gilletta, pak se vrátil do motelu, vyspal se a ráno se

odhlásil jako by nic?“

Drake to promýšlel ze všech stran. „Nic.“

Mason se usmál.

Po chvíli se Drake ozval: „Máš nějaký důkaz, že to tak

udělal?“

„A máš nějaký důkaz, že to tak neudělal?“ zeptal se Mason.

KAPITOLA 14

Soudce Harlan Laporte se postavil za soudní stolec a oznámil:

„Zahajuji předběžné líčení ve věci Lid státu Kalifornie proti slečně

Gwynn Elstonové.“

„Lid je připraven,“ řekl Farley Nelson, jeden z náměstků šéfa

státního zastupitelství.

„Obhajoba připravena,“ uklonil se Mason.

Soudce Laporte pohlédl na Hamiltona Burgera, který seděl

vedle svého náměstka. „Mám tomu rozumět tak, že hlavní státní

zástupce se chce osobně zúčastnit líčení?“ zeptal se.

„Hlavní státní zástupce má v úmyslu se osobně zúčastnit

líčení,“ přikývl Hamilton Burger.

„Dobře. Zavolejte svého prvního svědka.“

Hamilton Burger povstal: „Jestli soud dovolí, mám pocit, že je

tu jedna otázka, která by se měla vyřešit přednostně. Je to žádost

právních zástupců Georga Beldinga Baxtera o stažení předvolání,

které mu bylo doručeno, aby se zúčastnil líčení jako svědek

obhajoby.“

„Z jakého důvodu?“ zeptal se soudce Harlan Laporte.

„Právní zástupci pana Baxtera jsou zde přítomni. Ale obecně

bych chtěl uvést, že vydáním tohoto předvolání došlo ke zneužití

soudního řízení. Je to svévolný pokus obhajoby způsobit panu

Baxterovi nepříjemnosti. Jde o mimořádně zaměstnaného muže, a

obhájce si patrně slibuje, že získá pro svou klientku jakousi

výhodu, bude-li pan Baxter přítomen.“

Soudce Laporte se podíval dolů na Masona. „Je pan Baxter

důležitý svědek, pane Masone?“

„Já ho za důležitého svědka pokládám, Ctihodnosti.

Přinejmenším mám dojem, že s vysokou pravděpodobností

nutným a důležitým svědkem bude.“ Hamilton Burger řekl: „Jestli

soud dovolí, tohle je do všech podrobností připravený případ. O

ničem nejsou pochyby. Obhájce nemůže spoléhat na žádné nové

svědecké výpovědi. Domnívám se, že pokud je nějaký důvod k

přítomnosti pana Baxtera, pan advokát by jej měl nyní soudu

sdělit.“

„Už jsem jej sdělil,“ řekl Mason. „Požaduji pana Baxtera jako

svědka.“

„Jako svědka čeho?“

„To uvedu, až na to bude čas.“

„Jestli soud dovolí,“ přihlásil se znovu Hamilton Burger,

„vyšetřování do této chvíle tak pokročilo, že ostatní svědecké

výpovědi nabídnou vše, co snad pan obhájce v dobré víře očekává

od pana Baxtera.“

Mason se obrátil k soudci. „Jestli soud dovolí, nabízíme k

úvaze, zda návrh žaloby nemá především prostý motiv – ztížit

možnosti obhajoby: Za prvé žádá, aby obhajoba předem

prozradila, na čem založí svůj postup, za druhé – protože pan

George Belding Baxter na mne podal žalobu o sto tisíc dolarů jako

odškodné za to, že se vměšuji do jeho obchodů. Odůvodnil to tím,

že jsem zneužil možnosti ho obeslat k tomuto stání.“

„Ona existuje nějaká civilní žaloba?“ zeptal se soudce Laporte

Hamiltona Burgera.

„Předpokládám, že ano, Ctihodnosti.“

„V tom případě,“ rozhodl soudce Laporte „si pan Baxter už

zvolil způsob svého odškodnění. Nemůže přece sníst koláč, a

zároveň ho mít dál celý. Jestliže chce žalovat pana Masona o

odškodnění, nemůže ho přitom žádat o zproštění ze svědeckého

předvolání. Mám-li přihlédnout k této žádosti navrhuji, aby se pan

Baxter rozhodl, co vlastně chce. Jestli dává přednost žádosti o

zrušení předvolání za svědka nebo jestli se chce soudit o náhradu

utrpěné škody.“

Hamilton Burger se obrátil tam, kde v soudní síni seděl George

Belding Baxter.

„Trvám na svých právech,“ s chladnou brutalitou v hlase

odpověděl Baxter. „A také žádám o zproštění svědectví.“

„Žádost se zamítá,“ vyštěkl soudce Laporte. „Pokračujte ve

svém případu, pane Burgere.“

Perry Mason přešel k místu, kde seděl Paul Drake, přímo pod

soudcovským stolcem a zašeptal: „A v tom je celé to tajemství,

Paule. Hamilton Burger chce vést žalobu velmi šikovně, aby už

předem pomohl Baxterovi v jeho civilním sporu proti mně. Jen

proto je tady.“

„Třeba má pod palcem nějaké strašné překvapení,“ rovněž

zašeptal Drake.

Mason se ušklíbl: „Dobrá, pojedeme dál a uvidíme, co se

stane.“

Farley Nelson zavolal svého prvního svědka, muže, který pro

soudní spis vyhotovil podrobný plán Baxterových pozemků i

domu, to vše v příslušném měřítku.

Mason netrval na křížovém výslechu.

Dalším svědkem obžaloby byl poručík Tragg, který přísahal,

že ho pan Perry Mason telefonicky upozornil na mrtvolu, jež má

být na Baxterově pozemku. Svědek pak rádiem vyrozuměl

podřízené policisty, aby hned odjeli na ono místo a zajistili

všechny stopy. Svědek sám potom co nejrychleji ujížděl do

kanceláře Perry Masona, protože věřil, že tam ještě zastihne osobu,

která byla zdrojem Masonovy informace. Tragg uvedl, že tam

dorazil příliš pozdě, ale že rozhodně podnikl potřebné kroky, aby

jeho lidé zkontrolovali všechny pasažéry taxi, stojící v blízkosti

budovy Masonovy kanceláře; dále, že obsadili všechna parkoviště,

aby legitimovali osoby, parkující kratší čas, než hodinu.

Výsledkem těchto opatření pak bylo zadržení obviněné Gwynn

Elstonové; tu potom přivedli do kanceláře Perryho Masona, který

jí doporučil, aby nic nikomu neříkala; že obviněná měla v kabelce

šekovou knížku, že na jednom z kontrolních ústřižků byla

zaznamenána platba pěti dolarů na vrub pana Masona a že

následně v bance nechal pořídit fotokopii toho šeku, který byl

řádně žirován panem Masonem a proplacen. Fotokopii předkládá

jako důkaz.

Poručík Tragg pak pokračoval ve své výpovědi, jak po

krátkém výslechu slečny Elstonové odjel k Baxterově vile a

osobně řídil vyšetřování celého případu. Popsal polohu, v níž

nalezli mrtvé tělo. Potom ho seržant u brány upozornil, že se tam

objevil Perry Mason a choval se nepříslušně. Tragg pak pokračoval

v prohlídce objektu a nalezl zbraň. Tu předal k identifikaci. Byl to

revolver Smith and Wesson ráže 38, který teď nese Traggovu

značku, vyrytou do pažby.

„Křížový výslech?“ zeptal se Nelson.

„Co znamená, to nepříslušné chování, kterého jsem se měl

dopustit?“ zajímal se Mason.

„Vím o tom jenom z doslechu,“ uhýbal Tragg.

„Nezabíhejme do technických detailů,“ řekl Mason.

„Pokračujme v případu. Co nepříslušného jsem tam tedy dělal?“

„Podle seržanta u brány,“ vzpomínal Tragg, „jste přijel a když

jste tam objevil policistu, který vás nepustil dovnitř, otevřel jste

stříbrné cigaretové pouzdro, vyndal jste cigaretu a pak jste pouzdro

přehodil přes drátěný plot. Dopadlo jen několik stop od místa, kde

pak byla nalezena zbraň. Později jste ve stejném směru přehodil

ještě svůj zapalovač.“

„Vy jste ty věci našli?“

„Ano.“

„Opatřil jste je svými iniciálami?“

„Ano, vyryl jsem na ně své iniciály.“

„A máte ty věci s sebou?“

„Ano.“

„Ukažte mi je, prosím,“

Tragg je ukázal.

„Žádám, aby byly předány k identifikaci,“ navrhl Farley

Nelson.

„Nemám námitek,“ souhlasil Mason. „Zaneste je mezi důkazy

jestli chcete.“

„Zaneseme je, až na to bude čas,“ pokynul Nelson. „Teď je

pouze chceme označit pro identifikaci.“

„Povoluji,“ řekl soudce Laporte.

„Žádné další otázky,“ ukončil Mason Traggovo svědectví.

Nelson předvolal fotografa, který dělal snímky mrtvého těla.

Po něm předstoupil chirurg z patologie, který vyjmul smrtící kulku

z těla mrtvého, a který určil čas smrti mezi devátou hodinou večer

a půlnocí.

Mason odmítl křížový výslech všech těchto svědků.

Nelson pak navrhl: „Vaše Ctihodnosti, nyní bude třeba

předložit důkazy, které prokáží identitu mrtvého. Je to sice

bolestivé a rozrušující, ale to nutné. Hodlám předvolat paní

Gillettovou.“

Paní Gillettová, oděná do černého, zvedla ruku k přísaze: řekla

své jméno, uvedla, že se před osmi léty provdala za Franklina

Gilletta, že byla předvolána identifikovat mrtvého v márnici, a že v

něm poznala muže, za něhož byla provdána.

„Křížový výslech,“ řekl Nelson.

Mason se zvedl a omluvil se svědkyni. „Je mi líto, paní

Gillettová. Pokusím se to co nejvíce urychlit a zbytečně vás

nejitřit. Uvedla jste, že jste byla za svého muže provdána asi osm

let?“

„Ano.“

„Jaké bylo jeho povolání v té době?“

„Byl obchodník.“

„Víte, jaké měl příjmy?“

„Nebyly vysoké. Pracoval za malý zaručený plat a za provizi.“

„Pracoval tvrdě?“

„Velmi tvrdě.“

„Jak dlouho zůstal u stejné společnosti?“

„Asi tak tři roky.“

„A co potom?“

„Nějaký čas byl bez práce a pak získal práci u jiné firmy. Také

dělal obchodního zástupce. Ale nebylo to tak dobré jako před tím.

Vydržel tam rok, pak odešel a sehnal si jiné, lépe placené

zaměstnání.“

„A potom?“

„Asi před dvěma a půl roky mi oznámil, že se pustí do

vlastních obchodů.“

„Jak na tom byl finančně pak?“

„Naše situace se značně zlepšila. Očividně vydělával velké

peníze.“

„Víte něco o povaze jeho obchodů?“

„Ne.“

„Ani po jeho smrti jste nepřišla na to, s čím nebo jak vlastně

obchodoval?“

„Nic jsem se o tom nedozvěděla. Pokud šlo o obchod, můj

manžel byl velmi uzavřený. Nechtěl se o tom se mnou bavit. Řekl

mi, že rodinu zabezpečí on a já mám vytvářet domov. Po jeho

smrti jsem neobjevila ani jeho účetní knihy, ani jsem nenašla nic,

co by odhalovalo zdroj jeho příjmů. Máme společný bankovní

účet. Na tom byl v okamžiku jeho smrti zůstatek asi tři tisíce

dolarů. Na můj dotaz mi řekli, že všechny peníze na účet ukládal

manžel v hotovosti.“

„Máte nějaká další aktiva v nemovitostech?“

„Ovšem. Koupili jsme dům na Tribly Way. Na splátky; okolo

dvou třetin je splaceno. Máme také rodinné auto, které jsem

většinou řídila já a pak druhé auto, které používal můj manžel.“

„Našla jste v kufru svého manžela revolver?“

„Námitka. Otázka je sugestivní a napovídající,“ zasáhl Nelson.

„Zamítá se,“ vyštěkl soudce Laporte. „Svědkyně byla

dotazována na majetek, který zanechal její muž. Soud apeluje na

svědkyni, aby odpovídala pouze na otázky k věci. Odpovězte nám

na otázku.“

Paní Gillettová pomalu řekla: „Krátce poté, co se můj manžel

vrátil ze své poslední obchodní cesty objevila jsem v jeho kufru

revolver. Byla to osmatřicítka Smith and Wesson. Napsala jsem si

její číslo. Bylo To 232721. Zeptala jsem se na ni svého muže -

chcete, abych opakovala, co mi pověděl?“

„Udělejte to, prosím,“ vybídl ji Mason.

„Řekl, že ten revolver našel na kraji silnice asi tři bloky od

našeho domu. Že jej zvedl a nejdříve měl nutkání jít s ním na

policii a ohlásit nález. Ale pak své rozhodnutí změnil, protože se

bál, že si tím způsobí nepříjemnosti, že ho zaplaví spoustou otázek.

Nechtěla jsem mít tu zbraň v domě, a to jsem mu řekla. Když z

domu odjel na svou poslední cestu, vzal si revolver s sebou.“

„To je všechno,“ pokynul Mason. „Děkuji vám.“

„Nyní, Vaše Ctihodnosti,“ ozval se Farley Nelson, „k jedné

okolnosti, která u tohoto případu vyvolává senzaci a k níž se upírá

většina zvědavého zájmu novinářů. Nicméně si myslím, máme-li

osvětlit další okolnosti případu, bude nutné předvolat, i když to

dělám nerad, Nell Arlingtonovou.“

Nell Arlingtonová postoupila kupředu a složila svědeckou

přísahu.

„Kde bydlíte?“

„367 Mandala Drive.“

„Žila jste tam pod jménem Nell Arlingtonová?“

„Ne, pane.“

„Tak pod jakým jménem?“

„Jako paní Nell Grimesová, manželka Feltinga Grimese.“

„Považovala jste pana Feltinga Grimese za svého manžela?“

„Ano.“

„Brala jste si ho za muže ve státě Nevada, v Las Vegas?“

„Ano.“

„Bylo to přibližně před osmnácti měsíci?“

„Je to osmnáct měsíců a deset dnů.“

„Viděla jste mrtvého, který byl identifikován jako Franklin

Gillett?“

„Ano,“

„Bylo to tělo muže, za něhož jste byla provdána, muže,

kterého jste znala jako Feltinga Grimese?“

„Ano.“

„Máte blízký vztah k obviněné v tomto procesu?“

„Ano. Je už několik let mou nejlepší přítelkyní.“

„Kde bydlela?“

„U nás, na 367 Mandala Drive.“

„I desátého tohoto měsíce?“

„Ano.“

„Mohla byste, prosím, popsat události toho večera tak

podrobně, jak si vzpomenete, slečno Arlingtonová?“

Svědkyně zopakovala Gwynnin příběh o policistovi, který se jí

vnutil do vozu a přitom jí dal svou zbraň.

„Viděla jste tělo toho zavražděného muže?“ zeptal se jí znovu

Nelson.

„Ano.“

„Vybavujete si to ráno jedenáctého, kdy obviněná vstala a

přišla do kuchyně na snídani?“

„Velmi dobře.“

„Věděla jste, kde je právě muž, jehož jste znala jako Feltinga

Grimese?“

„Ne.“

„Kdy jste ho viděla naposledy?“

„Den před tím, když odjížděl na jednu ze svých obchodních

cest.“

Nelson se zeptal: „Znáte způsob, jakým obviněná

uskutečňovala své obchodní transakce?“

„Co tím myslíte?“

„Ta jména na seznamech, okruh lidí, které potom osobně

navštěvovala?“

„Ach ano. Často jsem jí pomáhala. Cítila jsem se jako její

kamarádka a trochu i sekretářka.“

„Můžete vysvětlit soudu, co znamená to vaše trochu jako

sekretářka?“

„Dostávala ty seznamy, někdy telefonem, někdy poštou.

Adresy rodin, které měla objet. Poznamenávala jsem jí ty, co volali

z firmy v době její nepřítomnosti, anebo jsem vídala ta jména,

když seznamy přišly poštou.“

„Víte, jak se dostalo k obviněné jméno rodiny Franklina

Gilletta?“

„Ano, vzpomínám si, že přišlo poštou. Potom co - ano, zkrátka

potom, co ji zavřeli, jsem našla v obývacím pokoji seznam adres,

obsahující tohle jméno. Tady ten papír mám. Rodina Franklina

Gilletta, 671 Tribly Way. Je to tady na konci. Na seznamu je

celkem jedenáct adres.“

„Ležel ten list na místě, kde jej mohl vidět muž, jehož jste

znala jako svého manžela Feltinga Grimese?“

„Když jsem jej našla, byl v obývacím pokoji. Zřejmě jej tam

nakonec asi nechala obviněná.“

„Žádám, aby byl zanesen jako důkaz,“ navrhl Nelson.

„Bez námitek,“ souhlasil Mason.

„Nyní se vás zeptám, zdali ve středu ráno, jedenáctého tohoto

měsíce, vás navštívil pan Mason,“ položil otázku Nelson.

„Ano.“

„Kdo přišel s ním?“

„Jeho sekretářka, slečna Streetová.“

„K čemu se vás pan Mason tehdy pokoušel přimět?“

„Námitka. Otázka je irelevantní, nepříslušná a nevěcná,“

protestoval Mason. „Nehraje roli, jaké měl obhájce právě se

svědkyní úmysly. Navíc je otázka pro svědkyni zavádějící.“

„Jestli soud dovolí,“ připomněl Nelson: „Právním zástupcem

obviněné byl totiž pan Mason.“

„Ovšem, že jsem zastupoval obviněnou,“ řekl Mason. „Jednal

jsem ale také sám za sebe. Obviněná mi nedala přesné pokyny, jak

mám postupovat. Dělám tedy to, co považuji za nejlepší. Pokud se

obžaloba snaží dokázat, že obviněná má podíl na tom, co jsem

udělal, ať tedy obžaloba dokáže, že o tom obviněná věděla a že se

toho zúčastnila.“

„Obhajoba má pravdu,“ uznal soudce Laporte. „Námitku

připouštím.“

„Můžete začít s křížovým výslechem,“ pokynul advokátovi

Nelson.

„Nemám otázky,“ zavrtěl hlavou Mason.

„Nevyslechnete svědkyni?“ zeptal se překvapeně Nelson.

„Ne, vůbec ne.“

Nelson se rychle poradil s Hamiltonem Burgerem a potom

oznámil: „Předvolávám Petersona L. Marshalla.“

Marshall udal své jméno a adresu, uvedl, že je majitelem

obchodu se sportovními potřebami, že se dobře zná s Georgem

Beldingem Baxterem, že Baxter už delší dobu patřil mezi jeho

zákazníky a měl u něho otevřený účet.

„Ukážu vám revolver Smith and Wesson, ráže 38,5 číslo

C232721 a zeptám se vás, jestli tu zbraň poznáváte.“

„Abych měl jistotu, chtěl bych si to číslo prohlédnout sám.“

„Prosím, podívejte se.“

Svědek se koukl na číslo. „Ano, tu zbraň znám.“

„Kdo tu zbraň prodal?“

„Já jsem ji prodal.“

„Osobně?“

„Ano.“

„Komu jste ji prodal?“

„Georgu Beldingu Baxterovi.“

„Jemu osobně?“

„Ano, pane. Pan Baxter vešel do obchodu a řekl, že by chtěl

nějakou zbraň na obranu. Něco dost účinného, ale ne příliš

velkého. Doporučil jsem mu tento revolver Smith and Wesson s

dvoupalcovou hlavní z lehkých slitin, což z něj právě dělá velmi

vhodnou a lehkou zbraň. Pan Baxter řekl, že ji bere.“

„Co jste dělal pak?“

„‚Tak,“ zaváhal svědek, „předpokládá se, že si zákazník

neodnáší zbraně týž den, co je zakoupil. Předpokládá se, že

zůstanou u nás kvůli registraci - no ale za těchto okolností jsem

jednoduše napsal na žádost tři dny staré datum a pan Baxter si

revolver hned odnesl.“

„Předal jste mu jej osobně?“

„Ano, pane.“

„A je to tahle zbraň?“

„Ano, pane.“

„Můžete klást otázky,“ obrátil se Nelson na obhájce.

„Nemám žádné,“ řekl Mason.

„Povolávám paní Minnii Crowderovou,“ pokračoval Nelson.

Paní Crowderová se představila jako hospodyně u pana

Georga Beldinga Baxtera.

Nelson ji vyzval: „Povězte nám, prosím, co jste dělala večer

desátého tohoto měsíce?“

„Dokončila jsem svou práci okolo deváté hodiny. Jedenáctého

jsem měla volný den. Bylo mi řečeno, že nemusím být v noci v

domě a tak jsem ještě před devátou večer odešla. Spiš jen několik

minut před devátou. Chtěla jsem se vrátit dvanáctého časně ráno.

Avšak policie mě vyhledala a mé plány zkřížila.“

„Kdy vás policie našla?“

„Okolo druhé hodiny odpoledne. Jedenáctého.“

„Teď vám ukážu tuto zbraň, která byla označena pro

identifikaci a zeptám se vás, jestli ji poznáváte.“

Svědkyně uchopila zbraň, důkladně si ji prohlédla a přikývla:

„Ano, poznávám ji.“

„Svěřil vám někdy někdo tuhle zbraň?“

„Ano.“

„Kdo to byl?“

„Pan George Belding Baxter.“

„Co se s tou zbraní stalo?“

„Měla jsem ji ve své ložnici a brala jsem si ji, jen když jsem

šla v noci ven. Vypadla mi z kapsy kabátu, když jsem byla v noci

na procházce. To bylo třetího. Když jsem zjistila, že ji nemám,

vrátila jsem se ji hledat. Jenže se mi nepodařilo ji najít. Tak jsem

nikomu nic neřekla.“

„Proč vám ji pan Baxter dal?“

„Námitka,“ ozval se Mason. „Otázka je zavádějící, nepříslušná

a irelevantní.“

„Vyhovuje se,“ souhlasil soudce Laporte.

Nelson pokračoval: „Od třetího v měsíci nebo řekněme

přibližně od toho třetího jste tu zbraň neviděla? Do kdy?“

„Dokud mi ji neukázala policie.“

Mason se vztyčil: „Je mi líto, že pana žalobce přerušuji, ale

myslím, že jsem oprávněn vstoupit do výslechu voir dire.“

„Pusťte se do toho,“ vyzval ho Nelson. „Nicméně, jsem se

svědkyní téměř u konce. Možná byste dal přednost křížovému

výslechu.“

„Nevidím v tom velký rozdíl,“ namítl Mason.

„Dobrá. Ještě bych tedy položil malou otázku: Viděla jste opět

tu zbraň až jedenáctého?“

„Ano.“

„Kde jste ji viděla?“

„Ukázal mi ji poručík Tragg.“

„Svědkyně je vaše. Můžete začít s křížovým výslechem,“

uklonil se lehce Nelson a posadil se.

„Jak jste poznala, že je to ona zbraň, kterou vám dal pan

Baxter?“ začal Mason.

„No - mohu potvrdit, že je to ta zbraň. Pan Gillett ji prý našel,

když jsem ji ztratila.“

„Můžete přesně označit místo, kde vám vypadla?“

„Přesné místo ne. Vypadla mi, když jsem byla na procházce.“

„Víte, kdy jste ji ztratila?“

„Ano. Bylo to v noci třetího, okolo půl desáté. Šla jsem na

procházku. Měla jsem revolver v kapse pláště. Plášť jsem si

svlékla, když mi při chůzi začalo být horko. Když jsem se vrátila,

zbraň tam nebyla.“

„Nyní se pečlivě rozmyslete, než odpovíte,“ oslovil ji Mason.

„Nepřiblížila jste se během té procházky k živému plotu, kde

později tu zbraň našla policie?“

„Ne.“

„Ani trochu?“

„Šla jsem tamtudy, ale neopustila jsem pevnou vozovku.“

„Ale mohla jste zbraň ztratit poblíže toho křoví?“

„Myslím, že ne. Musela jsem ji ztratit, když jsem si svlékala

plášť a skládala jej. Pamatuji se, že to bylo asi tak sto yardů od

brány a šla jsem jen po chodníku.“

„Poznamenala jste si někdy číslo té zbraně, co vám dal pan

Baxter?“

„Ovšemže ne.“

„Byla to nová zbraň?“

„Dal mi ji ten den, co ji koupil.“

„Nebyly na ní nějaké zvláštní značky, třeba škrábance,

skvrny?“

„Určitě ne. Byla to úplně nová zbraň.“

„Jsou na ní nějaké škrábance nebo skvrny teď?“

„Všimla jsem si, že je něco vyškrábáno do pažby. Myslím, že

to budou ty značky, které na ní udělal poručík Tragg.“

„Kdy jste si poprvé těch značek všimla?“

„Až když mě na ně poručík Tragg upozornil.“

„Vy tedy nemáte nejmenší ponětí, že by na zbrani, kterou vám

dal pan Baxter, byla nějaká zvláštní znamení?“

„Určitě - nemám.“

„Takže nemůžete s jistotou potvrdit, že právě tohle je ta zbraň,

kterou vám dal pan Baxter a není to jeden z těch tisíců revolverů,

vyrobených firmou Smith and Wesson, které se prodávají kdekoliv

a komukoliv?“

„Když to stavíte takhle, mohu jen potvrdit, že vypadá jako

zbraň, kterou mi dal pan Baxter.“

„Děkuji vám. Chtěl jsem to takhle postavit. To je všechno,“

propustil ji Mason.

Nelson pak předvolal Alexandra Redfielda, experta na zbraně a

balistiku a zeptal se ho, jestli testoval smrtící kulku a jestli provedl

srovnávací test, zdali osudná kulka byla vypálena z této zbraně.

Redfield pod přísahou vypověděl, že tyto testy provedl.

„Byla smrtící kulka vypálena z této zbraně?“ zeptal se žalobce.

„Smrtící kulka byla vypálena z této zbraně, kterou nyní držím,

z revolveru Smith and Wesson, číslo C232721?“ potvrdil Redfield.

„Nyní, jestli soud dovolí,“ řekl Nelson, „žádám o zanesení této

zbraně mezi důkazy.“

„Námitka – žádost je nepodložená, irelevantní a nepříslušná,“

řekl Mason.

„Jaký je váš názor?“ zeptal se soudce Laporte.

„Jednoduše takový, Ctihodnosti, že tu chybí spojovací článek.

George Belding Baxter tu zbraň zakoupil a odnesl si ji z prodejny.

Ať on prokáže, že právě tuhle zbraň, kterou ten den koupil, dal své

hospodyni.“

„Jestli soud dovolí, v tom přece není rozdíl,“ vymrštil se

Hamilton Burger. „Ten revolver byl nalezen na pozemku, kam ho

evidentně odhodil vrah. Je to vražedná zbraň. Koupil ho George

Belding Baxter a revolver stejného vzhledu dal své hospodyni a ta

ho ztratila. To je všechno, co potřebujeme vědět. Ve skutečnosti

nemusíme nic prokazovat, kromě skutečnosti, že na tom pozemku

byla nalezena, a že je to vražedná zbraň. A to stačí, aby byla

zapsána mezi důkazy. Všechno ostatní se týká jen historie té

zbraně.“

„Soud se přiklání k názoru hlavního žalobce,“ souhlasil soudce

Laporte. „Ale proč jednoduše nepředvolat pana Baxtera a nenechat

ho pod přísahou potvrdit, že zbraň, kterou koupil, byla identická s

tou, kterou dal své hospodyni? Tak zbraň bude ve spisech fakticky

spojena s výrobním číslem tohoto revolveru.“

„Protože to není nutné,“ odsekl Hamilton Burger.

Mason konstatoval suše: „Poněvadž George Belding Baxter

mě žaluje o sto tisíc dolarů odškodného, že jsem ho nechal

předvolat jako svědka obhajoby. Pokud by měl být předvolán i

jako svědek obžaloby, pak by se prokázalo, že jeho přítomnost zde,

byla nutná, a já bych ho nemusel odškodňovat a mohl bych ho

požádat, aby zůstal i jako svědek obhajoby. Tohle je jediný důvod,

proč se pan Hamilton Burger zúčastní tohoto soudu. Pokouší se

zavést líčení směrem, kde není nutná přítomnost Georga Beldinga

Baxtera jako svědka.“

Soudce Laporte se neznatelně usmál a pak se zamyslel.

„Ovšem běžně by se mohla ta zbraň identifikovat svědkem, ale -

za těchto okolností se cele přikláním k vývodům hlavního žalobce,

že všechno, co je fakticky potřeba k zapsání zbraně mezi důkazy,

je prokázat, že jde o vražednou zbraň nalezenou na určitém místě.

To stačí za podklad k zapsání zbraně. Potom ovšem chceme-li

pokročit a pokusit se najít souvislost té zbraně s obviněnou, je tu

určitá mezera.“

„Rozumíme, Vaše Ctihodnosti. To vše postupně doplníme,“

pronesl důvěrně Hamilton Burger. „Abych pravdu řekl, myslím, že

máme svědka, který to doplní.“

„Dobrá,“ řekl soudce Laporte, „soud se přiklání k vašemu

návrhu a považuje podklady pro zanesení zbraně mezi důkazy za

dostatečné. Bude označena příslušným číslem doličného

předmětu.“

Hamilton Burger neskrýval triumfální výraz. „Děkuji vám,

Ctihodnosti.“

Nelson povolal do ohrádky Corleye L. Ketchuma.

Ketchum, navlečený do tmavého obleku, který byl už dlouhá

léta nejlepším kouskem jeho šatníku, působil trochu nemotorně.

Vypověděl, že pracuje jako hlídač a zahradník na pozemku pana

George Beldinga Baxtera. Že běžně zůstával ve službě do deseti

hodin večer, kdy zavíral a uzamykal bránu. Dále řekl, že desátého

tohoto měsíce večer nevěděl, že hospodyně se souhlasem pana

Baxtera odešla dříve. A dále, že dvě nebo tři minuty před desátou

tohoto večera, kdy odešel k bráně, neparkovalo tam žádné auto a

nebylo ani nablízku. Uzamkl ji jako jindy, přesvědčil se, že je

zavřeno bezpečně a pak se vrátil do malého domku a šel spát…

Vypověděl, že před desátou neslyšel žádné auto, které by vjelo do

objektu a na otázku připustil, že tam nějaké auto vjet mohlo, aniž

by to slyšel.

„Křížový výslech?“ zeptal se Nelson.

Mason zavrtěl hlavou.

Expert na snímání stop vypověděl, že jednal podle instrukcí

poručíka Tragga. Udělal odlitky stop pneumatik obviněné, stejně

tak odlitky otisků, které zůstaly na místě, kde se nacházelo mrtvé

tělo. Že ty odlitky byly totožné. Obojí bylo zaneseno do materiálů

jako důkazy.

Opět nikde ani náznak křížového výslechu.

„Konstatuji, že se blíží doba polední přestávky,“ pravil soudce

Laporte. „Má pan žalobce ještě nějaké další svědky?“

„Myslím, že jednoho nebo dva a bude to všechno,“ řekl

Hamilton Burger.

„Velmi dobře. Odročuji líčení na druhou hodinu odpolední.

Obviněnou odveďte pod dohledem opět do vazby.“

Soudce Laporte opustil soudní síň. Paul Drake se protáhl

dopředu a tiše pověděl Masonovi: „Mají záhadného svědka, Perry.

Zatím ho schovávají v jedné z místností pro svědky. Důkladně ho

střeží a nikoho k němu nepustí ani na dohled.“

„Muž nebo žena?“

„Muž.“

„To víš jistě?“

„Letmo jsem zahlédl hlavu, krk a ramena, když s ním spěchali

dovnitř. Všude kolem stál kordon policistů, jako když přichází na

návštěvu nějaké velké zvíře.“

„Můžeš ho popsat, Paule?“

„No, asi - výška střední, dost bytelně stavěný, všiml jsem si, že

měl husté vlnité vlasy.“

„Počkej chvilku,“ řekl Mason, „počkej.“

„Co je?“ zeptala se ustrašeně Della Streetová.

„Tohle je ten muž, který dal Gwynn Elstonové revolver. Já

jsem ti říkal, že ho našli, Paule. To je důvod, proč nepátrali v

servisních stanicích, proč nehledali někoho, kdo by požadoval

výměnu kola porouchaného auta.“

„Nebylo žádné porouchané auto, Perry,“ trval Drake zarputile

na svém. „Nemohlo tam být. Časový snímek je v tomhle bodě

proti tobě. Prověřoval jsem to velmi pečlivě. Nebyl čas, aby

odkudkoli mohli poslat servisní auto a opravit pneumatiku.“

Mason se zarazil. „Pak je tu tedy ještě něco, o čem zatím

nevíme, Paule.“

„Já ti to prozradím,“ řekl Paul. „Mají velké překvapení.

Připravují se k velkému úderu. Našli něco, co se v tvém případu

objeví jako blesk z čistého nebe.“

„Dobrá,“ nenechal se Mason vyvést z klidu. „Teď lehce

poobědváme a vrátíme se k soudu. Nebudem tam na židlích spát.

Třeba našli něco, o čem ještě nic nevíme. Ale když to vezmeme do

rukou, tak bychom mohli pěkně překvapit Burgera.“

Drake zavrtěl hlavou. „Těžko, Perry. Můžeš vsadit poslední

dolar, že všechno důkladně prověřili. Dvakrát, třikrát, ne jednou. U

nich vládne atmosféra triumfu. Svou radost prostě nedokážou

utajit.“

„Berme věci tak, jak přijdou,“ uzavřel debatu Mason.

KAPITOLA 15

Jakmile se soud sešel k odpolednímu líčení, Hamilton Burger

se vztyčil na svém místě a jeho tvář vyzařovala triumfální výraz

kouzelníka, který právě vytáhl králíka z klobouku.

„Předvolávám Carla Freemana Jaspera,“ oznámil.

Jeden z policistů přistoupil ke dveřím čekárny pro svědky a

přidržel je otevřené.

Mason s ledovou tváří hráče pokeru zašeptal Gwynn

Elstonové: „Teď buďte opatrná. Asi to bude šok.“

Otevřenými dveřmi vstoupil chlápek něco málo přes třicítku a

rychle se přemístil ke svědecké ohrádce.

Gwynn Elstonová zaryla prsty do Masonovy paže. Chtěla se

postavit, ale Mason ji stáhl zpět na židli.

„To je on! To je on!“ zašeptala vzrušeně.

„Buďte zticha,“ šeptem ji okřikl Mason.

„To je ten muž, který mi dal revolver,“ opakovala.

Hamilton Burger, na němž bylo vidět vzrušení i neskrývaná

radost, muže požádal: „Vstupte do svědeckého kruhu. Přísahejte a

pak řekněte zapisovateli své jméno a adresu. Potom se posaďte.“

Hamilton Burger se přiblížil ke svědecké ohrádce jako hladový

dravec.

„Pane Jaspere, jaké máte povolání?“

„Jsem soukromý detektiv s řádnou licencí.“

„Vykonával jste tuto činnost také devátého a desátého tohoto

měsíce?“

„Ano, pane.“

„Kdo vás zaměstnal?“

„Muž, který se mi představil jako Felting Grimes.“

„Jakou vám udal adresu?“

„367 Mandala Drive.“

„A řekl vám také telefonní číslo?“

„Ano.“

Hamilton Burger se otočil k Masonovi s trochu ironickou

úklonou. „Jestli soud a pan obhájce dovolí,“ začal, „rád bych tomu

svědkovi položil několik otázek podle pořadí jednotlivých

událostí. Tímto způsobem se vyvarujeme nejasností. Upřímně

řečeno, měl bych nejprve prokázat, jaká je spojitost vražedné

zbraně s obviněnou a pak se teprve vrátit zpět. Ale věřím, že soud i

pan obhájce ocení výhodnost časového postupu.“

„Podle všeobecného názoru,“ nadýchl se Mason a trochu

karikoval nasládlou zdvořilost Hamiltona Burgera, „by bylo dobré

objasnit události, jak je vidí šéf státního zastupitelství. Můžete

rovnou začít objasňovat, pane vedoucí státní zástupče.“

Hamilton Burger, který očividně očekával námitky a doufal, že

bude mít příležitost jim čelit, jen zabručel: „Děkuji vám.“ Připadal

si jako pilot, jehož první bomba minula cíl. Otočil se ke svědkovi.

„Zaměstnával vás pan Grimes?“

„Ano, pane.“

„Kdy zaměstnání začalo?“

„Desátého ráno,“

„Čím vás pan Grimes pověřil?“

„Jestli soud dovolí,“ přihlédl se Mason, „jsem ochoten dát

žalobci potřebný prostor k osvětlení toho, co předcházelo, ale zase

nevidím důvod, proč bych měl připustit důkazy z doslechu.“

„To je přece součást tohoto případu,“ odporoval Hamilton

Burger.

Soudce Laporte zavrtěl hlavou. „Jen pokud není po ruce lepší

důkaz, mohou se použít nepřímé důkazy, pane žalobce. Námitka se

připouští.“

„Velmi dobře,“ kývl Hamilton Burger. „Co jste tedy dělal?“

„Poté, co mi dal pan Grimes pokyny, jsem odjel k domu 671

Tribly Way poblíž Vista del Mesa. To je dům, který obýval pan

Franklin Gillett se svou ženou.“

„Věděl jste už tehdy, že Franklin Gillett a Felting Grimes jsou

jedna a táž osoba?“

„Ne, pane.“

„Kdy jste se to dozvěděl?“

„Když mě policie předvolala k identifikaci mrtvoly, nalezené

na pozemku Georga Beldinga Baxtera.“

„A kdy to bylo?“

„Bylo to jedenáctého večer, když tělo převezli do márnice.“

„Jak jste plnil svůj úkol, vyplývající z vašeho pověření?“

„Jel jsem ke Gillettovu bytu, ukryl své auto na místě, kde

nebylo nápadné a hlídal jsem ten dům.“

„Pozoroval jste něco určitého?“

„Sledoval jsem poznávací značky automobilů, které tam

zastavily, a pak jsem měl za úkol získat popis ženy, každé ženy,

která by vstoupila do domu.“

„Dostal jste konkrétní popis konkrétní osoby nebo konkrétní

značku vozu, kterou jste měl sledovat?“

„Ne, pane. Jen jsem místo pozoroval, abych mohl popsat lidí –

zejména ženy – které by vešly dovnitř a poznamenat si čísla aut,

která by parkovala u domu a pak se zase vrátila na silnici.“

„Co jste dělal potom?“

„Jakmile bych nějaká čísla aut získal, nebo kdyby se něco

mimořádného přihodilo, měl jsem telefonovat do své kanceláře,

aby vyrozuměli pana Grimese.“

„Kdy jste do své kanceláře zavolal poprvé?“

„Desátého večer.“

„Jaké auto jste nahlásil?“

„Auto, které patřilo obviněné, jak jsem se později dozvěděl,

Gwynn Elstonové. Oznámil jsem číslo auta a také podrobný popis

slečny Elstonové. Tedy popis tak podrobný, jaký jsem mohl dát za

těchto podmínek dohromady.“

„Za jak dlouho jste volal od chvíle, kdy slečna Elstonová

přijela k domu, který jste střežil?“

„Asi tak za tři minuty.“

„Zprávu jste telefonoval?“

„Ano, pane.“

„Odkud? Tedy, kde jste našel telefon?“

„Měl jsem v autě přenosný telekom. Spojil jsem se se svou

kanceláří, takže zprávu mohl Felting Grimes dostat obratem.“

„A mohl vám Felting Grimes odpovědět?“

„Jedině tak, že by dal své pokyny člověku v mé kanceláři. Ten

by bez prodlení vyrozuměl zase mne.“

„Co se stalo potom?“

„Pokračoval jsem v akci.“

„A dál? Konkrétně!“

„Slečna Elstonová byla ještě stále v domě. Přibližně za dvacet

minut na to, co jsem telefonoval se svou kanceláří, přijel pan

Felting Grimes. Tedy muž, který se mi jako Felting Grimes

představil. Ovšem, teď už vím, že jeho pravé jméno bylo Franklin

Gillett a že jako Felting Grimes vystupoval ve spojitosti se svým

druhým domem. Snad mohu říci, že to byla jeho druhá totožnost.“

„Takže,“ řekl Hamilton Burger, „myslím, že tohle je

definitivně usvědčující skutečnost. Jaké instrukce vám pak dal váš

klient?“

Soudce Laporte se podíval na Perryho Masona. „Bez

námitek?“

„Ovšem, Ctihodnosti,“ uklonil se Mason. „Jestli soud dovolí,

myslím, že bychom měli pokračovat. Začíná to být nesmírně

zajímavé.“

„Předpokládal jsem, že vás to asi bude zajímat,“ přikývl

Hamilton Burger.

Svědek vypovídal: „Pan Grimes, jak jsem ho v té době znal,

mi nařídil, abych své stanoviště opustil a šel za ním.“

„Takže – stanoviště, o kterém mluvíte, bylo pod Tribly Way?“

„Ano, pane.“

„Jak daleko je to od pozemku Georga Beldinga Baxtera?“

„Záleží na tom, co tím máte na mysli -“

„Myslím ke vchodu do objektu, k té železné bráně.“

„Okolo čtvrt míle.“

„A je to ona cesta, po níž přijela a odjela obviněná?“

„Je to ta cesta, kterou projela. Já jsem ji nesledoval.“

„Ale musela tou cestou nutně jet?“

„Ano.“

„Za jakou dobu se dojde k Baxterovu domu, respektive k bráně

jeho rezidence, pohodlnou chůzí od domu v Tribly Way?“

„To záleží na tom, co myslíte pohodlnou chůzí?“

„Soud přijme zákonné rozhodnutí, že čtvrt míle je čtvrt míle!“

přerušil výslech, soudce Laporte. „Je to čtyřista čtyřicet yardů,

vzdálenost, která se dá snadno ujít přibližně za pět až sedm minut,

když se chodec neloudá ani neutíká. Vraťme se k případu.“

„Velmi dobře. Co jste tedy dělal?“ zeptal se Hamilton Burger

svědka.

„Následoval jsem auto řízené Feltingem Grimesem až k

Baxterově usedlosti.“

„Co dál?“

„U vchodu do objektu se silnice rozšiřuje, když se spojuje s

výjezdem od Baxterova sídla. To bylo první místo, kde jsme mohli

pohodlně zaparkovat svá auta mimo silnici, a nehrozilo nebezpečí,

že do nás někdo narazí,“ prohlásil svědek.

„Velmi dobře, pokračujte,“ nabádal ho Hamilton Burger. „Co

se pak stalo?“

„Můj klient mi uložil, že je naprosto nutné, abych zastavil

ženu, kterou jsem viděl vejít do Gillettova domu, až se bude vracet

do města. Abych si k tomu vymyslel výmluvu jakou chci. Musím

se prostě dostat do jejího auta a zůstat s ní, dokud nedojede k

telefonu. Hlavně, že se musím dovědět telefonní číslo, kam bude

volat. Řekl, že je to celkem vstřícná dáma, a že si mám získat její

důvěru. Navrhl mi, že by bylo nejlíp, kdybych s ní strávil noc,

půjde-li to.“

„Co jste udělal?“

„Protestoval jsem, že je ten úkol těžký. Můj klient však trval

na svém a mé námitky vůbec nebral na vědomí. Ptal se, jestli mám

zbraň. Odpověděl jsem, že nemám. Na to mi podal svůj revolver a

řekl, že pokud bude třeba, mám prostřelit její zadní pneumatiku,

kdyby nezastavila. Vůbec prý nepozná, co se stalo, protože rána z

revolveru bude znít jako když praskne guma sama od sebe.“

„Souhlasil jste s ním?“

„Ten revolver jsem si od něho vzal. Nelíbilo se mi ani trochu,

co jsem měl udělat. Jenže můj klient byl tak tvrdohlavý, že jsem se

rozhodl neodporovat mu.“

„Co bylo dál?“

„Zaparkoval jsem svůj vůz na kraji cesty. Zvedl jsem víko

kufru. Zkusil jsem vše naaranžovat tak, aby to vypadalo, že mám

problémy s pneumatikou. Rozhodl jsem se, že s tou dívkou pojedu,

pokud to bude jen trochu možné.“

„Jak to přijal váš klient?“

„Řekl, že se bude zpovzdálí dívat, jak jsem si s tou ženou

poradil. Mimochodem, nyní vím, že šlo o slečnu Elstonovou,

obviněnou v tomhle případu.“

Hamilton Burger se otázal: „Váš klient vám dal zbraň?“

„Ano, pane.“

„A vy jste si ji vzal?“

„Ano. Ale proti své vůli, pane.“

„Měl jste v úmyslu získat si přízeň obviněné?“

„Ano, pane.“

„A přimět ji, aby vám důvěřovala?“

„Ano, pane.“

„Jaká to byla zbraň, kterou vám váš klient dal?“

„Revolver Smith and Wesson, osmatřicítka, s dvoupalcovou

hlavní.“

„Ukážu vám zbraň, která zde byla označena jako soudní důkaz

„G“ a ptám se vás, jestli je to tatáž zbraň.“

„Okamžik, prosím,“ zvedl se Mason. „Především mám

námitku, že otázka ovlivňuje svědka. Za druhé - Vaše Ctihodnosti

žádám o souhlas, abych mohl vstoupit do výslechu otázkami k

věci.“

„Souhlas se uděluje.“ kývl soudce Laporte.

„Zjistil jste si číslo revolveru, když vám jej pan Grimes

podal?“ zeptal se Mason.

„Ne, pane.“

„Prohlédl jste si jej důkladně?“

„Ano, dost důkladně.“

„Byla na něm nějaká zvláštní znamení, jež by vám umožnila

přísahat, že tato zbraň, soudní důkaz „G“, je totožná s tou, kterou

vám dal?“

„Jenom podle jejího vzhledu.“

„Jste jako soukromý detektiv obeznámen se střelnými

zbraněmi?“

„Obecně ano.“

„Víte, že Smith and Wesson Company vyrábí a prodává tisíce

revolverů tohoto modelu osmatřicítky?“

„Předpokládám, že ano.“

„Viděl jste ve výlohách obchodů se zbraněmi mnoho těchto

revolverů?“

„Ano.“

„Nyní se vás zeptám: Nosíte vlastní zbraň, když působíte jako

soukromý detektiv?“

„Občas.“

„Měl jste s sebou zbraň ten večer desátého tohoto měsíce?“

„Ne, pane. Proto mi můj klient svěřil tuhle.“

„Ale vy nemůžete pod přísahou dosvědčit, že tahle zbraň,

vedená jako soudní důkaz „G“, je právě ta, kterou vám dal Felting

Grimes?“

„Ne, pane, odpřísáhnout to nemohu. Mohu jen dosvědčit, že to

byl stejný model.“

„Tím uzavírám svůj vstup do výslechu a děkuji,“ uklonil se

Perry Mason.

„Dobře, pokračujte, pane žalobce,“ přikázal soudce Laporte,

opřel se předloktími o soudcovský stolec a díval se upřeně na

svědka. Jeho gesto svědčilo o soudcově mimořádném zájmu.

Hamilton Burger se snažil.

„Opravdu si nemůžete vzpomenout na nic, čím by se lišil tento

revolver, soudní důkaz „G“ od revolveru, který vám dal tenkrát

muž, který se představil jako Felting Grimes?“

„Ne, pane.“

„Dobrá. Zbraň byla stejná. Co se dělo pak?“

„Měl jsem příkaz zastavit osobu, řídící auto, bez ohledu na to,

jakým způsobem. Měl jsem se k ní dostat do vozu a jet s ní tak

dlouho, dokud nepůjde telefonovat.“

„A dál?“

„Pan Grimes mě upozornil, že pojede po stejné cestě jako já a

zaparkuje na místě, kde bude mít dobrý rozhled. Podíval se tím

směrem a zdálo se mi, že si nemůže vybrat vhodné místo. Navrhl

jsem mu, aby zajel až dovnitř do Baxterova objektu, tam otočil

auto ve směru jízdy, aby mohl rychle vyrazit až slečna Elstonová

pojede kolem.“

„Co udělal pan Grimes?“

„Přijal můj návrh, vjel dovnitř a čekal těsně za bránou.“

„Co se stalo pak?“

„Po několika minutách jsem spatřil reflektory auta, jež jelo

dolů ulicí. Vystoupil jsem na vozovku, mával jsem rukama a mířil

svou pohotovostní lampou do jejího okna.“

„Co se ještě stalo?“

„To auto řídila obviněná. Musela zastavit. Ale okna měla na

doraz a dveře také zajištěné. Stáhla pravé přední okénko asi na tři

palce, ale ani o kousek víc. Dveře také neodemkla.“

„Jak jste si poradil vy?“

„Přešel jsem na levou stranu auta. Stáhla druhé okénko sotva

na jeden palec, jen aby mě slyšela a zeptala se, co chci. Ukázal

jsem jí odznak a řekl, že jsem detektiv, pracující na velmi

důležitém případu. Že mám prázdnou pneumatiku, a rezerva je

taky prázdná. Nemohu ji vyměnit, protože stejně nemám zvedák.

Nezbývá mi, než zajet do nejbližšího servisu a sehnat pomoc. Pak

jsem ji požádal, jestli bych mohl jet s ní.“

„A vzala vás?“

„Chvíli váhala. Tak jsem ji ujistil, že se nemá čeho bát. Za

prvé jsem detektiv a za druhé jsem jí nabídl revolver. Dá si ho na

klín, kdybych se ji pokusil nějak obtěžovat, může jej použít.“

„Potom otevřela?“

„Rozmýšlela se, ale nakonec souhlasila. Musel jsem vynaložit

všechen svůj šarm. Zbraň jsem vsunul do okénka, aby viděla, že to

myslím vážně. Asi se jí to líbilo. Otevřela dveře, já nastoupil do

auta a položil jsem jí revolver do klína.“

„Co se stalo potom?“

„Zdálo se, že přivítala společnost. Když dojela k městské čtvrti

Vista del Mesa, jeden servis jsme našli. Viděl jsem uvnitř telefonní

budku. Požádal jsem ji, aby zastavila. Namluvil jsem jí, že jdu pro

mechanika, aby moje kolo opravil.“

„A ona zastavila!“

„Ano, pane.“

„Co jste udělal?“

„Šel jsem k mechanikovi na dvoře a zeptal se ho na kancelář.

Pak jsem obešel dvůr a vklouzl za telefonní box ještě dříve, než

vůbec vystoupila z auta.“

„A dál?“

„Skrčil jsem se za budkou s telefonem. Sledoval jsem, jak

vytáčí číslo. Věděl jsem, že je to číslo Drakeovy detektivní

agentury. Žádala Perryho Masona. Pak jsem viděl, že po chvilce

hovoru zavěsila a vytočila jiné číslo. Později jsme zjistili, že šlo o

restauraci Hollywood Brown Derby. Opět chtěla Perryho Masona.“

„Mluvili spolu?“

„Ano, mluvili.“

„Slyšel jste, co říkají?“

„Velmi zřetelně.“

„Co jste vyslechl?“

„Slyšel jsem, jak tvrdila, že Felting Grimes je mizera a že by

ho měl někdo zabít. Byla chvíli zticha, když poslouchala toho, kdo

hovořil na druhé straně linky. Pak prohlásila, že to myslela vážně a

kdyby prý ho někdo zabil, bylo by to docela dobré řešení.“

„Ještě něco?“

„Telefonem si dala s někým schůzku na půl jedenáctou příští

dopoledne.“

„Co se stalo pak?“

„Můj klient nás sledoval. Zaparkoval v dohledu na kraji

silnice. Když jsem viděl, že se chystá zavěsit a opustit telefonní

budku, odplížil jsem se a doběhl k autu svého klienta. Byl jsem

tam ještě dříve, než stačila odejít z telefonní budky.“

„Řekl jste mu o tom rozhovoru?“

„Opakoval jsem úplně všechno.“

„Jak to na něho zapůsobilo?“

„Velmi ho to rozrušilo. Vyzval mě, abych nastoupil do jeho

vozu. Odvezl mě zpátky k bráně u Baxterů, kde jsem měl já svůj

vůz. Řekl, že to jen přililo olej do ohně.“

„Dostal jste další úkoly?“

„Můj klient prohlásil, že teď už pro mne nic dalšího nemá, že

moje práce pro tuto noc skončila, že mi zavolá ráno, pokud mě

ještě bude potřebovat. Žádal, abych mu vrátil revolver. Vysvětlil

jsem mu, že zůstal v autě slečny Elstonové, a to ho znepokojilo.

Vynadal mi za to a já jsem mu odpověděl, že vše byla jeho chyba.

Já bych dostal ten revolver zpátky a navíc jsem š tou dívkou mohl

mít rande, kdyby mi nenařídil nasednout do auta a odjet s ním

pryč.“

„Co na to on?“

„Řekl, že žena nežertovala, když prohlásila do telefonu, že by

ho měla zabít. A teď má revolver -“

„Žádám, aby věta byla škrtnuta jako svědectví z doslechu,“

namítl Mason.

„To jen dokresluje psychický stav zemřelého,“ vysvětloval

Hamilton Burger.

Soudce přikývl. „Námitku zamítám. Myslím, že je to všechno

tak jako tak propojené a celek tvoří věcný důkaz.“

„Co jste podnikl vy?“ zeptal se Burger svědka.

„Zavřel jsem víko kufru svého auta, zapnul světla, nastartoval

a odjel.“

„Kde byl v té chvíli váš klient?“

„Stál na dešti venku u svého auta.“

„A to auto?“

„Stálo u brány sídla Georga Beldinga Baxtera.“

„Byla brána zavřená nebo otevřená?“

„V té době byla otevřená.“

„Víte, kolik bylo hodin?“

„Vím.“

„Takže kolik?“

„Za deset minut deset.“

„Jak to víte tak přesně?“

„Podíval jsem se na hodinky a poznamenal si čas. Byl to můj

poslední záznam toho dne.“

„Když jste v servisu obviněnou opustil, nechal jste jí zbraň,

kterou vám půjčil váš klient?“

„Ano, pane.“

„Položím vám ještě jednu otázku, týkající se revolveru,“

vzpomněl si Hamilton Burger. „Když vám váš klient podal ten

revolver, vyzkoušel jste ho?“

„Ano, pane.“

„Jak?“

„Nejprve jsem se zeptal pana Grimese, jestli je nabitá.

Přisvědčil, že je. Přesto ze zvyku jsem vysunul bubínek a podíval

se do něj. V zacházení se střelnými zbraněmi mám dost

zkušeností.“

„Chcete tvrdit, že jste si prohlédl bubínek?“

„Ano.“

„A náboje v něm?“

„Ano.“

„Můžete potvrdit, že zbraň byla nabitá?“

„V bubínku bylo všech šest nábojů ráže třicet osm,“

„Ani jeden z nich nebyl v té době vypálený?“

„Ne, v tu dobu ne.“

„Tím jste si jistý?“

„Ano.“

Hamilton Burger se obrátil trochu zpupně na Perryho Masona.

„Můžete začít s křížovým výslechem,“ vyzval ho. V tónu,

jakým to pronesl, byla spíše výzva k boji, než pobídka.

Mason vstal a svědka si minutku pozorně prohlížel.

„Tahle zbraň, soudní důkaz „G“, je celkem populární výrobek,

že? Zejména mezi důstojníky a detektivy, nemyslíte?“

„Ano. Zvlášť populární je u těch, kteří chodí v civilu, jako jsou

policejní šéfové a lidé, kteří potřebují mít zbraň v každé době po

ruce, ale nemusí mít tak těžkou a nápadnou, jaké nosí

uniformovaní policisté.“

Mason přešel ke stolu s doličnými předměty, uchopil zbraň s

označením „G“ a vrátil ji svědkovi. „Tak co?“ zeptal se, „dokázal

byste tuhle zbraň rozlišit od jiné zbraně stejného modelu, kromě

toho, že soudní důkaz „G“ má na obloučku spouště visačku,

potvrzující, že jde v tomto případě o doličný předmět?“

Svědek studoval zbraň, kterou mu Mason podal na otevřené

dlani.

„Ne,“ řekl.

Mason vrátil doličný předmět na úřední stůl, vrátil se zpět a

postavil se před svědka. „Nemůžete tedy přísahat na to, že tenhle

soudní důkaz „G“ je zbraň, kterou jste dal obviněné?“

„Ne, pane, to opravdu nemohu. Mohu odpřísáhnout, že je to

zbraň vzhledově stejná.“

„Byl jste najatý, abyste se důvěrně seznámil s obviněnou?“

„Chtěl jsem si získat její důvěru.“

„Takže jste byl připraven její důvěru pak zradit?“

„Měl jsem podat zprávu svému klientovi.“

„A byl jste ochoten se s obviněnou i milovat, lhát jí nebo

udělat cokoli jiného, jen abyste splnil svůj úkol?“

„Je to můj džob, pane. Ve své práci si vždycky nemohu vybírat

prostředky, mám-li se dostat k cíli.“

„Odpovězte na mé otázky: Byl jste ochoten se milovat s

obviněnou?“

„Ano.“

„Lhát jí?“

„Ano.“

„Myslíte, že vaše práce prostě čas od času vyžaduje, abyste

lhal?“

„Ano.“

„Jste ochoten pro peníze lhát?“

„Ne pro peníze.“

„Proč tedy?“

„Abych získal informace, které potřebuji.“

„Je to vaše živobytí?“

„Ano pane. Mám už takovou profesi.“

„Berete za ni peníze?“

„Ano, abych se uživil.“

„Odpovězte na otázku: dostáváte za to peníze?“

„Ano.“

„Takže lžete, abyste vydělal peníze?“

„No dobře, když to chcete zrovna takhle.“

Mason se posadil: „To je všechno.“

„To případ uzavírá,“ konstatoval Hamilton Burger. „Nyní je

naprosto zjevné, co se stalo, Ctihodnosti. Zemřelý byl naživu a v

pořádku, když ho tento svědek deset minut před desátou opouštěl.

V té době měla obviněná ve svém voze vražednou zbraň. Víme, že

Gillettova smrt musela nastat před desátou hodinou, protože v tu

dobu se zavřela brána do Baxterova sídla. Víme, že obviněná měla

zbraň ještě příští ráno. Víme, že strávila zbytek noci doma, v domě

kde žila, tedy na Mandala Drive. Nell Arlingtonová, přítelkyně

obviněné, známá jako Nell Grimesová, by o tom věděla, kdyby

obviněná v noci nějak odešla. Příští ráno, když Gwenn Elstonová

ukázala revolver svědkyni Nell Arlingtonové, byla v komoře pod

úderníkem vystřelená nábojnice.

Proto je tohle jeden z nejdokonalejších věcných důkazů, jaké

jsem kdy ve svém úřadě viděl. Důkazy v tomto případu hovoří

hlasitěji než dokáží slova a jsou tak důrazné, že nepomohou

jakékoliv řeči obhájce, či zapírání obviněné. Ta zjistila, že ji

budoucí oběť sleduje. Musela vše vrátit zpátky k bráně Baxterova

sídla. Jakmile Jasper odjel, vjela před Gillettem na pozemek,

zavraždila ho a vyjela opět ven – to všechno ještě před desátou

hodinou, než byla brána uzamčena.

Brána pak zůstala zavřená celou noc. Vražda se tedy stala v

noci desátého. Existuje pouhých deset minut, kdy k ní mohlo dojít

a obviněná měla právě v té době vražednou zbraň u sebe.

To jsou fakta, jež nedokáže nikdo oddiskutovat nebo je

vysvětlit jinak. To jsou skutečná fakta, jimiž do očí bije vina

obviněné.“

„Pokoušíte se teď takhle dokazovat ten případ?“ zeptal se

Mason.

„Říkejte si tomu dokazování, jestli chcete,“ ušklíbl se

Hamilton Burger. „Jen jsem v zájmu soudu prostě shrnul všechna

svědectví.“

„Dobrá, nechme běžet soudní proceduru jako obvykle,“ navrhl

soudce Laporte. „Vy jste svůj případ uzavřel, pane hlavní žalobce.

Má nějaké další důkazy obhajoba?“

Hamilton Burger ještě dodal: „Po všem, co jsme slyšeli, v tuto

chvíli je třeba, aby soud prostě rozhodl, zdali byl zločin skutečně

spáchán, a o tom není pochyb, a konstatoval jestli je důvodné

spojení mezi obviněnou a zločinem. To je úkolem předběžného

šetření. Zdá se mi, že o tom taky není pochyb a důkazů bude

dostatek.“

Hamilton Burger se posadil s triumfujícím úsměvem a nechal

Masona, aby se soudcem diskutoval sám.

„Jestli Vaše Ctihodnost dovolí,“ řekl Mason a tónem hlasu

prozrazoval, jak rychle přemýšlí a pokouší se sám orientovat v

dalším vývoji případu, „soud naprosto správně vykládá zákon.

Pokud by pan hlavní žalobce nepřivedl do svědeckého křesla

tohoto posledního svědka, určitě by byl soud oprávněn nařídit

zajištění obviněné do hlavního líčení. Ale pan žalobce udělal jeden

krok navíc. Nyní nechal zanést do protokolu důkaz, který

nezvratně dokládá nevinu obviněné. Nyní nemůže žádat o vazbu

obviněné a to i přes to, že až k tomuto poslednímu bodu

předložené důkazy nasvědčovaly, že mezi obviněnou a zločinem

může být nějaká souvislost.“

„Snaží se snad pan obhájce tvrdit, že poslední svědek

nezvratně prokazuje nevinu obviněné?“ otázal se Burger

podrážděně.

„Přesně tak,“ odpověděl Mason.

„Račte pokračovat ve svých argumentech,“ uklonil se ironicky

Burger s přehnanou zdvořilostí. „Opravdu bych velmi, ale velmi

rád slyšel, jak chce pan obhájce v této chvíli ospravedlnit tak

absurdní tvrzení?“

„Odpověď je celkem jednoduchá. Teď se ukazuje, že poslední

svědek Carl Freeman Jasper měl u sebe vražednou zbraň a byl

poslední, kdo viděl oběť naživu. A zatímco se snaží všemožně

vykládat příběh vyvracející tato fakta, na situaci se nic nemění.

Náš svědek měl u sebe vražednou zbraň a byl s obětí pár minut

před její smrtí. Podle tohoto důkazu prst podezření míří hrozivěji

na posledního svědka než na obviněnou. On připouští, že měl u

sebe ten revolver. Připouští, že byl poslední, kdo mrtvého viděl

naživu. A soud si určitě zvláště povšiml, že po celou dobu, kdy

státní žalobce svědka vyslýchal, kladl mu jen otázky o zbrani, ale

ani jednou se neobtěžoval položit mu otázku – dvojtečka,

uvozovky dole – Zabil jste muže, kterého jste znal jako Feltinga

Grimese nebo co jste měl společného s jeho smrtí? Uvozovky

nahoře. Šéf státního zastupitelství se vůbec neobtěžoval položit mu

tuhle otázku.“

Mason se posadil.

Hamilton Burger vyskočil s planoucí září: „Ach, Vaše

Ctihodnosti,“ vykřikl, „tohle je nejabsurdnější argument, jaký jsem

kdy slyšel za celý svůj život! To je - prostě je to čirá pitomost. Teď

tedy žádá obžaloba o znovuotevření případu. Předvoláme svědka k

výpovědi a položíme mu otázku, kterou si vymyslel pan obhájce.

Sám bych se ji vůbec neodvážil vyslovit. My ještě panu obhájci

ukážeme, co dokážeme!“

Mason se usmál, „Obhajoba nemá námitek, Vaše Ctihodnosti.

Ať tedy obžaloba znovu otevře případ.“

Hamilton Burger obrátil tvář do soudní síně. „Carl Jasper,“

vykřikl. „Ať se, prosím, vrátí ke svědeckému výslechu.“

Jasper pokročil vpřed.

„Zabil jste Feltinga Grimese?“

„Ne.“

„To je všechno,“ pronesl Hamilton Burger. „Můžete opustit

své místo.“

„Jen minutku,“ prosil Mason. „Chtěl bych ještě pár otázek v

křížovém výslechu svědka. Pane Jaspere, kdy vás pan Grimes

poprvé zaměstnal?“

„Námitka,“ zahučel Hamilton Burger, „tahle otázka tu už byla

a svědek na ni odpověděl.“

Soudce Laporte kývl: „Myslím, že námitku uznám, pane

Masone. Obžaloba má pravdu. V záznamech je, že dostal tu práci

devátého.“

„Já se teď ale ptal,“ vysvětloval Mason, „kdy si pan Grimes

poprvé najal pana Jaspera.“

„Ale ta otázka přece už byla jak položena, tak zodpovězena,“

téměř zahřměl Hamilton Burger zvýšeným hlasem.

„Myslím, že je to tak,“ potvrdil soudce Laporte.

Mason, který vytrvale studoval svědkovu tvář se opravil:

„Dobrá, zeptám se tedy jinak: Najal si vás pan Grimes již někdy

dříve, než devátého tohoto měsíce?“

„Námitka,“ protestoval Hamilton Burger. „Nekompetentní,

irelevantní a nevěcné. Nesprávný první křížový výslech a

nesprávný opakovaný křížový výslech. Moje žádost o obnovení

výslechu se týkala pouze jediné otázky, zda je svědek vinný nebo

nevinný v případu té vraždy.“

„A moje otázka v obnoveném křížovém výslechu chce ukázat

na předpojatost svědka nebo jeho zájem o ovlivnění případu:“

„Souhlasím s poslední otázkou,“ rozhodl soudce Laporte.

„Jestli Vaše Ctihodnost dovolí,“ ohradil se Hamilton Burger,

„nemám v úmyslu pokračovat v hádce se soudem, ale zdá se mi, že

se zachází příliš daleko. Tohle není řádný křížový výslech, a

především to nyní není řádně obnovený křížový výslech.“

„Myslím, že obhajoba je oprávněna vstoupit do výslechu a

zeptat se na předpojatost nebo zájem,“ trval na svém soudce

Laporte. „Soud vyjadřuje svůj údiv nad tím, proč si nikdo nevšiml,

jak se mohlo stát, že pan Grimes zaměstnal tohoto svědka jako

soukromého detektiva, tak říkajíc z čistého nebe. Odpovězte na

otázku, pane svědku.“

„Poprvé mě zaměstnal pan Grimes asi před dvěma nebo třemi

roky,“ připustil Jasper.

„Cože?“ vykřikl Hamilton Burger a v jeho hlase i ve tváři se

zračilo překvapení.

„Přesné datum si nepamatuji,“ opakoval Jasper, „ale bylo to

před dvěma a půl až třemi roky.“

Mason se zeptal: „Pan Grimes vás zaměstnal nějakým úkolem

týkajícím se otisků prstů?“

„Ano, pane. Dal mi nějaké anonymní otisky a kompletní sadu

deseti kopií dalších otisků. Požádal mě, abych mu zjistil, jestli se

ty jeho otisky shodují s těmi z kompletní sady.“

„Shodovaly se?“

„Ano, pane.“

„Víte, komu patřily ty otisky?“

„Ne, pane.“

„Na těch otiscích nebyly žádné další údaje?“

„Ne, pane.“

„Jak se k vám dostaly tištěné otisky?“

„Dal mi je pan Grimes.“

„Myslím jestli víte, odkud původně pocházely?“

„Ne, to nevím, pane.“

„Byly to přetištěné otisky?“

„Ano.“

„Vysvětlete to blíž.“

„Byly natištěné na kusu papíru.“

„Jinými slovy, byly to otisky stejného typu, jaké užívají pro

evidenci policejní úředníci, když pátrají po zločincích? Rozuměl

jsem tomu správně?“

„Ano, pane.“

„Ty otisky byly asi vystřiženy z pátracího formuláře, takže jste

měl v ruce jen otisky bez textu kolem?“

„Ano, pane.“

„Vzbudilo to vaši zvědavost?“

„Trochu.“

„Nechal jste ty otisky ohodnotit v registru a pokusil jste se

zjistit, komu skutečně patřily?“

„Ne, pane. Po pravdě řečeno, myslel jsem na to, chtěl jsem to

dokonce udělat, ale nakonec jsem tak neučinil.“

„Vrátil jste tištěné otisky panu Grimesovi?“

„Ano.“

„A od té chvíle jste věděl, nebo alespoň tušil, že se pan Grimes

setkal s někým, koho hledá policie?“

„Já - no - myslím, že jsem tak uvažoval.“

„Ale na policii jste nic nehlásil?“

„Ano, bylo to tak.“

„A věděl jste, že pan Grimes měl dokonalý materiál pro

úspěšné vydírání?“

„Z tohoto úhlu jsem se na to nedíval.“

„Nehrajte si na naivku, pane Jaspere. Vy jste přece věděl, co

pan Grimes zamýšlí – nebo ne?“

„Mohl jsem ho podezírat.“

„A protože jste ho podezíral, byl jste natolik chytrý, že jste si

ty otisky nechal srovnat se záznamy v rejstříku FBI a zjistil jste si,

komu patřily, že?“

„Já - no - ano.“

„Takže jste před chvílí lhal, když jste tvrdil, že jste ty otisky

nenechal proběhnout počítačem?“

„Ano, lhal.“

„Byly to otisky Collingtona Halseye, jednoho z mužů, po

nichž se může FBI upátrat?“

„Ano.“

„A vy jste pak vydíral Feltinga Grimese, stejně jako Grimes

vydíral Halseye, že?“

„Nic takového jsem nedělal. Odmítám tohle obvinění, to není

pravda.“

„Kolik vám dal Felting Grimes peněz za posledního dva a půl

roku?“

„Nic, kromě plateb za prokázané služby.“

„Jak moc peněz to bylo?“

„Jen to, co mi platil za různé profesionální služby.“

„Kolik to bylo celkem? Uvědomte si, že jste pod přísahou.“

„Jenom hotová vydání a honoráře.“

„Vyčíslete to!“

„Nemohu to přesně spočítat.“

„Pět tisíc dolarů?“

„Možná.“

„Deset tisíc dolarů?“

„Snad.“

„Dvacet tisíc dolarů?“

„Nemohu si vzpomenout.“

„Třicet tisíc?“

„Ne, tak moc určitě ne.“

„To je všechno,“ oddychl si Mason. „Vyděrač a křivopřísežník,

který měl v ruce vražednou zbraň. Soud si jistě udělá vlastní

závěr.“

Soudce Laporte pohlédl zamyšleně dolů na Masona. „Pane

Masone, mohl byste soudu říci, proč jste položil svědkovi otázku o

otiscích prstů? V tomhle případu zjevně hraje roli něco, co nikdo z

nás nevěděl. Ale přece jste na to nemohl přijít jen ze svědeckých

výpovědí tohoto muže - dobrá, soud si nyní uvědomuje, že víte o

případu něco víc. A to víc by mohlo soud zajímat.“

„To byl jen takový výstřel do tmy. Rána naslepo, Ctihodnosti,“

vysvětloval Hamilton Burger znechuceně. „Zcela určitě tomu tak

bylo.“

„Jestliže to byl výstřel naslepo,“ uznale dodal soudce Laporte

„pak má pan obhájce, jak se zdá, neomylnou mušku.“

„Pokud soud dovolí,“ navrhl Mason, „a směl bych předvolat

ještě jednoho svědka k dalšímu křížovému výslechu, mohlo by to

podle mého názoru tuto záležitost ještě dále objasnit.“

„Námitka,“‚ zaječel Hamilton Burger. „Pokud si chce pan

obhájce povolat svědka, ať ho povolá jako svědka obhajoby.

Případ byl uzavřen. Aspoň z hlediska obžaloby skončil.“

„Obžaloba případ znovu otevřela tím, že povolala na lavici

svědků opět pana Jaspera,“ zamyslel se soudce Laporte nahlas,

zvažuje ještě své stanovisko: „Soud není vhodné místo, kde pan

žalobce může předvádět cviky mentální gymnastiky, ale soud se

pokouší oddělit pravdu od lži, prosít ji z výroků, které tu byly

vyřčeny. Tady se má vykonávat spravedlnost.“

Mason řekl: „Kdyby soud dovolil, chtěl bych se podívat na ten

strojem psaný seznam adres, který dostala obviněná. Právě ten list,

který obsahuje i jméno Franklina Gilletta. Myslím, že potom budu

moci dát soudu bližší vysvětlení.“

Mason došel ke stolu, kde soudní úředník shromažďoval

důkazní materiál. Řekl: „S dovolením“ a uchopil dotyčný list. Pak

se vrátil na své místo a naklonil se k židli Delly Streetové.

„Mrkněte na to, Dello,“ zašeptal. „Ať to Paul Drake prověří s

vámi. Srovnejte, jestli to poslední jméno bylo napsáno na stejném

psacím stroji jako všechna předchozí. Pokud ne, zavrťte hlavou, až

se na vás podívám. Kdyby ano, tak kývněte.“

Perry Mason se zase vrátil a zastavil se před soudním stolcem.

„Jestli Vaše Ctihodnost dovolí, jsou v tomto případu jisté

okolnosti, které by podle mého názoru měl soud vzít v úvahu.

Věřím, že mi proto soud povolí opakovat křížový výslech jednoho

ze svědků. Nicméně, to –“

„Protestuji proti dalšímu rozšiřování případu,“ namítl

Hamilton Burger. „Obhájce již svou příležitost měl. Pohlédněme

na fakta. Ze skutečností, jež dosud vyplynuly, je obviněná jasně

jedinou osobou, která může být obviněna z této vraždy.“

„Jestli soud dovolí,“ pokračoval Mason, „je tu i několik

odlišných možností. Za prvé, svědek Carl Jasper může být obviněn

stejně důvodně. Mohl zabít oběť ještě dřív, než dal zbraň

obviněné.“

Mason se odmlčel a nenápadně pohlédl na Dellu Streetovou.

Lehce zavrtěla hlavou.

Hamilton Burger se ozval: „Rád bych soud upozornil, že to, co

nám tu předvádí pan obhájce, je příliš průhledné. Jak je v těchto

předběžných líčeních obvyklé, obhájce nemyslí na nic jiného, než

používat k obhajobě v dobré víře jakékoli prostředky, nebo

povolávat k výpovědi svědky hlava nehlava.-

Obhájce zde zneužil procesní procedury a pokusil se vydírat

pana Georga Beldinga Baxtera tím, že použil soudní obsílku, aby

panu Baxterovi nadělal spoustu nepříjemností. Při tom pan obhájce

chtěl jenom jeho přítomností získat výhodu pro svou klientku. Pan

Baxter je však pevný chlap. Odmítl se nechat vydírat, odmítl se

nechat zastrašovat. Podal na pana Masona žalobu o odškodnění ve

výši sto tisíc dolarů.

V případě, že pan Mason nedostane pana Baxtera ke svědecké

výpovědi, prokáže se, že stížnost pana Baxtera byla oprávněná.

Pan Mason se pak pravděpodobně pokusí zmást všechna fakta do

té míry, až Baxterova žaloba přijde před soud – že pana Baxtera

předvolal k líčení protože si myslel, že za určité situace, která by v

případu mohla nastat, by pan Baxter byl nutným svědkem.

Tak, a to je všechno, co k tomuto případu máme. Zbývá jediná

otázka, a to je nezvratný důkaz, že obviněná je vinna. Je tady

nějaký náznak vydírání. Můj úřad v tom zahájí vyšetřování. Ale

pan obhájce se pokouší teď poplést vše tak, že dělá ze soudu svého

nedůvtipného komplice, aby mohl vykonstruovat obhajobu, kterou

chce využít, až přijde k soudu jeho vlastní případ na základě

žaloby, podané panem Baxterem.“

Soudce Laporte se zarazil. „Ovšem,“ řekl. „soud bere tohle

všechno v úvahu. Soud oceňuje logiku, s jakou obžaloba

přistupovala k případu i snahu obhajoby předložit sérii otázek, jež

by za určitých okolností mohly ospravedlnit přítomnost pana

Baxtera na svědecké lavici.“

Mason se přihlásil o slovo: „Rád bych – s dovolením – požádal

soud o předvolání pana Baxtera za svědka. Na tom svém úmyslu

trvám.“

„Chcete to učinit jako obhajoba?“

„Ano,“ souhlasil Mason.

„Velmi dobře,“ řekl soudce Laporte. „Rozhodl jsem se pro dost

neobvyklý postup. Hodlám dovolit, aby obhajoba pokračovala v

případu. Pokud se v dalším průběhu ukáže, že jsou vážné důvody

pro jeho žádost předvolat i někoho ze svědků obžaloby k dalšímu

křížovému výslechu, poskytnu obhájci tuto možnost.“

„Jen ať zkusí povolat Georga Beldinga Baxtera do svědeckého

křesla,“ řekl Hamilton Burger. „Jen ať to zkusí a já ho zničím!“

„Obžaloba nemá nejmenší důvod pro takové výlevy,“ pokáral

ho soudce Laporte. „Pokračujte, pane Masone.“

„Jako prvního svědka obhajoby,“ oznámil Mason,

„předvolávám pana Georga Beldinga Baxtera.“

„Přistupte blíže, pane Baxtere a přísahejte,“ nařídil soudce

Laporte.

Baxter se významně podíval na Hamiltona Burgera, když šel

kolem něho a pak zvedl ruku k přísaze a vyřkl její slova.

Jakmile si Baxter sedl, Hamilton Burger vstal.

„Jestliže soud dovolí,“ naježil se, „hodlám protestovat proti

každé otázce, položené tomuto svědkovi, pokud nebude absolutně

bezprostředně souviset s tímto případem. Nehodlám připustit, aby

se obhajoba vydala na rybářskou výpravu ve snaze ulovit rybičku

pochyb, aniž by k tomu měla řádně podložený důvod.“

„Za těchto okolností,“ kývl soudce Laporte, „soud se

vynasnaží ochránit svědka proti všemu, co by mohlo být nazváno

rybářskou výpravou.“

„Pokud soud dovolí,“ navrhl Mason, „na důkaz této

objektivnosti, myslím, že bych měl dostat právo položit úvodní

otázky. Jde přece o svědka protistrany.“

„Soud s tímto návrhem souhlasí, pane.Masone. Začněte.“

George Baxter se posadil na svědeckou lavici a prohlížel si

tygřím pohledem Perryho Masona, připraven zaútočit na advokáta

při první vhodné příležitosti.

„Jak dlouho vlastníte nemovitosti, známé jako Baxterova

usedlost?“

„Námitka. Otázka je nekompetentní, irelevantní a nevěcná,“

zvolal Hamilton Burger.

„Zamítá se,“ řekl soudce Laporte.

„Mám ji už sedmnáct let, pane Masone,“ odpověděl George

Baxter. „Ale připomínám, že tohle nejenže má daleko k otázkám,

týkajícím se tohoto případu, ale navíc já o jeho faktech vůbec nic

nevím. Byl jsem tu noc desátého v Bakersfieldu. Nevěděl jsem o

vraždě nic až do jedenáctého, kdy jsem se vrátil do své kanceláře

tady ve městě.“

Baxter se vítězoslavně usmál a usedl opět na svědeckou lavici.

Mason pokračoval: „Pak se vás tedy zeptám, pane Baxtere, jak

dlouho víte, že váš vrátný a zahradník, Corley L. Ketchum, je ve

skutečnosti Collington Halsey, kterého hledá policie v souvislosti s

loupeží a vraždou?“

Hamilton Burger vyskočil ze židle, aby vykřikl námitku, jenže

se zarazil, když spatřil Baxterovu tvář.

Triumfální úsměv z jeho tváře zmizel. Zdálo se, že se doslova

propadl do svého obleku.

Hamilton Burger na osudný okamžik zaváhal. Už nestačil včas

vyslovit svou formulku: „Námitka, když soud dovolí. Otázka je

nevěcná, irelevantní a nekompetentní.“

Zaváhání Hamiltona Burgera ovlivnilo jednání soudce

Laportea. Rovněž on upřel pohled na svědka a vývoj dostával

neočekávaný obrat.

„Námitka se zamítá. Odpovězte na otázku,“ rozhodl soudce,

když ji Burger konečně vykoktal.

Baxter seděl tiše a bez hnutí na lavici svědků.

„Rozumíte otázce?“ zeptal se Mason.

„Rozumím.“

„Jste připraven na ni odpovědět?“

Baxter se dlouze a zhluboka nadechl a pak řekl: „Vím to už

několik let.“

„Jaký máte vztah k panu Ketchumovi?“

„Je to můj bratr.“

„A vy jste mu poskytl asyl, ačkoli jste věděl, že ho hledá

policie?“

„Ano.“

„Asi tak před dvěma a půl lety odhalil Franklin Gillett vaše

tajemství?“

„Ano, odhalil, kdo je můj bratr.“

„A vydíral vás?“

„Ano.“

Hamilton Burger se ohradil: „Jestli soud dovolí, tohle už

přesahuje všechny meze –“

„Pokud to myslíte jako námitku, námitka se zamítá,“

konstatoval soudce Laporte. „Myslím, že teď se teprve dostáváme

k jádru případu. Pokud tomu dobře rozumím, pane Masone, toto

jste vyvodil ze skutečnosti, že otisky prstů, které byly předány

detektivovi Clarku Freemanovi Jasperovi, patřily ve skutečnosti

Collingtonovi Halseyovi?“

„Ano, Ctihodnosti.“

„Svědek doznal: Vaše Ctihodnosti, mohu vám zrovna tak

objasnit celou situaci. Můj bratr, který se ukrýval pod jménem

Corley L. Ketchum je ve skutečnosti Collington Halsey a moje

pravé jméno bylo George Belding Halsey. Můj bratr byl před lety

členem zločinecké bandy spolu s Gormanem Gillettem, což byl

otec Franklina Gilletta. Gorman Gillett si odpykal trest a byl

propuštěn. Nikdy už nezjistím, jak se mohlo stát, že Gorman

Gillett objevil moji skutečnou identitu. Ale myslím, že ho na ni

přivedl článek v Saturday Evening Postu. Snažili jsme se tehdy,

aby se reportér v článku o bratrovi nezmiňoval, ale fotograf udělal

bez našeho vědomí snímek, na němž jsme byli společně – můj

bratr a já. Dívali jsme se na té fotografii na nějaké rostliny a

podpisek k tomu obrázku byl: George Belding Baxter a jeho

zahradník Corley L. Ketchum studují plány architektury

budovaného areálu.

Bylo to krátce poté, co Franklin Gillett navštívil mého bratra a

žádal na něm peníze. Od té doby nás vydíral až do své smrti.“

Hamilton Burger už zase vstával, aby něco řekl, ale pak náhle

poklesl v kolenou a dopadl opět na židli.

„A nyní nám vysvětlete, co se stalo v noci onoho desátého,“

pokračoval ve výslechu Mason. Baxter se zhroutil natolik, že bez

protestu vypovídal:

„Nemohli jsme vůbec nic dělat. Byli jsme zcela bezmocní.

Otisky prstů mého bratra měla v registru FBI, hledala ho federální

policie. Protože bydlel u mne a zaujímal bezvýznamné postavení,

jako mizerně placený zahradník a posluha, mohli jsme navenek

jeho pravou totožnost utajovat. Avšak když ji odhalil Gorman

Gillett a ta informace později nějak proklouzla k jeho synovi

Franklinu Gillettovi, museli jsme platit a platili jsme opravdu

pořádně. Bral nás na hůl, jak se dalo. Nicméně jsem často

pochyboval, jestli Gorman vůbec věděl, co jeho syn vlastně dělá

nebo jak moc od nás požadoval. Když jsem byl desátého v

Bakersfieldu, přečetl jsem si v místních novinách, že Gorman

Gillett zemřel.“

„A uvědomil jste si, že kdyby se něco stalo Franklinu

Gillettovi byl by váš bratr náhle v bezpečí?“

„Tak to vůbec nebylo,“ řekl svědek. „Gillett využil úmrtí a

stupňoval své požadavky. Chtěl po mně něco, co jsem udělat

nemohl. Já jsem ho nezabil a můj bratr také ne. Tím jsem si jist!“

„Řekněte, jak jste se dozvěděl o nových požadavcích?“ zeptal

se Mason.

„Telefonoval mi bratr. Řekl, že musím ihned přijet domů, ale

udělal to tak, aby vše vypadalo, že jsem se z Bakersfieldu

nevzdálil. Že mi nic po drátě nemůže vysvětlovat, ale že na tom

záleží osud nás obou. Zapsal jsem se v hotelu v Bakersfieldu a řekl

jsem, že hned po večeři půjdu spát. Povečeřel jsem, podepsal účet,

rozestlal postel, vyšel zadním vchodem, skočil do auta a hned jsem

jel domů. Dorazil jsem tam krátce po jedenácté. Našel jsem

Franklina Gilletta se svým bratrem. Gillett požadoval nesmyslnou

hromadu peněz, kterou nazýval poslední splátkou. Oháněl se tím,

že když zemřel jeho otec, nastala vhodná situace udělat závěrečný

účet. Tvrdil, že dokud jeho otec žil, někdo ho mohl přimět k

nežádoucímu prohlášení. Případně prý nás jeho otec mohl

neočekávaně zradit. Tohle se mi ale nezdálo příliš logické. Smrt

jeho otce nepochybně snížila možnosti našeho odhalení. Franklin

nám řekl, že je ve vážném maléru a že hodlá zavřít hubu jedné

zvědavé ženské, která ho prý špehovala. Říkal, že potřebuje nejen

peníze, ale i moji pomoc. Prostě chtěl, abych mu obstaral alibi.“

„A co vy na to?“ zeptal se Mason.

„Odmítl jsem,“ řekl Baxter. „Řekl jsem mu, aby mě z toho

vynechal. Že mu klidně zaplatím, ale že se nehodlám dostat do

svědeckého křesla a křivě přísahat kvůli alibi Franklina Gilletta.

Navíc v hrdelním zločinu.“

„Věděl jste něco o jeho dalších plánech?“

„Uvedl, že možná opustí zem. Upřímně řečeno, pochybuji, že

vůbec věděl, co chce udělat. Neměl definitivní plány. Ale

každopádně požadoval sto tisíc dolarů v hotovosti a k tomu ono

alibi. Měl jsem sice pohromadě celkem velkou částku v hotovosti,

ale rozhodně jsem mu odmítl opatřit alibi. Řekl, že musí zjistit,

kolik už toho o něm ta zvědavá ženská napovídala svému

advokátovi, a že jí musí zabránit, aby se s Masonem druhý den

ráno sešla. Druhou variantou byl odjezd ze země.

Byl velmi nervózní. Jeho myšlenky mi v tu chvíli připadly tak

nelogické, až jsem se bál, že se zbláznil.“

„A co se stalo dál?“ zeptal se Mason.

„Nevím. Řekl nám, že musí zjistit, v jak zlé je situaci. Slíbil,

že se vrátí ještě okolo jedné hodiny ráno. Pak od nás odešel do

svého auta.“

„Kde jeho auto stálo?“

„Zaparkoval dole u bazénu. Poté, co jsem ho odmítl, opustil

dům a šel směrem k bazénu.“

„Můj bratr a já jsme podrobně probírali celou situaci, když

jsme zaslechli ránu. Buď byla z výfuku, nebo ji způsobil výstřel.

Vyběhli jsme z domu ven, ale nic jsme neviděli. Pak jsme slyšeli

vyjíždět z brány nějaké auto a domysleli jsme si, že to odjíždí

Franklin Gillett. Domnívali jsme se, že motor jeho vozu vystřelil

do výfuku.“

„Kdy to přesně bylo?“

„Jenom pár minut před půlnocí.“

„Brána byla otevřená“

„Brána se zavřela v deset hodin, ale můj bratr ji otevřel, když

Franklin Gillett volal, že přijíždí projednat důležitou věc.“

„Prozradil vám Franklin Gillett, že hodlá spáchat vraždu?“

„Ano. Neřekl, koho chce zabít, ale předpokládal, že se do

nějaké vraždy zaplete, s tím se netajil, bylo prý absolutně

nezbytné, aby měl proto alibi, o jakém policie nikdy

nezapochybuje. Chtěl nejprve, abych mu je zajistil já. Věděl, že

mám být v Bakersfieldu. Žádal, abych odpřísáhl, že za mnou

přijel, když se dozvěděl, kde jsem. Měl jsem potvrdit, že jsme

jednali o nějaké obchodní věci. Že přijel do Bakersfieldu už večer

a že jsme tam byli pak společně až skoro do půlnoci. Je mi líto, že

se to všechno stalo. Je mi líto, že se prozradilo bratrovo inkognito.

Byl bych udělal cokoli, abych tomu zabránil. Ale nikdo nemůže

zpochybnit otisky prstů. Už dávno jsem mu říkal, že jednou možná

bude muset zaplatit za chyby, kterých se dopustil.“

„Myslím,“ uzavřel výslech Perry Mason, „že to je všechno.

Nemám další otázky k panu svědkovi. Přeje si pan hlavní žalobce

křížový výslech?“

Hamilton Burger se zarazil. Obrátil se k Nelsonovi a vyměnil s

ním několik slov šeptem. Pak se bezradně obrátil na soudce

Laportea a rezignoval: „Nemám otázky.“

„Takže v tom případě,“ žádal Perry Mason, „přeji si k dalšímu

křížovému výslechu povolat jednoho ze svědků obžaloby.“

„Kterého svědka?“ zeptal se soudce Laporte.

„Nell Arlingtonovou.“

„Když soud dovolí,“ hrdě zadeklamoval Hamilton Burger,

„tentokrát se zdržíme námitek. Z našeho hlediska je povinností

našeho úřadu energicky stíhat osoby, obviněné ze zločinů. Ale

když začíná být jasné, že v případu se objevují další dosud

neznámé okolnosti, plně si uvědomujeme svou základní povinnost

– postarat se o průchod spravedlnosti.“

Soudce Laporte přikývl: „Děkuji vám za vaše prohlášení, pane

hlavní státní zástupče. Myslím, že příkladně dokazujete principy,

jimiž se řídí váš úřad. Ať předstoupí slečna Arlingtonová.“

Nell Arlingtonová neochotně vstala.

„Již jste pod přísahou,“ upozornil ji soudce Laporte. „Stačí

když se postavíte u svědeckého křesla.“

Mason začal: „Už jste vypověděla, že jste občas působila jako

sekretářka obviněné. Že jste někdy otvírala její dopisy se seznamy

jmen možných zákazníků, které jí posílala její společnost, abyste jí

ta jména a adresy mohla přečíst do telefonu, kdyby si o ně

zavolala?“

„Ano,“ připustila svědkyně chraptivě.

„A když seznamy došly telefonicky, zaznamenala jste je a

zprávu jste jí zavolala nebo osobně odevzdala?“

„Ano.“

„Všiml jsem si, že na seznamu, který obsahoval jméno paní

Gillettové, bytem 671 Tribly Way, je jedenáct jmen místo deseti.

Adresa Tribly je na tom seznamu poslední a že typy psacího stroje

jsou odlišné od těch, jimiž jsou napsána ostatní jména.

Předpokládám, slečno Arlingtonová, že to poslední jméno jste

sama dopsala až poté, co seznam přišel poštou. Nyní, než odpovíte

na mou otázku, uvědomte si, že jste pod přísahou. Nezapomeňte,

že jména na seznamu může ověřit centrála společnosti, která je

zaslala. A uvědomte si, že i psací stroje mají svůj rukopis a expert

v tomto oboru s jistotou prokáže, zda to jméno a adresa bylo

dopsáno na vašem stroji.“

Nastala dlouhá odmlka. Pak Nell Arlingtonová přiznala: „Ach

ano, napsala jsem to já.“

„A důvod, proč jste k tomu přistoupila byl v tom, že jste pojala

určité podezření. Chtěla jste vědět, kdo bydlí na té adrese.“

„Když jsem jednou prohlížela věci muže, kterého jsem

pokládala za svého manžela, našla jsem řidičský průkaz, vystavený

na jméno Franklin Gillett. Byla tam ta adresa. Věk obou mužů a

podobenka úplně shodné. Neuměla jsem si poradit, co s tím mám

dělat. Nevěděla jsem, zda má nějaké „alias“ nebo co se děje.

Chtěla jsem zjistit, o co vůbec jde. Tak jsem dopsala tohle jméno

na stroji a mohla jsem se spolehnout, že moje přítelkyně Gwynn

Elstonová byt na té adrese navštíví a že z ní budu moci vytáhnout,

jak je to doopravdy, aniž by si všimla, že na tom mám nějaký

osobní zájem.“

„Ale stalo se něco, co vás přimělo změnit plány?“ zeptal se

Perry Mason šetrně.

„Ovšemže se něco stalo,“ stáhlo se jí hrdlo. „Vy víte nejlíp, co

se stalo. Muž, o němž jsem si myslela, že je můj manžel, spáchal

skutečnou bigamii. Byla jsem prostě bigamní manželka -

- Můj manžel – nebo muž, o kterém jsem si myslela, že můj

manžel je – zjistil, že Gwynn navštívila byt na té adrese.

Předpokládal ovšem, že Gwynn odhalí jeho bigamii a poví mi to.

Rozhodl se ji zabít nebo umlčet. Namíchal jí drink gin s tonikem a

přidal strychnin. Nepřišla jsem na to, dokud Gwynn neopustila

dům a teprve potom, co odešel i on, jsem našla lahvičku se

strychninovými tabletami v pokoji, kde ji zřejmě nechal. Před tím

ji vzal z naší lékárničky. Myslela jsem si, že Gwynn vylila drink

do výlevky, protože si prostě myslela, že můj muž udělal nápoj

příliš silný - tablety jsem do skříňky vrátila. Když se Gwynn ten

večer vrátila a měla u sebe revolver, cítila jsem, že přichází čas

vyložit karty. Chtěla jsem, aby mi všechno řekla. Ale ona ne.

Věděla jsem, že určitě lže. Dala jsem Gwynn do jogurtu

barbituráty, a když už bezpečně spala, vzala jsem ten revolver a šla

se ven poohlédnout po svém manželovi.“

„Kde jste ho začala hledat?“ zeptal se Mason.

„Věděla jsem už dost dlouho, že dostával nějaké peníze od

George Beldinga Baxtera. Neznala jsem důvod, za co ho platil, ale

rozhodla jsem se teď přijít celé věci na kloub. Jela jsem k

Baxterově rezidenci. Měla jsem u sebe revolver, který jsem vytáhla

Gwynn zpod polštáře, když usnula. Zdálo se mi, že klíč k té

záhadě má pan Baxter - a taky - měla jsem pocit, že právě tam

najdu svého manžela.“

„Našla jste ho tam?“

„Přijela jsem, právě když můj muž vyběhl z domu. Nachytala

jsem ho, jak se říká, na hruškách.“

„A?“ zeptal se Mason.

„Spatřil mě. Chtěl vědět, co tam dělám, a když jsem ho

obvinila - v tu chvíli jsem poznala, že se mě chystá zabít. Začal mě

škrtit. Stiskla jsem spoušť revolveru. Padl na záda na trávník.

Jednoduše jsem pak objela svým vozem okruh, vyjela z brány a

vrátila se domů. Zasunula jsem revolver opět pod Gwynnin

polštář.“

Mason se obrátil na Hamiltona Burgera s čímsi jako úklonou.

„Myslím, že také obhajoba může případ uzavřít.“

KAPITOLA 16

Mason, Della Streetová a Paul Drake seděli v právníkově

kanceláři a bavili se o uzavřeném případu.

Mason uvažoval: „Ano, to byl důkaz, že bojovat je třeba do

poslední chvíle. Také jasně vyplynulo, jaké prazvláštní obraty

může do případu vnést osud.

Hospodyně mluvila pravdu, že ztratila ten revolver. Franklin

Gillett se vracel do svého domu na Tribly Way, když ukončil

hostování u své druhé ženy na Mandala Drive. Spatřil zbraň na

kraji silnice, kudy jezdil. Byla to nová a pěkná zbraň, a on nejspíš

zastavil auto, sebral ji a odnesl si ji domů.

Tahle zdánlivá maličkost zapletla George Beldinga Baxtera do

celého případu. Ovšem, on v tom okamžiku neměl ani potuchy,

odkud ta zbraň pochází. Pro něho to prostě byl dar z nebes.

Revolver, ležící na kraji silnice. Zvedl ho a nechal si ho. Není k

tomu co dodat.“

Mason se napil.

„Gillett měl naprosto neselhávající metodu vydírání. Stačilo

mu pouze otočit kohoutkem, kdykoliv potřeboval peníze. George

Belding byl obchodník s realitami už v době, kdy se jeho bratr

dostal do potíží a utekl, když ho převáželi do vězení. Jeden

policista byl při tom zabit. Myslím, že Baxterův bratr je ale v

tomhle ohledu nevinný a asi to bude moci dokázat. George si však

změnil poslední jméno z Halsey na Baxter, vzal svého bratra k

sobě jako Corley L. Ketchuma a začali obchodovat společně.

Pak začal Baxter najednou prosperovat. Chtěli dát jeho

obrázek do novin. Samozřejmě, pokud by jeho bratr byl i

obchodním partnerem, chtěli by dát do novin i jeho fotografii, což

by přineslo komplikace. Takže se bratr raději stáhl do pozadí.

Vystupoval jako zahradník a hlídač. To je poetický dotek

spravedlnosti. Gorman Gillett šel do vězení, odpykal si svůj dluh

vůči společnosti a byl schopen žít dál svůj vlastní život. Nemusím

zdůrazňovat, že celkem skromný a šetrný. Nicméně byl to

nezávislý život a Gormanovi se zalíbil.

Collington Halsey musel naopak žít v klamu. Musel se

neustále bát, kdy ho odhalí a své vrozené schopnosti skrývat pod

maskou, nezbylo než snášet potupné postavení - A přece díky

náhodě se jeho snímek dostal do Postu. A pak jeho bratr musel

platit vyděračům.

Asi před osmnácti měsíci se Gillett bláznivě zamiloval do Nell

Arlingtonové. Byl tak trochu unaven všedním životem se svou

zákonnou manželkou. Tak se dopustil bigamie a cítil, že dokud

nespáchá nějaký nerozvážný čin, šance na jeho odhalení budou

velmi nepatrné.

Pak, protože při své dvojí existenci byl z domu příliš dlouho,

pozvala si Nell do domu Gwynn Elstonovou, aby měla společnost,

když se cítila sama, Gillett musel souhlasit. Pomalu a neodvratně

se ten muž zaplétal do sítě svých vlastních nástrah. Byl už opravdu

zoufalý. To napovídá fakt, že dal Gwynn Elstonové do nápoje

strychnin v naději, že upadne do křečí a zemře a on a Nell si budou

moci dosvědčit svou nevinu.

Jinými slovy: Gillett byl jedním z těch mužů, kteří nedokáží

myslet příliš dopředu. Připraví si útěk z nepříjemné situace, hned

jak se jim naskytne příležitost, aniž by opatrně zvážili všechny

možné důsledky.“

„To vše dokazuje,“ řekl Paul Drake, „že advokát by měl být

vždycky solidární se svým klientem. Ale nemyslím si, že já sám

bych někdy našel odvahu postavit se muži s takovým vlivem, jaký

má dnes George Belding Baxter, Perry.“

„Jde o víc, než o loajalitu ke klientovi,“ pronesl zamyšleně

Mason. „Je třeba být loajální k základním principům spravedlnosti.

Když se to snažíš dělat opravdu poctivě, v pravou chvíli se

nemusíš obávat dát nebo dostat do brady. Nebo na to být aspoň

připraven.“

„Být připraven, umět a chtít – to je pravý obraz právníka,“

dodala Della obdivně a její oči, hledící na Perryho Masona,

svědčily o hloubce jejího citu.