ERLE

STANLEY

GARDNER

Perry Mason

Případ

deníku slunící

se blondýny

Erle Stanley Gardner

The Case of the Sun Batherś Diary

Copyright © 1955 by Erle Stanley Gardner

Pocket Books, Inc. (Cardinal edition) New York N. Y. 1958

1. KAPITOLA

Della Streetová, osobní sekretářka Perryho Masona, zakryla

dlaní sluchátko telefonu a zeptala se právníka: „Chcete mluvit s

děvčetem, které bylo okradeno?“

„Oč?“ ptal se Mason.

„Říká, že o všechno.“

„Proč volá mě místo policie?“

„Říká, že jde o něco, co vám musí vysvětlit.“

„To asi ano,“ podotkl Mason.

„Působí dojmem slušné holky, šéfe. Je na tom moc mizerně.“

„Dobře. Řekněte jí, ať přijde, že si s ní promluvím, Dello.“

„Řekla jsem jí, ať přijde. Prý ale nemůže. Nemá nic na sebe.“

Mason se smíchem zaklonil hlavu. „Tedy,“ prohodil, „už jsem

slyšel všechno možné. No, pohovořím s ní, Dello. Jak se

jmenuje?“

„Arlene Duvallová.“

Mason požádal: „Zmáčkněte knoflík, Dello, ať ji slyšíme oba.

Tohle teda musím slyšet.“

Mason zdvihl sluchátko, a když Della Streetová stiskla

knoflík, řekl: „Ano. Haló?… Tady je Perry Mason.“

„Pane Masone, tady je Arlene Duvallová.“

„Ano?“

„Chtěla bych vás navštívit ve velmi důležité záležitosti. Já…

peníze na zaplacení mám.“

„Ano?“

„Byla jsem okradena.“

„No tak,“ pravil Mason a mrkl na Dellu Streetovou, „mě

přijďte navštívit, slečno Duvallová.“

„To nemůžu.“

„Proč?“

„Nemám nic na sebe.“

Mason odvětil: „My tady nejsme nijak formální. Navrhl bych,

abyste přišla tak, jak jste.“

„Kdybyste mě viděl, svůj návrh byste odvolal.“

„Proč?“ zajímal se Mason.

„To, co mám na sobě, by nezakrylo ani poštovní známku.“

„No tak,“ opáčil Mason netrpělivě, „si na sebe něco vemte.

Cokoliv. Vy…“

„To nemůžu.“

„Proč?“

„Vždyť jsem vám řekla, že jsem byla okradena.“

„Okamžik,“ řekl Mason. „Jak je to tedy?“

„Snažím se vám povědět, pane Masone, že jsem byla

okradena. Přišla jsem o všechno, co jsem vůbec měla — o

oblečení, osobní věci, o auto, o domov.“

„Kde teď jste?“

„U jamky číslo čtrnáct golfového klubu Remuda. Členové sem

zavedli telefon. Zřejmě právě teď klub opustili. Zalhala jsem

operátorce, že jsem členka, a tak mě spojila. Potřebuji něco na

sebe. Potřebuji pomoc.“

Mason, náhle zvědavý a plný zájmu, se zeptal: „Proč nevoláte

policii, slečno Duvallová?“

„Policii volat nemůžu. Nesmí se o tom dovědět. Vysvětlím

vám to, až se s vámi uvidím. Můžete-li mi obstarat něco na sebe,

zaplatím…“

„Okamžik,“ přerušil ji Mason, „dám vám sekretářku.“

Kývl na Dellu Streetovou.

Della řekla do telefonu: „Ano, slečno Duvallová. Tady je Della

Streetová, sekretářka pana Masona.“

„Slečno Streetová, mohla byste mi obstarat nějaké oblečení,

cokoli, co bych si mohla vzít na sebe? Měřím sto šedesát pět

centimetrů, vážím čtyřiapadesát kilo a nosím desítku nebo

dvanáctku.“

„Ale jak vám mám ty šaty dodat?“ ptala se Della.

„Kdybyste mohla… kdybyste mi je mohla přinést, slečno

Streetová, ráda bych vám zaplatila, ať to stojí cokoli. No, já vím,

že takovéhle věci neděláte. Ono je to všechno moc mimořádné, ale

já vám to do telefonu prostě nemohu vysvětlovat a… no, jste moje

jediná naděje na světě. Na policii se obrátit nemůžu a už vůbec se

nemůžu někde pohybovat tak, jak jsem.“

Della Streetová pohlédla na Masona a zdvihla obočí. Mason

přikývl.

„Kde budete?“ chtěla vědět Della Streetová.

„Nepředpokládám, že jste členkou golfového klubu Remuda.“

„Ale pan Mason je,“ řekla Della.

V hlase dívky bylo znát úlevu. „No tak kdyby vám mohl dát

kartičku hosta a kdybyste mohla naskládat nějaké oblečení do

golfové kabely a vyrazit… Mohla byste přijít rovnou ke čtrnácté

jamce. Takových asi padesát metrů od té jamky je kus takového

hustého porostu, který sahá až k cestě, a kdybyste jenom… Jé,

proboha, jdou sem hráči! Nashle!“

Bylo slyšet prásknutí sluchátkem.

Della Streetová okamžik počkala, pak jemně zavěsila a

pohlédla na Perryho Masona.

Mason položil sluchátko do vidlice a poznamenal: „Tak jsme

všechno vyslechli.“

„Chudák holka,“ povzdychla si Della. „Představte si, být v půl

dvanácté dopoledne za bílého dne venku bez… Šéfe, jak jen mohla

být takhle oloupena? Jak mohla o všechno přijít a…“

„Tohle,“ pravil Perry Mason, „mě právě fascinuje. Chcete tam

jet, Dello?“

„Opovažte se mi v tom bránit!“

„Myslím, že pojedu s vámi,“ prohlásil Mason.

„To byste mohl,“ usmála se Della Streetová.

„Ne, ne,“ řekl Mason, „ne tak docela. Zavezu vás do

golfového klubu, obstarám vám průkazku hosta a počkám, dokud

se nevrátíte. Mohla byste jí obstarat něco na sebe?“

„Může si vzít moje oblečení,“ přisvědčila Della. „Mám starší

věci, kterých jsem se stejně chtěla zbavit. Není to nic zvláštního —

sportovní oblek s krátkými kalhotami i sukní. V tom se aspoň

dostane přes golfové hřiště tak, aby se za ní okamžitě nepustila

celá smečka vlků.“

Mason pohlédl na hodinky. „Další termín mám ve dvě. Tak to

akorát stihnem, Dello. Tohle ve mně opravdu vzbudilo zvědavost.

Pojďme.“

2. KAPITOLA

Z verandy klubovní terasy viděl Mason obě dívky, jak se

objevily na horizontu, když přecházely kopec po golfové dráze.

Byly skoro stejně velké — Arlene Duvallová byla možná o pár

centimetrů menší než Della. Kráčela pružným atletickým krokem.

Mason viděl, jak se jejich hlavy chvílemi otáčejí, když si cestou ke

klubovní budově vyměňovaly poznámky.

Sešel jim naproti k úpatí terasy.

Della Streetová představila Arlene Duvallovou, jako by to byla

její dávná kamarádka.

Masonovu ruku sevřely její pevné, silné prsty. Šedé oči se

zahleděly do jeho.

„Děkuji vám, pane Masone,“ řekla, „za všechno.“

Byla to, jak Mason zjistil, blondýnka smetanové pleti, s

medově zlatými vlasy, které se hladce hedvábně leskly.

„Děkovat musíte slečně Streetové,“ upozornil ji.

„Už jsem jí poděkovala.“

„Vy dvě si klidně můžete půjčovat šaty,“ zakonverzoval

Mason.

„Až na to, že já nemám co půjčit,“ namítla Arlene Duvallová.

„Ukradli vám je?“

„Ukradli mi všechno.“

Mason prohodil: „Ten váš telefonát byl tedy zábavná změna v

každodenní rutině.“

„Vaše dny jsou rutinní?“

„Mnohé z nich.“

Zasmála se. „To se mi tedy líbilo, jak si slečna Streetová

myslela, že jsem vypracovala novou metodu, jak vzbudit váš

zájem, a…“

„Bylo to tak?“ zeptal se Mason.

Zavrtěla hlavou.

„I kdyby bylo,“ pravil Mason, „zabralo by to. Zájem a

zvědavost by vzbudil každý, kdo by měl tolik vynalézavosti a

kuráže, aby něco takového vymyslel.“

„Bohužel na tom originálním postupu nemám žádnou

zásluhu.“

„Co se vám stalo?“ otázal se Mason.

„To je dlouhá historka.“

Mason kráčel napřed na verandu, objednal pití a usedl na židli.

„Tak si ji poslechnem.“

„Bydlela jsem v karavanu.“

„Úplně sama?“

Přikývla.

„V kempu?“

„Jen občas. K zadní části golfového hřiště vede cesta pro

služby. Ví o ní málo lidí. Myslím, že jsem byla jediná, kdo po ní

pravidelně jezdil. Když to hřiště koupili, byla to část pozemku. Za

čtrnáctou jamkou je dlouhý pruh lesa a pruh svažité louky. Pak je

tam ještě lesík a potom silnice.

Zjistila jsem, že bych mohla jet po té cestě pro služby,

zaparkovat tam karavan a mít dokonalé soukromí. Zdálo se, že to

nikomu nevadí. Myslím taky, že tam do těch končin nikdo

nechodil. Vzdušnou čarou to musí být od louky k nejbližší golfové

dráze skoro dvě stě metrů a k hlavní cestě je to vzdušnou čarou

skoro ještě jednou tak daleko. Po cestě pro služby je to ovšem ještě

dál, protože se vine lesem.“

„Pokračujte,“ vybídl ji Mason.

Pohlédla mu do očí. „Já jsem takové dítě přírody. Ráda se

toulám lesem. Ráda chodím bosá. Ráda se svléknu a opaluju se.“

„Čím,“ optal se Mason, „se živíte?“

„Momentálně ničím.“

„No dobře, tak jak jste přišla o ty věci?“

„Dnes ráno jsem dělala všechno jako obvykle. Byla jsem tam

na louce celou noc — vlastně už tři noci, v zaparkovaném

karavanu.“

„Nebála jste se?“

„Ne. Takový obytný přívěs je snad nejbezpečnější místo. Když

se zamknou dveře zevnitř, nikdo se do něj nedostane. I kdyby

rozbili okno, nebude to nic platné. Okna jsou příliš malá, než aby

někdo mohl vlézt dovnitř.“

„A tak jste se dnes ráno slunila.“

„Podle svého zvyku. Shodila jsem šaty, přešla jsem přes louku

do lesa a pak jsem se procházela na slunci, cítila jsem vzduch na

kůži, trávu na bosých nohou. Nejspíš si myslíte, že jsem blázen.

Jestli jste se nikdy neslunil, pak nepochopíte tu volnost, tu

příjemnost vzduchu, to teplo slunečního svitu, ten dotek větříku.

Ach, nač mluvit.“

„Pokračujte,“ vyzval ji Mason, „povídejte mi, co se stalo.“

„No,“ řekla, „když jsem se vrátila tam, kde mělo být moje auto

s přívěsem, nebylo tam jedno ani druhé.“

„Jste si tím jistá?“

Přikývla.

„Nemohla jste si splést místo?“

„Panebože, to ne. Já venku nikdy nezabloudím a byla jsem tam

už… no, od té doby, kdy začalo být teplo.“

„Máte klíček od zapalování?“ zeptal se Mason.

„Mám klíček od zapalování auta a klíč ke dveřím přívěsu v

tomhle pouzdru na klíče, které jsem nesla v ruce, ale kdo opravdu

chce sebrat auto, nemusí se obtěžovat s klíčkem. Přece je nějaký

způsob, jak spojit dráty za přístrojovou deskou?“

„A volala jste mne místo policie.“ Způsob, jakým to Mason

řekl, byl spíše tázací než oznamovací.

„Přirozeně. Umíte si představit, jak holka přioděná pouze

slunečním svitem požaduje na dvou policajtech z rádiového vozu,

aby zjistili, co jí bylo ukradeno a co jí zbylo? A byla by to ovšem

nádherná historka pro noviny. Už vidím ty titulky: SLUNÍCÍ SE

BLONDÝNA ZTRATILA VŠE AŽ NA ÚSMĚV A SLUNEČNÍ

BRONZ. A pak by reportéři ovšem chtěli snímky se správným

osvětlením.“

„Měla jste,“ zajímal se Mason, „ještě nějaký důvod?“

„Abych nevolala policii?“

Mason přikývl.

Okamžik si hrála se sklenicí, pak mu pohlédla do očí. „Ano.“

„Jaký?“

„Myslím… no, za celou tou věcí by mohla vězet právě

policie.“

„Chcete říct, že vám přívěs a vůz sebrala policie?“

Přikývla.

„Proč?“

„Protože je chtěli důkladně, pečlivě a v klidu prohledat.“

„Co by hledali?“

„Nejspíš můj deník.“

„A proč má policie zájem o váš deník?“

Řekla: „Pane Masone, budete mi muset prostě důvěřovat.“

„Zatím jste mi k tomu neposkytla moc příležitostí.“

„Nejde mi o peníze. Postarám se, abyste zítra dopoledne kolem

desáté dostal přiměřenou zálohu. Ale co se týče ostatního —

myslím osobního hodnocení — v tom mi budete muset důvěřovat,

to je všechno.“

Mason nadhodil: „Není pro vás asi tak jednoduché vypravovat

tu historku. Co kdybyste prostě rovnou řekla, čemu se snažíte

vyhnout, a potom se dostaneme k jádru věci.“

„Víte, kdo jsem?“

„Vím, že jste atraktivní mladá žena, něco málo přes dvacet, že,

podle vašeho vyprávění, existujete bez viditelných prostředků

obživy, že bydlíte velmi neortodoxním způsobem v obytném

přívěsu a že se z nějakého důvodu bojíte přátelit.“

„Co vás na to přivádí?“

Mason odvětil: „Odpověď je zřejmá. Devět set devadesát

devět žen z tisíce by mělo někoho blízkého, na koho by se mohlo

obrátit, kdyby se octly neoblečené na golfovém hřišti. Volat

právníka, s kterým jste se v životě neviděla, naznačuje, že jste si

některé části své historky nechala pro sebe a chcete si je nechat pro

sebe i nadále.“

„Znáte mého otce?“ zeptala se.

„Kdo je váš otec?“

„Colton P. Duvall.“

Mason zavrtěl hlavou, pak pravil: „Moment. To jméno je mi

nějak povědomé. Co dělá?“

„Licenční štítky.“

„Výrobce?“

„Ne. Dělník,“ řekla, „ve státním vězení.“

„Ach,“ podotkl Mason.

„Údajně,“ dodala, „ukradl 396 751 dolarů a šestatřicet centů.“

„Zdá se, že si už vzpomínám,“ přikývl Mason. „Bylo to ve

spojitosti s nějakou bankou, že?“

„S bankou a obrněným vozem, s převozem peněz.“

Mason přikývl a zblízka ji pozoroval.

„Už je pět let ve vězení. Údajně ty peníze někde ukryl. Byl

podroben takovému nátlaku, jaký je ve své rafinované krutosti

nepopsatelný.“

Mason ji zkoumal pohledem, který dívka zcela bezelstně

opětovala.

„Oficiálně,“ pravila, „jsem dcera zloděje.“

„Pokračujte,“ pobídl ji Mason. „Povězte mi ten příběh.“

„Už jsem pověděla.“

„Mně tedy ne.“

„Ale ano.“

„Jen jste ho načrtla. Rád bych slyšel zbytek.“

„Otec pracoval v Obchodní záruční bance. Ta má půl tuctu

poboček. Jedna pobočka je v Santa Aně. Aby se udržela bilance,

převáží se hotovost do různých poboček obrněným vozem. Toho

dne bylo převáženo 396 751 dolarů a šestatřicet centů. Otec je

osobně balil. Měl na to dohlížet inspektor, ale táta byl spolehlivý

zaměstnanec a ten inspektor si právě hodně vsadil v koňských

dostizích. Měl malé přenosné rádio a… no, když měly ty dostihy

začít, zapnul si rádio. Potom říkal, že sice poslouchal, ale koukal

na tátu, že táta balík orazítkoval a zapečetil pečetním voskem, dal

na pečetní vosk svou pečeť a ten inspektor taky svou.“

„A potom?“ ptal se Mason.

„Potom, asi za deset minut, přišel nahoru člověk, co obrněný

vůz řídil, a odevzdal stvrzenku za tu zásilku.“

„Kdy byla doručena do Santa Any?“

„Asi za půldruhé hodiny.“

„A co se tam dělo?“

„Razítko bylo na pohled v pořádku, pečeti vypadaly

neporušeně a pokladník v Santa Aně potvrdil příjem, ale požádal

řidiče obrněného vozu, aby počkal, protože potřebuje poslat zpět

zásilku kuponů.“

„A dál?“

„Za pár minut ten člověk vyběhl ven a říkal, že se někde stala

chyba. Že dostal nesprávnou zásilku.“

„Co bylo v té zásilce?“

„Obrovský svazek už neplatných šeků.“

„Vedla někam nějaká stopa?“

„Všechny byly z jednoho svazku z hlavní losangeleské banky

—a ten svazek byl označen od AA po CZ.“

„A kde byl umístěný?“

„Hned blízko transportní místnosti. Někdo zřejmě sebral

hotovost z bedny, vybral neplatné šeky a nacpal je do bedny, a ta

potom byla zabalena a zapečetěna.“

„A oni si myslí, že vinen je váš otec?“

Přikývla.

„Jaké byly proti němu důkazy?“ chtěl vědět Mason. „Vypadá

to, že nejspíš úplně nepřímé.“

„No, táta měl hotovost na starosti. Ten inspektor, který kvůli

tomu přišel o místo, nemohl tu záměnu provést, aniž by o tom táta

věděl. Normálně by ani táta nemohl záměnu provést, aniž by to

věděl inspektor. Ale když právě běžel v rádiu ten přenos z

koňských dostihů!“

„A ten, kdo řídil obrněný vůz?“ ptal se Mason.

Zavrtěla hlavou.

„Proč ne?“

„Zásilka byla dodána neotevřená. Byla na ní pečeť tátova i

inspektorova. Adresa banky, kam se zásilka vezla, byla psána

tátovým rukopisem a částka peněz uvnitř také.“

„Kolik osob bylo v tom voze?“

„Jen jeden člověk. Takový obrněný vůz, to je věc! Je určen

speciálně pro bankovní převozy do poboček. Řidič informuje

banku, když je připraven převzít zásilku. Banka má ve službě dva

ozbrojené strážce. Vůz zaparkuje v rezervované nákladní zóně za

bankou. Ozbrojení strážci vyhlédnou ven a ujistí se, že je všechno

v pořádku, že nablízku nejsou podezřelé osoby ani auta. Pak

otevřou dveře a vykročí.“

„A potom?“

„Potom zaměstnanec banky vynese zásilku a uloží ji do vozu

do zamčeného oddílu pro hotovost.“

„Neukládá ji tam řidič?“

„Ne. Ten se k penězům vůbec nepřiblíží. Jen řídí vůz. S penězi

zachází vždycky někdo z banky.“

„Kdo s tou hotovostí manipuloval v tom případě?“

„Táta.“

„A co dál?“

„Pak byl hotovostní oddíl zamčen. Řidič nastoupil do vozu a

dveře byly zamčeny zevnitř. Auto má pancéřování a neprůstřelná

skla. Řidič vyjel a pobočka banky, která měla zásilku přijmout,

byla telefonicky informována o přibližném příjezdu.“

„A jak se zásilka přijímá? Jak se tam s ní obvykle

manipuluje?“

„Když obrněný vůz zaparkuje v rezervované parkovací zóně

pobočky, zůstane řidič sedět uvnitř a čeká, až se otevřou dveře

banky, ven vyjdou dva ozbrojení strážci a postaví se na chodník.

Teprve pak řidič odemkne dveře vozu a potom vyjde ven

zaměstnanec banky, odemkne hotovostní oddíl auta svým vlastním

klíčem, vyndá zásilku a odnese ji do banky.“

„Řidič vozu k tomu oddílu klíč nemá?“ zeptal se Mason.

Zavrtěla hlavou. „A věřte mi, je to velice komplikovaný

zámek. Bez klíče se otevřít nedá.“

Mason podotkl: „Člověk by řekl, že ten člověk z bankovní

pobočky měl právě tolik příležitostí zaměnit obsah, kolik měl váš

otec. Pečeti byly jistě rozlomeny ve chvíli, kdy se díval do

zásilky.“

„Ale když ji dostal, byly pečeti neporušeny. A ještě byly…

další věci.“

„Co?“

„No tak,“ řekla, „teď se dostávám k tomu tvrdému oříšku.“

„To jsem si myslel,“ poznamenal Mason. „Pokračujte.“

„Táta měl některé z těch ukradených bankovek u sebe.“

„Jak se to dověděli?“

„Náhodou. Stalo se, že jeden klient banky byl vydírán. Obrátil

se na policii. Vyděrač na něm chtěl pět tisíc dolarů. Dostal pokyn,

aby je odevzdal v hotovosti. Policie požádala banku, aby připravila

příslušný balíček bankovek, a všechna jejich čísla byla

zaznamenána.

No, a přihodilo se něco, co toho vyděrače vyvedlo z míry.

Zřejmě se dověděl, že se jeho oběť obrátila na policii. Tak si pro

peníze nepřišel. Ten člověk, co byl vydírán, si peníze týden

ponechal, ale pak nechtěl mít u sebe takovou částku v hotovosti, a

tak je zanesl zpátky do banky.

A stalo se, že právě šla do banky v Santa Aně ta velká zásilka v

hotovosti. A tak, když byl přinesen ten vklad ve výši pěti tisíc

dolarů, pokladník je prostě spočítal a předal účetnímu, který

připravoval zásilku. Tak se do zásilky dostalo těch pět tisíc dolarů.

O tom zřejmě nevěděl nikdo než účetní a pokladník. Když

vyšlo najevo, že se zásilkou bylo manipulováno, oznámil to

pokladník policii, a policie byla natolik mazaná, že o tom mlčela.

Ale nasadila si do všech bank svoje lidi. Řekli, že došlo k

únosu a jde o výkupné, že věc nebyla zatím zveřejněna, ale že

policie má čísla bankovek, a tak se zaznamenávalo číslo i každé

dvacetidolarovky, která byla přinesena do banky jako vklad. Byl to

hrozný úkol, ale dělali to, a ten správný seznam čísel měl v rukou

člověk z FBI. Jen on znal čísla těch ukradených bankovek.

No, a nějaký člověk z autoservisu si přišel jednu z těch

zaznamenaných bankovek uložit. Tak byli vysláni policajti, aby se

ho zeptali, odkud ji dostal a jestli si pamatuje, kdo mu ji dal. Řekl

jim, že si náhodou celou věc pamatuje, protože to byla bankovka,

kterou mu zaplatil za novou pneumatiku můj táta. Ta bankovka

měla utrženou špičku jednoho růžku a automechanik si to náhodou

zapamatoval.“

„A potom?“ zeptal se Mason.

Pokračovala: „Pak přišla policie k tátovi. Samozřejmě jim

potvrdil, že tu pneumatiku koupil. Policajti mu řekli, že ta

bankovka byla z ukradené zásilky. Táta jim řekl, že pokud si

pamatuje, nosil tu bankovku ještě s dalšími už přes týden v

peněžence. Vyndal peněženku, aby ji policistům ukázal, a v ní byly

ještě dvě z těch číslovaných bankovek. To mu zavařilo.“

Mason přivřel oči. Zkoumal její tvář. „To je tedy jasný

případ,“ prohlásil.

„To si právě myslela porota.“

„A vy pořád věříte v jeho nevinu?“

„Já vím, že je nevinen.“

„Co ještě?“ ptal se Mason.

„No, samozřejmě si všichni myslí, že má celý ten poklad

někde zakopaný. Sehráli moc důmyslnou hru. Vystrašili ho

paragrafy. Obvinili ho ze všeho možného a spočítali mu všechny

rozsudky.

Pak, když šlo o podmínečné propuštění, ouřad se na tátu usmál

a řekl: ,Podívejte se, pane Duvalle, jestli si to chcete usnadnit,

můžete úřadům sdělit, kde máte ty peníze schované. Vyzvednou si

je a vy budete podmínečně propuštěn. Možná by vám mohl být i

změněn rozsudek na dobu strávenou ve vazbě. Ale nemyslete si, že

si těch peněz budete někdy užívat. Jestli nám nepovíte, kde jsou,

zůstanete tady tak dlouho, že budete už moc starý na to, abyste si

jich ještě užil.‘ “

„Ano,“ přisvědčil Mason, „takový postoj lze ocenit.“

„A pak,“ navázala, „se pustili za mnou. Myslí si, že táta ty

peníze někde zakopal a třeba mi řekl, kde jsou.“

„Pokračujte.“

„Snažila jsem se udržet se v zaměstnání, ale slídili za mnou,

kam jsem se vrtla. Kontrolovali mě na každém kroku a… no,

rozhodla jsem se věnovat všechen svůj čas tomu, abych dokázala,

že táta je nevinen.“

„Jinými slovy, vzdala jste se zaměstnání.“

„Přešla jsem k jiné činnosti.“

„Co se týče práce, vzdala jste se jí.“

„To ano.“

„Z čeho žijete?“

Řekla: „V tomhle — jak jsem vám už řekla — v tomhle mi

musíte prostě věřit. Financuje mě jeden… přítel.“

„Jak to, že jste volala zrovna mne, když vám byl ukraden

obytný přívěs?“

„Protože jsem stejně už několik dní zamýšlela požádat vás o

konzultaci.“

„Proč mne?“

„Protože máte pověst jednoho z nejlepších právníků v téhle

části země.“

„Napadlo vás vůbec, že právníci mají provozní náklady, že

musím platit úřednici a sekretářku, že musím platit činži, že musím

platit telefon, že musím…“

„Ovšem,“ přerušila ho netrpělivě.

„A co s tím hodláte dělat?“

„Pane Masone, zítra před desátou dopoledne budu u vás v

kanceláři. Zaplatím vám patnáct set dolarů. To bude záloha.“

Mason si pohladil bradu. „Co ode mne chcete?“

„Chci, abyste hned začal a snažil se najít můj karavan, než

bude pozdě.“

„Kdy bude pozdě?“

„Až najdou jisté věci — hlavně můj deník.“

„Kde je váš deník?“

„Ukrytý v přívěsu.“

„Je v tom přívěsu ukryto ještě něco?“

„Ano.“

„Peníze v hotovosti?“

„Nebuďte bláhový.“

„A odkud očekáváte ty peníze, co mi chcete zítra dopoledne

zaplatit?“

Zavrtěla hlavou.

Mason řekl: „Podívejte se, slečno Duvallová, nejsem včerejší.

Ať vám ten přívěs sebral kdokoli, rozebere ho doslova na kousky.“

„Tím si nejsem tak jistá.“

„Jak to?“

„Podnikla jsem opatření, aby se to pokud možno nestalo.“

„Jaké?“

„Vedla jsem si dvoje zápisky a jedny z nich se dají najít snáze

než ty druhé — na kterých záleží.“

„Pokračujte,“ požádal ji Mason. „Vedete o bradu.“

„Vedu si tajný deník, kam si zapisuju všechno, co jsem zjistila,

takže, kdyby se mi něco stalo, tátovi by neušlo nic z toho, co jsem

podnikla.“

„Dosáhla jste něčeho?“

„Myslím, že ano.“

„Chcete mi to povědět?“

„Ještě ne.“

„Proč?“

„Protože mě podezíráte, a než k vám pojmu důvěru, musíte vy

pojmout z celého srdce důvěru ke mně.“

„Podívejte se,“ pravil Mason, „na to rozumně. Jste atraktivní

mladá žena. Váš tatínek byl zaměstnancem banky. Z té banky

zmizelo skoro čtyři sta tisíc dolarů. Váš tatínek jde do vězení a vy

odejdete ze zaměstnání. Koupíte si karavan a auto. Zaplatila jste za

obojí?“

„Ano.“

„A začala jste žít v přírodě. Jezdíte si sem a tam na sluníčku.

Běháte bosá v zarosené trávě. A pak mi řeknete, že zítra dopoledne

zajdete ke mně do kanceláře a odevzdáte mi patnáct set dolarů. To

jsou prostá fakta případu, jak je v této chvíli vidím.“

„Ano,“ řekla, „vím, co si myslíte. Myslíte si, že táta peníze

zahrabal. Myslíte si, že je vyhrabávám. S tím, co si myslíte,

nemůžu nic dělat. Jestli vám nezaplatím, nic pro mne neuděláte. A

když slíbím, že zaplatím, tak mě podezíráte. Mohl byste mi

čtyřiadvacet hodin prostě jen důvěřovat? Pustil byste se do hledání

toho karavanu a začal byste s tím teď hned?“

Mason bubnoval prsty na stůl. Její šedé oči na něj bez mrknutí

zíraly.

„Co na mně požadujete?“

„Najděte ten karavan a najděte ho rychle. Nemůže být moc

daleko. Vůz s obytným přívěsem neujde pozornosti.“

„Je na tom přívěsu něco zvláštního?“

„Je to loňský Heliar. Těch není mnoho. Můžete zavolat do

továrny a získat přesné údaje.“

„Jaké jste měla auto?“

„Cadillac.“

„Vy jste na sebe docela hodná, že?“

„Ono nemá smysl prodírat se po silnicích s karavanem a

lehkým autem. Člověk potřebuje těžké auto, aby se na silnici

prosadilo a utáhlo karavan.“

„Je vidět spoustu přívěsů za lehkými auty.“

„Jistě, utáhnou je, ale není to zrovna nejpohodlnější způsob

cestování. Musí se pořád jen dávat pozor na řízení. Když má

člověk Heliar za cadillakem, může úplně zapomenout, že táhne

přívěs. Stačí sedět za volantem a sledovat, jak mu pod koly ubývají

kilometry.“

„A chcete říct, že policie a daňový úřad a tak dále vás nemají

na mušce, odkud asi berete peníze?“

Její úsměv se rovnal nadzdvižení pravého ústního koutku.

„Chvíli měli. Teď už ne.“

„To si jen myslíte.“

„Ne, opravdu ne — co se té mušky týče. Samozřejmě si

nemyslím, že toho nechali úplně. Sledují mě. Když zajdu do

obchodu se smíšeným zbožím a něco si koupím, do půl minuty

někdo přistrčí pokladníkovi lístek s pokynem, aby uschoval

bankovku, kterou jsem platila. Ta bude zkontrolována, jestli se její

číslo neshoduje s číslem některé z těch ukradených.“

„A vy si přesto hopsáte po světě a sluníte se.“

„Doposud jsem si myslela, že o tomhle místě nikdo neví.“

„Nebuďte bláhová,“ poradil jí Mason. „Sledují vás. Sledují vás

v autech, na motorkách, možná i z vrtulníku.“

„Myslela jsem, že jsem je setřásla.“

„Chcete se vsadit?“ zeptal se Mason.

Okamžik přemýšlela, pak zavrtěla hlavou.

Mason pravil: „Zatímco jste pobíhala bosá a vychutnávala

dotek vzduchu na kůži, měřilo si vás pár detektivů dalekohledem.“

„Na to mají právo.“

Mason řekl rázně: „No, tak tedy přijdete zítra dopoledne ke

mně do kanceláře s patnácti sty dolary.“

„Zítra v deset. Nebo raději v půl desáté.“ Mason oznámil:

„Podniknu první kroky, abych našel váš přívěs, protože chci taky

najít odpověď. Aby bylo zcela jasno.“

„O čem?“

„Jak na tom jste,“ odpověděl Mason. „Pokusím se vás chránit.

Jestli váš tatík těch tři sta devadesát šest tisíc dolarů sbalil a jestli

jste je nebo část z nich schovala a čas od času z nich vybíráte,

nechci se na tom podílet. Je vám to jasné?“

„Jak to myslíte?“

„Udám vás policii. Zjistím, kde ty peníze jsou. Předám je

úřadům a honorářem mi bude odměna.“

Záhadně se usmála. „To je slušná dohoda,“ řekla a napřáhla

přes stůl svalnatou ruku.

Mason ji uchopil a požádal Dellu Streetovou: „Zavolejte Paulu

Drakeovi do jeho agentury, Dello. Dáme se do práce.“

3. KAPITOLA

Krátce před pátou hodinou vstoupil do Masonovy kanceláře

Paul Drake se svazkem hlášení v ruce a se slovy: „Ahoj, Perry. Jak

žijete, Dello? Mám tady něco o tom karavanu, Perry!“

Mason pohlédl na hodinky. „Je to něco žhavého?“

„Mhm.“

„Tos teda sebou hodil.“

Paul Drake klesl do velkého koženého křesla pro klienty,

zalistoval ve zprávách, pak, protože se v konvenční pozici cítil

nesvůj, poposedl ke straně, přehodil dlouhé nohy přes jedno

postranní vycpané opěradlo a o druhé se opřel dolní částí zad.

Vysoký, hubený a uvolněný v kloubech působil líně

lhostejným dojmem. Tvářil se, jako by ho nic nezajímalo. Jeho oči,

které zřídkakdy přehlédly významný detail, vypadaly úplně

znuděně, čímž popíraly svou výkonnost.

Drake spustil: „Jeden z chlapíků, kteří vězí za tou krádeží, je

nějaký Thomas Sackett. Bydlí na Mitnerově třídě číslo 3921. Je to

činžák. Zřejmě o něm nikdo moc neví. Prý je to zlatokop a tráví

spoustu času v poušti pod širým nebem. Jezdí v džípu, vzadu má

spacák, pár krabic s proviantem, krumpáč, lopatu, pánev na

rýžování zlata a stan. Když se vydá na cesty, není ho takový týden,

deset dní vidět, pak se vrátí a chvíli se zas potlouká tady.“

„A on jede v té krádeži karavanu?“

„Je to tak.“

„Možná,“ nadhodil Mason s pohledem na Dellu Streetovou,

„jen chtěl ukrást obytný přívěs, aby si ho mohl vzít do pouště,

zaparkovat a žít v něm.“

Drake zavrtěl hlavou. „Ten přívěs,“ řekl, „je teď na prodej v

protiúčtové prodejně karavanů. Sackett ho tam nechal. Chtěl za něj

2895 dolarů. Chlapík, co ten obchod vede, říká, že nemá větší cenu

než dva a půl tisíce. Sackett ho dal do komisního prodeje.

Mimochodem, nepřivezl ho tam pod svým vlastním jménem, ale

pod jménem Howard Prim.“

„A ten přívěs je tam na prodej?“ Paul Drake přikývl.

„To bych rád věděl, co v něm je,“ uvažoval Mason. „Vždyť

nemohl mít ani tolik času, aby ho vyčistil.“

„Jeden z mých lidí se tam byl podívat. Dělal, jako že má zájem

o koupi. Ten přívěs vyčištěn nebyl, ale je jisté, že z něj byly

vybrány všechny osobní věci — ložní prádlo, nádobí, zásoby,

všechno. Zbyl jen prázdný karavan, tak, jak kdysi přišel z

výrobny.“

Mason utrousil: „Ti si teda pospíšili!“

Drake přikývl.

„Jak ses, prosím tě, tohle všechno dověděl?“ ptal se Mason.

„Jen spousta rutinní práce, Perry. To by tě ani nezajímalo.“

„Ale zajímalo. Bude to totiž velmi zajímat mou klientku.“

Drake před ním přidržel papíry. „No,“ řekl, „chtěls, abych na

výdajích nešetřil, abych zapřáhl tolik pracovníků, kolik bude

zapotřebí. Tohle jsou jejich hlášení. Dohromady dávají celý

příběh.“

„Nejde o ty zprávy jako takové,“ pravil Mason. „Ale jak jsi s

tím začal?“

„No, to nebylo tak těžké,“ vysvětloval Drake. „Pověděl jsi mi,

kde byl ten přívěs ukraden. Vydal jsem se tam a poohlédl se.

Někdo odvezl auto i s přívěsem. Otázka byla: došel pěšky až tam a

sebral auto a přívěs, nebo ho tam někdo zavezl? To je samozřejmě

první otázka, kterou detektiv chce mít zodpovězenou.

Tak jsme se porozhlédli a našli jsme pár automobilových stop

vedoucích na starou cestu. Byly to stopy džípu. To nám ovšem

poskytlo určitou šanci. Stopy vedly tam i zpět. Při výjezdu

překrývaly stopy auta i obytného přívěsu. To víme, protože to byly

poslední stopy vedoucí zpátky, nejčerstvější stopy na cestě.

No, šlo tady o ty stopy. Viděli jsme, kudy džíp přijel, pak bylo

auto s karavanem odvezeno přes stopy toho džípu a pak džíp odjel.

No a měli jsme ovšem číslo přívěsu. Normálně by člověk

očekával, že bude číslo změněno, jenže Heliar je trochu zvláštní

karavan. Má některé rysy, jaké se na jiných nenajdou, a moc jich

není v prodeji. Je to poměrně drahý kousek.“

„Pořád mi ještě není jasné, jaks ho našel,“ řekl Mason.

„To se ti snažím vysvětlit. Není na tom nic romantického ani

fantastického. Když se jde rovnou na věc, je to už rutina.

Například stopy naznačovaly, že u toho byli aspoň dva lidé. No tak

si to představ, Perry. Mohli udělat jenom čtyři věci.“

„Jaké?“

„Mohli vézt přívěs po silnici a zamířit k nějakému vzdálenému

městu nebo někam mimo tento stát, nebo mohli přívěs zaparkovat

na nějakém parkovišti pro přívěsy, mohli s ním zajet někam do

dvora nebo soukromé garáže, nebo ho mohli nabídnout na prodej.

Naši snahu by mohlo zhatit jedině to, kdyby ten přívěs zavezli

někam do dvora. To by nás tedy odrovnalo. Tak jsme se o tohle ani

nestarali. Zaměřili jsme se na silnice. Hodili jsme sebou a bylo to

jen pár hodin poté, co byl přívěs ukraden. V městském provozu se

nedá autem s přívěsem za dvě hodiny dojet moc daleko.

Mám dohodu s různými celonočními čerpacími stanicemi

podél různých silnic — s jednou na pobřežní silnici, s jednou na

vnitrozemské, s jednou na pouštní — no, prostě na všech. Z města

se ovšem dá vyjet spoustou různých cest, ale když už se vyjede,

může si člověk vybrat asi ze sedmi hlavních silnic. Ty čerpací

stanice jsou se mnou domluveny a funguje to. Do každé z nich

jsem zavolal. Všechny začaly vyhlížet karavan Heliar.

Pak jsem jednomu děvčeti uložil obtelefonovat všechny

karavanové kempy, jestli se tam během odpoledne neobjevil

karavan Heliar, a další pracovnice obtelefonovala všechny možné

prodejny přívěsů, jestli nemají na prodej ojetý karavan Heliar,

který tam u nich nestojí ještě dlouho.

Začala se mi hrnout hlášení. Karavan Heliar projel kolem

Yerma po silnici do Las Vegas. Další karavan Heliar projel

Holtville na silnici do Yumy. Jeden se objevil mezi Venturou a

Santa Barbarou.

Bližší zjištění ukázalo, že jeden z nich byl Heliar dlouhý pět a

půl metru, druhý byl velký, skoro osmimetrový krám. Jedině ten z

Yerma byl Heliar, jaký hledáme — dlouhý šest a půl metru. Trochu

jsem si zkontroloval čas, a pro ten karavan, který jsme hledali, by

bylo pořádně těžké dojet v daném časovém rozmezí do Yerma.

V karavanových kempech kolem města zaparkovaly ještě dva

přívěsy Heliar dlouhé šest a půl metru. Poslal jsem svoje lidi, aby

je obhlédli. Pak se na nás konečně usmálo štěstí: v prodejně

karavanů na protiúčet Ideál měli Heliar, který tam byl přivezen jen

pár minut před tím, než jsme telefonovali. Dal ho do komise

nějaký člověk jménem Prim. No tak jsme se tam hnali na něj

podívat, a hergot, to pak už byla brnkačka, Perry. Měl ještě totéž

číslo.

No, popis toho Prima jsme dostali a taky adresu, která ovšem

nic neznamená, protože je falešná. Ale přívěs tam přivezl džípem,

a ten chlapík, co to tam vede, je docela šikovný. Má spoustu

zkušeností, a když prodává přívěs, musí za něj ručit, a tak si pro

jistotu poznamenal číslo džípu.

A tak jsme po tom čísle šli a zjistili jsme, že je zaregistrován

na jméno Thomas Sackett, Mitnerova 3921. Poslali jsme tam

operativce, aby zjistil, co je o Sackettovi známo, a získali jsme

informaci, kterou jsem ti právě poskytl.“

„A nemohl by to být někdo jiný?“ ptal se Mason.

„To by nemohl. Máme jeho popis. Sto osmdesát centimetrů,

váha tak k devadesáti kilům, světlé vlasy, asi třicet let, nepatrně

napadá na nohu.“

„A co ten cadillac?“ zajímal se Mason.

„Ten cadillac jsme nenašli,“ odpověděl Drake, „a nenajdeme

ho, pokud nebudeme informovat policii. Tohle je na zátah.

Cadillaků je příliš mnoho a je příliš mnoho míst, kde se dají

nechat. Obytný přívěs, to je něco jiného.“

„To byla pěkná piplačka, Paule.“

Paul Drake odbyl kompliment mávnutím ruky. „Pouhá rutina,“

prohodil. „Stačí promyslet si všechno, co se dá udělat s obytným

přívěsem, pak si promyslet, jak na to, no a pak se to musí

zorganizovat a dát se do toho.“

„No, stejně je to pěkná piplačka,“ opakoval Mason, „ale snad

nám poskytne cennou stopu.“

Obrátil se na Dellu Streetovou. „Co naše klientka, Dello? Jak

ji seženem?“

„Nechala nám číslo,“ řekla Della Streetová. „U doktora

Holmana B. Candlera v Santa Aně.

Řekla, že je to její spolehlivý přítel a že jí po něm můžeme dle

vlastního uvážení vzkázat jakoukoli informaci, jestliže se něco

dovíme před půl desátou zítřejšího dopoledne, kdy se sem dostaví

sama.“

Mason pohlédl na Paula Drakea. „Máš tam někoho na

sledování toho přívěsu, Paule?“

„To víš, že jo, mám tam dva lidi. Na tohle jsem se chtěl zeptat:

co máme dělat, jestli se ten chlap objeví a bude chtít ten přívěs

odtáhnout?“

Mason odvětil: „To nevím, to budu muset zjistit.“

Kývl na Dellu Streetovou. „Sežeňte mi k telefonu toho doktora

Candlera, Dello.“

Della Streetová se dovolala do Candlerovy kanceláře. Když

vysvětlila jeho zdravotní sestře, kdo je a proč volá, kývla na

Perryho Masona se slovy: „Hned bude na drátě.“

Mason zdvihl telefon se slůvkem „haló“ a z druhé strany slyšel

opatrný hlas: „Ano. Tady je doktor Candler.“

Mason začal: „Tady je Perry Mason. Velmi mi na tom záleží,

abych sehnal slečnu Arlene Duvallovou, doktore. Řekla mi, že

bude vaším prostřednictvím k dosažení.“

„Mám tomu rozumět tak, že jste advokát Perry Mason?“

„Přesně tak.“

„Smím se zeptat, proč ji sháníte, pane Masone?“

Mason odpověděl: „Slečna Duvallová mi řekla, že vám mohu

důvěřovat, že jste přítelem rodiny a pro ni jako strýček.“

„To je pravda.“

„Slečna Duvallová se se mnou dnes radila.“

„Tak?“

„O jisté záležitosti,“ pokračoval Mason, „v které mě žádala o

okamžité jednání.“

„A tak.“

„Rád bych slečně Duvallové sdělil, že k té akci došlo a

výsledkem byl aspoň částečný úspěch.“

„Jde o ten karavan?“

„Ano.“

„Ale jistě jste ho nevypátrali?“

„Vypátrali,“ oznámil Mason. „Je na prodej v prodejně ojetých

přívěsů. Byly z něho odstraněny všechny osobní věci — nádobí,

oblečení, ložní prádlo, všechno. Myslím, že by slečna Duvallová

tuhle informaci chtěla mít neprodleně, a dáte-li mi vědět, kde ji

zastihnu, vynasnažím se okamžitě s ní navázat kontakt a zjistit,

jaké mi dá další instrukce.“

„Adresu vám bohužel dát nemohu,“ řekl dr. Candler opatrně,

„ale mohu se vynasnažit předat jí vzkaz. Dokdy budete v

kanceláři, pane Masone?“

„Bude vám stačit půl hodiny?“

„Myslím, že ano. Počkáte-li tam, budu se snažit předat jí vzkaz

a ona vám pak zavolá.“

„Děkuji,“ rozloučil se Mason a zavěsil.

Della Streetová, která rozhovor sledovala, pohlédla na

Masona. „Ten je opatrný,“ usmála se.

„Jak se patří,“ přisvědčil Mason. „Ale on za to nemůže. Jak má

vědět, že to nevolá detektiv, který se vydává za právníka Perryho

Masona? Vždyť mě nezná a nezná ani můj hlas.“

„To je pravda, a než jí řekne, aby vám zavolala, tak si…“

„Ověří číslo,“ dokončil větu Mason. „Teď byste měla přehodit

kolík, abyste mohla brát telefony, až Gertie odejde domů.“

„Myslím, že už odchází,“ řekla Della a vyšla do přední

kanceláře, aby zapnula linku, aby všechny hovory směřovaly

rovnou do Masonovy pracovny.

Mason se obrátil na Paula Drakea: „Paule, chtěl bych, aby byl

Thomas Sackett pod dohledem. Musí to probíhat hladce. Nechci,

aby věděl, že je pozorován.“

„Chceš, aby byl sledován ve dne v noci?“

„Přesně tak. Chci vědět o každé jeho minutě, kde je a co dělá.

A chtěl bych, abys zjistil co nejvíc o tom, co se dělo v Obchodní

záruční bance, když tam ta zásilka skoro čtyř set tisíc dolarů…“

Drake luskl prsty: „To je ono!“

„Co?“

„To jméno, Duvall. To byl ten chlapík, co manipuloval se

zásilkou. Zabásli ho. Je to jeho příbuzná?“

„Dcera.“

„A jéje!“

„Zjisti všechno, co se dá, Paule.“

„Dokdy?“

„Hodně brzy.“

„No, ať se propadnu,“ poznamenal Drake. „Umíš si to

představit? To tedy provedl její tatík, co?“

„Přišili mu to.“

„Spíš to shrábl,“ opravil ho Drake.

Della Streetová se vrátila do kanceláře se slovy: „Všechno

zapnuto.“ Natáhla se po telefonu, který zazvonil. „Nejbližší půl

hodiny budem nejspíš zahlceni telefonáty, šéfe. Já…“

Zdvihla telefon a řekla: „Haló?“, pak se jí na okamžik rozšířily

oči a kývla na Perryho Masona.

„Arlene Duvallová?“ hádal Mason.

Přikývla.

Mason zdvihl sluchátko.

Della Streetová pravila: „Pohovoří s vámi, slečno Duvallová.

Je zrovna tady. Zůstaňte na drátě.“

Arlene mluvila docela jiným tónem než dr. Candler. Nesnažila

se ovládnout svoje vzrušení.

„Máte už něco o tom přívěsu? Rozuměla jsem správně, když

doktor Candler říkal, že jste ho našli?“

„Ten přívěs je vypátrán, slečno Duvallová.“

„Kde je?“

„Je v prodejně přívěsů na protiúčet Ideál.“

„V Ideálu?“

„Přesně tam.“

„Jak to, já… já…“

„Vy tu prodejnu znáte?“ ptal se Mason.

„Proč? Ovšem! Tam jsem ten přívěs koupila.“

„Kdy?“

„Asi před půl rokem.“

„No, teď je tam zas — v komisním prodeji.“

„Kdo ho tam přivezl?“

„Šéfovi prodejny uvedl jméno Howard Prim. Adresa, kterou

uvedl, je fiktivní.“

„Ano, ano, ovšem. On … V jakém stavu je ten přívěs?“

„Nezůstaly v něm žádné osobní věci.“

„Ne, ne. Já mám na mysli přívěs jako takový. Je třeba

odštípnuté ostění?“

„To zřejmě ne.“

„Pane Masone, je naprosto nutné, abych se k tomu přívěsu

okamžitě dostala. Můžete… můžete se tam se mnou sejít?“

„Kdy?“

„Jakmile tam dorazíte. Budu čekat.“

„Vlastníte,“ ptal se Mason, „něco, co by naznačovalo, že jste

majitelkou přívěsu? Registrační osvědčení nebo…“

„Nemám nic, pane Masone. Nezůstalo mi nic než klíče k autu

a k přívěsu.“

Mason řekl: „Ovšem, jestliže jste tam ten přívěs koupila a

jestli je tam člověk, který vám ho prodal… No, jedu tam a sejdeme

se.“

„Hned teď?“

„Hned teď,“ slíbil Mason.

Zavěsil a sdělil Paulu Drakeovi: „Paule, o Sackettovi jí

všechno nevyklopím, aspoň zatím ne. Myslím, že tohle bude

případ, kde bych neměl klientku nechat vědět všechno, co víme.“

„Co mne se týče,“ odvětil Drake, „mým klientem jsi ty,

nikomu jinému informace neposkytuju. Ty si je předávej, jak chceš

a komu chceš.“

Mason se s otáčivou židlí odstrčil od stolu a požádal Drakea:

„Ať se tvoji lidé do tamtoho hned pustí, Paule. Řekni těm dvěma,

co mají pod dohledem ten přívěs, aby pokračovali. Sledujte ten

přívěs, kamkoli se hne.“

„Myslíš, že tvá klientka může uplatnit svůj nárok a odjet s

ním?“ „Mělo by to jít. Protože jí tenhle podnik původně ten přívěs

prodal, bude tam nejspíš záznam o převodu a nemělo by s tím být

moc potíží.“

„To je divné, že ho zloděj odvezl zpátky na totéž místo,“

uvažoval Drake.

„To je náhoda,“ usoudil Mason.

„Když myslíš,“ utrousil Drake suše.

„Ovšem, tak velkých prodejen přívěsů jako Ideál není zas tak

mnoho.“

„Stejně je to zvláštní náhoda,“ řekl Drake.

Mason kývl na Dellu Streetovou: „Připravena, Dello?“

„Připravena,“ přisvědčila.

Drake se vyvlekl z křesla. „Beru to tak,“ podotkl, „že jsem teď

vyhazován.“

„Bez ceremonií,“ potvrdil Mason, přidržuje mu dveře.

„No, to vždycky pomůže,“ zašklebil se Drake. „Čas od času k

tobě zajdu.“

„Věnuj se tomu osobně do půl desáté,“ požádal ho Mason.

„Možná s tebou budu chtít navázat kontakt, až se dostáném do té

přívěsárny. A chtěl bych, abys zjistil všechno, co se dá, o té

záležitosti v bance.“

„Zůstanu v kanceláři do deseti,“ slíbil Drake.

Paul Drake kráčel chodbou ke své kanceláři, která byla na

témž poschodí jako Masonova, ale blíže výtahu.

„Fajn,“ řekl, „dám se do toho.“

Právník a jeho sekretářka sjeli výtahem a na parkovišti

vyhrazeném nájemníkům nastoupili do jeho auta.

Mason vyjel do hustého pouličního provozu odpolední špičky.

„Jak dlouho nám bude trvat, než tam dojedem?“ zeptala se

Della Streetová.

„Aspoň dvacet minut.“

Della zdvihla obočí. „Vy jste složil novou přísahu, že budete

jezdit opatrně?“

Mason přikývl. „Z automobilu, Dello, se stala smrtící zbraň.

Jezdí moc lidí zároveň v příliš mnoha autech.“

„No, vaše snaha o polepšení přináší člověku úlevu,“

poznamenala, opírajíc se pohodlně zády o sedadlo. „Nebudu muset

mít pořád oči na stopkách, kde je jaký dopravák.“

„Odteďka,“ pravil Mason, „jsou dopraváci moji kamarádi.

Chtěl bych jich mít víc. Budu-li zachovávat zákony já, rád bych,

aby je zachovávali i jiní. Co si myslíte o naší nové klientce,

Dello?“

„Chuděra,“ řekla Della. „Dostala se do tak trapné situace.“

„To jo, to jo.“

„Šéfe, jste nějak skeptický.“

Mason zpomalil, neboť se změnila světla, zastavil u semaforu

a řekl: „Když se člověk zamyslí jen nad studenými tvrdými fakty,

máme před sebou holku, jejíž otec byl odsouzen za defraudaci

skoro čtyř set tisíc dolarů. Holka jezdí drahým autem a bydlí v

drahém karavanu. Nikde nepracuje. Pobíhá bosá v orosené trávě a

nechává slunce a větřík laskat svou nahou pleť.“

„Hezké, když si to člověk může dopřát,“ usmála se Della. „A

teď, Dello, se na to podívejme z hlediska soudu. Máme tu Coltona

P. Duvalla ve vězení po nejasném rozsudku. Tvrdí, že je nevinen,

že byl odsouzen neprávem. Okolnosti nejsou zcela jasné. Jako

členka poradního sboru se zabýváte otázkou, jak dlouho má být

Colton P. Duvall ve vězení. Tak navážete kontakt s policejními

úředníky, kteří případ vyšetřovali, a zeptáte se jich na jejich názor.

Budou mluvit o jeho dceři, která jezdí drahým autem, bydlí v

prvotřídním obytném přívěsu, nikde nepracuje, a přece má zřejmě

spoustu peněz.“

„No, když to vezmete takhle,“ řekla Della Streetová, „ona…

panebože, šéfe, její vlastní jednání udrží jejího otce v base.“

„Dejme tomu,“ zasmál se Mason.

„Dejme tomu, že co?“

„Dejme tomu, že úřad má v úmyslu, ať už jakkoli vágním, ho

podmíněně propustit. Vypadá to skoro tak, jako by se Arlene

Duvallová spíš snažila udržet Coltona Duvalla ve vězení, než ho

dostat ven. Jistě, z hlediska úřadů dceřino chování tak říkajíc

přinejmenším vyráží dech.“

„To určitě,“ přikývla Della.

„Na druhé straně,“ pravil Mason, „by to mohla být velice

dobrá návnada.“

„Jak to?“

„Duvall jde do vězení,“ vysvětloval Mason. „Dostane na

srozuměnou, možná ne tolika slovy, ale nicméně na srozuměnou,

že vydá-li to, co ukradl, bude podmíněně propuštěn. Zřejmě to ale

nemá v úmyslu. Hodlá si počkat. A tak nakonec dojdou k závěru,

že se zaťal. Pak si dcera začne žít ideálním způsobem zahálčivého

života bez viditelných prostředků. Nebylo by přirozené, aby si

orgán činný v trestním řízení řekl, že možnost disponovat těmi

penězi zřejmě přešla z otce na dceru? Co takhle toho člověka pustit

a mít ho pod trvalým dozorem? Budeme sledovat každý jeho krok.

Jeho dceři nemůžeme zabránit utrácet peníze, ale jestli začne

utrácet on, dostaneme ho na koberec, zrušíme jeho podmíněné

propuštění a možná dostaneme jeho dceru jako spolupachatelku.

Pak se nám podaří zjistit, kde jsou ty peníze schovány, a něco z

nich dostaneme zpět.“

Della Streetová se zamyslela. „Někdo zřejmě hraje pořádně

vysokou hru,“ řekla nakonec.

„Přesně tak,“ přisvědčil Mason.

„A kam do toho programu zapadáte vy?“ zeptala se.

„Se mnou se asi počítá jako s pěšákem.“

„To jako že jste postradatelný?“

„Přesně tak.“

„No, dejte si pozor.“

„To mám v úmyslu.“

Mason vyjel na hlavní. Dalších deset minut svištěli mlčky. Pak

Mason odbočil do příčné ulice, projel kolem asi půl tuctu bloků a

zajel do prodejny přívěsů na protiúčet Ideál.

Mason zaparkoval a přešel do uličky, kde byla vystavena

dlouhá řada obytných přívěsů.

„Tohle nemá chybu,“ prohlásila Della Streetová, když si

prohlíželi jeden přívěs. „Jak dokázali ušetřit místo, zajistit veškeré

pohodlí a udělat tu věc tak kompaktní, to je ohromné —

opravdový domov na kolech.“

K přívěsu přistoupil s přívětivým úsměvem prodavač. „Co

tenhle? Máte přece zájem o přívěs?“

„Rádi bychom mluvili s majitelem,“ požádal Mason.

„S Jimem Hartselem?“

„To je majitel?“

Prodavač přikývl.

„Kde ho najdeme?“

„Tudy, prosím.“

Prodavač je vedl uličkou přívěsů a zahnul vlevo.

Mason se zeptal: „Máte zápisník a tužku, Dello?“

„Bez toho nejdu na krok — jedině do vany.“

Mason řekl: „Arlene Duvallová sem přijede asi taxíkem.

Možná taky autem. Bude-li řídit, nechám na vás, abyste si zapsala

číslo.“

Della Streetová přikývla.

Prodavač se zastavil před nevelkou budovou. „Tady je

kancelář. Tam najdete pana Hartsela.“

„Díky,“ řekl Mason a přidržel Delle Streetové dveře.

Hartsel, ramenatý člověk s mohutnou hrudí, postavou

grizzlyho a očima aukcionáře, si je změřil pohledem.

„Brej večír, na co si jdete stěžovat?“

„Stěžovat?“ podivil se Mason.

„No jistě.“ Muž se nakažlivě zazubil. „Když si lidé přijdou

vybrat přívěs, mívají na tváři úsměv od ucha k uchu. Došli ve

svém životě k významnému rozhodnutí. Teď vyjedou na silnice a

zahrají si na kočovníky. Začnou si opravdu užívat života. Když

přijdou s chmurným obličejem a odhodlaným výrazem, tak si jdou

na něco stěžovat. Tak co to je? Koupili jste od nás obytný přívěs a

není v něm něco v pořádku?“

Mason se zasmál. „Jsem Perry Mason,“ představil se.

„Ten právník?“

„Přesně tak.“

Hartsel sevřel Masonovu ruku mocnými tlustými prsty.

„Jsem opravdu rád, že vás poznávám.“

„A to je moje sekretářka, slečna Streetová.“

Della Streetová se chystala napřáhnout ruku.

„To bych vám neradil, Dello,“ varoval ji Mason a třel si přitom

ruku.

„No, vždyť vy nejste o nic horší,“ prohlásil Hartsel. „Hodně

jsem se zabýval zápasem a v prodavačském kursu mi bylo

vštípeno, že ruka se má podávat srdečně. Tomu rozumím tak, že se

má uchopit trochu pevněji, než to dělá ten druhý. No a vás jsem

nepřetrumfl. Jak se máte, slečno Streetová? Rád vás poznávám.

Tak se posaďte a povídejte, oč jde. Porušil jsem zákon nebo co?“

„Znáte nějakou Arlene Duvallovou?“ zeptal se Mason.

„Duvallová… Duvallová… to jméno je mi nějak povědomé…

ach ano,“ zazubil se Hartsel náhle.

„Nějaký žertík?“ zajímal se Mason.

„No, řekněme příjemná vzpomínka,“ řekl Hartsel. „Milá

dívenka. Koupila přívěs Heliar. Platila hotově.“

„Co znamená hotově?“ otázal se Mason.

„Hotově. Ho-to-vě.“

„Šekem nebo…?“

„Ne šekem, v hotovosti. Chladnými tvrdými penízky tohoto

světa. Šustivými stodolarovkami.“

„Víte,“ ptal se Mason, „o ní ještě něco?“

„Když někdo platí za přívěs hotově a na místě, nepotřebuju už

nic vědět. Co je s ní? Neříkejte, že vyloupila banku nebo něco

takového.“

Mason se chystal něco říci, ale zarazil se.

„No tak oč jde?“

„Ten přívěs Heliar, co jste jí prodal, byl ukraden.“

„A sakra! Doufám, že byl pojištěn.“

„To nevím,“ připustil Mason. „Mně jde především o nalezení

toho přívěsu.“

„No a co pro vás mohu udělat?“

„Uvažujte.“

Hartselovi zvadl úsměv na tváři.

„No, počkejte moment.“

„Ne, ne,“ uklidňoval ho Mason. „Nechci říct, že jste ho ukradl,

ale zřejmě jste ho koupil.“

„Jo tak,“ řekl Hartsel. „Před chvílí někdo telefonoval a chtěl

vědět, jestli jsme sem dnes vzali přívěs Heliar. Já jsem ho

nekoupil. Vzal jsem ho do komise. Náhodou mám zrovna před

sebou vizitku — člověk jménem Prim — tak se mi aspoň

představil. Chtěl dát přívěs do komisního prodeje, dal mi telefonní

číslo a adresu. Pro jistotu jsem si napsal taky číslo jeho džípu.

Ještě jsem si to nezkontroloval.“

Mason řekl ledabyle: „Ten džíp mu třeba mohl půjčit

kamarád.“

„Chcete se na ten přívěs podívat?“ zeptal se Hartsel.

Mason přikývl. „Očekávám, že tady majitelka bude každou

chvíli. Máme se tady sejít.“

„No, tak se můžeme na ten přívěs jít podívat,“ navrhl Hartsel.

„Já vás, pane Masone, znám a znám vaši reputaci, ale musím si to

zkontrolovat. Máme tu záznamy, víte — výrobní číslo a takové

věci.“

Mason přikývl.

„Podíval bych se na to,“ řekl Hartsel.

Přešel kanceláří, otevřel dveře velkého trezoru, vytáhl zásuvku

se spisy, listoval v nich, až našel kartu, a pak údaj hbitě načmáral

do zápisníku.

„Tak,“ pravil, „můžem.“

Zarazil se v řeči, když se rozletěly dveře a Arlene Duvallová

řekla: „No, dobrý večer vespolek. Zdržela jsem se v dopravě — je

hrozná.“

„Jejeje,“ zvolal Hartsel. „Slečno Duvallová, jak se máte?“

Přistoupila a podala mu ruku. „Prima.“

„Však taky tak vypadáte.“

Hartsel pustil její ruku, vzal ji místo toho za zápěstí a přidržel

je před Dellou Streetovou. „Vidíte, slečno Streetová, žádné

zranění. V jednání s opačným pohlavím jsem jemný jako letní

vánek. To jen když mě někdo zmáčkne, zmáčknu ho taky. Pan

Mason mi říkal o vašem přívěsu, slečno Duvallová.“

„Ano, ukradli mi ho.“

„A já ho tu zřejmě mám.“

„To mi řekl pan Mason.“

Hartsel podotkl: „Rád bych věděl, jestli by mi někdo laskavě

objasnil, jak se to pan Mason všechno dověděl.“

„Byl jsem zaplacen, abych to pro slečnu zjistil,“ odvětil

Mason.

„Takže ne policie?“ zeptal se Hartsel.

Arlene Duvallová zavrtěla hlavou.

Hartsel okamžik váhal, pak řekl: „No, podíváme se na to.

Hned vám povím, jestli je to tentýž karavan.“

Hartsel kráčel napřed uličkou za vystavenými přívěsy a

udržoval konverzaci. „Tady vzadu máme ty, co jsou v komisním

prodeji. Ovšem, snažíme se je prodat, ale obyčejně nevynášejí

tolik jako ty, které nám patří, a ovšem, když jde o výnosnost a

obrat, pak mám raději obrat svého vlastního kapitálu. Než dojdete

k těm přívěsům, co jsou v komisi, půjdete kolem pár opravdu

skvělých přívěsů. Já nevím, jestli máte zájem o koupi. Vy byste

měl mít pro cestování přívěs, pane Masone. Předpokládám, že

kamkoli se vrtnete, všude vás otravují lidé, kteří si chtějí promluvit

o svých problémech a o vašich případech. Mám tady jeden o délce

šest a půl metru, ten by se vaším autem táhl jako guma. Ani byste

o něm nevěděl. Lehký jak pírko, a přece pevný a stabilní —

izolovaný sklolaminátem, takže můžete zaparkovat rovnou na

žhavém slunci na poušti, a přece bude uvnitř studený jak okurka,

úplně jako kdybyste byl v hliněném baráku. Chcete se na něj

podívat?“

„Dnes ne.“

„No, nemějte mi to za zlé,“ usmál se Hartsel, „já si vždycky

tak trochu dělám chutě. Ne že bych se vám ho opravdu snažil

prodat, ale musím držet lajnu. Tak jsme tady. Tohle je ten Heliar.“

„Zamčený?“ zeptal se Mason.

„Ale jistě. Přívěsy v komisním prodeji máme vždycky

zamčené. Vlastně zamykáme všechny.“

„Já ho otevřu,“ řekla Arlene Duvallová, vyndávajíc z kapsy

klíč.

Hartsel, který klíč už chvíli držel v ruce, hbitě ustoupil a čekal,

až Arlene vsune klíč do zámku.

Otočila klíčem a dveře se otevřely.

Arlene se ani nesnažila skrýt svou netrpělivost, vyskočila na

schůdek a rázem byla uvnitř.

Mason vzal Dellu Streetovou za loket a pomohl jí nastoupit,

pak nastoupil sám. Hartsel byl poslední.

„Je to on,“ prohlásila Arlene.

„No, podíváme se na to,“ řekl Hartsel.

Našel vzadu na dveřích kovový štítek, otřel ho prstem, aby

bylo číslo na něm zřetelné, a porovnal je s číslem ve svém

zápisníku.

„Zřejmě je to on,“ souhlasil.

Otevřel dvířka skříňky, posvítil dovnitř baterkou a

zkontroloval další kovový štítek.

„Je to on. Totéž číslo.“

„Jsou tu ještě nějaké další rozpoznávací znaky,“ ptal se Mason

Arlene Duvallové, „kromě čísla?“

Odpověděla: „Tam v té přihrádce v té malé zabudované

toaletní skříňce u postele, jak je zrcátko, jsem převrhla lahvičku

inkoustu. Tu skvrnu se nikdy nepodařilo úplně odstranit.“

Hartsel pootevřel závěsná dvířka se zrcátkem a pravil: „No,

sestřičko, vyhráváte. Je to tady. Chce se ještě někdo podívat?“

Mason i Della Streetová přistoupili a podívali se.

„Kdy to ukradli?“ chtěl vědět Hartsel.

„Dnes dopoledne.“

„No, to sebou hodili. Je úplně vybraný.“

Arlene Duvallová přikývla.

„Tak co uděláte?“ ptal se Hartsel. „Já si ho nechci ponechat,

ale taky vám ho nechci předat jen tak. Předpokládám, že jste

ovšem informovala policii?“

Zavrtěla hlavou.

„No, to byste ale měla.“

„Proč?“ tázal se Mason chladně.

Hartsel si ho změřil pohledem. „No,“ pravil, „dejme tomu, že

sem přijde ten chlapík Prim a bude se ptát, kde je jeho přívěs, a já

mu řeknu, že jsem ho odevzdal slečně Duvallové, které byl

ukraden. Předpokládám, že se rozčilí.“

„Ale nerozčílí.“

„Ale co když ano?“

„No,“ řekl Mason, „přece víte, že je to přívěs slečny

Duvallové.“

„Já vím, že je to přívěs, který jsem jí prodal, tedy, že má totéž

číslo a nic nenaznačuje, že by s ním bylo nějak manipulováno, ale

co když řekne, že ho od ní koupil? Vidíte, v jakém jsem postavení.

Jestli se tu objeví a začne runcat a já prostě řeknu — tak zavolejme

policii, a sáhnu po telefonu, pak mám určitou pozici, ale jestli

budu muset jen sedět a koukat, tak budu v docela jiném postavení,

a to v takovém, do jakého bych se dostat nechtěl.“

„Ale,“ namítl Mason, „co když vám já jako právník slečny

Duvallové řeknu, že přechováváte kradený majetek? Co potom?“

„To by mi bylo úplně jedno,“ odvětil Hartsel. „Ale úplně. Řekl

bych vám, abyste šel k soudu a dal se do toho. Podejte žalobu o

vrácení věci, nebo jakou chcete.“

„A zároveň o odškodné na jejího zadržovatele.“

„Ale jistě. Vy byste žádal odškodné,“ připustil Hartsel, „ale já

nežádám nic jiného, než abyste zavolal policii. To je jediná

rozumná věc. Já bych to pověděl soudu nebo porotě a bylo by po

vaší žalobě o odškodné. Voda by ji vzala. To je jediné, oč žádám

já. Jestli byl ten přívěs ukraden, měla by to policie vědět.“

„Slečna Duvallová si nepřeje takovou nepříjemnou publicitu.“

„Pcha! Vždyť by žádná nebyla!“

„Možná ano,“ tvrdil Mason.

„Proč?“ zeptal se Hartsel, náhle podezíravý.

„Protože, když byl přívěs ukraden,“ zazubil se Mason, „slečna

Duvallová se právě slunila. A tak se stalo, že ti, co přívěs ukradli,

ujeli s jejím autem i přívěsem.“

„I s autem?“ ptal se Hartsel.

Mason přikývl.

„Pak je to tedy určitě případ pro policii,“ prohlásil Hartsel.

„A pro noviny,“ dodal Mason.

„To je její smůla, ne moje.“

„Dobře,“ řekl Mason, „zapomeňme na to, že ten přívěs byl

ukraden.“

„A co tedy teď?“ ptal se Hartsel.

„Já ho koupím,“ navrhl Mason. „Kolik stojí?“

„Chtěl za něj 2895 dolarů,“ sdělil mu Hartsel. „Nabídl jsem

mu dva tisíce. Prodal bych ho za dva tisíce čtyři sta a do měsíce

bych to měl zpátky. 2895 je přece jen trochu moc. Kdybyste mi

třeba nabídl…“

„Nic nenabízím,“ řekl Mason. „Koupím ho za tu jeho cenu.

Zavolejte mu a řekněte mu, aby sem přišel s technickým

průkazem, a uzavřeme obchod.“

„Tak moment,“ namítl Hartsel. „Tohle nedává smysl. Jestli ten

přívěs ukradl…“

„Až přijde,“ přerušil ho Mason, „jestli tedy přijde, zadržím ho

a pak zavoláme policii.“

„No tak tohle už smysl dává,“ připustil Hartsel. „Tak pojďte.

Půjdeme do kanceláře a zavoláme mu.“

Vystoupili z přívěsu. Arlene Duvallová ho zamkla a vykročili

zpět ke kanceláři.

Když ušli nějakých patnáct dvacet kroků, zeptala se Della

Streetová klidně, pozorujíc Arlene Duvallovou: „Neměla jste

kabelku, slečno Duvallová?“

„Ach bože,“ řekla Arlene. „Ovšem, odložila jsem ji v přívěsu

na postel, když jsme se dívali do té toaletní skříňky. Dojdu si pro

ni.“

Obrátila se a běžela k přívěsu. Hartsel za ní obdivně hleděl.

„No, tohle děvče teda umí běhat,“ pochválil ji. „Kolena u sebe,

lokty u těla, sukni si přidržuje tak, aby mohla pořádně hýbat

koleny, a běží. Jako srnka. To bych rád věděl, jestli má za sebou

nějaký atletický trénink.“

„Nejspíš je to atletka od přírody,“ řekla Della Streetová,

pozorujíc, jak Arlene Duvallová vsunuje klíč do zámku.

„No tak,“ pravil Mason, „teď jdeme do kanceláře a vy zavoláte

tomu Primovi.“

Hartsel okamžik otálel, zvolna se obrátil ke kanceláři, popošel

pár kroků a náhle se zastavil. „Potřeboval bych si být jistý, že za

sebou zamkne,“ poznamenal. „Dokud je ta věc v mém držení,

mám taky zodpovědnost a… no, prostě počkáme, jestli vám to

nevadí.“

Čekali.

Mason si zapálil cigaretu.

„No, nějak dlouho tu kabelku hledá,“ podotkl Hartsel.

„Nejspíš neležela na posteli,“ usoudila Della Streetová.

„Možná ji nechala v některé té skříňce a…“

Hartsel náhle vyrazil k přívěsu dlouhými cílevědomými kroky,

takže si Mason i Della Streetová museli pospíšit, aby mu stačili.

Byl skoro u přívěsu, když Arlene Duvallová náhle otevřela

dveře a vystoupila.

„Už jsem myslel, že jste se nám ztratila i s kabelkou,“ řekl

Hartsel bez úsměvu.

Její břidlicově šedé oči na něj hleděly s odzbrojující přímostí.

„Ach, proboha, netušila jsem, že zdržuju celý průvod. Znal jste

někdy holku, která by mohla projít kolem zrcadla a nekouknout do

něj? Když jsem se podívala na svůj obličej, začala jsem hledat

pudřenku. Myslím, že jsem dneska celý den pořád moc spěchala,

než abych si vůbec všimla, jak vypadám.“

Hartsel, náhle uklidněný, se zazubil: „Tak to jo. No, divila

byste se, kolik žen při prohlídce karavanu jen tak mrkne na

zařízení kuchyňky a pak se zastaví před zrcadlem, prohlíží se,

vytáhne pudřenku a dá se do díla. No, tak zamknem dveře. Co

kdybych pro jistotu zamkl já, svým klíčem?“

Zamkl dveře přívěsu.

„Tohle je, předpokládám,“ ozval se Mason, „klíč, který máte

od Prima.“

„Ovšem, nechal mi tu přívěs i s klíčem. Proč?“

„Ale jen tak,“ odtušil Mason, „jen jsem se zeptal.“

„Tak moment,“ zasáhl Hartsel, „to je otázka. Jestli ten přívěs

ukradl, tak jak to, že měl klíč?“

„Musel mít klíč, aby se dostal dovnitř,“ tvrdila Arlene

Duvallová. „Nechala jsem přívěs zamčený.“

„No a jak k tomu svému klíči přišel?“

„Možná se klíč k jednomu přívěsu hodí ke všem přívěsům

téhož modelu,“ uvažovala Della Streetová.

„U Heliaru ne,“ zavrtěl hlavou Hartsel. „To je náramně

elegantní model. S tím si dávají práci. Je to jeden z nejlepších

karavanů, jaké jsou u nás na trhu.“

„No,“ pravil Mason, „klíč bezpochyby měl, když vám ho dal a

když ten klíč funguje. Co kdybychom se zeptali jeho, kde ho

vzal?“

„Ano,“ souhlasil Hartsel, „myslím, že to teď musíme udělat.

Pojďme k telefonu.“

Vrátili se do kanceláře. Hartsel nahlédl do karty, zdvihl

telefon, zvolil číslo a pak za okamžik řekl: „Haló? Mohl bych

mluvit s panem Primem, prosím? Tady je Hartsel, prodejna přívěsů

na protiúčet Ideál.“

Z telefonu bylo slyšet jakési mumlání, pak Hartsel pokračoval:

„Ale nechal mi tohle číslo. On tam nebydlí?… Howard Prim. Vy

ho neznáte?… Dobře, dobře, omlouvám se.“

Hartsel položil sluchátko a pravil: „No, nemuseli by se u toho

tak zlobit. Je to soukromý byt. Říkají, že je to od dnešního

odpoledne už druhý telefonát, který shání Howarda Prima. Nikdy o

něm neslyšeli.“

„Nemohl jste si to číslo zapsat chybně?“ nadhodil Mason.

„To jsem tedy nemohl. To on mi možná dal špatné číslo. Tady

je karta s číslem, které mi napsal. Je to jeho vlastní písmo, i s

adresou.“

„Zkontroloval jste si ulici?“ zeptal se Mason.

„Myslíte tu adresu?“

„Ne, jenom ulici,“ odvětil Mason. „Možná v té ulici takové

číslo vůbec není. Pokud si pamatuju, je to krátká ulice a…“

Hartsel vylovil plán města, zkontroloval ulici, číslo, pak se

podíval do abecedního seznamu ulic, složil plánek a řekl

Masonovi: „No, máte pravdu. Tak chci stvrzenku na ten přívěs a

prohlášení, že přejímáte zodpovědnost za jeho předání své

klientce. Beru vaše tvrzení, že byl ukraden. Máte dobrou pověst.

Ale přesto chci jako součást stvrzenky písemné prohlášení — vámi

podepsané.“

„Sepište to,“ vyzval ho Mason, „já to podepíšu.“

„Kdy ten přívěs převezmete?“

„Hned teď,“ ozvala se Arlene Duvallová.

„A co auto? Říkala jste, že vám ho taky ukradli?“

„Já auto mám,“ řekla.

„S přívěsovým hákem?“

„S přívěsovým hákem. Všechno je připraveno k odjezdu.“

„Dobře,“ vzdal se Hartsel. „Byl bych raději, kdybyste k tomu

zavolali policii, ale když nechcete, tak dobře, jenom tu stvrzenku

musím zformulovat jaksepatří přesně, abych byl chráněn.“

Mason prohlásil: „Podepíšu, jestli omezíte svoje prohlášení na

stvrzence na skutečnost, že předáváte přívěs Arlene Duvallové na

základě mého ujištění, že jí byl odcizen a že je jeho skutečnou

majitelkou, a jestli včleníte prohlášení, že jste zkontroloval číslo

přívěsu i číslo toho přívěsu, který jste předtím slečně Duvallové

prodal.“

„To stačí,“ souhlasil Hartsel a dal se do psaní. Položil si na stůl

arch papíru, napsal pár řádků, zaváhal, připsal další a pak se perem

po papíru přímo rozehnal.

Podal doklad Masonovi.

„Jste právník. Uvidíme, jestli tohle podepíšete. Skoro jsem

nabyl přesvědčení, že právník nikdy nic nepodepíše tak, jak to

bylo sepsáno.“

Mason si odšrouboval plnicí pero se slovy: „Podepíšu bez

čtení.“

Hartsel na něj s údivem pohlédl.

„Šéfe,“ řekla Della Streetová polohlasně, „vy jste si to ani

nepřečetl?“

„Podepsal jsem,“ pravil Mason. „A teď, Dello, kdybyste si to

laskavě opsala do zápisníku. Já jsem ochoten podepsat cokoli, ale

chci mít kopii všeho, co podepíšu.“

Mason přidržel doklad tak, aby na něj Della viděla a mohla si

jej těsnopisně zaznamenat. Pak jej ledabyle přisunul Hartselovi.

„Tak, slečno Duvallová,“ řekl Mason, „zapřáhněte ten přívěs.“

„Už letím,“ souhlasila.

Hartsel zvolna vstal od stolu. Potřásl hlavou. „Nějak se s tím

nemohu vypořádat,“ tvrdil. „Právník, který něco podepíše, aniž to

četl. Myslel jsem, že říkáte svým klientům, aby to nikdy nedělali.“

„To říkáme,“ přisvědčil Mason.

Arlene Duvallová seběhla po schodech z kanceláře. Hartsel šel

ke dveřím a zavolal na jednoho ze svých pomocníků: „Pomoz

slečně Duvallové zavěsit ten přívěs Heliar, Joe.“

„Koupila ho?“ zeptal se muž.

Hartsel se zazubil. „Dokonce dvakrát,“ odvětil a vrátil se do

kanceláře. „Podepsal bez čtení,“ mumlal nevěřícně.

„No, jestli vám to udělá dobře,“ nadhodil Mason, „můžu vám

povědět jednu právní zásadu, která se někdy hodí.“

„Jakou?“ otázal se Hartsel.

„Aby dokument,“ řekl Mason, „představoval smlouvu, musí

být podepsán, opatřen pečetí a předán. V tomto případě je pečeť

nahrazena podpisem, ale dokument je bezcenný, není-li předán.“

„No a?“ ptal se Hartsel.

„A sice jsem ho nečetl před podepsáním, ale přečetl jsem si ho

po podepsání, když jsem ho přidržoval slečně Streetové, aby si ho

opsala.“

„A chcete říct, že byste byl odmítl ho předat, kdyby obsahoval

něco, nač byste nemohl přistoupit?“

„Přesně tak. Roztrhal bych ho na kousky,“ potvrdil Mason.

Hartsel se zazubil. „Teď je mi líp. Vyrazil jste mi dech, když

jste to bez přečtení podepsal. Myslel jsem, že to s tou zárukou, jak

jsem to napsal, nepodepíšete.“

„A kdybych se s vámi o tom handrkoval,“ řekl Mason, „přívěs

byste nevydal.“

„To máte pravdu,“ připustil Hartsel s úsměvem. „Řekl bych, že

by z vás byl zatraceně dobrý prodavač přívěsů, pane Masone.“

Vstal a napřáhl ruku.

„Tentokrát,“ navrhl Mason, „buďme oba rozumní a použijme

polovinu té síly, jakou jsme vyvinuli předtím.“

„Přizpůsobím se vám,“ souhlasil Hartsel.

Potřásli si rukama.

Mason a Della se vrátili k parkovišti, kde Arlene Duvallová

mezitím zacouvala autem se zručností osoby, která má značné

zkušenosti s přívěsem, tak aby koule byla přesně uprostřed pod

výřezem závěsného háku karavanu. Mechanik přívěs zavěsil,

zajistil bezpečnostním ocelovým lanem a konstatoval: „Zásuvka

směrovek, brzdových světel a elektrických brzd nepasuje,

slečno…“

„Já tady mám zásuvku od Heliaru,“ oznámila, otvírajíc

odkládací přihrádku v přístrojové desce. „Přidělejte ji k elektrice

auta.“

„Teda,“ pravil mechanik překvapeně, „vy jste opravdu myslela

na všechno, že?“

„To byste se divil,“ přisvědčila Arlene Duvallová.

„To teda jo,“ řekl muž suše.

Zatímco mechanik oškrabával konce drátů, aby je mohl

zapojit, přistoupil Mason ke své klientce.

„Máte nějaké plány?“ zeptal se.

„Ano,“ přitakala. „Chtěla bych, abyste se ujal mých a

tatínkových záležitostí. Myslím, že jste začal skvěle. Tak jen dál.“

„Až mě víc poznáte, možná se vám moje metody nebudou

zamlouvat.“

„Proč?“

„Sloužím spravedlnosti.“

„Co jsem doposud viděla, to se mi líbilo.“

„Co když je váš tatínek skutečně vinen?“

„Není.“

„Chcete, abych ten případ rozebral?“

„Určitě.“

„Teď si ten přívěs odvezete?“

„Určitě.“

„Právě mě napadlo,“ řekl Mason, „že spěcháte pryč s

přívěsem, který byl úplně vybrakován. Nejsou v něm lůžkoviny,

povlečení, prostěradla, mýdlo, vůbec nic.“

„No to máte pravdu.“

„A přece s ním hodláte vyrazit.“

„Okamžitě.“

„A přenocovat v něm?“

Přikývla.

„A kdy vás uvidím?“

„Zítra v půl desáté dopoledne, až vám přinesu zálohu. A

mnohokrát vám děkuju.“

Mason prohlásil: „Mám-li vás zastupovat, budu potřebovat

spoustu informací.“

„Ode mne?“

„Od vás i od jiných. Budu muset najmout detektivy.“

„Jen do toho. Najměte je.“

„Může to přijít dost draho.“

Pohlédla mu do očí. „Řekněme si to na rovinu, pane Masone.

Jestli můžete tatínkovi pomoct, zplnomocňuju vás podniknout,

cokoli bude nutné.“

„To je v pořádku, ale výdaje…“

„Řekla jsem něco o výdajích?“

„Ne. To já mluvím o výdajích.“

„Tak o tom už nemluvte. Dělejte, co je třeba.“

„Najal jsem Drakeovu detektivní agenturu. Paul Drake pro

mne pracuje. To jeho pomocí jsme našli váš přívěs.“

„Prima. Najměte tolik lidí, kolik potřebujete.“

„Až do jaké hranice?“

Odpověděla zvolna, významně: „Hranice neexistuje.“

Potom náhle napřáhla štíhlou opálenou ruku a stiskla

Masonovu. „Nemusíte čekat.“

„Ale tohle je trochu neuspokojivý moment k ukončení

rozhovoru.“

„Pro vás možná, ale pro mne ne. Dejte se do toho, dělejte, co

je třeba.“

Mason odtušil poněkud pohněvaně: „Pamatujte si, co jsem

vám řekl. Na ty peníze je vypsána velká odměna. Jestli se mne

pokusíte převézt, dostanu zaplaceno z té odměny.“

„Umím si představit, že byste to udělal.“

„To bych tedy udělal.“

Usmála se na právníka: „Tak nashle. Uvidíme se zítra.“

4. KAPITOLA

Krátce před devátou vstoupili Mason a Della Streetová do

Drakeovy kanceláře.

Paul Drake zavětřil a podotkl: „Čichám aroma blahobytnosti,

které se line z vašich spokojených tváří.“

Mason si zapálil cigaretu. „Je to velký svět, Paule.“

„Pro vás,“ odtušil Drake, otevřel krabičku a vysypal si na dlaň

pilulku jedlé sody. Přešel k chladiči vody, natočil si vodu do

papírového pohárku a zapil sodovou pilulku.

„Je to tak zlé?“ zeptal se Mason.

„Dává mi to zabrat,“ přiznal Drake. „Vysedávat tady u

telefonu, honit lidi do práce, dozírat na ně, hlídat je, napravovat

jejich úlety, myslet za ně, uvádět v souvislosti jejich zprávy,

dohadovat se s klienty, běhat do putyk na mastné smaženiny,

zhltnout je a zas honem zpátky, abych zjistil, co se dělo během

těch pár minut, kdy jsem byl pryč.“

„Moc se dřeš, Paule.“

„Když to říkáš.“

„Co je nového s naší opálenou dívenkou?“

„Jezdí autem z půjčovny. Zavěsila si na ně karavan a jela do

jedné z těch velkých prodejen, kde mají prostor pro parkování a

takové ty věci — správné nákupní středisko, kam se dá zajet

vozem, abych tak řekl.“

„Neměli tvoji lidé s tím sledováním nějaké potíže?“

„Sakra,“ řekl Drake, „měli doprovod.“

„Byli tam jiní?“ ptal se Mason.

Drake přikývl.

„Co se dělo?“ chtěl vědět Mason.

„No, naše děvenka nakoupila přikrývky, prostěradla, povlaky,

ubrusy, příbory, ručníky, mýdla, potraviny. Člověče, ta to roztočila,

a hbitě! Člověk by řekl, že si tu celou proceduru už někdy předtím

vyzkoušela, nebo že to prostě dělala už tolikrát, až se jí to stalo

zvykem.“

„Měla seznam toho, co chce nakoupit?“ zajímal se Mason.

„Nic takového. Proletěla odděleními jako vítr hromadou

podzimního listí. Prohnala prodavače, aby jí všechno naskládali do

krabic, a hnala je k přívěsu, úplně jako když člověk kouká na

africké domorodce ve filmech ze safari.“

Mason pohlédl na Dellu Streetovou. „Platila za to zboží, nebo

si to dala připsat na účet, Paule?“

„Platila.“

„Čím? Šekem nebo…“

„Tvrdou hotovostí.“

„Vypadalo to, že má hodně?“

„Byla jak Santa Claus. Rozhazovala peníze jako cucky. Nikdy

se neptala na cenu, jen ukazovala na zboží. Tohle, tohle a tohle a

tohle a tamhleto a tucet tohohle a co máte nejlepšího toho a toho.“

Mason se kabonil.

„Tak,“ pokračoval Drake, „si ten přívěs vybavila. Vsadil bych

se, že jí to trvalo hodiny. Člověče, ta se zařídila! Nové vlněné

deky, prošívané přikrývky, talíře, příbory, šálky, mísy, kávové

konvice, nejfajnovější pánve, nádoby s dvojitým dnem, celá

zásoba konzerv — všechno.“

„A co bylo potom?“

„Potom odjela,“ řekl Drake, „a dva z mých lidí se na ni

pověsili. Třetí tam zůstal.“

„Kde tam?“

„V tom nákupním středisku.“

„Proč to?“

„Protože měl podezření.“

„Jaké?“

„Když ta tvoje opálená kamarádka odjela, nejel celý ten

doprovod za ní. Část zůstala na místě, a tak tam jeden z mých

operativců chytře zůstal taky.“

„A co zjistil?“

„Zjistil, že se tam potloukají, hovoří s pokladními, vytahují z

kapes kožená pouzdra a otvírají je, aby pokladní viděly odznaky a

pověřovací karty, a potom taková pokladní vždycky sáhla do kasy

a vylovila ty zelené cucky, co tvoje klientka rozhazovala, a ti pilní

chlapi vytahovali bankovky a dávali je pokladním místo těch,

kterými jim tam předtím platila Arlene Duvallová. Ty papírky od

Arlene si nastrkali do kapes a šli.“

„A co ti, co Arlene sledovali? Neměli potíže?“

„Ani v nejmenším. Arlene zajela do postranní ulice, která

zahýbá kolem golfového klubu Remuda, pak odbočila na

neštěrkovanou cestu a pak vyjela na tu skoro úplně pustou cestu,

co vede za golfový klub, na tutéž, kde jsem předtím za dne číhal a

kde jsem našel stopy po džípu.“

„A co tam dělala?“

„Zaparkovala přívěs a usadila se jako doma. Rozsvítila

benzinovou lampu, pověsila ji v přívěsu na hák, vesele si začala

stlát, ukládat potraviny a dávat všechno do pucu.“

„A tvoji lidé tam zůstali a pozorují ji?“

„No, ne zrovna tam, Perry. Jsou na silnici. Nemůže se

odtamtud s přívěsem dostat jinudy než tou cestou pro služby. Moji

lidé mají pokyny, aby pozorovali přívěs. Telefonují mi každou

hodinu.“

„A co ten doprovod?“ zeptal se Mason.

„Je vidět jen jednoho. Zaparkoval na ulici dost daleko od mých

lidí. V tom autě byli tři. Jeden sedí za volantem, čeká a dává pozor,

jestli ten karavan nevyjede. Druzí dva zmizeli ve křoví — nejspíš

číhají někde, odkud vidí na dveře přívěsu, aby pokaždé, když

holčička vyjde ven, mohli sledovat, kam jde a co dělá.“

„Ta nemá moc soukromí,“ prohodil Mason.

„Vlastně žádné,“ potvrdil Drake suše. „Zřejmě mají dojem, že

situace spěje k vyvrcholení, Perry. Je tam napjatá atmosféra, jako

by všichni jen čekali, že se bude něco dít — všichni až na tvou

klientku. Ta je klidná jako pěnkava na vejcích.“

„Vědí ti druzí, že tam máš svoje lidi, Paule?“

„Ale jistě. Něco takového se neutají. Moji lidé si zapsali číslo

jejich auta a oni zase jejich.“

„Jaké auto to je?“

„Je to neregistrované číslo. Víš, co to znamená.“

Masonovi se zúžily oči v zamyšleném soustředění.

„Co jsi zjistil o té Obchodní záruční?“ otázal se.

„Měj slitování,“ zaúpěl Drake. „Vždyť jsme teprve jaksepatří

začali.“

„Já vím, ale chci držet krok se situací.“

„Slyšels někdy o Jordanu L. Ballardovi?“ zeptal se Drake.

„Kdo to je, Paule?“

„Byl zaměstnancem banky, pracoval tehdy s Duvallem, když

zmizely ty peníze.“

„Co je s ním?“

„Jeho povinností bylo kontrolovat odcházející hotovostní

zásilky. Tehdy si vsadil v koňských dostizích a věnoval daleko víc

pozornosti poslechu malého přenosného rádia než tomu, co dělá

Duvall.“

„Ale,“ namítl Mason, „stejně, Paule, ty peníze nemohl sebrat,

protože by se k nim nedostal. Duvall peníze balil a…“

„To je pravda,“ přerušil ho Drake, „ale zdá se, že Ballard kvůli

své nedbalosti přišel o zaměstnání. Bankovní hodnostáři nemysleli,

že v tom jede, ačkoli si nemohli být jisti, ale vyhodili ho ze

zásady — a ovšem, za těchto okolností Ballard v bankovnictví už

nemohl sehnat jiné zaměstnání.“

„Co je s ním, Paule?“

„No, jak se ukázalo, je s ním líp než kdy předtím. Nějakou

dobu o místo nezavadil a nestálo to za nic. Pak se uchytil u čerpací

stanice. Našetřil si trochu peněz. Majitel stanice onemocněl a

Ballard ji koupil. Pak si vzal úvěr, rozšířil činnost a začal prodávat

pneumatiky a příslušenství. Potom dostal příležitost koupit celý ten

kout, kde byla čerpací stanice. Zaplatil pár tisíc dolarů hned a

souhlasil, že bude splácet tisíc měsíčně. Potom se ta lokalita

zalíbila jednomu obchodnímu domu, který tam chtěl otevřít místní

pobo

ku, a teď Ballard sice ještě pracuje, ale zřejmě by už ani

nemusel.“

„Kde je?“ ptal se Mason.

„Má velkou čerpací stanici na rohu Desáté a Flossmanovy.“

Mason si zapsal adresu. „Co jinak, Paule?“

„No, o tom nejspíš víš. Pět tisíc dolarů z těch ukradených

peněz bylo v bankovkách se zaznamenanými čísly.“

Mason přikývl.

„To byla pouhá náhoda. Policie snad tehdy pracovala na

nějakém případu vydírání a…“

„Ano, ano, já vím,“ přikývl Mason.

Drake na něj pohlédl a poznamenal: „Ty o tom zřejmě víš

docela hodně.“

„Jen obecná fakta,“ pravil Mason.

„No, policie to ovšem vidí tak, že Duvall byl ve srabu. Sebral

skoro čtyři sta tisíc dolarů. Z toho bylo pět tisíc v bankovkách,

jejichž čísla policie znala. Duvall nevěděl, která čísla to jsou.“

Mason řekl: „Pět ze čtyř set. Jinými slovy, když hrábl do

hromady peněz a vytáhl bankovku, byla tu šance jedna k

osmdesáti, že by to byla zrovna bankovka, jejíž číslo policie zná.“

Drake přikývl.

„A dál,“ pokračoval Mason, „jestliže byla vydána v obyčejném

obchodním provozu, byla tu šance jedna ku stu, že by se dostala

policii do rukou. Proto je tu jen asi jedna šance k osmi tisícům, že

by…“

„Tvoje cifry nesedí,“ přerušil ho Drake. „Policie provádí

namátkové kontroly. Takové dva, tři měsíce nepodniká vůbec nic a

nechá Arlene Duvallovou prostě utrácet. Potom, když je ukolébána

do mylného pocitu bezpečí, nasadí policie partu svých lidí, jako to

dělá právě dnes večer, a zkontroluje každou vydanou bankovku.“

„Myslí, že dcera ty peníze má?“

„Jistě,“ přisvědčil Drake. „Jak by jinak žila bez práce? Jak by

kupovala auta, přívěsy a platila všechno hotově?“

„Co daň z příjmu?“ ptal se Mason. „Nezkusili se k ní dostat

přes daňový úřad?“

„To ovšem zkusili, ale nějak jim to nejde.“

„Proč ne?“

„Protože,“ řekl Drake, „za tím něco vězí, Perry. Finančáci

prostě prohlašují, že má své záležitosti v pořádku, a nechávají to

být.“

„To je divné,“ zkonstatoval Mason.

Drake jen přikývl.

„No a ještě něco,“ pokračoval, „o čem bys měl vědět, Perry.

Policie ovšem žádné informace neposkytuje, ale je to tak, že ten

chlap, co vydíral, chtěl těch pět tisíc dolarů v desetidolarovkách a

dvacetidolarovkách — to dá přece zdravý rozum. I kdyby se o tom

vůbec nemluvilo, člověk by si to domyslel.“

„Jo, zní to rozumně,“ souhlasil Mason.

„No a naprostá většina těch peněz, co byly v zásilce z

Obchodní záruční, byla ve stodolarovkách. Taky tam bylo sto

tisícidolarovek. Zbytek byl většinou v pětistovkách a

padesátidolarovkách a jen malé množství v malých bankovkách.

Takže jestli je Arlene Duvallová dost chytrá, může utrácet velké

bankovky a je poměrně v bezpečí.“

Mason měl chladné oči. „Ty trváš na tom, že je má Arlene.“

Drake se zazubil. „Nebuď jak malej, Perry. Mimochodem,

Perry, před chvílí pro tebe přinesl poslíček obálku.“

„Pro mne?“

„Ano. Říkal, že v ní je něco, co musíš dostat dřív než ráno.“

„Jak to, že ji přinesl sem?“

„To neřekl. On… Je to někde tady, taková obálka s adresou

psanou na stroji… jo, tady je.“

Mason převzal od Drakea obyčejnou obálku se známkou a

hleděl na adresu napsanou na stroji. „Zřejmě měl někdo v úmyslu

poslat mi ji poštou a pak ji místo toho poslal sem. No, uvidíme, co

je uvnitř. Nejspíš další potíže.“

Mason vyndal kapesní nůž, otevřel ho a rozřízl obálku.

Zazvonil Drakeův telefon, Drake zdvihl sluchátko a řekl:

„Haló? Ano. Hele, počkej moment. Řekni mi to ještě jednou…“ a

učinil varovný pohyb směrem k Masonovi.

Mason pohlédl na obsah obálky, pak se obrátil k Paulu

Drakeovi zády, kývl na Dellu Streetovou a vytáhl z obálky dvě

bankovky, jednu pětistovku a jednu tisícovku.

V obálce byl lístek psaný na stroji. Della Streetová se

přisunula, aby si ho mohla přečíst. Na lístku bylo napsáno:

„Slíbila jsem, že tohle obdržíte v 9.30. Zítra se k Vám do

kanceláře možná nedostanu, tak Vám to posílám teď.“

Lístek byl podepsán na psacím stroji pouhou iniciálou, velkým

písmenem A.

Mason pohlédl na Dellu Streetovou, varovně si položil prst na

ústa, vložil bankovky i lístek zpět do obálky, obálku zastrčil do

náprsní kapsy a obrátil se zase k Paulu Drakeovi.

Drake právě zavěsil a oznámil: „No, tohle je něco, Perry.

Ballard, o kterém jsem ti vykládal, byl v kontaktu s policií. Dnes

ráno jí poskytl informaci, která zřejmě rozpoutala tu zběsilou

aktivitu.“

„Co to bylo za informaci, Paule?“ zeptal se Mason.

„To můj člověk nemohl zjistit, ale ví, že rozvířila tu bankovní

záležitost. Myslí, že to bylo něco setsakramentsky důležitého. A

teď jsme u toho, Perry — Ballard teď asi bude ve své čerpací

stanici. Zřejmě se tam každý večer touhle dobou zastaví, aby

zkontroloval denní tržbu, zavřel pokladnu a nechal tam peníze

právě jen na noční provoz.“

Mason zamyšleně poznamenal: „Bylo by ohromné, kdybych

věděl, co řekl policii.“ Pohlédl na Dellu Streetovou a náhle řekl:

„Pojďme, Dello. Zavezu vás domů.“

Obrátil se na Paula Drakea. „Můžeš-li, zůstaň tu do půlnoci,

Paule. Nepřekvapilo by mě, kdyby během dalších několika hodin

došlo ještě k dalším událostem.“

Mason zavezl Dellu Streetovou k jejímu bytu. „Na shledanou

ráno, Dello.“

„Šéfe, jestli půjdete za Ballardem a něco se dovíte, dejte mi

vědět, ano?“

„Dnes večer ne. Raději vlezte do postele a vyspěte se.“

„Vy tajnůstkáři! Já to chci vědět — a nenoste u sebe všechny

ty peníze. Měl byste je raději nechat u mne.“

„Ani náhodou,“ odmítl. „Tenhle případ mi nadělal starosti.

Nikdy jsem si nemyslel, že bych si lámal hlavu pouhou

skutečností, že mi klient doopravdy zaplatil zálohu, jak to slíbil.“

„Takhle to ona dělá, šéfe. Ty velké bankovky! Zřejmě vás chce

dostat do nějaké pasti.“

„Taky bych řekl,“ připustil Mason.

„Nechte je u mne.“

„Pak byste byla v pasti vy. Ne, tohle zvládnu. Vyspěte se,

Dello.“

Zamávala mu ze dveří domu na dobrou noc a Mason jel na roh

Desáté a Flossmanovy, zastavil u čerpací stanice před jednou

pumpou a řekl obsluhujícímu: „Plnou nádrž. Je tu dneska

Ballard?“

Obsluhující ukázal na muže, který seděl uvnitř u stolu a

kontroloval papírovou pásku z kalkulačky s řadou číslic.

Mason vstoupil, počkal, až muž vzhlédne, a zeptal se: „Pan

Ballard?“

„Přesně tak.“

„Já jsem Perry Mason.“

„Ten právník?“

„Přesně tak.“

„Hodně jsem o vás slyšel. Rád vás poznávám. Co vás sem

přivádí?“

„Zájem zjistit pár skutečností týkajících se záležitosti, o které

se vám asi nechce mluvit.“

„Míníte tu věc s Obchodní záruční?“

„Přesně tu.“

„Mně to nevadí, teď už ne. Zametli se mnou, ale ukázalo se, že

to bylo vlastně skryté požehnání. Jenom mi není jasné, co vám na

tom záleží.“

„Advokátovi záleží na mnoha věcech.“

„To věřím.“

„Mohu se vás ohledně toho zeptat na pár věcí?“

„Proč?“

„Na určité informaci by velice záleželo jedné mé klientce.“

„Pak bych musel vědět, kdo ta klientka je.“

„Víte přece, že vám to nemohu povědět. Tak podívejte se, jak

to bylo s tou vaší sázkou? Měl jste ve zvyku sázet na koně?“

„Přijde na to, čemu říkáte zvyk.“

„Ale tehdy šlo o neobvyklou příležitost?“

„To bych řekl! Měl jsem skvělý tip a shrábl jsem to.“

„Váš kůň zvítězil, že?“

„To bych řekl! Vsadil jsem sto babek a pro dvoudolarovou

sázku výhra činila dvacet dva dolarů a pětasedmdesát centů.“

„No, to už je něco,“ uznal Mason.

„Vyhrál jsem,“ pokračoval Ballard. „A stálo mě to místo.

Chvíli jsem myslel, že je se mnou úplný konec, ale vyhrabal jsem

se z toho. Teď jsem upíchnutý docela dobře. Kdybych zůstal v té

bance, měl bych pořád tu samou robotárnu.“

„Rád bych si s vámi promluvil o tom, co se onoho dne stalo,“

řekl Mason.

„Proč?“

„No, rád bych si udělal obraz.“

„Na tom obraze nic nebude. Projděte si staré noviny a máte tu

historku pohromadě — tedy skoro pohromadě.“

Mason ukázal palcem na benzínovou pumpu a pravil: „Právě

tankuji. Jsme v časové tísni?“

„Ne,“ připustil Ballard, změřil si Masona pohledem a odsunul

papír, na který si právě opisoval čísla.

Vstal a Mason viděl, že má dost krátké nohy, ačkoli má široká

ramena a pěknou hlavu. Bylo mu tak pětapadesát, měl klidné šedé

oči a huňaté obočí, prošedivělé vlasy a vzhled člověka zvyklého

zacházet s čísly, která dávají buď správný, nebo chybný výsledek,

přičemž neexistuje něco jako přibližnost, ale vždycky pouze jasná

odpověď.

Mason shlédl na papír, popsaný čísly, a všiml si, že každé je

napsáno s krasopisnou přesností.

„Zrovna končím,“ řekl Ballard. „Snažím se každý večer v

deset hodin vybrat hotovost. Nechávám tu jen tolik peněz, aby hoši

mohli vracet drobné. Kolem půlnoci se přepadá. Tak tady pro ty

umělce nic nenechávám. Až se tahle informace rozšíří, nebudou

nás aspoň otravovat.“

„Aha. Tak povíte mi něco o Obchodní záruční?“

„To bych musel aspoň trochu vědět, k čemu ty informace

potřebujete.“

„Chci zjistit, kdo je opravdu vinen.“

„Nemyslíte, že to byl Duvall?“

„Zákon se to domnívá.“

„Ale vy ne?“

„Já se zatím nemám co domnívat — snažím se zůstat

nestranný.“

„Aha.“

„Kdybychom nemluvili o penězích, mohli bychom třeba

mluvit o Duvallovi. Jaký je to člověk?“

„To je otázka.“

„A jaká je odpověď?“

„Žádná není.“

„Jak to?“

„Ten se nedá nikam zařadit. Nedá se oznámkovat.“

„Nemohl byste to zkusit?“

„No, byl to vždycky takový klidný, veselý chlap. Měl spoustu

kamarádů a byl celý pryč do té své dcery. Žena mu zemřela, když

bylo dceři deset, a Colton Duvall si z výchovy děvčete udělal

úplnou kariéru jako otec i matka v jedné osobě. A chcete-li něco

vědět, tohle nejde.“

„Nedopadlo to dobře?“ zajímal se Mason.

„Přijde na to, čemu říkáte dobře. Duvall měl svoje představy.

Tvrdil, že se lidé nemohou cítit dobře, nejsou-li úplně přirození.

Myslel, že všechny ty konvenční zásady zdvořilosti a etikety jsou

druhem pokrytectví.“

„Jak to?“ zeptal se Mason.

„Říkal, že by lidé měli být úplně přirození a že by jejich

chování mělo odrážet jejich osobnost, místo aby dodržovali nějaký

rituál nebo konvenci stanovenou v knihách.“

„Trochu praštěný?“ nadhodil Mason.

„Praštěný ne. Ten chlap byl tak přesvědčený, jak jen to jde.

Kdybyste ty jeho řeči poslouchal, zjistil byste najednou, že mu

přikyvujete, zatímco byste mu měl spíš rovnou říct, že tohle není

způsob, jak vychovávat dceru.“

„Měla ho dcera ráda?“

„Uctívala i půdu, po které kráčel.“

„Co ty peníze? Vzal je?“

„Nevím, jak by mohl. Když se to vezme kolem a kolem,

nevím, jak by vůbec někdo mohl.“

„Mohl byste mi říct proč?“

„Z různých důvodů. Kvůli těm všem kontrolám a opatřením.

Bylo to prostě nemožné.“

„A přece se to stalo.“

„Říká se to.“

„Nemohl to Duvall udělat?“

„To nemohl udělat nikdo. Bylo to jako pozorování kouzelníka

na jevišti. Dělá věci, které se nemohou dít, a přece tam člověk sedí

a vidí, že se to děje.“

„Kdybyste mi třeba pověděl, co se tam vlastně stalo, možná by

mě napadlo řešení,“ odvážil se Mason.

Ballard zaváhal, pak začal: „Byly asi dvě hodiny odpoledne.

Tehdy se v Santa Aně vyplácelo spoustě státních zaměstnanců a

my jsme museli převážet obrovské množství hotovosti. Měli tam

letecké středisko se spoustou personálu. Taky naše pobočka v

Santa Aně byla čilá. Převáželi jsme peníze v hotovosti sem a tam,

dvakrát, třikrát za měsíc.

No, způsob, jak jsme to dělali, byl naprosto bezpečný. Měli

jsme speciálně upravené vozy se zvláštními přihrádkami pro

peníze v hotovosti. K těm měli klíč jenom dozorci a kontroloři.

Řidič auta klíč neměl. To bylo vymyšleno tak, aby se v případě

přepadení řidiče na cestě lupiči k penězům stejně nedostali. Ve

voze byla taky krátkovlnná vysílačka, o které se obecně nevědělo.

Byla vyladěna na policejní signály a kdyby se někdo pokusil auto

na cestě zastavit, stačilo, aby řidič stiskl knoflík, a v celé policejní

síti by se rozehrál fonografický záznam, který uvádí číslo auta a

sděluje, že je auto v maléru. Pak stačí, aby policie zavolala

dispečera, sdělila mu číslo auta, a dispečer jí poví, kam auto

směřuje a kde asi právě je.“

„Pokračujte,“ vyzval ho Mason.

„Hotovost jsme nakládali tak,“ pokračoval Ballard, „že na

úředníka tím pověřeného dohlížel kontrolor. Ještě předtím banka

zatelefonovala pro některý ze svých obrněných vozů. Ten

zaparkoval u obrubníku. Mezitím ten, kdo byl nákladem pověřen,

spolu s kontrolorem uložili hotovost do bedny, která pak byla

zabalena do zvláštního papíru a zapečetěna červeným voskem.

Ten, kdo zásilku vypravoval, na ni dal svou pečeť, a kontrolor taky

svou. Pak oba společně hotovost vynesli a naložili do

pancéřovaného vozu, ale ještě předtím dva ozbrojení strážci

zajistili, aby hotovost mohla být bezpečně vynesena.

No, když člověk takhle vypravil už tolik milionů dolarů, za

chvíli už s nimi zachází tak, jako by nakládal mrkev nebo jakékoli

jiné zboží.“

Mason se ocenivě zazubil.

„No, a toho odpoledne jsem měl tu sázku a osud tomu chtěl, že

Duvall nakládal velkou zásilku v hotovosti zrovna ve chvíli, kdy

vysílali ty dostihy. No, co byste dělal vy, pane Masone? Já jsem

pracoval za malý plat a vsadil jsem sto dolarů. Věděl jsem, že jestli

můj kůň vyhraje, budu v balíku. Vemte to tak, že člověk pracuje za

mrňavý plat, zatímco životní náklady pořád rostou, a nerad by o

těch sto dolarů přišel. Na druhé straně, dostat takových tisíc dolarů

navíc, to by už bylo něco. Ty dostihy pro mne hodně znamenaly.“

Mason přikývl.

„Vrátil jsem se do té zasklené kanceláře. Na Duvalla jsem

viděl a přísahám, pane Masone, bral balíčky peněz do ruky tak, jak

náleží, kontroloval je a dával je do bedny. Peníze do balíčků jsme

měli spočítané. Jediné, co si dovedu představit, je, že mohl mít

svazek neplatných šeků, které předtím sebral z nejbližší zásuvky.

Bral peníze a dával je do bedny. Stál mezi mnou a košem na papír,

který byl pod stolem. Mohl peníze upustit do toho koše a do bedny

vložit neplatné šeky.

Ale řeknu vám jedno, pane Masone. Určitě si ze mne udělal

blázna. Bylo to to nejmazanější, co jsem kdy zažil. Úplně

přirozeně, jakoby nic. Ovšem, já jsem poslouchal ty dostihy a byl

jsem docela vzrušený, když finišovaly. Musel jsem chvíli počkat,

abych si byl jistý, že můj kůň vyhrál. Připadalo mi, že čekám na

výsledek už tisíc let, a když se konečně ukázalo, že jsem vyhrál,

celý jsem se třepetal a byl jsem zpocený, jako bych lámal skály.“

Mason souhlasně přikývl.

„No, a Duvall ovšem věděl, oč mi jde, ale nic neřekl a já taky

ne. Kryl mě a já jsem mu byl vděčný. Neměl jsem důvod k

podezření. Pracoval jsem s Duvallem pět let. Za tu dobu jsme

naložili bůhvíkolik milionů dolarů v hotovosti. Tak jsem prostě na

ten balík dal svou pečeť a šli jsme s Duvallem ven a naložili to do

vozu. Přihrádku pro hotovost jsem otevřel svým klíčem, bednu

jsme strčili dovnitř, zapsali si, kdy vůz vyjel, a informovali jsme

dispečera. Pak jsme se vrátili ke své práci. Toho odpoledne jsem se

už moc nesoustředil. V duchu jsem utrácel peníze, které jsem

vyhrál v těch dostizích. Chtěl jsem nový rybářský prut a takový ten

nový naviják. Plánoval jsem dovolenou. Já jsem býval velký

rybář.“

„Rybaříte ještě?“ zeptal se Mason.

„Nemám čas. Chtěl bych, to jo. Ale když se člověk dá do

podnikání, je to tvrdé.“

Mason poznamenal: „Vidím, že mám už natankováno. Půjdu

zaplatit a popojedu.“

„Kterým směrem jedete?“ ptal se Ballard.

„Na Beverly Hills.“

„Podívejte se, mohl bych se s vámi svézt? Auto mám mimo

provoz a uvažoval jsem o taxíku. Je už pozdě a mám u sebe dost

peněz, takže bych s nimi nerad pochodoval ty čtyři bloky k

autobusu a pět bloků od autobusové stanice domů a…“

„Ale jistě,“ přerušil ho Mason. „Pojďte, nasedněte.“

Ballard spěšně nacpal blok s čísly, pásku z kalkulačky a

plátěnou kabelu do malého černého vaku. Vyndal z něho revolver s

krátkou hlavní, strčil si ho do náprsní kapsy a naskočil do

Masonova auta.

„Doufám, že vás neděsím, pane Masone, ale tolik čerpacích

stanic bylo už přepadeno, že mi policie poradila, abych tuhle

věcičku nosil raději pořád u sebe, a kdyby…“

„Jistě, chápu,“ přisvědčil Mason, vyjížděje do pouličního

provozu.

„Spoustě těch mladých flinků se zřejmě nechce makat,“

pokračoval Ballard. „Ve škole jsou vychováváni k tomu, že

dostanou něco za nic, a pak pro nic za nic střílejí. Já děti nemám

— žena mi umřela brzy po té události v bance. Osud mě zasáhl

plnou parou, tvrdě.“

„Ještě něco o Duvallovi?“ zeptal se Mason za několik minut.

„Už všechno víte,“ odtušil Ballard. „Když zaměstnanec v

Santa Aně otevřel zásilku, byly v ní jen neplatné šeky.“

„Což říkal on,“ podotkl Mason.

„No, říkal to a měl pravdu. Jedna věc ten případ potvrzuje. Ty

neplatné šeky, co byly podstrčeny za peníze, pocházely ze složek

naší losangeleské banky. Některé z těch neplatných šeků byly ty,

které úředníci uložili do složek během hodiny před dobou, kdy ta

zásilka odcházela. To tedy naznačuje, co se stalo.“

Mason tu informaci strávil. „No, Ballarde,“ řekl za pár minut,

„to by tedy dělilo zodpovědnost přesně mezi vás a Duvalla.“

„Je to tak,“ potvrdil Ballard. „Takhle to vidí policie.“

Zase jeli mlčky. Konečně Ballard řekl: „Ovšem, kdybych

peníze sebral já, musel by Duvall nutně být mým komplicem. Byla

by to záležitost pro dva. Podělili bychom se. Ale jestli sebral

peníze Duvall, mohla to být moje nedbalost. Není pochyb o tom,

že Duvall byl zodpovědný za uložení peněz do bedny. Řekl, že je

tam dal.“

„A vaší povinností bylo sledovat ho při tom.“

„To bylo.“

„A kdybyste tu povinnost zanedbal, mohl Duvall peníze

vyfouknout.“

„Obojí se stalo.“

„No, v každém případě se to stát mohlo.“

„To je pravda.“

„Ale kdybyste tu krádež zorganizoval vy, musel v ní Duvall

nutně jet.“

„To ano.“

„A co takhle záměna?“ zeptal se Mason. „Co takhle zaměnit

bedny?“

Ballard zavrtěl hlavou. „Nelze. To by musel udělat buďto

Duvall, nebo já, a nemohl bych to být já, kdyby v tom nejel i

Duvall.“

„Proč říkáte, že nelze?“

„Protože řidič nikdy nezastaví od momentu, kdy vyjede od

naší banky, až po moment, kdy dojede do banky v Santa Aně, a

protože i kdyby zastavil, nedostal by se do peněžní přihrádky.“

„Co kdyby měl klíč?“

„Neměl ho.“

„Ale co kdyby přece měl? Kdyby si ho dokázal obstarat a…“

„Dobře, já vám na to odpovím,“ pravil Ballard. „Dejme tomu,

že zastavil. Dejme tomu, že měl klíč. Dejme tomu, že měl zásilku

zač zaměnit. Ale stejně to udělat nemohl.“

„Proč ne?“

„Pro tohle: dejme tomu, že tam mohl dát místo peněz třeba

noviny nebo knihy nebo cokoliv takového, zač by mohl zásilku

zaměnit — ale nezapomeňte, že bedna byla plná neplatných šeků,

které byly vybrány ze svazku uvnitř banky. Do banky se řidič

nikdy nedostane.“

„Ten řidič se tam tedy dostat nemohl?“

„Naprosto ne. Těmi postranními dveřmi se nikdo dovnitř

nedostane. To jsou zásilkové dveře.“

„A nemohly ty šeky být přichystány předem?“

„Ne, to byly šeky, které byly proplaceny během dne před

vypravením zásilky.“

Mason podotkl: „To vypadá na Duvalla, ne?“

„Musel to být Duvall. A pak také — něco z těch ukradených

peněz u Duvalla našli.“

Mason řekl: „Myslím, že mají čísla bankovek pěti tisíc

dolarů.“

„To mají.“

„Kdo ta čísla má?“

„Ten seznam čísel,“ pravil Ballard, „je jedna z nejdůvěrnějších

informací celého případu. Ten seznam má FBI. Je tak pečlivě

střežen, že neexistuje možnost, jak se z něj něco dovědět. Ani

nejspolehlivější policajti ho neznají. Když jdou po penězích, které

jsou považovány za podezřelé, mají pokyny ty peníze na místě

vykupovat. Bankovky odevzdají a jejich čísla jsou zapsána do

důvěrného spisu, který jde k šéfovi policie a FBI. Ti je pak

porovnají.“

„Ale nějaké z těch peněz našli?“

„To mi nesvěřují. Informace přijímají, ale neposkytují.“

„Vy jste jim nějaké poskytl?“ zajímal se Mason.

Ballard odpověděl: „Podívejte se, Masone, vy jste rovný

člověk. Prozradím vám tajemství. V té zásilce byly nějaké

tisícovky. Policie má teď číslo jedné z nich.“

„Jak to?“ zeptal se Mason.

„Protože jsem si ho náhodou zapamatoval. Když byly ty

tisícovky vyndány z trezoru k odeslání, byly ve svazcích.

Vzpomeňte si, že jsem sázel v těch koňských dostizích. Hledal

jsem znamení, jestli budu mít štěstí. Za pár minut měly dostihy

začít. Vzal jsem jeden ten balíček bankovek a číslo vrchní

bankovky bylo 000151. Kůň, na kterého jsem sázel, měl číslo pět.

Vzal jsem to jako znamení. Znamenalo to, že ten kůň bude první a

že ho žádný kůň nepředhoní. Byl to ovšem bláznivý nápad, ale teď

chápu, jak to dělají hráči — každou maličkost využívají jako

znamení. No, v každém případě mi to umožnilo zapamatovat si

jednu z těch tisícovek, a

koli mě to napadlo, teprve když se mne ten mladík vyptával.“

„Jaký mladík?“ otázal se Mason.

„Ten od policie. Možná byl z FBI. Nevím, k čemu patřil, vím

jen, že byl od policie. Přišel aspoň šestkrát, trpělivý, zdvořilý, ale

vytrvalý, a vyptával se mne na všechny události toho dne.

Pověděl jsem mu vše, co jsem tehdy dělal — a pak, teprve

před pár dny, když tady zas byl, jsem si vzpomněl, jak jsem se

podíval na ten svazek tisícovek a jak jsem viděl tu pětku mezi

dvěma jedničkami a s žádnou další číslicí.“

„Tím číslem jste si jistý?“ zeptal se Mason.

„Ale naprosto! Jakmile jsem si na tu historku vzpomněl, viděl

jsem to číslo v duchu jasně před sebou.“

„A policie má číslo jen té jedné tisícovky?“

„Pokud vím, je to tak, pane Masone. Jak jsem vám řekl,

pracují jednosměrně. Poskytnu jim informaci, ale oni mně ne.“

„Dobře, díky,“ pravil Mason. „Snažím se to vyjasnit sám,

stejně jako policie.“

Pár minut mlčeli, pak řekl Ballard jakoby mimochodem: „Co

se vám daří zjistit o Duvallově dceři? Co teď dělá?“

„Ani nevím, jestli vůbec něco dělá,“ odpověděl Mason.

„Myslím, že to byla docela dobrá sekretářka. No, zřejmě na ni

dohlížela policie, a to ji otrávilo. Teď kdybyste, pane Masone, u

příštích světel odbočil vpravo a jel asi pět bloků, pak zase vlevo…

Tady je ten dům, pane Masone, na rohu. Malá vilka. Byl bych ji

prodal hned, jak mi zemřela žena, ale tehdy jsem nenašel kupce a

teď hodnota stoupá a už ji nechci prodat. Kdybych ji pronajal, bylo

by to výhodnější. Sakra, já tady melu jak větrnej mlejn. Vy

vypadáte jako člověk, s jakým bych chtěl mluvit. Tolik jsem toho

za tenhle měsíc ještě nenapovídal.“

Mason zastavil vůz se slovy: „Steré díky, pane Ballarde.

Cením si toho, že jste mi to všechno vyprávěl.“

Ballard stiskl kliku dveří auta a řekl: „Poslyšte, chtěl byste

vidět fotku takového pancéřovaného vozu? Dala by vám

představu, jak to všechno bylo.“

„Ovšemže bych chtěl,“ odvětil Mason. „Máte ji?“

„Mám pár záběrů z mých starých časů v bance. Manželka byla

zuřivá fotoamatérka a nafotila pár docela hezkých snímků. Mám je

v albu. Pojďte dál. Zajeďte tady vpravo na příjezdovou cestu. Ta

vás dovede přímo k předním dveřím.“

Mason zaparkoval vůz na příjezdové cestě a vstoupil s

Ballardem do domu. Ballard rozsvítil, vybídl Masona, aby se

posadil, a přinesl velké album, sestávající z dvojitých plastikových

fólií se zvětšeninami vloženými mezi ně.

Mason si obrázky pečlivě prohlížel.

Ballard řekl: „Nevím, jak se cítíte, pane Masone, ale já každý

večer po příchodu domů relaxuju tak, že si dám pořádnou skotskou

se sodovkou. Přidal byste se?“

„Jistěže,“ přisvědčil Mason, „ale jenom ne moc silnou. Dejte

mi tam whisky jen maličko. Když mám řídit, nikdy si nedám víc

než jednu, a hodně slabou. Přidejte mi do sodovky skotskou jen tak

pro chuť.“

Ballard se omluvil a šel do kuchyně namíchat nápoj.

Mason, ponechaný o samotě, vytáhl obálku, kterou mu dal

Paul Drake, sáhl do ní a vyndal obsah.

Pohlédl na dveře, za nimiž Ballard připravoval pití, pak rychle

obrátil tisícidolarovku, aby viděl číslo. Bylo to 000151.

Mason odložil album a hbitě přistoupil k velkému oknu z

jediné tabule skla. Těžké závěsy byly zataženy. Mason vstoupil za

závěs a viděl, že na okně je stahovací žaluzie.

Stáhl žaluzii asi o půl metru, zastrčil obě bankovky za váleček

žaluzie a zase ji vytáhl do původní pozice.

Sotva se vrátil na svou židli a znovu rozevřel album, Ballard s

dvěma sklenicemi v rukou otevřel nohou lítací dveře z kuchyně.

Prohodil: „Vzal jsem vás za slovo, pane Masone. Ta světlá je

pro vás. Sobě jsem namíchal silnější.“

„Díky,“ řekl Mason.

„Tak ty fotky,“ pokračoval Ballard, když usedl a chystal se

vychutnávat nápoj, „ty jsou z mých starých časů v bance. Tohle je

manželka — druhá zleva, bylo to foceno pár měsíců před její

smrtí. A tady je obrázek právě toho auta, co v tom převozu

figurovalo. Vůz číslo čtyřicet pět. Vidíte to číslo? A tohle je Bill

Emory, řidič auta číslo čtyřicet pět.“

„Kde je ten Emory teď?“ zeptal se Mason.

„Pokud vím, pořád řídí auto. Aspoň když jsem o něm posledně

slyšel, bylo to tak. Nebyl v tom nijak zapletený. Je ještě mladý. Na

téhle fotce je teprve nedávno ze školy. Ve škole to byl dobrý

sportovec… hrál basket… pólo… Policie mu určitě dala zabrat.

Nahnali mu strachu, klukovi.“

„Mimochodem,“ poznamenal Mason, „znáte doktora Holmana

Candlera v Santa Aně?“

„Jistě. Je to přítel Coltona Duvalla. Podnikový lékař banky a

Duvallův osobní lékař. Je to docela schopný doktor. Dal do oběhu

petici za propuštění Duvalla — poslal svou zdravotní sestru, aby

sbírala podpisy bankovních úředníků. Sám jsem ji podepsal, ale

řekl jsem jí, že moje jméno na petici nadělá víc škody než užitku.

Řekla, že má seznam jmen, která na té petici potřebuje mít, a moje

bylo mezi nimi, tak jsem podepsal. Je to hezká holka, opravdu kus.

Vlastně — a tohle je důvěrné — jsem ten tip na koňské dostihy

dostal jejím prostřednictvím. Nějaký pacient dal ten tip doktorovi,

ale on nevěděl, co s tím. Nemyslete si, že si někdy v životě vsadil.

Byl to osobní lékař Edwarda B. Marlowa, generálního ředitele

banky. No, a tak ta zdravotní sestra ode mne podpis dostala, a co

víc, vsadil bych se, že dostala podpis od každého, na koho se

obrátila — ale tohle všechno není k ničemu.

Oni Duvalla podmíněně nepropustí, dokud od něj nedostanou

ty peníze, nebo aspoň podstatnou část. Možná jim nějakých třicet,

čtyřicet tisíc zatají, když jim namluví, že je mezitím utratil, nebo

něco takového, ale oni ho nepustí, dokud má těch čtyři sta tisíc

dolarů ulitých. I kdyby dostali petici s podpisy všech mužů, žen a

dětí v Kalifornii, stejně ho nepustí.“

„No,“ řekl Mason, dopíjeje nápoj, „já se musím zvednout.

Tisíceré díky.“

„Tak brzy?“ namítl Ballard. „Proč? Vždyť jste sotva přišel.“

Mason s úsměvem povstal. „Mám ještě takovou pozdní

schůzku,“ vysvětlil. „Dík za pomoc a za pohostinství.“

„Byl bych rád, kdybyste si dal ještě jednu,“ navrhl Ballard.

„Ne, díky. Když mám řídit, je jedna až moc.“

Mason se rozloučil, nasedl do auta, vyjel z příjezdové cesty a

zamířil ke svému bytu.

Když chtěl sjet s autem po rampě dolů do garáže, mávl noční

hlídač jaksi tajemně rukou, aby ho přivolal nazpět.

Mason dupl na brzdu, zastavil a začal couvat.

Než vycouval na ulici, vyběhl na rampu jakýsi muž a zastavil

se u dveří vozu.

„Perry Mason?“ zeptal se, otvíraje dveře.

„Co chcete?“ opáčil Mason.

Muž mu předal složený soudní dokument. „Obsílka před

velkou porotu zítra v deset dopoledne. Máte s sebou vzít všechny

bankovky, mince nebo jiná platidla, která máte ve svém držení a

dostal jste je od Arlene Duvallové. Dobrou noc.“

Muž přibouchl dveře auta, obrátil se a kráčel zpět po rampě

dolů. Mason sňal nohu z brzdy, vyřadil zpátečku a zvolna sjížděl

po rampě ke garáži.

Noční hlídač pravil: „Dobrý, pane Masone,“ a pak polohlasně:

„Kdo to byl? Soudní zřízenec?“

„Přesně tak.“

„To jsem si myslel. Snažil jsem se vás varovat, ale nešlo to.“

„To je v pořádku,“ odvětil Mason. „Dřív nebo později by mě

stejně zastihl.“

„Ale mrzí mě to, pane Masone. Jenže jsem se nemohl odtud

hnout, a stejně by měl podezření, kdybych…“

Soudní zřízenec šel kolem nich směrem k rampě. „Nezlobte se

na mne, pane Masone. Konám jen svou práci.“

„Já se nezlobím,“ ujistil ho Mason, „ale mohl jste mě předem

upozornit.“

„Sám jsem nebyl upozorněn. Hamilton Burger, okresní státní

zástupce, mi tu obsílku předal ani ne před hodinou a řekl, abych ji

doručil ještě dnes večer a zaručeně panu Masonovi osobně. To je

všechno, co vím.

No, teď zmizím. Jsem rád, že nemáte zlost. Většinou ji mají.

Můj kolega musel doručit obsílku jednomu… no, někomu jinému.

Jsem rád, že jsem vyfásl vás. Vy jste právník. Víte, jak to chodí.

Nezlobíte se. Patří to prostě k mému zaměstnání.

No, tak dobrou noc a díky, že jste tak slušný, pane Masone.“

Muž vykročil po rampě na ulici.

Když odešel, hlídač řekl: „Vymýšlel jsem, jak bych vás mohl

varovat, ale nic kloudného jsem nevymyslel. Měl na klopě hvězdu

jako talíř. Nebýt toho, tak bych ho vyrazil.“

Mason odpověděl: „To je v pořádku, Miku. Nemohl jste nic

dělat. Tak já teď musím zase ven.“

Mason obrátil auto, vyjel zvolna na ulici a pak k čerpací

stanici, odkud zatelefonoval do kanceláře Paulu Drakeovi.

„Je tam ještě Paul?“ zeptal se noční telefonistky.

„Ano, je tu, pane Masone. Mám vás přepojit?“

„Ano, prosím.“

Za okamžik se přihlásil Drake: „Zrovna jsem ti chtěl volat,

Perry.“

„Co se stalo?“

„Ten Jordan L. Ballard, jak jsem ti o něm říkal.“

„Ach ano,“ řekl Mason, „já…“ a náhle se zarazil.

„Co ty?“ ptal se Drake.

„Povídej nejdřív ty,“ požádal ho Mason.

„Je mrtvý.“

„Cože!“ vykřikl Mason.

„Je to tak. Jestli jsi s ním ještě nemluvil, tak už ani

nepromluvíš. Je to taky smůla, protože měl nějaké informace, které

předal policii, a… no, sakra, Perry, pokud vím, může to mít fatální

důsledky.“

„Co se stalo, Paule?“

„Ještě se děje. Můžu ti sdělit jen hlavní body. Můj člověk u

policie zachytil rádiovou zprávu a předal mi ji.“

„No tak povídej, co víš.“

„Moc toho není. Zdá se, že úřad okresního státního zástupce se

domníval, že Ballard má nějaké peníze od Arlene Duvallové.

Zřejmě dostali nějaký tip, ale nikdo neví odkud.“

„Dobře, tak co bylo dál?“

„No, okresní státní zástupce začal rozesílat obsílky svědkům,

aby se dostavili před velkou porotu a aby s sebou vzali jakékoli

peníze, které kdy obdrželi od Arlene Duvallové.“

„Tuhle část případu s tebou ještě proberu,“ odtušil Mason.

„Teď mi pověz všechno o Ballardovi. Může to být velice důležité.“

„No tak, ten soudní zřízenec vyrazil s obálkou k Ballardovi.

Došel tam a našel přední dveře pootevřené. Zazvonil, nikdo se

neozval, a tak dostal nějaké podezření. Šel dovnitř a našel Ballarda

ležet v kuchyni na podlaze. Zřejmě právě předtím připravoval pití

pro nějakou návštěvu. V dřezu stály tři sklenice, láhve a byly tam i

kostky ledu. Zřejmě ho někdo zezadu praštil. Pak, když padl na

zem, tak ten člověk úspěšně dokonal dílo — bodl Ballarda třikrát

nebo čtyřikrát nožem. Pak vypadl a nechal Ballardovi nůž v

zádech. Samozřejmě se to tam teď hemží policajty.“

„Našli otisky?“ chtěl vědět Mason.

„Měj srdce, Perry. Ta šlupka přišla právě teď. Vyzvěděl jsem,

co se dalo. Policie na tom teď pracuje. Bůh ví, co zjistí nebo

nezjistí. Mne samozřejmě zasvěcovat nebudou. Něco se můžem

dovědět z novin, něco od mého člověka u policie, něco budeme

muset jen odhadovat.

Mám dojem, že by jeho smrt mohla souviset s tou informací,

kterou poskytl policii — o tom případu Obchodní záruční. Proto

mě napadlo, že by to mohlo mít pro tebe význam.“

„Mockrát děkuju, Paule,“ řekl Mason. „Zůstaň tam. Zjisti

všechno, co se dá. Za hodinu ti zase zavolám.“

Mason zavěsil, jel do redakce novin, přemluvil vlídného

zaměstnance, aby otevřel výstřižkový archív, a strávil půl hodiny

čtením soudobých zpráv o krádeži velké zásilky hotovosti z

Obchodní záruční.

Poté zase zavolal Paulu Drakeovi. „Něco nového, Paule?“

„Moc ne. Počkej moment, mám hovor na druhém aparátu.

Zůstaň u telefonu, Perry.“

Mason držel sluchátko asi tři minuty, pak zase uslyšel Drakeův

hlas. „Haló, Perry? Jsi tam ještě?“

„Mhm.“

„No, myslím, že jde do tuhého.“

„Co se děje?“

„Ta tvoje malá kamarádka je do toho zapletena až po svá

hezká ouška.“

„Tak povídej.“

„Dobře. Dva moji lidé byli u golfového klubu. Jeden z nich

tam zůstal s autem. Druhý se vydal k čerpací stanici na hlavní

silnici, aby mi podal telefonickou zprávu. Šel zkratkou přes

golfové hřiště a vtom viděl, jak před ním někdo běží, docela hbitě.

Rozhodl se, že toho někoho dohoní a podívá se na něj, ale tak, aby

ten dotyčný nic nepoznal. Ukázalo se, že je to Arlene Duvallová.“

„Sama?“

„Sama samotinká. Zřejmě nějak setřásla policejní očka.“

„No a co bylo dál?“

„Můj člověk rychle přemýšlel. Sledoval Arlene Duvallovou až

na silnici. Ta celonoční čerpací stanice je asi jeden blok od

golfového klubu. Šla tam a telefonovala.

Můj člověk se na silnici snažil stopnout nějaké auto. V tu no

ní dobu to nebylo tak jednoduché, protože skoro nikdo nechtěl

zastavit, ale nakonec někdo zastavil. Můj člověk prokázal svou

totožnost, předložil pověřovací papír a zeptal se řidiče, jestli chce

dvacet dolarů. Řekl, že chce, a tak ho můj člověk požádal, aby

zaparkoval u chodníku a potom aby jel za Arlene, až vyjde ven —

to bylo jednoduché.“

„Kam šla?“

„Nejdřív si vzala taxíka. Kvůli tomu telefonovala.“

„A potom?“

„Taxík ji zavezl k Ballardovi. Tam už byl předtím někdo jiný.

Na příjezdové cestě parkovalo auto a můj člověk slyšel hlasy,

mužské hlasy. Arlene je slyšela taky. Nechtěla jít dovnitř.“

„Co tedy udělala?“

„Zřejmě to zhatilo její plány. Vrátila se k taxíku, zaplatila a

pak šla za dům a čekala.

Můj člověk viděl někoho v obýváku. Zahlédl ho, ale nepoznal.

Ten chlap šel k oknu a stáhl a zase vytáhl žaluzii — zřejmě to byl

nějaký signál, jak to tak vypadá. Stáhl žaluzii asi o půl metru a pak

ji za čtyři nebo pět vteřin zase vytáhl.“

„Podíval se tvůj člověk na toho chlapa dobře?“ zeptal se

Mason, ovládaje svůj hlas, aby nedal najevo emoce.

„Zřejmě ne. Závěsy byly zatažené. Ten chlap se jen protáhl

mezi závěsy, nechal je, jak byly, dal signál tou žaluzií a proklouzl

zase zpátky.

Pak za pár minut vyšel ven, nasedl do auta a odjel. Můj člověk

se domníval, že Ballardovým autem, protože tam bylo jen jedno

auto, ale zřejmě patřilo tomu chlapovi. A tady to ten můj člověk

zbabral, Perry. Snažil jsem se jim vtlouct do hlavy, že nemají nikdy

nic brát jako samozřejmost, ale protože to auto parkovalo na

příjezdovce a protože tam žádné jiné auto nebylo, předpokládal, že

je to Ballardovo auto, a nezapsal si číslo.“

„Pokračuj,“ vyzval ho Mason.

„No, hned potom, jak ten člověk vyšel z domu a odjel, šla do

domu Arlene.“

„Kudy?“ ptal se Mason.

„To je právě to, Perry. To je ta špatná stránka věci. Vlezla

dovnitř zadním oknem.“

„Do háje!“

„Přesně tam.“

„A co dál?“

„Byla tam asi pět minut a pak se úplně vyřítila předními

dveřmi. Skoro letěla. Ani za sebou nezavřela.“

„Šla tedy rychle?“

„Spíš utíkala.“

„Tvůj člověk ji sledoval?“

„Jel za ní asi sedm bloků. Měl radši nechat auto autem a jít za

ní pěšky, ale v takové situaci člověk neví, co má dělat. No, nějak

postřehla, že je sledována, a uklouzla mu.“

„Jak to udělala?“

„V noci je to dost snadné, když člověk ví, že je sledován

autem.“

„Ale jak tedy?“

„Prostě šla k jednomu domu, jako by tam chtěla zazvonit. Ale

nezazvonila. Vůbec ani nedošla ke dveřím. Obešla dům. Za

domem asi zahnula do uličky a… no, kam šla potom, to nikdo

neví.“

„Šmejdil ten tvůj člověk trochu kolem?“

„Dělal všechno, co se v řemesle naučil. Proto mi podal zprávu

tak pozdě — nechtěl se odtamtud vzdálit. Asi pět nebo deset minut

kroužil kolem bloku. Pak ten okruh rozšířil a objížděl celých šest

bloků.“

„A nenarazil na stopu?“

„Ani na náznak.“

„A nemohla opravdu vejít do některého domu, Paule?“

„Nemyslím. Můj člověk říká, že ve všech domech byla tma,

a… no, kdyby někam šla, šla by předními dveřmi. A ona kurážně

vykročila po schodech ke vchodu tamtoho domu, pak se najednou

otočila a běžela za dům.“

„Tvůj člověk má dojem, že o něm věděla?“

„To má. To, jak se chovala, jak se kolem toho domu rozběhla

—je to starý trik, Perry, ale nedá se proti němu moc podniknout.“

Mason řekl: „Chci si to rozmyslet, Paule. Jak se ten tvůj

člověk jmenuje?“

„Horace Mundy.“

„Zná mě?“

„Myslím, že jste se osobně nikdy nesetkali. Viděl tě ovšem na

fotce a ví, že na tomhle pracuju pro tebe.“

„Kde ho zastihnu?“

„On ovšem ještě neví o Ballardově smrti, Perry, takže ani moc

nespěchal s tím hlášením. Věděl, že jeho parťák bude mít starost.“

„To je jedno. Kde je?“

„Zase na čerpací stanici na hlavní u golfového klubu. Protože s

řidičem dohodl paušální sazbu dvacet dolarů, dal se zavézt zase

tam, aby ušetřil za taxíka, a pak mi zatelefonoval.“

„Dobře,“ pravil Mason. „Jedu si s ním pohovořit.“

„Dám mu vědět, že tam jedeš. Nějaké pokyny?“

„Zůstaň tam, Paule.“

„Dobře. Sedím tu, lokám kafe a vydržím.“

„Výborně. Špicuj uši. Zjisti o zavraždění Ballarda, co se dá.

Nemohla to být sebevražda?“

„To ne, sakra.“

„Dobře. Zjisti, co se dá. Za chvíli ti zavolám.“

„Kde budeš?“

„Jedu k Mundymu. Chci s ním mluvit. Ještě něco,“ řekl

Mason. „Dal by se Mundy přimět, aby zapomněl, co viděl?“

„To mi dělá celou dobu starost, Perry.“

„Jak to?“

„Myslel jsem si, že se na tohle zeptáš.“

„No tak, šlo by to?“

„Asi těžko.“

„Proč?“

„Mám licenci.“

„No a?“

„Měj na paměti,“ vysvětloval Drake, „že Mundy neměl auto a

potřeboval ho. Nabídl nějakému řidiči dvacet dolarů, aby ho svezl.

Ten řidič z toho měl obrovskou psinu, že si zahrál na policajty a

zloděje, a ohromně se bavil. Měj na paměti, že se mu Mundy

představil. Když Mundy vystoupil, vzal si ten řidič prachy, ale

řekl, že na tuhle zkušenost nikdy nezapomene.“

„Ale,“ namítl Mason, „ten řidič přece neví, že Ballard je

mrtvý.“

„No a co? To se dozví. Vzpomene si na adresu.“

„Přemýšlím o tom faktoru času. Můžeš den počkat, než to

ohlásíš policii?“

„Měj srdce, Perry,“ řekl Drake. „Musím to oznámit aspoň

zároveň se zveřejněním Ballardovy smrti.“

„Tak moment,“ oponoval Mason. „Zastupuješ klienta.

Nemusíš policii říkat všechno, co víš.“

„Tohle je případ vraždy,“ upozornil ho Drake, „a nezapomeň,

že pana občana X. Y. do něj zatáhl můj člověk. Zítra ráno, až se o

tom dočte v novinách, bude zpívat jako skřivánek, a jestli do té

doby nezacvrlikám já, seberou mi licenci.

Abychom celou věc strčili do kapsy, zapnuli kapsu na knoflík

a na všechno zapomněli, to nejde, Perry. Vyjde to najevo a já si

netroufnu čekat, až se policie všechno doví od někoho jiného.

Jakmile bude Ballardův případ úředně hlášen, musím se policii

ozvat.“

„A uvést Mundyho jméno.“

„Přesně tak.“

„A oni pak Mundyho vyslechnou.“

„Ovšem.“

„Kolik mám času?“ zeptal se Mason.

„Nemohu ti zaručit víc než hodinu dvě, Perry.“

„Nehni se odtamtud. Zavolám ti,“ ukončil rozhovor Mason.

5. KAPITOLA

Perry Mason projel kolem vchodu do golfového klubu

Remuda.

Podlouhlá nesourodá budova byla osvětlena dost chabými

reflektory. Klubovní pozemek, kam jejich světlo nedosahovalo,

tonul ve tmě. Budova na vyvýšenině vypadala jako fata morgána

ozářená měsícem a plující na oblaku tmy.

U hlavní silnice stála osvětlená čerpací stanice a na silnici

panoval ještě značný ruch.

Mason na silnici zpomalil, otočil vůz vpravo a zajel do čerpací

stanice zadem, kolem vodovodních kohoutků a toalet.

Vypnul reflektory, zapnul stropní světlo ve voze, zapálil si

cigaretu a pak světlo zhasl.

Za pár okamžiků se u auta objevil muž.

„Vy se jmenujete Mason?“ zeptal se.

„Přesně tak,“ potvrdil Mason.

„Myslím, že jsme se ještě nesetkali.“

„Jste člověk Paula Drakea?“

Muž neodpověděl hned, ale nadhodil: „V téhle branži si

musíme dávat bacha.“

Mason sáhl do náprsní tašky, podal mu svou profesní vizitku,

pak mu ukázal řidičský průkaz.

„Dobrý,“ řekl muž, „jmenuju se Mundy.“

Vyňal z kapsy kožené pouzdro a ukázal svoje pověření.

„Nastoupíte si?“ pozval ho Mason, otvíraje dveře.

Detektiv vklouzl do vozu vedle Masona.

Mason spustil: „Mám dost málo času. Paul Drake mi většinu

detailů pověděl. Od vás bych se rád dověděl další. Viděl jste toho

člověka v domě tak dobře, že byste ho poznal?“

„Myslíte člověka, který tam byl, když přijela Arlene

Duvallová?“

„Přesně toho.“

Mundy zavrtěl hlavou. „Mohu ho obecně popsat, to je

všechno. Neviděl jsem mu do tváře.“

„Kdy jste ho viděl?“ zeptal se Mason. „Když odcházel?“

„Přesně tak — když vyšel z hlavních dveří a šel ke svému

autu. Předtím jsem ho viděl ještě jednou.“

„Kde?“

„Protáhl se mezi závěsy na tom velkém okně, pak stáhl žaluzii.

Víte, co myslím — takovou tu žaluzii s válečkem.“

„Pokračujte,“ řekl Mason záměrně bezvýrazně.

„No, nevím, co tam dělal. Stáhl žaluzii — no, o takových

čtyřicet nebo padesát centimetrů, pak toho nechal. Nemám

potuchy, co měl v úmyslu. Myslel jsem, že tu žaluzii stáhne úplně.

Ale to neudělal. Moment tam stál a pak ji zase vytáhl. Musel to být

nějaký signál.“

„A dál?“ ptal se Mason.

„Pak zas ustoupil za závěs do osvětleného pokoje a závěs za

sebou zatáhl.“

„Do obličeje jste mu neviděl?“

„Ne. Jen jsem dvakrát zahlédl obrys jeho postavy v

osvětleném okně.“

„Mohl byste ho popsat?“ zeptal se Mason opět bezvýrazně.

„No, byl vysoký a… no, dobře rostlý. Široká ramena, úzké

boky.“

„Kolik mohl vážit?“

„No… byl stavěný asi jako vy, pane Masone. Kolik vážíte

vy?“

Mason namítl: „Policie se vás bude na něj ptát. Pak nebudete

mít příležitost použít mě jako model. Budete muset odhadnout

jeho věk, výšku a váhu, jak to nejlíp půjde.“

„No, moc platný jim nebudu.“

„Viděl jste toho muže ještě potom, když vyšel a nasedl do

auta?“

„To ano.“

„Téhož muže?“

„Ovšem… tedy, moment, přísahat bych na to nemohl. Postavu

měl stejnou a… no, jak tak šel…“

„To jste už nebyl sám?“

„Ne, to jsem nebyl. Měl jsem s sebou toho automobilistu.“

„Jak se jmenuje? Znáte jeho jméno?“

„Jistě. Zaplatil jsem mu dvacet babek, aby sledoval ten taxík a

aby mě svezl. Dal jsem si od něj podepsat stvrzenku, abych měl

doklad pro Paula Drakea.“ Detektiv vytáhl z kapsy složený

papírek.

„Tady je,“ řekl, rozkládaje stvrzenku o příjmu dvaceti dolarů s

podpisem a adresou Jamese Wingate Frasera.

Mason si opsal jméno a adresu do notesu.

„Jaký byl ten Fraser?“ otázal se.

„Jak to myslíte?“

„Byl ochotný, nebo…“

„Ten z toho měl druhé Vánoce, pane Masone. Dalších deset let

bude mít o čem vyprávět.“

„Myslíte, že bude mluvit?“

„Bude mluvit? Vsadil bych se, že o tom už mluví právě teď.“

„Byl v autě sám?“

„Přesně tak.“

„Víte něco o jeho zázemí a tak?“

„Ne. Byl to dobrý řidič. Zkontroloval jsem si číslo jeho auta a

zapsal je na druhou stranu stvrzenky.“

„Toho jsem si všiml,“ přikývl Mason. „Kde byl, když jste viděl

toho muže projít mezi závěsy a stahovat žaluzii?“

„Parkoval na ulici asi o půl bloku dál.“

„Mohl ho vidět?“

„Ne. No, zahlédnout ho mohl. Ale jen zdálky a šikmo.“

„Viděl toho muže vycházet?“

„Ano. Na to měl lepší výhled než já.“

„Mohl byste popsat auto toho muže?“

„To bych nemohl, pane Masone. Byl to tmavý sedan. Ani moc

velký, ani moc malý, asi tak velký jako tohle auto.“

„Značku nebo model byste říct nemohl?“

„Ne. Na příjezdovce byla tma, a abych řekl pravdu, ten člověk

mě překvapil. Nasedl do auta a odjel. Dopustil jsem se v tomhle

případě seku. Drake to ví a já to vím taky. Mrzí mě to. Ale nemá

smysl, abych vám něco namlouval.

Prostě jsem předpokládal, že auto zaparkované na příjezdovce

patří majiteli domu. Nevěděl jsem, kdo to je. A nevím to ani teď.

Měl jsem adresu a to je vše. Zajímala mě Arlene Duvallová.“

„Ten majitel se jmenoval Jordan L. Ballard,“ sdělil mu Mason,

„a pro vaši informaci — je mrtev.“

„Mrtev?“ zvolal detektiv.

„Už je to tak. Byl zavražděn.“

„Kdo ho zabil?“

„Nepřímý důkaz nasvědčuje, že Arlene Duvallová.“

„No sakra!“

„Proto,“ pokračoval Mason, „je naprosto nutné, abyste si to

srovnal. Policie vás bude vyslýchat. Budete muset vypovídat.“

Mundy přikývl.

„Policie vám nedá pokoj. Viděl jste toho člověka vycházet z

domu. Viděl jste ho stát u okna, vytahovat a stahovat žaluzii. Co

myslíte, že dělal?“

„Ale, pane Masone, já nemám potuchy. Něco dělat musel.

Možná dal signál Arlene Duvallové. Já nevím.“

„Byla někde, odkud mohla ten signál vidět?“

„Myslím, že byla.“

„Kde?“

„Vystoupila z taxíku a šla po předním schodišti k domu.

Minutku tam naslouchala. Zřejmě slyšela hovor. To se jí

nezamlouvalo, takže zaplatila taxikáři a obešla dům.“

„Teď říkáte, že obešla dům. Jak to myslíte?“

„No, šla kolem domu.“

„Po chodníku nebo po trávníku?“

„Po chodníku. Je to rohový dům. Okno, kde se objevil ten

člověk, vede na postranní ulici, ale je to okno obýváku.“

„A viděla ho dobře?“

„No, nevím, čemu říkáte dobře. Protáhl se mezi závěsy a já

jsem zahlédl siluetu jeho postavy na pozadí osvětleného pokoje,

než se závěsy zase shrnuly na místo. Pak ho bylo vidět tam u okna,

jak blbnul s tou žaluzií. Určitě jí dával znamení.“

„A viděla ho?“

„V té chvíli šla kolem po chodníku. Musela na něj vidět

mnohem lip než já.“

„Ale Fraser ne.“

„Ne. Ten mohl zahlédnout jen záblesk světla v okně, když byly

ty závěsy odhrnuty a zase zataženy, ale to je všechno.“

„A co Arlene Duvallová udělala?“

„Šla dál kolem domu dozadu. Je to takový ten kalifornský typ

přízemního domu. Šla za dům a zmizela ve stínech. Pár minut jsem

na ni neviděl, tak jsem se přemístil, abych měl lepší výhled.“

„Jak dlouho tam byla?“

„Takové tři, čtyři minuty. Pak se vrátila, takže jsem na ni viděl,

právě když ten muž vycházel předními dveřmi. Proto jsem si ho

tak moc nevšímal. Snažil jsem se nespouštět oči z ní.“

„Tak nejdřív šla nahoru po předních schodech?“

„Přesně tak.“

„Pak zase dolů a zaplatila taxikáři?“

„Ano.“

„Pak šla kolem domu po ulici?“

Mundy přikývl.

„A když byla na chodníku právě před oknem, tak byly závěsy

trochu odhrnuty a ten člověk tam stál a něco dělal se žaluzií. Je to

tak?“

„Já myslím, že to tak bylo, když procházela kolem okna, a

myslím, že se nedá říct, že se žaluzií něco dělal. Jen ji trochu stáhl

a zase vytáhl.“

„Jak dlouho byla stažena?“

„No, možná tři, čtyři vteřiny. Moc dlouho ne.“

„Vy tedy myslíte, že to byl signál?“

„Co jiného to mohlo být?“

„To nevím. Snažím se to zjistit od vás. Policie se vás na to

bude ptát. Tak teď zpátky k Arlene Duvallové. Co tam dělala?“

„Když ten člověk odjel, přitáhla někde zezadu bednu a

přistavila ji pod okno. Vylezla na ni a koukala dovnitř.“

„Jak dlouho?“

„Dost dlouho. No, možná tak sedm, osm vteřin. Zřejmě

pozorovala něco uvnitř v domě.“

„Co udělala potom?“

„Pak otevřela okno.“

„Jak?“

„Jen prsty. Zřejmě nebylo zajištěno. Chvilku jí to trvalo, ale

otevřela. Chytla se rámu a pravou nohu přehodila přes parapet. Pak

se přikrčila a vlezla do kuchyně.“

„A potom?“

„No, byla tam všeho všudy tak pět minut. Pak vyběhla

předními dveřmi.“

„Vy jste se snažil pozorovat přední i zadní dveře domu?“

„Jak nejlíp se dalo. Soustřeďoval jsem se na tu Duvallovou.

Když vlezla do okna, dohodl jsem s Fraserem, že jestli vyjde

předními dveřmi, zasvítí reflektory.“

„A vyšla?“

„No ano. Zasvítil reflektory, tak jsem oběhl dům k přednímu

vchodu. Řekl mi, že seběhla po schodech a utíkala za roh. Skočil

jsem do auta a on ji dohonil. Byl trochu nešikovný. Dojel k ní moc

blízko, pak najednou zpomalil a zazmatkoval, ztlumil světla a zajel

k chodníku a… no, zvoral to.“

„Myslíte, že věděla, že je sledována?“

„Po tomhle to už věděla.“

„A co podnikla?“

„Šla ještě podél dvou nebo tří bloků a zřejmě vymýšlela plán.“

„Sledoval jste ji?“

„Ne moc těsně. Vypnuli jsme světla a pomalu jeli za ní. Pak,

když jsme ji viděli zahnout do zahrady, zapnuli jsme světla a

přidali rychlost.“

„Máte číslo domu, kam zahnula?“

„Jistě. Všechno mám zapsáno.“

„Jak se dostala nepozorovaně z karavanu?“

„To nevím. Já jsem si krátil cestu přes golfový klub, abych

mohl odtud zatelefonovat, když jsem spatřil před sebou postavu.

Viděl jsem, že je to žena. Skrčil jsem se, abych ji viděl proti

obloze, a pak jsem ji sledoval. Byla to Arlene Duvallová. Šla sem

na čerpací stanici a telefonovala.“

„Nepozorovali jste dveře přívěsu?“

„Ne, pane Masone. Počítali jsme s tím, že nikudy jinudy odejít

nemůže. Ale myslím, že ti druzí dva detektivové, co tam byli

nasazeni, na ty dveře ze svých míst viděli. Museli na ně vidět.

Zmizeli v křoví, jako by přesně věděli, kam jdou a co dělají.“

„Ona teď není v přívěsu?“ ptal se Mason.

„Já nevím,“ odpověděl Mundy, „a vsadil bych se, že by můj

parťák rád věděl, kam mě čerti odnesli. Šel jsem telefonovat a

zůstal jsem tam tak dlouho, že si určitě myslí, že jsem se na něj

vykašlal.“

„No, vraťme se k němu,“ navrhl Mason, „a podívejme se, jestli

je něco nového. Jestli je, můžete se sem vrátit a zavolat do

Drakeovy kanceláře.“

„Půjdete se mnou?“

„Svezu vás, ale nezůstanu tam.“

„Prima. On je to přes golfové hřiště kus cesty.“

„Viděl vás nebo slečnu Duvallovou někdo, když jste je

přecházeli?“

„Myslím, že ne. V klubu je hlídač. Je to takový starý

nemotora. Chvílemi to tam obejde s baterkou a každou hodinu

píchne píchačky, ale myslím, že je to jen takový penzista, kterého

si tam drží pro případ požáru a aby členové klubu prostě měli

dobrý pocit, že je tam noční služba.“

„Dobře,“ řekl Mason. „Jedem.“

„Jestli nechcete, aby vás a auto tamti druzí viděli, můžete mě

vysadit u…“

„Mně je jedno, jestli mě uvidí,“ přerušil ho Mason. „Klidně

jim dám vizitku, jestli budou zvědaví.“

Mason nastartoval a zapnul reflektory.

„Jeďte kolem golfového klubu druhou stranou,“ instruoval ho

Mundy, „a pak po té cestě, co zahýbá na další cestu. Odtamtud

vede taková úzká příjezdovka pro služby. Parkujeme na cestě

nedaleko té příjezdovky.“

„Neoctli byste se zrovna ve světle jejích reflektorů, kdyby s

tím přívěsem vyjela?“ zeptal se Mason.

„To ano, kdybychom tam zůstali,“ řekl Mundy. „Ale v

momentě, kdy bychom ji slyšeli startovat, bychom vycouvali. A

navíc nemyslím, že odtamtud může vyjet bez rozsvícených světel,

a reflektory by ozářily stromy a keře, takže bychom viděli, že

jede.“

„Dobře,“ pravil Mason, „myslím, že mám představu.“

Mason zavezl Mundyho k místu, kde parkovalo auto s druhým

detektivem. O něco víc než sto metrů dále osvítily Masonovy

reflektory další auto zaparkované na okraji cesty.

Drakeův detektiv, čekající ve voze, se zeptal Mundyho: „Kdes

k čertu byl?“

„To je dlouhá historka,“ odbyl ho Mundy. „Povím ti ji později.

Děje se něco?“

„Je tu mrtvo jak po vymření,“ odvětil detektiv.

Mason řekl: „Tak, hoši, dělejte dál.“ Popojel na cestě do strany

a zacouval, aby mohl otočit a vrátit se na pevnou silnici raději

cestou, kudy přijel, než aby musel projet kolem auta

zaparkovaného o kus dál.

6. KAPITOLA

Mason jel na adresu, kterou James Wingate Fraser napsal pod

svoje jméno na stvrzenku danou Mundymu.

Byl to pěkně postavený dům typu kalifornské vilky v končině

nyní posázené činžáky a mezi nimi drobnými obchody.

V celém domě se svítilo. Před ním parkovala tři auta, na

příjezdové cestě ještě jedno.

Zevnitř slyšel Mason smích a hlasy. Mluvilo tam několik lidí

zároveň.

Mason našel místo k zaparkování, vykráčel po schodech a

zazvonil.

Otevřít přišel muž.

„Mrzí mě, že vás v tuto pozdní hodinu obtěžuji,“ řekl Mason,

„ale rád bych mluvil s panem Fraserem.“

„To jsem já.“

Mason si všiml, že je muž poněkud zarudlý. Z jeho dechu bylo

cítit whisky. Jevil ono zvláštní sebeovládání, pocházející z toho, že

byl ještě v předchozí chvilce duší večírku a v další se snaží odít

hávem důstojnosti.

„Opravdu mě mrzí, že vás v tuto chvíli obtěžuji,“ opakoval

Mason, „ale rád bych s vámi okamžik hovořil. Jsem Perry Mason,

advokát.“

„Perry Mason, ten advokát?“

„Řekněme, že jsem prostě jen advokát.“

Zbytek Fraserovy důstojnosti se náhle rozplynul v náhlé sršící

srdečnosti.

„Pojďte dál, jen pojďte dál,“ hlaholil. „Máme tu takovou

malou sešlost přátel. Lidí, kteří budou celí diví, aby se s vámi

seznámili. Manželka měla dnes večer kamarádky na bridge, no,

takovou tu babskou slezinu, a když jsem přišel domů,

zatelefonoval jsem manželům některých z nich, aby přišli na

skleničku. Měl jsem… no, takový neobvyklý zážitek. Pojďte dál,

pane Masone.“

„Radši bych si s vámi pohovořil tady,“ řekl Mason. „Já

totiž…“

Fraser prohlásil: „Nesmysl! Jen pojďte dál a seznamte se. Ty,

Berto,“ zvolal hlasitě, „neumíš si představit, kdo tady je.“

Změť hlasů uvnitř náhle ustala.

„Pojďte dál,“ naléhal Fraser a vzal Masona za paži.

Mason ho následoval do domu. Potřásl si rukou s několika

muži, uklonil se jejich ženám, vzal na vědomí představování,

dovolil si přijmout pohár.

„Oslava narozenin?“ zeptal se, přičemž taktně směřoval k

tomu, co měl na mysli.

„No, jen taková oslava,“ řekl Fraser. „Dneska jsem něco zažil.

Dnes jsem si zahrál na policajty a lupiče. Mimochodem, pane

Masone, pokud to není vlezlá otázka — co je důvodem vaší

návštěvy?“

„Chtěl jsem s vámi mluvit o té hře na policajty a lupiče,“

odpověděl Mason.

Fraser okamžitě zpozorněl. Ostatní přítomní se shlukli kolem a

výrazy jejich tváří se různily od zdvořilého zájmu po soví pohleď

člověka, který přebral a teď se vší silou snaží soustředit na prostý

problém.

Fraser začal vyprávět: „Jel jsem kolem golfového klubu

Remuda, když mě na silnici stopoval dobře oblečený chlapík.

Obvykle v noci stopaře neberu, ale tenhle tak nějak budil respekt.

Zpomalil jsem, abych věděl, co chce, a on na mne mávl

odznakem a pak mi ukázal svoje papíry — detektiv. Nejdřív jsem

myslel, že je to detektiv od policie. Nejspíš chtěl, abych si to

myslel. Řekl prostě, že je detektiv. Potom jsem zjistil, že je to

soukromý detektiv, který pracuje pro Drakeovu detektivní

agenturu.“

Mason přikývl.

„Zajímá vás tohle všechno?“ ptal se Fraser.

„Úplně všechno,“ přisvědčil Mason.

Fraserova žena se rychle vmísila do hovoru: „Můžu se zeptat

proč, pane Masone?“

Mason odvětil: „Po pravdě řečeno, ten detektiv, kterému váš

manžel zastavil, pracoval pro mne. Podal zprávu o své činnosti a já

jsem si chtěl tu zprávu ověřit, protože něco z ní může být

důležité.“

Na tváři paní Fraserové se objevila okamžitá úleva. „Aha,“

řekla a dodala: „Jdu do kuchyně. Kdo chce dolít?“

Sebrala pár prázdných sklenic. Napětí zřejmě polevilo.

„No a,“ pokračoval Fraser s nenuceností prozrazující, že tu

historku vyprávěl už mnohokrát, „ten chlapík, který, jak se pak

ukázalo, se jmenuje Mundy, po mně chtěl, abych sledoval taxík.

Chvíli jsme si hráli na honičku a pak ta holka, co jela v taxíku,

dala zastavit u hezkého tichého domu, vystoupila, šla po schodech

ke vchodu, moment naslouchala, pak se vrátila, zaplatila taxikáři a

šla kolem domu dozadu.“

„Proč nešla dovnitř?“ ptal se Mason.

„Někdo tam byl už před ní, zřejmě někdo, s kým se nechtěla

vidět.“

„Máte představu, kdo to byl?“

Fraser zavrtěl hlavou. „Měl auto, co stálo na příjezdové cestě.

Aspoň s ním pak odjel.“

„Viděl jste ho vycházet?“

„To ano.“

„Nezapsal jste si číslo auta?“

„Já?“ zeptal se Fraser, přičemž si ukazoval prstem na hruď.

Mason přikývl.

Fraser se zasmál a řekl: „Hergot, pane Masone, co mě do toho

pletete. Já nejsem detektiv! Já jsem jen starý Fraser, co si zahrál na

policajty a lupiče.“

Všichni se zasmáli.

„Pokračujte,“ vybídl ho Mason.

„No, ta děvenka — a věřte mi, že to byl pěkný zajíček,“ a

Fraser s obavou pohlédl směrem ke kuchyni, „obešla dům dozadu

a já jsem ji lézt dovnitř oknem neviděl, ale Mundy, který vystoupil

z auta a koukal, aby viděl, co se děje za domem, říkal, že přitáhla

bednu a vlezla do kuchyňského okna. Vyhrnula si sukni a zastrčila

si ji za pas a strčila svou hezkou nožičku do osvětleného

kuchyňského okna — a kde byl starý Fraser, co si hraje na

policajty a lupiče? Seděl v pitomým autě, odkud nebylo vidět nic.“

Zase se všichni zasmáli.

„Viděl jste předek domu?“

„To ano.“

„A viděl jste někoho vyjít a nasednout do auta?“

„Mhm.“

„Můžete ho popsat?“

„Vysoký, dobře rostlý, pohyboval se velmi elegantně, vypadal

dost atleticky, zřejmě byl taky dobře oblečený.“

„Jak starý?“

„Podle chůze bych řekl, že byl mladý, dost mladý.“

„Vysoký?“

„To ano.“

„Kolik mohl vážit?“

„Těžko říct. Ramena měl pořádná, ale k bokům se zužoval.

Vypadal jako člověk, který se udržuje v dobré kondici. Byl —

sakra, pane Masone, on měl asi tak vaši postavu.“

„Ale nepoznal byste ho?“

„Kdybych ho zase viděl, možná bych ho poznal — tedy,

kdybych ho viděl tak, jak jsem ho viděl tam, víte, kdyby vyšel ze

dveří a šel dolů po schodech a nastoupil do auta, tak bych

možná…“

„Ale do obličeje jste mu neviděl?“

„To ne.“

„A nepoznal byste jeho tvář, kdybyste ho znovu spatřil?“

„Ne.“

„A co auto? Říkal jste, že číslo neznáte. Víte, jaké to bylo

auto?“

„Dost nový model sedanu, řekl bych. Auto dobré třídy. Ne

takový ten obrovský bourák, ale šikovné malé auto. Už to, jak je

udělané… No, byl to takový výkonný vůz, jaké se dnes vyrábějí

opravdu pro výkon.“

„Značku neznáte?“

„Ne.“

„Ani model?“

„Ne.“

„Viděl jste ještě něco?“ ptal se Mason.

„No, ten chlap, co byl v domě, přišel k oknu, protáhl se mezi

závěsy a dal nějaký signál žaluzií. Ale neviděl jsem na něj tak

dobře jako Mundy, jen jsem ho zahlídl, to je všechno.“

„Nepoznal jste ho ve světle z okna?“

„Ne.“

„V tu chvíli jste ho tedy dobře neviděl?“

„Ne tak dobře, jako když vyšel z domu.“

„A co se dělo dál?“

„No, nastoupil do auta a odjel a pak šel Mundy kolem domu

dozadu, aby se dovnitř podíval oknem. Potom se vrátil k autu a

řekl mi, abych zapnul světla, jestli ta holka vyjde ven. Pak se vrátil

zase za dům, potom se otevřely dveře a holka vyšla. Dal jsem

Mundymu znamení a on se přihnal.“

„Poznal byste ji, kdybyste ji viděl?“

„Jistě. Pořádně jsem se na ni podíval. A potom jsem jí taky

viděl do obličeje.“

„Kdy?“

„Za chvilku. Myslím, že jsem to zvrzal. Byl jsem trochu moc

horlivý. Mundy mi říkal, abych zpomalil, ale já jsem se bál, že

nám holka uteče, a tak jsem dojel až moc blízko k ní. Najednou se

obrátila a viděla mě — tedy, viděla reflektory. Dobře jsem jí viděl

do obličeje a bylo znát, že je vyplašená. Hned jsem ztlumil světla.

Mundymu připadalo, že si myslí, že si někdo hraje na únosce

děvčat, ale ona si věděla rady, jak se ukázalo.“

„Co udělala?“

„No, když vyšla tam z toho domu a šla po cestičce, co vede k

chodníku, tak skoro utíkala. Mundy na můj signál honem přiběhl k

autu. Nastoupil a jeli jsme za ní. A jak říkám, po pár blocích na to

přišla a uklouzla nám dřív, než jsme mohli něco podniknout.“

„A to bylo naposled, co jste ji viděl?“

„Přesně tak. Půl hodiny jsme kroužili po okolí. Mundy byl z

toho celý špatný. Nejdřív jsme jezdili kolem bloku, pak kolem

dvou, pak kolem čtyř a pak prostě křížem krážem po okolí, jestli ji

někde nenačapáme.“

„Co byste dělali, kdybyste ji našli?“ zeptal se Mason.

„Co já vím!“ řekl Fraser. „Já jsem jen řídil. Ale věřte mi, byl to

zážitek. Pro vás něco takového asi nic neznamená, ale v mém

mladém životě to bylo opravdu něco — opravdu to protrhlo tu

jednotvárnost. Ještě nikdy jsem neviděl detektiva při práci a… byl

jsem překvapený, jakou techniku takové sledování vyžaduje.

Zrovna jsem tady hostům vykládal, že jsem se dnes v noci dověděl

během asi tak hodiny víc, než kdybych to měsíc studoval. Zřejmě

to chce opravdu techniku. Chce to udržovat správnou vzdálenost a

nejet přímo za sledovaným taxíkem. Musí se přiblížit a pak zase

zůstat pozadu a odbočit do postranní ulice a pak udělat zajížďku ve

tvaru U a najednou se vrátit jako jiné auto, a to všechno dělat tak,

aby taxikář nepoznal, že je sledován, a …“

„Ale toho člověka byste nepoznal?“

„Do obličeje jsem mu neviděl, ale připadá mi, že bych ho

poznat mohl, kdybych zas viděl jeho postavu za stejných

okolností. Co je to za případ?“

„Nemůžu si dovolit sdělovat detaily,“ pravil Mason. „Jsem

právník a můj klient mi platí za získávání informací, ne za

poskytování. Je mi líto.“

„No tak se posaďte a povídejte nám o jiných případech.

Panebože, jen pomyslet, že tady v tomhle obýváku pobyl sám

veliký Perry Mason! Tohle je noc! To teda je!“

„Je mi líto,“ řekl Mason, „ale mám ještě práci.“

„Nemůžete si dát ještě skleničku? Ani veliký Perry Mason

nemůže přece lítat s jedním křídlem!“

Všichni se zasmáli.

Mason zamířil ke dveřím. „Promiňte. Musím už jít. Steré díky

za všechno, co jste mi pověděl, pane Frasere.“

„Já děkuju, že jsem to pověděl vám!“ zvolal Fraser. „Díky, že

jste mi poskytl příležitost. To bylo opravdu něco. A vědět, že jsem

se zúčastnil dění, které souvisí s činností Perryho Masona! Když

nemůžete o tom případu nic povídat, předpokládám, že budu muset

počkat a přečíst si o něm v novinách.“

„No,“ zasmál se Mason, „tak významné to nebude.“

„Nedělejte si legraci. Je to natolik významné, že jste sem kvůli

tomu přišel v tuto hodinu.“

„Viděl jsem, že jste ještě vzhůru.“

„To jistě jsem. Ale co vy?“

„No, já pracuju dlouho do noci,“ objasnil Mason.

Potřásl si se všemi rukou a Fraser ho doprovodil ke dveřím.

„Nevíte, jestli majitel toho domu byl naživu nebo ne, když ten

muž odjel?“

„To teda nevím. Proč, jak to myslíte? Je… panebože, neříkejte,

že…“

„Proto jsem k vám přišel takhle pozdě v noci,“ řekl Mason.

„Byl totiž zavražděn. Nechoďte spát. Každou chvíli tady může být

policie.“

„Ach, panebože!“ zvolal Fraser, drže se kliky, jako by se o ni

opíral. „Vy přece ne… nemůžete mít na mysli, že… ?“

„Jen jsem vám říkal, abyste ještě nechodil spát,“ odtušil Mason

a odkráčel.

7. KAPITOLA

Mason jel k čerpací stanici a zatelefonoval Paulu Drakeovi.

„Jak to vypadá?“ zeptal se Drake.

„Moc dobře ne.“

„Kolik času potřebuješ? Nemám…“

„Ať tvůj člověk okamžitě zavolá na policii,“ řekl Mason.

„Může policii říct, že tě volal a žes mu řekl o Ballardově

zavraždění, takže si teprve uvědomil význam toho, co viděl, a

honem tedy volá na policii.“

„Dobře,“ souhlasil Drake s úlevou v hlase. „Pošlu někoho, aby

Mundymu řekl, že tam má volat.“

„Ještě jedna věc,“ pokračoval Mason. „Já…“

„Počkej moment, Perry,“ přerušil ho Drake. „Moje noční

telefonistka na mne tady zuřivě mává nějakým papírem.“

„Dobře. Mrkni se, co to je.“

Následoval okamžik ticha. Pak slyšel Mason Drakea

vykřiknout.

„Tak co, Paule? Co je to?“

Drake řekl: „Ballard měl přece tu čerpací stanici na rohu

Desáté a Flossmanovy.“

„Mhm. Co je s ní?“

„Je to stanice s celonočním provozem.“

„Mhm.“

„Policie tam byla zjistit, kdy Ballard skončil. Mluvili s

pomocníkem. Zjistili, že tam Ballardovo auto pořád ještě stojí.

Chtěl si prý zavolat na cestu domů taxíka. Měl u sebe příliš mnoho

peněz, než aby jel autobusem — nechtěl s nimi jít po ulici. Ten

pomocník říkal, že ses tam objevil ty, že jsi s Ballardem mluvil a

že pak jel domů s tebou.“

„On mě poznal?“

„Přesně tak.“

„No,“ utrousil Mason, „to zřejmě komplikuje situaci.“

„Komplikuje situaci?“ zvolal Drake. „Panebože, Perry, chceš

říct, že je to pravda… že jsi…“

„Chci říct,“ pravil Mason, „že by se teď hodilo, aby Mundy

zavolal na policii a pověděl, co viděl. Kde je Arlene Duvallová?

Objevila se už?“

„Zřejmě ne. Moji lidé tam čekají a ta druhá očka taky. Jde

jenom o to, Perry, že jsme zatím zřejmě jediní, kdo ví, že není v

karavanu. Tamti pořád ještě číhají. Zřejmě si myslí, že v něm

pořád ještě je. Utábořili se tam na celou noc.“

„Co myslíš, jak se dostala ven?“

„Nemám tušení. Zřejmě to navlékla náramně šikovně. Kdyby

na ni můj člověk náhodou nenarazil…“

„Je si naprosto jistý, že to byla Arlene Duvallová?“

„Samozřejmě.“

„Dobře,“ řekl Mason. „Ať Mundy zavolá na policii a ať jim

poví všechno, co se přihodilo.“

„Hele, Perry, co hodláš dělat? Jsi rozfajrovanější než

rachejtle.“

„Hodlám se držet z dohledu, dokud nevychladnu,“ prohlásil

Mason. „Dám ti vědět.“

„Perry, co se stalo? Vezl jsi Ballarda domů?“

„Zajisté jsem ho vezl domů.“

„Pak muselo k vraždě dojít, právě když jsi odešel, pokud…“

„Pokud co?“ ptal se Mason.

Drake se snažil mluvit žertovným tónem, ale nešlo mu to.

„Pokud jsi ho nezabil ty,“ dořekl.

„To je nápad,“ prohodil Mason. „Policii ho nepředávej.“

„To nebudu ani muset,“ vybafl Drake.

Mason zavěsil.

Jel na dálnici do Santa Any a vplul do proudu nočního silni

ního provozu.

Dost dlouho po jedné hodině v noci přijel na čerpací stanici,

podíval se tam do telefonního seznamu a našel si dr. Holmana B.

Candlera.

V seznamu bylo číslo do ordinace i noční číslo.

Mason vytočil noční číslo.

Za několik vteřin se ozval ženský hlas.

„Paní Candlerová?“ zeptal se Mason.

„Ne. Voláte doktora Candlera?“

„Ano.“

„Pověděl byste mi, prosím, oč jde? Popište mi svoje příznaky.“

„Já nejsem nemocný. Jsem Perry Mason. Chci s ním mluvit

kvůli Arlene Duvallové. Je to důležité.“

Následoval okamžik ticha, pak se odměřeně profesionální hlas

otázal: „Kde teď jste, pane Masone?“

„Na předměstí.“

„Máte adresu ordinace doktora Candlera?“

„Ano. Mám ji z telefonního seznamu.“

„Jeďte tam. Řeknu doktoru Candlerovi, aby tam jel taky. Jestli

tam nebude včas, zaparkujte a počkejte. Bude tam za pár minut.“

V telefonu cvaklo.

Mason zavěsil, zeptal se zaměstnance čerpací stanice, jak se

dostane na adresu ordinace dr. Candlera, uvedenou v telefonním

seznamu, a pak se zastavil v nočním bufetu na šálek kávy. Poté

dojel k přízemnímu dvojdomku, v němž měli na jedné straně

ordinace očař a zubař, na druhé dr. Candler.

Mason zaparkoval a téměř okamžitě dorazil i dr. Candler.

Když dr. Candler vsouval klíč do zámku, vystoupil Mason z

auta.

„Dobrý večer, doktore,“ pozdravil. „Já jsem Perry Mason.“

Dr. Candler se obrátil rychlým kočičím pohybem člověka ve

velkém napětí, který bleskově reaguje.

„Mrzí mě, že jsem vás polekal,“ řekl Mason, podávaje mu

ruku.

Dr. Candler se jí chopil. „Nijak zvlášť jsem se nepolekal.“

„Myslel jsem, že ano — podle toho, jak jste se obrátil.“

Dr. Candler se zasmál. „Nejspíš mám pořád ještě boxerské

reflexy — i když už léta neboxuju.“

„Amatér?“ zeptal se Mason.

„Meziuniverzitní. Byl jsem přeborníkem polotěžké váhy.

Velký a ne moc těžký, měl jsem dosah a byl jsem docela rychlý.

Pojďte dál, jen pojďte dál, pane Masone. Těšil jsem se, že se s

vámi seznámím. Málem jsem chtěl navrhnout, abyste zůstal ve své

kanceláři, dokud tam nedorazím — když jste volal kvůli Arlene.

Dostala ten karavan v pořádku?“

„Ale ano,“ přisvědčil Mason, „dostala ho v pořádku. To bylo

vlastně před nedávném.“

„Tak pojďte dál a povídejte, co se dělo.“

Dr. Candler kráčel dlouhou chodbou napřed.

„V takovýchhle prostorách má atmosféra vždycky auru lidské

mizérie,“ poznamenal omluvně. „Mám tu klimatizaci, která

vyměňuje vzduch a udržuje ho svěží, ale zřejmě na stěnách ulpívá

nějaká psychická nakažlivina. Příliš mnoho nemocných. Takhle by

doktor neměl mluvit, že?“

„Proč?“ ptal se Mason.

„No, neměli bychom podléhat psychickým vlivům. Máme být

materialisté. Ale stejně si myslím, že žádný lékař nemůže být

úspěšný, pokud si není vědom toho, že existují skutečnosti, které

nejsou zapsány v medicínských knihách. Posaďte se, pane

Masone. Posaďte se.“

Dr. Candler, na němž bylo znát, že se oblékl ve velkém

spěchu, se usadil ve velkém otáčivém křesle a prohlížel si Masona

chytře hodnotícím pohledem člověka, který je tomu zvyklý.

Mason začal: „Doktore, myslím, že znáte mou pověst natolik,

abyste věděl, že bych vám v tuto noční hodinu nevolal, kdyby

nešlo o závažnou věc.“

Dr. Candler přikývl.

„Tak — pokud vím, jste blízký přítel Arlene Duvallové.“

Lékař zase přikývl.

„Jak víte, zastupuji Arlene Duvallovou.“

„Zastupujete?“ zeptal se dr. Candler.

„Co tím chcete říct?“

„Jak jsem pochopil, souhlasil jste, že ji budete zastupovat v

případě, že je nevinná, ale taky jste prohlásil, že pokud je vinna,

udáte ji bez váhání policii a shrábnete peníze z odměny, kterou

dostanete za odhalení ukradených peněz.“

„To je pravda,“ potvrdil Mason a jeho pohled jako by náhle

ztvrdl. „Máte snad něco proti tomu?“

„Ani v nejmenším,“ odvětil dr. Candler. „Máte právo

dohodnout s klientem cokoli podle svého přání, ale není to totéž,

jako kdybyste ji zastupoval bezvýhradně.“

„Je-li nevinná, budu ji zastupovat bezvýhradně.“

„To ano. Ale co když dospějete k závěru, že je vinna?“

„Pak, jak jsem jí dal na srozuměnou, shrábnu peníze a udám

ji.“ „Tak,“ řekl dr. Candler, „vidíte, oč mi jde. Co když je opravdu

nevinná, ale jsou tu nějaké okolnosti, které by mohly nasvědčovat

její vině? Pak byste se postavil proti ní.“

„Myslím, že se v tomhle můžete spolehnout na mou úvahu.

Nebudu dělat ukvapené závěry.“

„To třeba nebudete, ale může se stát, že dojdete k chybnému

závěru.“

„Vy myslíte, že je nevinná?“

„Na to bych vsadil krk,“ tvrdil dr. Candler.

„Smím se zeptat, jaké povahy je vaše přátelství?“

„Jsem prostě její přítel.“

„Je v tom romantická oddanost?“

Dr. Candler si pohladil bradu. „Nevstával jsem uprostřed noci,

abych byl podroben křížovému výslechu ohledně této záležitosti.

Můžete na to vzít jed, že mi na Arlene Duvallové velice záleží.

Považuji se za blízkého přítele jejího otce. Myslím, že si užil své.“

„Myslíte, že je nevinný?“

„Ovšemže je nevinný,“ prohlásil dr. Candler procítěně.

„Udělali z něj fackovacího panáka, protože policie ani pojišťovna

nenašly nikoho jiného, komu by to přišily.“

„Našly se u něj ukradené peníze.“

„To tvrdí oni. Ale nezapomeňte, že se našly až za nějakou

dobu po krádeži. Pachatelem krádeže byl bezpochyby zaměstnanec

banky. Měl přístup k těm neplatným šekům. Proč by se nemohl

zmocnit Duvallovy peněženky a nastrčit tam ukradené peníze?“

„To je tedy nápad,“ řekl Mason.

„Který jste mohl dostat i vy,“ poznamenal dr. Candler jízlivě.

„Přijímám ho. Jsem otevřený nápadům,“ pravil Mason.

„Hleďte, abyste byl.“

Mason se zazubil. „Důvod, proč jsem tady, doktore, je, že jsem

momentálně ochoten přijmout vaše stanovisko. No, ale Arlene

Duvallová dostává peníze. Odkud je dostává? Dáváte jí je vy?“

„Já ne, ale někdo ano.“

„Kdo?“

„To nevím. Rád bych věděl.“

„Vám to nepoví?“

„Vezměme to takhle,“ řekl dr. Candler. „Arlene Duvallová ke

mně má plnou důvěru. Vím toho o ní i o případu hodně, ale s

jednou věcí, jen s tou jedinou věcí se mi nesvěřuje, protože slíbila,

že nebude.“

„A to je co?“

„Totožnost člověka, který jí poskytuje peníze. Všechno ostatní

vím. Vím, že vám má do půl desáté odevzdat zálohu patnáct set

dolarů. Vím, že vám ji odevzdá. Ale od koho dostává peníze, to

nevím.“

„Ale víte, že jí je někdo dává?“

„To ano.“

„Tolik vám pověděla?“

„Ano.“

„Natolik vám důvěřuje?“

„Ano.“

„A proč jí ten člověk dává peníze?“

„Na to bych mohl odpovědět,“ pravil dr. Candler, „ale byl by

to jen dohad. Myslím, že tohle je úplně chybná strategie. Myslím,

že je to někdo, kdo si nemůže dovolit figurovat v případu. Je plně

přesvědčen o Duvallově nevině. Zřejmě je přesvědčen stejně jako

já. Chtěl by, aby se Duvall dostal z vězení.

Úřady ho nepustí, dokud si budou myslet, že Duvall ty peníze

schoval a neřekne, kde jsou. Jestli si ale budou myslet, že

Duvallova dcera zjistila, kde jsou peníze schovány — a musíte mít

na paměti, pane Masone, že úřady považují Duvalla za vinného —

a že dcera ty peníze utrácí, nebudou už mít důvod držet ho ve

vězení.

Za takových okolností by se mohly domnívat, že jestli ho

pustí, mohou počítat s dohodou mezi ním a dcerou, ať už

přátelskou nebo jinou. Pak by se potvrdilo, že Duvall ty peníze má,

byl by přinucen vypovědět, jak to všechno bylo, a jeho podmíněné

propuštění by bylo zrušeno. Arlene Duvallová by pak mohla být

označena za spolupachatelku a dostala by šanci peníze vrátit.

Takhle uvažuje ten neznámý, kdo poskytuje Arlene peníze.

Používá ji jako návnadu v pasti, o které si myslí, že by mohla

dostat Duvalla podmínečně na svobodu.“

„Tohle uvažování se mi nějak nezdá,“ zapochyboval Mason.

„Mně taky ne,“ přiznal dr. Candler. „Myslím, že je úplně

scestné. Že popře svůj vlastní cíl. Debatoval jsem o tom s Arlene.

Ale ona slíbila tomu Duvallovu příteli, ať už je to kdokoli, že bude

jeho instrukce plnit aspoň půldruhého roku.“

„A vy téhle historce věříte?“ zeptal se Mason.

„Věřím každému slovu, pane, protože mi to pověděla Arlene.“

„Kdyby vám to vyprávěl někdo jiný, komu tolik nedůvěřujete,

o koho nemáte, řekněme, takový romantický zájem, považoval

byste to všechno za vrchol absurdity, že?“

„Možná.“

„Máte aspoň nějakou stopu k člověku, který poskytuje ty

peníze?“

„Myslím, že je úředníkem v bance.“

„Myslíte, že by to mohl být člověk, který tu krádež původně

dal dohromady a teď má pocit viny, protože byl uvězněn Duvall?“

„To mne napadlo,“ řekl dr. Candler a pak suše dodal: „Už

mnohokrát. Ale kdybych měl vyslovit rychlý úsudek, pak bych

řekl, že ten tajemný dobrodinec — chcete-li ho tak nazvat — je

Edward B. Marlow, generální ředitel banky.“

„Proč on?“

„Jako ředitel banky se zasloužil o podání žaloby na Duvalla. Je

nesmírně bohatý. Má svědomí. Myslím, že teď má pochybnosti o

Duvallově vině. Ale naprosto by si nemohl dovolit, aby do této

fáze případu bylo zataženo jeho jméno.

Má dostatek vlivu, aby mohl Arlene Duvallové poskytovat

peníze a postarat se, aby daňoví úředníci udrželi vše v tajnosti. Ti

se zatím drží stranou toho případu a neposkytují policii žádnou

pomoc ani informace.

Musíte uznat, že to všechno vypadá na někoho velmi vlivného

v pozadí případu.“

„Ještě něco?“ zeptal se Mason. „Máte ještě nějaký opěrný

bod?“

Dr. Candler si hladil okraj brady a ohmatával si na ní strnisko,

jako by uvažoval, zda se má oholit ještě před spaním nebo až ráno.

„No?“ naléhal Mason.

Dr. Candler zvolna zavrtěl hlavou. „Ne, pane Masone,“ řekl.

„Myslím, že jsem vám pověděl všechno, co jsem v dané chvíli

mohl.“

„Víte, kde je Arlene Duvallová?“

„Ne. Totiž vím, že je ve svém karavanu. Ale nevím přesně, kde

s ním parkuje.“

„V karavanu není.“

Tvář dr. Candlera prozrazovala překvapení. „Víte to jistě?“

„Vědí to detektivové, kteří ji sledovali.“

„Vy jste ji dal sledovat?“ zeptal se dr. Candler ostře.

Mason odpověděl: „Řekněme to takhle: mám detektivy, kteří

pozorují jiné detektivy, nejspíš policejní, kteří pozorují ji.“

„Aha,“ pronesl dr. Candler.

„Znáte Jordana L. Ballarda?“

„Ovšem. Jsem bankovním lékařem. Všichni zaměstnanci ke

mně chodí každého půl roku na prohlídku. Mnozí z nich se u mne

samozřejmě léčí. Ballarda jsem znal docela dobře, když byl

zaměstnán v bance. Teď ho vídám jen příležitostně.“

Mason pravil: „Něco vám o Ballardovi povím. Najdete to v

ranních novinách. Byl asi v půl jedenácté v noci zavražděn.“

„Zavražděn?“

„Už je to tak.“

„Kdo ho zavraždil?“

„Z důvodů, které momentálně nemohu uvádět, se policie

domnívá, že ho zavraždila Arlene Duvallová.“

„A sakra!“

„A dál,“ pokračoval Mason, „velice důvěrně — Jordan Ballard

řekl policii někdy během uplynulých osmačtyřiceti hodin, že jak se

tak rozpomínal, vzpomněl si na číslo jedné z těch bankovek, které

byly v Obchodní záruční ukradeny, jedné z těch bankovek vysoké

hodnoty. Uvedl policii číslo jedné ukradené tisícidolarovky.“

„Jak se na to tak pozdě rozpomněl?“ zeptal se dr. Candler

podezíravě.

„V souvislosti s číslem závodního koně, na kterého si vsadil.“

„To se mi nějak nezdá.“

Mason přikývl.

„Teda,“ řekl Candler, „teď jste mě vylákal z doupěte.“

„Jak to?“

„Musím přiznat, že jsem nějakou dobu pomýšlel na Ballarda.“

„Jako na člověka, který financuje Arlene Duvallovou?“

„Svým způsobem. Ale především jako na toho, kdo věží za tou

krádeží.“

„Ale jak?“

„To nevím,“ připustil Candler. „Rád bych věděl. Ale

podívejme se na ty okolnosti na základě syrové skutečnosti.

Ballard pracoval v bance. Byl jedním z těch, kteří měli kontrolovat

peníze při balení. Řekl, že tu povinnost zanedbal, protože ho

zajímaly výsledky koňských dostihů, o kterých náhodou právě v tu

chvíli referovalo rádio. Neměl ve zvyku sázet v dostizích. Vsadil

si, protože dostal tip. Na člověka, který pracoval v bance za malý

plat, byla ta sázka vysoká. Po krádeži Ballard z banky odešel.

Prošel obdobím, kdy se zřejmě držel jen taktak nad vodou. Pak se

uchytil. Dělal zkrátka všechno, co by dělal pachatel ve snaze

odvést pozornost od své stopy.“

„Nebo co by nutně dělal nevinný člověk,“ namítl Mason.

„Přesně tak,“ přisvědčil Candler. „Ale podívejme se, co se dělo

dál. Najednou se Ballardovi začaly hrnout peníze. Na co sáhl,

všechno se měnilo ve zlato. Začal investovat. Koupil podnik, kde

dosud pracoval. Začal kupovat nemovitosti. Byl na cestě k

opravdovému zbohatnutí.“

„Ty nemovitosti mu vynášely zisky,“ upozornil Mason.

„Ovšem. Ale díváme se na věc z chladnokrevného

realistického hlediska. Ten vyhozený zdiskreditovaný člověk

projde obdobím chudoby, začne námezdně pracovat a pak

zbohatne. Investoval, což mu vyneslo zisky, ale je celá ta jeho

zámožnost výsledkem těch zisků?“

„To je otázka, na kterou nemohu odpovědět,“ pravil Mason.

„To nemůže nikdo.“

„Tak vy ho podezíráte?“

Dr. Candler přikývl.

„To jsem chtěl zjistit,“ řekl Mason a dodal: „Mám určitý

důvod k domněnce, že Arlene Duvallová vlastnila tisícidolarovku s

číslem, které Ballard uvedl na policii. To je ovšem informace,

kterou musíte považovat za přísně důvěrnou, doktore, ale musel

jsem se o Ballardovi něco dovědět, než budu pokračovat.“

„A on byl zavražděn?“

Mason přikývl.

„Myslím,“ řekl dr. Candler, „že je to logický závěr jeho

kariéry. Jistě pochopíte, pane Masone, že Ballard měl sice

příležitost zorganizovat tu krádež, měl sice příležitost účastnit se jí,

ale bylo pro něj fyzicky nemožné zmocnit se peněz. Proto musel

mít komplice.“

Mason opět přikývl.

„A tak,“ pokračoval dr. Candler, „se Ballard zapletl do triku,

který jeho parťák asi neschvaloval. Když grázl vypadne ze hry,

pane Masone, tak to vede… no, k vraždě.“

„Což se v tomhle případě zřejmě stalo,“ podotkl Mason a

pozoroval přitom Candlerovu tvář.

„Předpokládám, že bych měl cítit lítost,“ řekl Candler, „ale

informace, kterou jste mi poskytl, je ve skutečnosti za dlouhý čas

nejlepší zpráva, jakou jsem dostal. Myslím, že situace spěje k

vyvrcholení. Myslím, že policie má teď na práci dva zločiny.

Krádež v Obchodní záruční a zavraždění Ballarda. Až najdou

Ballardova vraha, najdou i jeho komplice a přitom objasní i tu

krádež.“

„A jestli s vámi Arlene Duvallová naváže kontakt,“ změnil

Mason téma, „podáte mi hned zprávu?“

Dr. Candler zase zkoumal svoje strnisko na bradě. „Nic

neslibuji, pane Masone. Co se týče Arlene Duvallové, udělám, co

budu považovat za nejlepší v jejím zájmu.“

„Myslím, že za daných okolností,“ tvrdil Mason, „bude v jejím

zájmu nejlepší, aby se mnou okamžitě navázala kontakt.“

„To je váš názor.“

„Přesně tak.“

„Já si názor vytvořím, až pohovořím s Arlene — ovšem za

předpokladu, že mě vyhledá.“

Mason prohlásil: „Myslím, že by bylo mnohem lepší, kdyby se

mnou navázala kontakt přes vás.“

„Proč?“

„Protože mám na zítra na deset hodin dopoledne obsílku před

velkou porotu. Mám s sebou přinést veškeré oběživo, které jsem

přijal od Arlene Duvallové a které jsem vlastnil ve chvíli, kdy mi

byla obsílka doručena.“

„Budete vyslýchán před velkou porotou?“

Mason přikývl.

„Jako obhájce máte právo respektovat důvěrné záležitosti své

klientky. V téhle věci vás vyslýchat nemohou.“

„To je příliš široký výklad pravidla,“ namítl Mason. „Pravidlo

zní tak, že chráněné sdělení je každé sdělení, které mi klient nutně

poskytl proto, abych mu mohl radit v právních záležitostech. Ale i

to pravidlo má své výjimky.“

„Předpokládám, že ale budete to pravidlo interpretovat ve

prospěch své klientky?“

Mason se usmál. „Myslím, že s tím můžete počítat, doktore.“

Dr. Candler vstal a potřásli si rukama. „Jak asi víte, pane

Masone, Arlene se na vás obrátila, protože jsem na to naléhal.“

„Ano?“

„Je to tak. Připadalo mi, že se cosi děje v zákulisí, něco

významného. Nebyl jsem z toho chytrý. Někdo se snažil použít

Arlene jako nástroj. Byl jsem si jistý, že jakmile vstoupíte do hry

vy, dospějí věci k závěru.“

„A považujete Ballardovu smrt za jeden z výsledků mého

zapojení do hry?“

„Vyjadřujete se dost drsně.“

„Ale přesně?“

„To ano. Nebudu vám lhát, pane Masone. Považuji Ballardovu

smrt za jeden z výsledků vašeho zapojení.“

Mason vykročil ke dveřím a už měl ruku na knoflíku, když

ucítil pod svými prsty otáčivý pohyb — jako když někdo

knoflíkem otáčí zvenčí.

Mason ustoupil stranou.

Dr. Candler chtěl něco říci, ale zarazil se.

Na prahu stála usmívající se, pečlivě oděná asi dvaatřicetiletá

rudovláska, vědomá si svého půvabu a pěkné postavy.

„Rose!“ zvolal dr. Candler se stopou podráždění v hlase. „Co

vy tady děláte?“

„Řekla jsem si, že sem zaskočím, jestli bych nemohla být

užitečná.“

Dr. Candler vysvětlil: „To je Rose Travisová, moje vrchní

sestra, pane Masone. Přebírá všechny noční telefonáty.“

Mason přijal ženinu podávanou ruku. „Tak to s vámi jsem

mluvil po telefonu.“

„Přesně tak.“

„Mrzí mě, jestli jsem vás vzbudil.“

„To nic. Vytrénovala jsem se, abych se mohla probudit, vzít

telefon a hned zas usnout. Ušetřím doktoru Candlerovi spoustu

nočních návštěv tím, že uklidním pacienta. Spousta našich

pacientů jsou prostě nervózní hypochondrové, kteří se cítí osamělí,

když nemohou spát. Řeknu jim, aby si vzali dvě tablety aspirinu a

vykoupali se v horké vodě, a to je do rána podrží.“

„Rose je nedocenitelná, pane Masone,“ doplnil dr. Candler. „Já

hodně dám na diatermii a na potní kúry v osvětlené kabině.

Většina doktorů na tyhle potní kúry moc nedá, ale já na ně

přísahám. Rose všechny tyhle léčebné postupy vede. Ve dne má

ovšem několik pomocnic. Nevím, jak to všechno zvládá, ale od té

doby, co mi asi před pěti lety umřela manželka, obhospodařuje

Rose všechny noční pacienty. Je u mne už skoro jedenáct let.“

„Dvanáct,“ opravila ho Rose.

„Už dvanáct? Panebože, ano!“

„Myslela jsem, že bych vám mohla být užitečná,“ řekla,

pohlížejíc z dr. Candlera na Masona. „Děje se něco?“

„Ballard byl zavražděn,“ sdělil jí dr. Candler.

„Cože?“

Dr. Candler vážně přikývl.

„Kdy?“ zeptala se Rose Travisová ostře.

„To přesně nevíme,“ odvětil dr. Candler.

Mason otevřel dveře. „Tak já půjdu. Mám práci. Na

shledanou.“

Vykročil na chodbu, prošel recepcí a vyšel na svěží noční

vzduch, zanechav v těžkém zatuchlém ovzduší lékařovy ordinace

dva lidi, doktora a sestru, hledící jeden na druhého zamyšleným

pohledem.

8. KAPITOLA

Když Perry Mason vstoupil v půl desáté do kanceláře, Della

Streetová už čekala.

„Mám obsílku před velkou porotu,“ oznámil Mason.

„To jsem pochopila,“ řekla Della Streetová. „Přišel dopis,

že…“

„Na poštu zapomeňte, Dello. Nebo je tam něco opravdu

důležitého? Mám právě jen taktak času, abych tam dorazil. Chci

přijít včas.“

„Na tenhle dopis,“ pravila, „byste se měl podívat.“

„Co je to?“ ptal se Mason.

„Raději se podívejte.“

Mason vzal obálku do ruky tak, aby se na rozříznuté straně

otevřela. Hrábl do ní dlouhými prsty a vylovil obsah.

„A sakra!“

Della Streetová na něj hleděla s úzkostným očekáváním.

Mason držel v ruce pětistovku a tisícovku. K penězům byl

přiložen lístek psaný inkoustem ženským rukopisem:

Milý pane Masone,

slíbila jsem Vám, že budete mít tyto peníze dopoledne. Byla

jsem ujištěna, že tato zásilka Vám dojde v osm hodin. Možná teď

chvíli nebudu k zastižení. Děkuji Vám mnohokrát.

Arlene Duvallová

Mason zkoumal razítko na obálce.

„Odesláno včera v půl desáté večer, Dello.“

Přikývla.

Mason vylovil z kapsy druhou obálku, odevzdanou v

Drakeově kanceláři, která původně obsahovala 1500 dolarů.

Porovnal adresy psané na stroji.

„Tentýž psací stroj?“ zeptala se Della Streetová.

Mason zavrtěl hlavou.

„No, teď tedy máte dvě zálohy po patnácti stech dolarech,“

konstatovala Della.

Mason zase zavrtěl hlavou.

„Ne?“

„Ne.“

„Jak to?“

„Tamtěch peněz jsem se zbavil, Dello.“

„Jak to?“

„No, snad nevypadám, jako bych byl na peníze. Ostatně,

Dello, nemůžeme říct, jestli ty peníze přišly opravdu od Arlene

Duvallové. Vždyť tam byl jen lístek s iniciálou A, napsanou na

stroji. To by nebyl pro soud žádný důkaz. Dejme tomu, že by

poslala v tom dopisu dlužní úpis. Vysmáli by se mi, kdybych se

pokoušel tvrdit, že je to její podpis a že ten dlužní úpis poslala

pouze s iniciálou.“

„Kam míříte?“

„Velká porota mě chce vyslýchat ohledně jakýchkoli peněz,

které jsem přijal od Arlene Duvallové. Jsem si zcela jistý, že

výslech povede osobně pan Hamilton Burger, okresní státní

zástupce. Myslím, že pan Burger chystá něco, co bude považovat

za zničující křížový výslech, a bezpochyby si hodlá vychutnat, jak

se budu před porotou kroutit.“

„Takže vy o těch prvních patnácti stovkách nic neřeknete?“

„O jakých patnácti stovkách?“ zeptal se Mason s udiveným

výrazem.

„No dobře,“ ustoupila Della Streetová. „Dělejte podle svého.

Snažte se vrátit živ a zdráv.“

„To učiním,“ slíbil Mason.

„Paul Drake mi pověděl, co se včera v noci stalo. Šéfe, kdo byl

ten člověk u Ballarda? Ten, kterého viděli u okna?“

„Přečtěte si odpolední noviny,“ řekl Mason, a jak si bral

aktovku, upustil do ní ledabyle lístek i obě velké bankovky. „Já

jdu, Dello. Nechci Hamiltona Burgera nechat čekat. Chci tam být

přesně v deset.“

Mason vykročil ke dveřím, vtom si to rozmyslel, obrátil se a

pravil: „Dello, tu obálku, co mi Paul včera večer dal, doručil

livrejovaný poslíček. Chtěl bych, aby Paul zkontroloval všechny

doručovací služby ve městě a našel chlapce, který tu obálku

doručil. Chci zjistit, odkud ji dostal, a získat popis osoby, která mu

ji dala.“

Della Streetová přikývla.

„A teď,“ řekl Mason, „půjdu, ať mě Hamilton Burger

zpracuje.“

„Aby si k vám moc nedovoloval,“ varovala Della.

Mason se zazubil. „To je cirkus okresního státního zástupce,

Dello. Teď jsem na jeho dvorku a může si mě tam prohánět, jak je

mu libo.“

„Chcete říct, že nemáte kam utéct?“

„No,“ zubil se Mason, „vždycky se můžu schovat za pátý

doplněk ústavy.“

„Neberte to tak na lehkou váhu,“ řekla. „Možná budete

muset.“

„A vy si nemyslete, že je to žertík,“ opáčil Mason. „Může to

být velice konzervativní, konkrétní jednání.“

Mason si vzal taxi do justičního paláce a kráčel rovnou do

jednací síně velké poroty.

Kolem něho se shlukli fotografové od novin a oslňovali ho

fotografickými blesky.

„Oč jde, pane Masone?“ ptal se reportér.

„To bych rád věděl,“ odvětil Mason. „Dostal jsem obsílku a

jako občan zachovávající zákony jsem uposlechl. To je vlastně

všechno, co vám můžu říct.“

„Můžete, nebo chcete?“

„Můžu a chci,“ odpověděl Mason.

Na rameno mu poklepal úředník. „Jste první na řadě,“

oznámil.

Mason vstoupil do jednací síně velké poroty.

Hamilton Burger, který k ní právě promlouval, se při

Masonově vstupu zarazil. V obličeji měl výraz samolibé

vítězoslávy. Na tvářích porotců zpozoroval Mason zvědavost, ale i

jistý chlad, který mu naznačil, že Hamilton Burger podle všeho

právě líčil situaci jako daleko vážnější, než Mason očekával.

Mason složil přísahu a Hamilton Burger ho upozornil na jeho

ústavní práva.

„Vy jste ovšem právník,“ řekl Burger. „Zákon vám ukládá

odpovědět na jisté otázky, které vám velká porota položí. Nejste

však povinen svědčit v ničem, co by vám přitěžovalo. Máte právo

odmítnout odpovídat na otázku, cítíte-li, že je v ní tendence vás

inkriminovat.“

„Děkuji,“ odtušil Mason chladně.

„Tak tedy,“ pokračoval Hamilton Burger, „byl vydán příkaz,

abyste předložil jakékoli oběživo, kterým vám zaplatila Arlene

Duvallová. A aby bylo od začátku jasno, táži se vás, pane Masone,

zda Arlene Duvallovou znáte.“

„Znám.“

„Je vaší klientkou?“

„Svým způsobem ano.“

„Proč svou odpověď takto vymezujete?“

„Protože to klientství, chcete-li to tak nazvat, je vymezené.“

„Nějakou výjimkou?“

„Ano, výjimkou.“

„A jaká je to výjimka?“

„Vyhradil jsem si právo ukončit vztah obhájce a klienta,“ řekl

Mason, „a jakoukoli získanou informaci použít ve prospěch práva,

pokud bych během vyšetřování došel k závěru, že je vinna, ať už

jako pachatelka, nebo jako spolupachatelka, před činem nebo po

něm.“

„Ó, jak ušlechtilé od vás,“ odfrkl si Hamilton Burger.

„Nemyslím, že je teď příležitost k sarkasmům,“ namítl Mason.

„Ve skutečnosti to bylo pouze rozumné.“

„Jste si jistý, že jste s ní uzavřel tuto dohodu?“

„Přirozeně.“

„Hned, když se na vás obrátila?“

„Ano.“

„Nebo byla tato dohoda uzavřena velice nedávno, po

předvolání před velkou porotu, abyste mohl svoje počínání zakrýt

před zákonem?“

„Řekl jsem vám, kdy to bylo,“ prohlásil Mason. „Chcete-li mi

klást otázky, pokračujte. Jestli jste mě sem vytáhl, abyste dělal

narážky na údajné zakrývání mých činů před zákonem, pak prostě

odejdu. Jste právník a víte, co je při výslechu vhodné a co ne. Tak

se držte vhodných otázek.“

„Zákon mi vykládat nemusíte,“ vybuchl Hamilton Burger, ve

tváři rudý.

„Někdo to dělat musí,“ opáčil Mason. „No, takhle se nikam

nedostaneme. Já mám spoustu práce a vy taky. Členové poroty

obětují svůj čas, aby konali službu veřejnosti. Pokračujme ve

výslechu.“

Hamilton Burger se hněvivě rozkřikl: „Dobře, tak zjistíme, co

vám Arlene Duvallová zaplatila. Dala vám nějaké peníze, ne?“

„Ne.“

„Ani cent?“

„Tady,“ pravil Mason, „se dostáváme k otázce faktu a důkazu.

Přisuzuji Arlene Duvallové určitých patnáct set dolarů. Mám

všechny důvody věřit, že jsem ty peníze obdržel od ní, ale ona mi

je nevyplatila.“

„Jak jste je tedy dostal?“

„Těch patnáct set dolarů, o kterých teď mluvím,“ řekl Mason

tak pomalu, aby si byl jistý, že soudní zapisovatelka, která jednání

stenografovala, přesně zapíše, co řekl, „přišlo dnes ráno poštou v

obálce s mou adresou psanou na stroji. Uvnitř byl rukou psaný

lístek a předpokládám, že to byl rukopis Arlene Duvallové, protože

uznala za vhodné jej podepsat.“

„Co v té obálce bylo?“

„Dvě bankovky. Jedna pětistovka, jedna tisícidolarovka.“

Hamilton Burger proti své vůli jevil překvapení. „Chcete říct,

že vám ta mladá žena poslala dvě bankovky, jednu tisícidolarovou

a jednu pětistovku?“

„To jsem právě uvedl.“

„A odkud si myslíte, že měla ty peníze?“ tázal se Hamilton

Burger sarkasticky.

„Přejete si dotazovat se mne před porotou na moje myšlenky?“

zeptal se Mason.

„Tedy, co vám řekla, odkud má ty peníze?“

„Neřekla mi nic. Od včerejška s ní nejsem v osobním

kontaktu. Ten dopis jsem dostal dnes ráno poštou.“

„V kolik hodin ráno?“

„Pár minut před tím, než jsem šel sem. Jen proto mám ty

peníze u sebe. Praxe mé kanceláře je taková, že každý v hotovosti

přijatý dolar je ukládán na moje bankovní konto a já si šekem

vybírám čas od času tolik hotovosti, kolik potřebuji.“

Hamilton Burger podotkl: „Předpokládám ovšem, že člověk ve

vašem postavení, zabývající se takovým typem činnosti jako vy,

učiní všechno pro to, aby nemohl být obviněn z porušování

daňových povinností.“

Mason zívl.

„Kde jsou ty dvě bankovky — pětistovka a tisícidolarovka?“

Mason je předložil.

Hamilton Burger si zapsal čísla bankovek na papírek a předal

jej zřízenci, který okamžitě vyklouzl z místnosti.

Burger se obrátil na porotce: „Čísla těch bankovek budou hned

zkontrolována. Uvidíme, jestli se o nich něco dovíme.“

Pak se otočil k Masonovi. „A teď — znal jste Jordana L.

Ballarda za jeho života?“

„Znal.“

„Kdy jste ho naposled viděl?“

„Včera v noci.“

„Šel jste do Ballardova podniku, čerpací stanice na rohu

Desáté a Flossmanovy?“

„Šel.“

„A tam jste se setkal s panem Ballardem?“

„Ano.“

„Znal jste ho předtím?“

„Ne.“

„Tehdy jste se s ním teprve seznámil?“

„Ano.“

„Nabídl jste mu, že ho svezete domů?“

„Požádal mě o to.“

„A vy jste souhlasil?“

„Ano.“

„Zavezl jste ho k jeho domu?“

„Zavezl.“

„Řekl vám, proč se chce svézt domů?“

„Říkal, že jeho auto je mimo provoz.“

„A když jste dojel k domu, kde bydlel, neviděl jste před ním

zaparkované auto, ani na příjezdové cestě, ani v garáži, je to tak?“

„Je to tak.“

„A zajel jste do garáže nebo na příjezdovou cestu?“

„Na příjezdovou cestu.“

„Proč jste nenechal auto zaparkované u chodníku?“

„Chtěl jsem obrátit a jet zpátky po ulici a Ballard navrhl,

abych zajel na příjezdovku a až ke dveřím.“

„Tímto způsobem jste se mohl dostat blíž k přednímu vchodu,

než kdybyste zaparkoval u chodníku?“

„Mnohem blíž.“

„Jak blízko?“

„No, řekl bych, že jsme byli tak tři nebo tři a půl metru ode

dveří, když jsem zastavil.“

„Chcete říct, že pravá strana auta byla blíže k přednímu

vchodu?“

„Přesně tak.“

„Když jste vystoupil, musel jste obejít auto, abyste se dostal do

domu?“

„Nemusel. Bylo jednodušší protáhnout se přes sedadlo

spolujezdce a vystoupit pravými dveřmi.“

„Ballard seděl vpravo od vás?“

„Přirozeně — já jsem řídil.“

„Vystoupil první?“

„Ano.“

„A co jste udělal?“

„Pak jsem se protáhl přes sedadlo a vystoupil na pravé straně.“

„Po Ballardovi?“

„Přirozeně. Nelezl jsem přece přes něj.“

„Teď není chvíle na legrácky, pane Masone. Chceme prostě

vědět, jak to bylo.“

„Říkám vám, jak to bylo.“

„Šel jste k domu s panem Ballardem?“

„Ano.“

„A teď,“ Hamilton Burger náhle zamířil na Masona

ukazovákem, „vy jste řekl své klientce Arlene Duvallové, že

navštívíte pana Ballarda, že?“

„Neřekl.“

„Neřekl jste jí, že se s ní u Ballarda sejdete?“

„Neřekl.“

„Neřekl jste jí, že se pokusíte přesvědčit pana Ballarda, aby se

dal zavézt domů?“

„Neřekl.“

Hamilton Burger se jízlivě zeptal: „Když jste vešli do domu,

když vás pan Ballard zavedl dovnitř, využil jste příležitosti, šel k

oknu a dal někomu signál částečným spuštěním okenní žaluzie,

ne?“

„Ne.“

„Popíráte to?“

„Popírám to.“

„Dával jste signál Arlene Duvallové, že?“

„Nedával.“

„Někomu jste dával signál.“

Mason mlčel.

„Troufáte si to popřít?“ tázal se Burger. „Troufáte si popřít, že

jste někomu dával signál?“

„Popírám to.“

Burger okamžik váhal, pak řekl: „Pane Masone, varuji vás —

máme důkaz, že tyto vaše poslední odpovědi jsou křivé svědectví.

Aby nedošlo k nedorozumění, položím vám jisté otázky ještě

jednou a…“

„Ohledně Ballardova domu mi už nemusíte klást žádné

otázky,“ přerušil ho Mason. „Už jsem odpověděl. Nemám v

úmyslu tu sedět a nechat se zastrašovat. Položil jste otázky. Říkáte,

že moje odpovědi jsou křivé svědectví. Já říkám, že toto vaše

tvrzení je mylná domněnka. Byl jsem u Ballarda jen pár minut.“

Burger chmurně oznámil: „Někdo, kdo vytáhl a spustil žaluzii

na tom okně, tam byl v době Ballardovy smrti. To můžeme

dokázat.“

Masonova tvář byla jako ze žuly. „Tak to dokažte.“

„Teď právě,“ pravil Burger, „mě víc zajímá to křivé svědectví.

Chci vědět, jestli jsem vám správně rozuměl. Prohlásil jste, že jste

nedal své klientce signál vytažením a spuštěním žaluzie, nebo

spíše spuštěním a vytažením žaluzie?“

„Přesně tak,“ přisvědčil Mason.

„Řekl jste, že jste nikomu nedával signál?“

„Přesně tak,“ odpověděl Mason znovu. „Položil jste mi tyto

otázky dvakrát a já jsem na ně dvakrát odpověděl. Máte ještě něco

jiného?“

Hamilton Burger zlobně odvětil: „Nic jiného nepotřebuji

vědět. Snažil jsem se dát vám šanci. Snažil jsem se zachránit vaši

profesionální kariéru, ačkoli nevím, proč bych měl. Tak teď vás

požádám, abyste zůstal sedět, a my povoláme další dva svědky.“

Hamilton Burger se obrátil na službu u dveří. „Zavolejte

Horace Mundyho.“

Mundy vstoupil do jednací síně jako pes očekávající výprask.

Krátce mžikavě na Masona pohlédl, pak rychle odvrátil zrak.

„Nyní tedy,“ řekl Hamilton Burger, „chci pana Masona

upozornit, že při jednání tohoto druhu nemá právo křížového

výslechu. Uznávám, že je pan Perry Mason v křížovém výslechu

velice obratný, velice schopný, a kdyby měl k němu příležitost,

jsem si jistý, že by se vynasnažil zmást věci i svědka. Ujišťuji

porotu, že moje otázky budou naprosto poctivé, že nebudu

identifikaci vynucovat. Nedovolím však panu Perrymu Masonovi

mást svědka. Pane Mundy, znáte zde sedícího pana Perryho

Masona?“

„Znám. Ano, pane.“

„Viděl jste ho včera v noci?“

„Ano, pane.“

„Kde?“

„No, viděl jsem ho na různých místech. Pan Mason mě

vyhledal poté, co jsem podal hlášení Paulu Drakeovi z Drakeovy

detektivní agentury.“

„Jste zaměstnán v detektivní agentuře Paula Drakea?“

„Ano.“

„A pan Mason vás najal, abyste sledoval…?“

„To vám opravdu nemohu říct. Všechno, co vím, je, že mě

Drakeova detektivní agentura požádala o jisté úkony. Na základě

toho, co mi bylo řečeno po telefonu, předpokládám, že klientem

byl pan Mason.“

„Dobře, dobře,“ vzal to Burger na vědomí. „A včera večer jste

sledoval Arlene Duvallovou?“

„Ano, pane.“

„A kde byla?“

„Když jsme ji začali sledovat, byla v obytném přívěsu. Odjela

v něm.“

„No, předpokládám, že neodjela v obytném přívěsu. Odjela v

autě, které přívěs táhlo.“

„Ano, pane, bylo to tak. Promiňte.“

„To nic,“ řekl Hamilton Burger, „normálně bych na to

neupozornil, protože všichni víme, jak jste to myslel, ale pan

Mason je teď zahnán do kouta a můžeme se spolehnout na to, že se

bude chytat každé technické maličkosti, každého stébla. Viděl jste

tedy Arlene Duvallovou řídit auto s přívěsem. Je to tak?“

„Ano, pane.“

„A kam jela?“

„Do osamělé části neudržovaného pozemku, který, myslím,

patří golfovému klubu Remuda. V každém případě k pozemku

toho klubu přiléhá.“

„A co jste udělal?“

„Zaujali jsme s parťákem takové postavení, abychom mohli

pozorovat, co se děje. Kdyby s autem zase vyjela, viděli bychom

ji.“

„A co se dělo?“

„Myslel jsem, že je na čase jít zatelefonovat Paulu Drakeovi,

aby věděl, co se děje. Vypadalo to na klidný večer. Nejbližší

telefonní budka, o které jsem věděl, že z ní mohu v tu hodinu

volat, byla…“

„Kolik bylo hodin?“

„No, myslím, že bylo… no, bylo asi… no, mezi půl desátou a

desátou. Prosím, chápejte mě, pane Burgere, jako metodický

detektiv si vždycky poznamenávám dobu, kdy telefonuji do

kanceláře, a byl bych to udělal i v tomto případě. Proto jsem si

moc nevšímal, kolik je přesně hodin v ten určitý moment. Počítal

jsem, že se podívám na hodinky a zaznamenám si čas, až budu

telefonovat. Ale bylo to mezi půl desátou a desátou.“

„Dobře, pokračujte. Co bylo dál?“

„No, jak jsem řekl, nejbližší telefonní budka, o které jsem

věděl, byla u čerpací stanice na hlavní, na křižovatce se silnicí,

která zahýbá kolem golfového klubu a z které pak vede soukromá

příjezdová cesta do klubu.“

„Tak co jste udělal?“

„Připadalo mi, že si ušetřím asi… no, tak pět set až osm set

metrů chůze, když půjdu k čerpací stanici přes golfové hřiště.“

„A udělal jste to?“

„Ano, pane.“

„Noc byla tmavá?“

„Ano, byla tma, totiž, nesvítil měsíc. Na nebi bylo ale dost

hvězd. Jinými slovy, pokud vůbec byla obloha zakrytá kouřem

nebo znečištěním vzduchu, nebyla zakrytá natolik, aby nebylo

vidět hvězdy, alespoň ty jasnější hvězdy, a bylo tedy natolik vidět

na cestu, aby člověk do ničeho nevrážel, když se oči přizpůsobí

tmě.“

„Měl jste baterku?“

„Nosím u sebe malou kapesní baterku, takovou tu sotva větší

než plnicí pero.“

„A vykročil jste přes golfové hřiště?“

„Ano. Nejdřív cestou mezi keři, kde jsem používal baterku, a

pak jsem došel na golfové hřiště. Pak jsem přešel na golfovou

dráhu a šel jsem dost rychle. Baterku jsem už nepoužíval.“

„A co se dělo?“

„No, ještě jsem nedošel daleko, když jsem zpozoroval někoho

před sebou — ženu.“

„A co jste udělal?“

„Rychle jsem si klekl na jedno koleno.“

„Proč?“

„Abych nemohl být snadno zpozorován jako silueta proti

obloze a abych lépe viděl proti obloze její siluetu.“

„A viděl jste ji lépe?“

„Ano.“

„Kdo to byl?“

„V tu chvíli jsem ji nepoznal tak bezpečně, abych na to mohl

přísahat, pane Burgere, ale poznal jsem ji natolik, že jsem si byl

její identitou prakticky jistý. Později jsem ji viděl jasně.“

„Kdo byla ta osoba?“

„Arlene Duvallová.“

„Kdy jste si byl jistý její totožností?“

„Když jsem za ní došel k čerpací stanici.“

„Šla k čerpací stanici?“

„Ano. Šla tam telefonovat.“

„A vy jste ji sledoval?“

„Ano.“

„Co jste dělal potom?“

„Byl jsem si jistý, že si telefonuje pro taxi. Věděl jsem, že se k

telefonu nemůžu přiblížit, dokud tam je, a obával jsem se, že taxi

přijede dřív, než si stačím objednat jiné. Tak jsem se postavil na

okraj silnice a pokusil se stopovat.“

„A stopnul jste někoho?“

„Nakonec ano.“

„Kdo vám zastavil?“

„Pán jménem Fraser.“

„Znáte jeho celé jméno?“

„Ano, pane.“

„Jak se jmenuje?“

„James Wingate Fraser.“

„A mluvil jste s tím člověkem?“

„Ano, požádal jsem ho, jestli by se mnou nemohl sledovat jiné

auto, ukázal jsem na slečnu Duvallovou, která telefonovala, a řekl

jsem mu, že chci sledovat tohle děvče. Ukázal jsem mu svoje

papíry soukromého detektiva.“

„Řekl jste mu, že jste soukromý detektiv?“

„Ne, řekl jsem mu, že jsem detektiv, a papíry jsem mu ukázal

jen tak rychle. Nijak jsem situaci nepřekračoval. Prostě jsem mu

řekl, že jsem detektiv.“

„Buďme poctiví,“ řekl Hamilton Burger ctnostně. „Chtěl jste,

aby předpokládal, že jste policejní detektiv, že?“

„Mohl předpokládat, cokoli chtěl. Řekl jsem mu, že jsem

detektiv. To bylo vše.“

„A požádal jste ho, jestli by mohl s vámi sledovat auto, pokud

nějaké pro slečnu Duvallovou přijede?“

„Tak nějak.“

„A nabídl jste, že mu zaplatíte?“

„Ano, pane.“

„A co bylo dál?“

„Objevil se taxík. Arlene Duvallová nastoupila. Zřejmě to byl

ten telefonicky objednaný.“

„Zapsal jste si jeho číslo?“

„Zapsal. Ano, pane. To byla součást mého hlášení.“

„Jaké to bylo číslo?“

„Dvě stě čtyřicet pět.“

„A co bylo dál?“

„Pak jel pan Fraser podle mých pokynů za taxíkem.“

„Teď nám zhruba povězte, co se dělo. Kudy taxík jel? Co

dělala slečna Duvallová?“

„Když jsme taxík už chvíli sledovali, zajel k domu, který, jak

jsem se mezitím dověděl, patřil Jordanu L. Ballardovi. Nejdřív jel

k jeho podniku na rohu Desáté a Flossmanovy. Teprve potom k té

vilce.“

„Co se tam dělo?“

„Na příjezdové cestě parkovalo auto. Předpokládal jsem, že je

Ballardovo. Taxík zastavil. Slečna Duvallová vyběhla nahoru po

předním schodišti, zřejmě chtěla zazvonit a pak, když slyšela

hlasy, se obrátila, vrátila, zaplatila taxikáři a šla kolem domu.“

„A co jste dělal vy?“

„Jakmile taxík zastavil, požádal jsem pana Frasera, aby asi o

půl bloku popojel a obrátil vůz čelem k domu, a pak jsem

vystoupil a šel po ulici tak, abych viděl na slečnu Duvallovou.

Přitom jsem se držel co nejvíc ve stínu.“

„Co jste viděl?“

„Viděl jsem, jak se v domě někdo protáhl mezi závěsy na okně

do ulice a stál tam, ve světle mezi závěsy bylo vidět jen matnou

siluetu. Potom na moment stáhl žaluzii a zase ji vytáhl.“

„Víte teď, kdo to byl?“

„Já… nemohu provést absolutně jistou identifikaci, ale

myslím, že to byl Perry Mason.“

„Co bylo dál?“

„Potom za chvilku pan Mason, totiž ten, kdo byl v domě, vyšel

ven, nasedl do auta a odjel. Pak Arlene Duvallová přitáhla k oknu

kuchyně bednu, vykasala si sukni k pasu a vlezla oknem dovnitř.“

„Co bylo dál?“

„Byla pár minut uvnitř.“

„Jak dlouho?“

„No, asi pět minut.“

„A potom?“

„Pak vyšla ven.“

„Šla pomalu?“

„Rychle — skoro běžela.“

„A co jste dělal vy?“

„Vrátil jsem se k autu pana Frasera. Chvíli jsme ji sledovali a

pak jsme ji ztratili.“

„Jak?“

„Předstírala, že půjde nahoru po předním schodišti do

nějakého domu, ale místo toho dům obešla a prostě zmizela. Je to

starý trik, ale… no, nějak jsem nemyslel, že něco takového

provede, a zastihlo mě to nepřipraveného. Mohu říct, že na svou

detektivní práci toho večera moc hrdý nejsem.“

„Teď říkáte, že osoba, kterou jste viděl dávat signál, byl Perry

Mason?“

„No, já… teď si to myslím. Ano, pane.“

„Kladl vám pan Mason nějaké otázky ve snaze zjistit, jestli jste

ho poznal?“

„No, přišel a požádal mě o popis osoby, kterou jsem v tom

okně viděl, a… no, musel jsem mu říct, že ten člověk vypadal

přesně jako on, jako pan Mason, že co do vzrůstu a postavy to byl

Masonův dvojník a… ale v té chvíli mě nenapadlo, jaký to má

význam.“

„Kdy vás to napadlo?“

„Když jste mě předvolal do své kanceláře a… když jsem

pohovořil s panem Fraserem. No, pak jsem si začal všechno

skládat dohromady.“

„Myslím, že je to pro tuto chvíli vše,“ rozhodl Hamilton

Burger. „Chtěl bych předvolat Jamese Wingate Frasera.“

Fraser vstoupil do jednací síně, složil přísahu a vypověděl

svou historku, potvrzující všechno, co řekl Mundy, až na prvek

času.

Fraser se domníval, že spatřil Mundyho mezi devátou a půl

desátou.

„Jak ten čas stanovujete?“ zeptal se Burger.

„Je to jen odhad. Byl jsem se podívat na nějaké pozemky.

Cestou zpět jsem natrefil na toho detektiva a myslím, že se to

signalizování u Ballarda konalo kolem desáté.“

„Znáte nyní člověka, který signalizoval?“

„Ano, pane. Byl to Perry Mason.“

„Kdy jste se dověděl, kdo to je?“

„No, měli jsme doma malý večírek a pan Mason se tam

objevil…“

„Kdy to bylo?“

„Pozdě v noci.“

„V kolik hodin?“

„No, kolem… no, bylo hodně pozdě. V tu chvíli jsem si

hodinu vůbec neuvědomil. Byl jsem s přáteli.“

„A co pan Mason chtěl? Co říkal?“

„No, hlavně chtěl vědět, jestli bych dokázal poznat člověka,

kterého jsem tam viděl, a když potom odešel, řekl někdo z té

společnosti něco takového, jako že na tom panu Masonovi

náramně záleží, jestli bych toho člověka snadno poznal. ,Možná

má starosti, protože chce vědět, jestli mu nic nehrozí,‘ tak to říkal.

A všichni se smáli, ale mne najednou smích přešel. Uvědomil jsem

si… no, najednou mi došlo, že to tam u toho okna mohl být pan

Mason.“

„Takže jste toho muže viděl u okna a pak zase, když vycházel

ze dveří?“

„Ano, pane. Tehdy jsem ho viděl nejlíp, když vycházel z

domu.“

„A když nastupoval do auta a odjížděl?“

„Ano, pane.“

„Kdo byl ten člověk?“

„Teď jsem přesvědčen, že to byl Perry Mason.“

„Když říkáte Perry Mason, máte tím na mysli muže, který sedí

vlevo od vás?“

„Přesně tak.“

„Položte mu ruku na rameno.“

Fraser přikročil k Masonovi a položil mu ruku na rameno.

„To je vše,“ pravil Hamilton Burger.

Pak vstal, obrátil se k porotě, potom pohlédl na Masona a

náhle řekl: „Už vás nepotřebujeme, pane Masone. Můžete jít.“

„Děkuji,“ odtušil Mason. „Chcete-li být naprosto poctivý vůči

velké porotě, mohl byste zdůraznit, že jsem se obou těchto svědků

ptal, zda by mohli identifikovat osobu, kterou viděli. Mundy mi

řekl, že by asi nemohl. Fraser řekl, že by mohl, kdyby ji zase viděl.

Ale v té chvíli se Fraser díval přímo na mne.“

„Nemusíte o případu diskutovat,“ řekl Hamilton Burger.

„Porota učiní své vlastní závěry — proč jste tak spěchal navštívit

oba svědky a proč jste je vehnal do situace, kdy řekli, že by

nemohli provést naprosto bezpečnou identifikaci, ve chvíli, kdy

vás považovali za posledního člověka ve městě schopného něco

takového vykonat.“

„O mé motivy se nestarejte,“ poradil Burgerovi Mason.

„Chvíli se soustřeďte na své vlastní. Chci pouze zdůraznit, že jisté

věci jsou očividné, a sice zde nemám právo křížově vyslýchat

svědky, ale pamatujte, že uskuteční-li porota nějaký krok, pak to

právo budu mít a ten křížový výslech bude veřejný.“

„Stejně nemusíte o případu diskutovat,“ vykřikl Hamilton

Burger. „Můžete jít. Tak jděte.“

„Děkuji,“ pravil Mason a vykráčel z místnosti.

Obklopilo ho hejno reportérů.

„Co se tam děje?“ ptali se. „Jak to, že jste spojován se

zavražděním Ballarda?“

„Myslím,“ řekl Mason, „že svědek před porotou nemá o svém

svědectví mluvit.“

„Vy jste byl předvolán jako svědek?“

„Ano.“

„Tak jak to, že jste tam zůstal i během svědectví těch dvou?

Byli předvoláni, aby vás identifikovali?“

„Na to se budete muset zeptat okresního státního zástupce

nebo někoho z poroty,“ prohodil Mason s vlídným úsměvem.

„Nemám co dodat.“

„Co když jste byl identifikován?“

„Dejme tomu, že jsem byl.“

„Snaží se Burger přimět porotu, aby vás z něčeho obvinila?“

„Obávám se, že neumím dobře číst myšlenky okresního

státního zástupce,“ odpověděl Mason. „A teď, jestli pánové

prominou, bych…“

„Ne, to ne. Počkejte. Vyklopte to. Byl jste včera v noci u

Ballarda?“

„Byl.“

„Když byl zavražděn?“

„Ne. Když jsem odcházel, byl živ a zdráv.“

„V kolik hodin to bylo?“

„Nedíval jsem se na hodinky.“

„Je pravda, že jste byl poslední, kdo viděl Jordana Ballarda

živého?“

„Živého ho viděl vrah,“ odvětil Mason.

„Je pravda, že vás porota hodlá obvinit z křivého svědectví?“

Mason se usmál. „Kdybyste se podívali do zákoníku,“ řekl,

„zjistili byste, že předpovídání budoucnosti podléhá různým

zákonným předpisům.“

„Co se dělo v jednací síni?“ ptal se další reportér.

„Bez komentáře,“ odtušil Mason. „Proč se nezeptáte

Hamiltona Burgera? Bezpochyby bude celý šťastný, že vás může

informovat.“

Mason opustil justiční palác a vzal si taxi zpět do kanceláře.

„Co se tam dělo?“ ptala se Della Streetová.

Mason jí sdělil: „Hamilton Burger se mne chystá obvinit z

křivého svědectví.“

„Odmítl jste odpovídat na otázky?“

„Naštěstí,“ vysvětloval Mason, „formuloval Hamilton Burger

otázky tak, že jsem nemusel čelit nutnosti rozhodovat se, jestli

mám odpovídat.

Chtěl vědět, jestli jsem u Ballarda spustil a zas vytáhl žaluzii,

abych dal signál Arlene Duvallové. Řekl jsem, že ne, a on mě

vyzval, abych popřel, že jsem spuštěním a vytažením žaluzie

někomu dával znamení. To mi umožnilo říct, že ne. Obával jsem

se, že bude-li mluvit dál, mohl by doklopýtat až ke správné otázce,

která by prostě —zněla, jestli jsem se objevil u okna a spustil a zas

vytáhl žaluzii. Tak jsem ho naštval. A když je náš přítel Hamilton

Burger naštvaný, nemyslí mu to.“

„Chcete říct, že se vás kromě na to signalizování vůbec neptal,

co jste tam dělal?“

„Přesně tak,“ zazubil se Mason.

„To se povedlo! Co teď budem dělat?“

„Zjistíme, jestli měl Drake štěstí s tou doručovací službou.“

„Neměl. A to pročesal všechny doručovací služby ve městě.“

„Tak se dá udělat jediné,“ usoudil Mason, „a to, podívat se na

půjčovny divadelních kostýmů. Někdo si půjčil kostým poslíčka.“

„Na tom už pracuje. Napadlo ho to, jakmile zjistil, že žádná

doručovací služba… A už je tady.“

Na vnějších dveřích Masonovy kanceláře zadunělo kódované

klepání Paula Drakea. Della Streetová otevřela.

„Chceš mě nakopnout?“ zeptal se Drake Masona.

„Proč?“

„Ten poslíček,“ rozčiloval se Drake. „Hergotfix! Měl bych bejt

vykopnutej až do prostředka příštího týdne.“

„Tak co je?“ zajímal se Mason. „Povídej.“

„Předně,“ začal Drake, „to nebyl opravdový poslíček. Byl to

divadelní převlek.“

„Jaks na to přišel?“

„Ta livrej byla falešná,“ řekl Drake. „Vždyť neměl odznak s

číslem. Na čepici měl malý mosazný štítek s nějakým vyrytým

jménem. Moje recepční předpokládala, že je to jméno doručovací

služby. A to ještě není to nejhorší, co se stalo.“

„Co je nejhorší?“

„Ten poslíček mohl být Howard Prim, ten chlap, co je

zapletený do krádeže přívěsu.“

„Jsi si jistý?“ ptal se Mason.

„No, to je právě to peklo,“ řekl Drake. „Jistý si nejsem a

nemůžu ti poskytnout důkaz, který bys mohl použít.“

„Pokračuj,“ požádal ho Mason. „Pověz mi, co máš.“

„No, samozřejmě, Perry, jsem včera večer poslal ven spoustu

lidí, děla se spousta věcí, všechno najednou. Moje noční recepční,

co obsluhuje telefon, jen kmitala. Ten poslíček přišel a řekl: ,Mám

tady u pana Drakea nechat obálku pro pana Masona.‘ Mou recep

ní nic nenapadlo. Podívala se na adresu a poslíček odešel, ani

nepožádal o podpis na doručenku nebo něco takového. Telefon se

netrhl a já jsem…“

„To nech být,“ přerušil ho Mason, „já vím, že máš moc práce.

Vím, že v takovéhle práci nemůžeš zajistit matematickou

přesnost. Jen mi řekni, co se dělo.“

„No, pověsili jsme se na chvíli na Prima, čili na Sacketta, a

pak moji lidé úplně selhali. Sackett jim prostě uklouzl. Vešel do

nějaké kancelářské budovy a vycházet ho už nespatřili.“

„Co to má společného s tím převlekem?“

„To je právě to,“ řekl Drake. „Když jsem začal kontrolovat

půjčovny kostýmů, zjistil jsem, že jedna včera těsně před zavřením

nějakému chlapíkovi půjčila livrej poslíčka. Vypůjčil si tu livrej a

kněžský hábit. Ta půjčovna je v budově, kde Sackett potom

zmizel. Tak si můžeš domyslet, jak to bylo. Můj člověk si netroufal

přiblížit se až k té budově. Čekal, až Prim alias Sackett vyjde. A

Sackett taky vyšel, ale zřejmě předtím vklouzl na toaletu, přestrojil

se, a to mu umožnilo uniknout z budovy coby kněz nesoucí balík.

Ten balík zřejmě obsahoval livrej poslíčka. Můj člověk nebyl tak

blízko, aby mu pořádně viděl do obličeje. Takovýhle obrat

nečekal.“

„Tak myslíš, že tu obálku včera přinesl Sackett?“

„Mohl to být on, ačkoli popis nesedí. Sackett je trochu

objemnější. Ten mladík byl štíhlý a tak jako… Ksakru, Perry, ten

poslíček mohla být holka navlečená do livreje! Já jsem právě

neměl čas a obálku přijala moje noční recepční a telefonistka. Ani

se nenamáhala pořádně podívat — ale podle jejího popisu to

mohlo být děvče.“

„A kam šel Sackett z té půjčovny?“

„To nevím, Perry. To mě přivádí do běsu. Je to jedna z těch

věcí, které se prostě staly a to je vše, co o nich můžeme říct.“

„Kdy tvůj člověk Sacketta zase zastihl?“

„Asi v šest ráno. Objevil se na Mitnerově 3921, kde bydlí v

nájmu pod jménem Sackett. Nedal nijak najevo, že by věděl, že

jsem na něj nasadil svoje lidi. Zaparkoval džíp a šel nahoru do

bytu, ani se neohlédl. Ten mě dohání k šílenství…“

„Z toho si nic nedělej,“ pravil Mason. „Musíme brát věci tak,

jak jsou. Mimochodem, tvůj člověk Mundy mě před porotou

označil za muže, kterého viděl včera v noci u Ballarda.“

„To že sakra udělal?“

Mason přikývl.

„Tak to mi teda nepověděl!“

„Co písemné hlášení?“ ptal se Mason. „Odevzdal písemné

hlášení?“

„Ne, neodevzdal. On… no prosím tě, když na to tak člověk

myslí — ten musel dostat hlášku, že to nemá dělat. Jinak by

písemné hlášení odevzdat měl.“

„Řekl ti, že je předvolán před porotu?“

Drake zavrtěl hlavou.

„No, to je věc,“ utrousil Mason.

„Ovšem,“ pokračoval Drake kvapně, „nemůžeš mu to mít moc

za zlé, Perry. Jestli ho sebrala policie a jestli mu okresní státní

zástupce řekl, co nemá dělat, nemůžeš mu dávat vinu za to, že

neporušil pokyny okresního státního zástupce. Koneckonců je to

detektiv a musí se tady ve městě uživit!“

„To bych rád věděl, jestli mu okresní státní zástupce řekl, co

má dělat,“ uvažoval Mason. „Mám na mysli při té identifikaci.“

„Mundy není ten typ,“ řekl Drake. „Mundy je konzervativní —

dobrý, solidní, spolehlivý chlap. Když něco řekne, můžeš se na to

spolehnout. Jediná potíž s ním je ta, že je trochu bázlivý. Není to

bojovník. Když jde do tuhého, couvne. Je to dobrý pozorovatel a

dobrý rutinní pracovník, ale… no, bojovat nebude.“

„Jinými slovy řečeno, nepustil by se do boje proti okresnímu

státnímu zástupci?“

„Ale ani by nepřísahal na nic, o čem by nebyl přesvědčen.“

„Jenže proti okresnímu státnímu zástupci by nebojoval?“

„Ne. To by na něm člověk nemohl požadovat. Ale tys měl

přece stejně právo tam jít. Nikdo tě nebude doopravdy podezírat z

vraždy. Tvoje návštěva je důležitá jenom k určení času. Šla tam

Arlene Duvallová hned, jak jsi odešel?“

„To říká Mundy.“

„Když to Mundy říká, pak je to nejspíš pravda. Co s tím můžeš

udělat, Perry?“

„Nic. Jestli mě Burger předvolá jako svědka a bude klást

správné otázky, budu muset obětovat svou vlastní klientku.“

„A co potom bude dělat ona?“

„Jediné, co může, aby si zachránila krk. Bude přísahat, že byl

mrtev, když jsem odcházel.“

„A co potom udělá Hamilton Burger?“

„Těžko říct. Může přimět porotu, aby nás obvinila oba. Je to

šílenec. No, smažme to na chvilku, Paule. Co Arlene Duvallová?

Co se děje u ní?“

„Čert ví, Perry. Policejní detektivové zjistili, že sledují prázdný

karavan. Dnes ráno vnikli dovnitř a prohledali ho.“

„No sakra! Měli povolení k prohlídce?“

„Nemyslím. Kousek po kousku jim došlo, že jim jejich objekt

v noci upláchl. Přisunuli se trochu blíž k přívěsu. Pak měli poradu,

a potom šel jeden z nich telefonovat. Můj člověk se taky přiblížil,

aby viděl, co se děje.“

„A co se dělo?“

„Šli k přívěsu a dvakrát třikrát zaklepali na dveře. Když se

nikdo neozval, zkusili otevřít. Dveře byly odemčené. Šli dovnitř.“

„Jak dlouho tam byli?“

„Pořád tam ještě jsou,“ odpověděl Drake. „Zřejmě to tam

rozebírají na kousky.“

„Dobře, Paule. Soustřeďte se na toho Sacketta. Neztraťte ho

zas.“

„Jak jsi na tom?“ ptal se Drake. „Co ta Mundyho výpověď?

Jak moc ti uškodí?“

„Myslím,“ pravil Mason, „že Hamilton Burger teď požádá

porotu, aby mě obvinila z křivého svědectví.“

„A udělají to?“

Mason pokrčil rameny.

„A co budeš dělat, jestli tě obviní, Perry?“

„Učiním čestné prohlášení.“

„A co bude dál?“

„To nevím.“

„Moc sdílný nejsi.“

„Zrovna teď,“ řekl Mason, „nemám co sdělovat. Nasaď na

Sacketta víc lidí, Paule. Je důležitý. Zatraceně důležitý. Nechci,

aby vám zase uklouzl.“

„Chceš, aby věděl, že je sledován?“

„Nechci, pokud tomu můžeš zabránit. Proto bych chtěl, abys

nasadil víc lidí, aby to dělali pořádně.“

„Dobře. Ještě něco?“

„Zjistils ještě něco o zavraždění Ballarda?“

„Co se dalo zjistit. Někdo ho praštil přes hlavu, zřejmě zezadu

zabijákem nebo něčím takovým. Když se skácel, bodli ho třikrát

řezbářským nožem.“

„Kde se tam vzal takový nůž?“

„Byl to jeho vlastní. Vrah ho sebral z magnetické police nad

odkapávací deskou.“

„To je teda navíc ještě výsměch — vražedná zbraň z majetku

zavražděného,“ poznamenal Mason. „No ale naznačovalo by to, že

tu nebyl záměr, že to byla taková záležitost daná okamžikem.“

„Kdo to udělal, Perry?“

„Čert ví,“ řekl Mason. „Podle úsudku policie, a v tom jsem

zatím neobjevil mezeru, to mohly udělat jen dvě osoby — Arlene

Duvallová a Perry Mason. A já zatraceně vím, že já jsem to nebyl.“

„Z čeho tak usuzují?“

„Arlene Duvallová tam zřejmě dorazila, když jsem mluvil s

Ballardem. Dokud jsem tam byl, nechtěla jít dovnitř. Čekala vzadu

na zahradě, až odejdu. Pak vlezla dovnitř zadním oknem, byla tam

asi pět minut, vyběhla předními dveřmi a zmizela tvému očku.

Sakra, Paule, tvoje očka včera v noci zřejmě nedělala nic jiného,

než že nechávala jednoho za druhým upláchnout.“

„To se stává,“ připustil Drake rezignovaně. „Vždyť tu hru znáš

stejně dobře jako já, Perry. Už se nám to stalo i dřív, a bezpochyby

se to ještě stane. Je to prostě válečné štěstí. Ale jak vědí, že byl

Ballard mrtev, když Arlene Duvallová opustila dům?“

„To je momentálně zřejmě moje jediná naděje, Paule. Bude-li

mít tolik rozumu, aby nic neřekla, mohli bychom zmást svědky

ohledně času. Stejně už je v tom nesrovnalost. Něco tam uvnitř

určitě Arlene šokovalo. Hodně záleží na tom, co bude dál.“

„Jak to?“

„Dřív nebo později ji seberou. Jestli řekne, že Ballard byl živ a

zdráv, když jsem vycházel z domu, bude muset vysvětlit, proč

lezla dovnitř kuchyňským oknem, a taky proč vyběhla z domu a

nechala přední dveře napůl otevřené. Ale jestli řekne, že byl mrtev,

když vešla, a že ji to vyděsilo, a proto utekla — no, pak se octnu v

palbě. A musíme vzít v úvahu jednu moc ošklivou možnost.“

„Jakou?“

„Že ho Arlene Duvallová v hádce praštila přes hlavu a potom v

záchvatu zuřivosti popadla z police nůž a vrazila mu ho do těla, a

až půjde do tuhého, bude se snažit zachránit si krk tím, že tu

vraždu bude přišívat mně.“

„Říkáš — v záchvatu zuřivosti.“

„Přesně tak.“

„To by pak nebyla vražda prvního stupně.“ Mason řekl: „O to

budeme možná muset bojovat — jestli to byla vražda prvního nebo

druhého stupně, což záleží na tom, jestli byla promyšlená nebo

ne.“

„Ale co mohlo být motivem? Proč by vůbec dostala záchvat

zuřivosti?“

„Protože,“ vysvětloval Mason, „náhle zjistila, že krádež v

Obchodní záruční zosnoval Jordan L. Ballard a svalil ji na jejího

otce. Ale nehodlám přecházet celou řadu mostů, než dojdu k řece.

Počkáme, až…“

Zazvonil telefon. Mason kývl na Dellu Streetovou, která

zvedla sluchátko a oznámila: „To je pro vás, Paule.“

Paul si přiložil sluchátko k uchu, pravil: „Ano. Haló?“, pak

chvilku naslouchal, řekl: „Hergot!“ a obrátil se na Perryho

Masona. „Tak, Perry, jde do tuhého.“

„Cože?“

„Policie sebrala Arlene Duvallovou. Arlene připouští, že byla v

Ballardově domě. Proč tam šla, to neřekne. Přiznává, že lezla

kuchyňským oknem, protože když do okna nakoukla, viděla ho

ležet na podlaze. Říká, že byl mrtev, když tam přišla.“

Mason pohlédl na hodinky. „To znamená,“ řekl, „že zápasíme

s časem.“

„Kolik ho máme?“ Mason pokrčil rameny.

„Burger nic neudělá, dokud si nezajistí obvinění. Možná už má

žalobu hotovou a chystá předběžné řízení. Vyndejte formulář

propuštění na záruku, Dello. Vyplňte ho za Arlene Duvallovou. A

teď ať se Burger do toho dá, jak se patří, nebo ať toho nechá.“

„Co myslíš, že udělá?“ zeptal se Drake.

„Jestli je šikovný,“ řekl Mason, „pak obojí.“

„Jak to myslíš?“

„Obejde porotu a obžaluje Arlene Duvallovou z vraždy. Pak

zahájí předběžné řízení a předvolá mě jako svědka obžaloby.

To mne přinutí vyložit karty a přimět Arlene Duvallovou, aby

se buďto přiznala k vraždě, nebo se ji pokusila svalit na mne. V

obou případech bude mít Burger všechny karty v ruce.“

Drake uvažoval o situaci a potřásal hlavou. „Teď bych teda

nechtěl být ve tvé kůži, Perry.“

Mason se zazubil. „Tedy, začíná mi být trochu těsná.“

„Kolik času máš, Perry? Jaký náskok?“

„Moc ne. Musíme dokázat, co se stalo, Paule. Buďto ho zabila

Arlene Duvallová, nebo někdo jiný. Vždyť se v domě už mohl

někdo skrývat, když jsme tam s Ballardem vstoupili. Tohle

musíme důkladně propátrat, Paule.“

„Myslíš, že se tam někdo skrýval, zabil ho, pak počkal, až

Arlene vyběhne, a pak teprve odešel, Perry?“

„Buď je to tak, nebo to udělala Arlene.“

„Můj názor můžeš mít hned, Perry,“ podotkl Drake. „V tomhle

případě to provedla tvoje klientka. Nevíme ovšem, co ji

vyprovokovalo — mohlo to být dokonce ospravedlnitelné — ale

ona nezůstane sedět na fleku, Perry. Ta to strčí na tebe.“

„Jak to myslíš?“

„Ty víš, jak to myslím. Strčí to na tebe, sežene si jiného

obhájce a nakonec budou všichni, ona, její právník a Hamilton

Burger, usilovat o jediný cíl — dokázat ti vinu z vraždy.“

„No,“ řekl Mason, „než k tomu dojde, máme ještě trochu

času.“

„Kolik?“ zeptal se Drake.

Mason vzdychl. „Moc ne, sakra,“ připustil.

9. KAPITOLA

Časné vydání odpoledních novin si na případu zgustlo. Velké

titulky hlásaly:

PŘEDNÍ OBHÁJCE

OBVINĚN Z KŘIVÉHO SVĚDECTVÍ.

Zřejmě někdo z úřadu okresního státního zástupce promluvil k

tisku, a nejen podrobně, ale i epicky.

Z novin se Mason dověděl, že porota skutečně vzala velmi

vážně návrh okresního státního zástupce, aby byl „přední obhájce“

obviněn z křivého svědectví, ale v zájmu spravedlnosti rozhodla

jakoukoli akci odložit, dokud neproběhne soudní proces s Arlene

Duvallovou pro vraždu Jordana L. Ballarda.

Okresní státní zástupce, chmurně odhodlán postarat se, aby nic

nestálo v cestě obžalování z křivého svědectví, už podal žalobu na

Arlene Duvallovou z vraždy prvního stupně, když se ukázalo, že

Perry Mason chystá žádost o propuštění na kauci.

Hamilton Burger, okresní státní zástupce, se v tisku zapřísáhl,

že budou „veškeré možnosti jeho úřadu“ využity k tomu, aby se

soudní proces s Arlene Duvallovou konal rychle, a že na oplátku

očekává, že porota bude „konat svou povinnost“.

Burger poskytl tisku ještě další informace. Arlene Duvallová

tvrdila nejen to, že byl Ballard mrtev, když vnikla kuchyňským

oknem do domu, ale i to, že vnikla oknem proto, že ho viděla ležet

na podlaze. Laboratorní technici našli na obuvi Arlene Duvallové

krev. Bylo zjištěno, že je to lidská krev skupiny OA, vzácné

skupiny, kterou má pouze tři až pět procent lidí. Byla to krevní

skupina Jordana L. Ballarda.

Dále noviny naznačovaly, že existuje nový a velmi

přesvědčivý důkaz, který policie nezveřejnila, ale uchovává jej

jako přísně střežené tajemství.

Samozřejmě byla omílána historie záhadné krádeže skoro čtyř

set tisíc dolarů v hotovosti v Obchodní záruční bance a noviny

uváděly, že se Jordan L. Ballard, který byl tehdy v bance

zaměstnán a svého času z krádeže podezřelý, rozpomněl na číslo

alespoň jedné z ukradených tisícidolarovek a oznámil je policii.

Znovu byla vytažena na světlo stará historka balíku bankovek,

obnášejícího pět tisíc dolarů, který figuroval v případu vydírání, a

opakovalo se, že FBI má jejich čísla. Tato čísla že jsou nejpřísněji

střeženým tajemstvím celého případu. Povídá se, že i Hamilton

Burger se marně pokoušel získat kopii seznamu těch čísel. FBI

prohlásila, že bude všechny podezřelé bankovky kontrolovat, ale

seznam nebyl nikomu svěřen. Doufali, že se zloděj nakonec

dostane do pasti tak, že bude některou z těch bankovek platit.

List citoval Hamiltona Burgera, podle jehož názoru naprosto

nebylo pochyb o tom, že zavraždění Jordana Ballarda úzce souvisí

s krádeží v Obchodní záruční bance.

Novinové zprávy dále uváděly, odvolávajíce se na osobu, která

odmítla nechat uveřejnit svoje jméno, ale je dobře informovaná, že

Perry Mason před soudem připustil, že přijal od Arlene Duvallové

jako zálohu dvě bankovky, jednu ve výši tisíce dolarů, druhou ve

výši pěti set.

Čísla těchto bankovek okresní státní zástupce zaznamenal a

bude „učiněno vše pro jejich uvedení ve spojitost s krádeží v

Obchodní záruční bance“.

Policie se intenzívně zabývá skutečností, že Arlene Duvallová

posledních osmnáct měsíců žila zahálčivým životem a s nevázanou

bezstarostností utrácela napravo nalevo peníze, které zajisté

nevydělala a jejichž vlastnictví nemohla objasnit.

Její otec žije vězeňským životem v San Quentinu a je zcela

pravděpodobné, že v této instituci stráví ještě mnoho let.

„No,“ podotkla Della Streetová, když Mason dočetl, „tohle je

tedy jedovatá slina, co?“

Mason přikývl.

„Dělají všechno až na to, že neprohlásí tak zcela otevřeně, že v

tom jedete s Arlene Duvallovou, že přijímáte zálohy z kradených

peněz a že jste se spolu spikli na umlčení Ballarda, aby nemohl

proti vaší klientce svědčit u soudu.“

„Ovšem,“ poznamenal Mason, „teď mají příležitost. Jsou na

řadě.“

„Půjdete do vězení pohovořit s Arlene Duvallovou?“

„Teď hned ne,“ řekl Mason.

„Ale můžete přece, teď když je zavřená a obžalovaná, ne?

Máte právo s ní mluvit a…“

„Jistě,“ připustil Mason. „Jsou celí diví, aby mě viděli s ní

mluvit. Dokonce mi vzkázali, že ji můžu navštívit kdykoli, v

kteroukoli denní i noční dobu.“

„Proč to tedy neuděláte?“ zeptala se Della Streetová.

„Protože,“ objasnil Mason, „policie dá tu celu zamořit

mikrofonovými štěnicemi.“

„Ale můžete si přece dávat pozor na to, co říkáte,“ namítla

Della Streetová.

„A bude si dávat pozor i Arlene?“ ptal se Mason. „Co jí

zabrání vychrlit něco takového, co by nás oba dostalo do oprátky?“

„To mě nenapadlo,“ připustila Della.

„No, můžete se vsadit, že Hamiltona Burgera to napadlo,“ řekl

Mason.

Na Masonově stole se rozřinčel jeho neregistrovaný telefon.

Jelikož jeho číslo měli jen Paul Drake a Della Streetová a byl

používán jen v naléhavých případech, sáhl po něm Mason se

slovy: „Ano, Paule. Co je?“

Z přístroje se ozval hlas Paula Drakea, ochraptělý rozčilením:

„Máme šanci, Perry.“

„Jakou?“

„Víš, ten tajný důkaz, jak noviny naznačovaly, že ho policie

má, důkaz ničivě smrtící a všechny ty řeči?“

„Oč jde, Paule?“

„V karavanu Arlene Duvallové našli hromadu ukrytých

peněz.“

„Kolik?“

„To nevím, ale něco přes pětadvacet tisíc dolarů, myslím.“

„Kde?“

„Jeden panel se dá odstranit. Normálně je mezi vnitřním

panelem a vnější stěnou přívěsu výplň ze skelné vaty. Výplní

nebyla skelná vata, ale hromada peněz.“

„Ještě něco?“ zeptal se Mason.

„Ještě spousta. Vzpomínáš si na těch pět tisíc dolarů v

bankovkách, jak mají úřady jejich čísla? No tak v tom úkrytu našli

přes tisíc dolarů s těmi čísly.“

„Řekl bych, že to stačí,“ pravil Mason a za okamžik dodal:

„Jak to myslíš, Paule, že máme šanci?“

Drake vysvětloval: „Nevím, jestli tohle schválíš nebo ne,

Perry. Vzpomeň si, jak jsem ti říkal, že ten Mundy je takový

konzervativní typ. No a ten člověk, co jsem ho poslal sledovat

Thomase Sacketta alias Howarda Prima, je právě opak. Je opravdu

kurážný. Když Sackett včera večer zaparkoval džíp, přejel ten můj

člověk přes něj štětkou a odhalil dost skrytých otisků prstů, takže

mohl dát dohromady docela slušný soubor Sackettových otisků.

Získal perfektní sadu otisků palce a prstů z ochranného skla, kde

na ně Sackett sahal. Další otisky získal v různých částech auta.“

„Co zjistil?“

„Sackett má kilometr dlouhý trestní rejstřík. Je to zkušený

podvodník a má na triku pár přepadení. Ten chlap je nebezpečný.“

„Kdy ses to dověděl?“ chtěl vědět Mason.

„O těch otiscích dnes brzy ráno, když můj člověk podal

hlášení, ale o tom rejstříku před pár minutami. Chvíli trvalo, než

byly ty otisky identifikovány a než se všechno zjistilo.“

Mason prohlásil: „Myslím, že budem toho Sacketta muset

oťuknout a zjistit, co ho pohání. Kde teď je, Paule? Má ho tvůj

člověk pod dohledem?“

„Teď zrovna je v Laguna Beach. Stavil se v Newport Beach a

vyzvedl tam krásnou rudovlasou holčici, která v přiléhavých

elastických plavkách vypadá skvěle. Zrovna plavali. Jinak se válejí

po pláži a muchlají se.“

„Kde jsou tvoji lidé?“

„Jeden pozoruje ten páreček, druhý dává pozor na džíp, takže

máme dvě želízka v ohni pro případ, že by se Sackett pokusil zase

zmizet.“

Mason řekl: „Dobře, Paule. My dva spolu pojedem na tu pláž.

Pohovoříme se Sackettem. Myslím, že se mu to interview nebude

líbit.“

„Ovšem,“ podotkl Drake, „dokázat, že ten přívěs ukradl, to

nebude jen tak, ale…“

„Ale určitě mu připravíme nepříjemnou půlhodinu,“ doplnil

Mason.

„On je veterán, Perry. Ten se vyzná v tlačenici. S obžalobou z

krádeže přívěsu si moc starostí nenadělá. Ten už byl obžalován ze

všeho, co je v trestním zákoníku. A co víc, ten chlap je nebezpe

ný.“

„Nebudeme ho vinit z krádeže přívěsu,“ odtušil Mason.

„Obviníme ho ze zavraždění Jordana Ballarda a uvidíme, co to s

ním udělá. Jak brzy můžeš vyrazit, Paule?“

„Hned… jestli to tedy takhle chceš, Perry, ale hraješ si s

dynamitem.“

„Zastavím se pro tebe,“ řekl Mason. „Připrav se.“

10. KAPITOLA

Drakeův operativec je očekával na domluveném místě před

hotelem v Laguna Beach.

„Znáš Phila Rice?“ zeptal se Drake Perryho Masona, maje na

mysli operativce.

Mason si s ním potřásl rukou.

„Už jsem vás kolikrát viděl, pane Masone,“ řekl Rice. „Je mi

opravdu potěšením.“

„Kde jsou?“ otázal se Drake. „Ještě tam?“

„Zřejmě. Tedy — džíp je na parkovišti.“

„Přijeli v něm?“

„Mhm.“

„Zjistili jste si to děvče?“

„Zkontrolovali jsme dopisní schránku bytu v Newport Beach,

kde se pro ni zastavil. Je na jméno Helen Ruckerová.“

„Klasa?“

„To bych řekl.“

„Chodí spolu?“

„Jsou spolu docela zadobře.“

„Co dělají?“

„Jen polehávají v písku, trochu se muchlají a trochu plavou.

Už je dost pozdě. Teď už se každou chvíli půjdou obléknout.“

„Pojďme,“ rozhodl Drake. „Kde je tvůj parťák?“

„Tamhle, nespouští z nich oči.“

„Tak jdem na to.“

U moře bylo ten den teplo. Nad pobřežím se teď vznášely

lehké třásně mlhy, tu a tam v chomáčovitých fáborech, vlajících

nad pláží a rozpouštějících se v odpoledním slunci.

Rice kráčel po pláži napřed, prošlapávaje si cestu mezi

různými dvojicemi, pak se zastavil, aby dal znamení muži s

fotoaparátem, který stál u vody a rozhlížel se, jako by hledal

vhodný objekt k fotografování.

„To je tvůj druhý operativec?“ zeptal se Mason.

Drake přikývl.

„Tak tamhle jsou,“ oznámil Rice, ukazuje na dvojici, která teď

seděla na pláži a pozorovala vlny.

„To vypadá, že se chystají obléknout a vyrazit domů,“ usoudil

Drake. „Co budem dělat, Perry?“

„Půjdeme tam a řekneme mu to natvrdo,“ rozhodl Mason. „To

můžeme.“

Drake namítl: „Ten chlap je tvrdý a hbitý a… ach, Perry,

myslím, že si nás všiml.“

Sackett se najednou vsedě napřímil, pohlédl na trojici, pak na

muže s fotoaparátem. Řekl něco své společnici. Vzhlédla, náhle

poplašená.

„Tak,“ řekl Mason, „jdem.“

Všichni tři kráčeli pískem k Sackettovi a dívce.

Sackett spěšně vyskočil na nohy a podal dívce ruku. Vstala

ladným pohybem, oklepávajíc si písek z elastických plavek.

Sackett jí něco pošeptal do ucha a pak se k ní naklonil. Objali

se a Sackettova ruka zakroužila po zadním dílu jejích plavek. Pak

se náhle odtrhli a Sackett se obrátil ke třem mužům.

„Dobrý den,“ pozdravil ho Mason. „Slyšíte raději na Prima

nebo na Sacketta?“

„Co to má být? Sbalení?“

„Ještě ne.“

„Tak co tedy?“

„Chceme si s vámi jen promluvit.“

„Tak se jdi obléknout, zlato. Sejdeme se u auta,“ řekl Sackett

děvčeti.

„Kdy?“ zeptala se.

„Za chvilku, jen co se oblékneš,“ odvětil Sackett a vytahoval

se: „Tihle mě neseberou. Ani nejsou od ouřadu.“

„Zřejmě o nás všechno víte,“ podotkl Mason.

„No, proč ne? Vy jste Perry Mason, právník.“

„Paula Drakea byste měl znát,“ řekl Mason. „Zařídil jste, že

mu byla včera večer doručena do kanceláře zásilka.“

„Vy jste se zbláznil.“

„Ale ne,“ odporoval Mason. „Včera jste měl perný den, že,

Prime?“

„Sackett.“

„Dobře, Sackette.“

„Jdi se obléknout, zlato,“ požádal Sackett znovu mladou ženu.

„Prosím, miláčku. Nepostávej tady!“ Ve způsobu, jak to řekl, bylo

cosi významného — a také v pohledu, jímž svá slova doprovodil.

Řekla Masonovi: „Teda vy jste hrozní, takhle ho otravovat.“

Otočila se a kráčela k šatnám.

„Dobře,“ pravil Sackett, „tak rychle. Jdu za ní, jakmile se

oblékne. Ještě někam jedeme.“

„Chvíli s námi budete hovořit,“ prohlásil Mason.

„Kdo to říká?“

„Já.“

„To se dost mýlíte.“

„Máte docela pěkný rejstřík,“ prohodil Mason. „Zajímavý

rejstřík.“

„No a co? Nehledají mě kvůli ničemu.“

„To si myslíte vy.“

„Jmenujte mi jeden jediný trestný čin.“

„Za prvé krádež obytného přívěsu.“

Mužovi ztuhly rysy. Jeho oči, rozpačité a přemýšlející,

zkoumaly Masonovu žulovou tvář.

„Blufujete.“

„Chlapík jménem Jim Hartsel z prodejny přívěsů na protiúčet

Ideál by vás s radostí identifikoval,“ oznámil Mason. „Je celý

žhavý na zloděje přívěsů, kteří prodávají poctivým obchodníkům

kradené zboží. Máme otisky pneumatik vašeho džípu a pár otisků

prstů z vnitřku přívěsu.“

Sackett o tom přemýšlel. „Co chcete?“ zeptal se.

„Chceme vědět, kdo vám dal tu obálku, co byla včera večer

doručena do kanceláře Paula Drakea.“

„O žádné obálce nic nevím. Neznám Paula Drakea. Vás znám.

A vím, že jste sám ve srabu. A bude hůř. Nesnažte se mi vrazit

černého Petra. To nepůjde.“

Mason podotkl: „Člověk, který vám půjčil divadelní kostým,

vás může identifikovat.“

„Dobře, vypůjčil jsem si kostým. No a co?“

„Odkud jste dostal obálku, která byla odevzdána Paulu

Drakeovi?“

„Dala mi ji Arlene Duvallová, když na to chcete jít tak tvrdě.“

„To je lež,“ prohlásil Mason.

„Zkuste dokázat, že je to lež. Začněte na mne tlačit, a já s tou

informací navštívím okresního státního zástupce, a ten mě přijme s

otevřenou náručí. Můžete mě obžalovat kvůli tomu přívěsu.

Okresní státní zástupce mi poskytne beztrestnost, když mu budu

svědčit. Tlačte mě ke zdi a uvidíte, do čeho se dostanete. Tak, já

jsem vyložil karty na stůl. Vyložte je taky nebo jděte od toho.“

„Vykládám je,“ řekl Mason. „Použil jste tu uniformu poslíčka,

abyste se včera v noci dostal do domu Jordana L. Ballarda, pak jste

ho praštil přes hlavu a…“

Výraz nefalšovaného překvapení na Sackettově tváři byl skoro

zábavný.

„O čem to sakra mluvíte?“

„O vraždě,“ pravil Mason, „a při důkazu, jaký můžu předložit,

při vašem trestním rejstříku, kterým zamávám před porotou, jestli

se dostanete na místo svědků, si můžete představit, jaké máte

šance. Jen začněte svému příteli, okresnímu státnímu zástupci,

vykládat něco o beztrestnosti.“

„Tak se podívejte,“ řekl Sackett, „nevím, nač hrajete, ale

takhle mě nedoběhnete. Můžu jít rovnou na policii a říct jim, že se

mne snažíte vydírat.“

„Kvůli čemu vydírat?“ otázal se Mason.

„Kvůli informacím.“

„A co jsem vám slíbil?“

„Beztrestnost ve věci…“

„V jaké věci?“ přerušil ho Mason. „Jakou beztrestnost? Já vám

beztrestnost neslibuju. Slibuju vám, že půjdete před soud.“

„No, dáváte mi na srozuměnou, že bych si mohl koupit cestu

ven.“

„To nemůžete ani se vším zlatem Spojených států,“ odtušil

Mason. „Jste v pasti.“

Poodstoupil a kývl na Paula Drakea se slovy: „Pojď sem na

chvilku, Paule.“

Drake přikročil k Masonovi.

Sackett prohlásil: „Jdu se obléknout. Jestli nedáte pokoj,

vyhledám právníka. Můžete hovořit s ním.“

„Moment,“ ozval se Rice. „Nikam nepůjdeš, chlapečku.“

„Kdo to říká?“ zeptal se Sackett a vykročil.

„Já to říkám,“ oznámil Rice lehce, „a postavu sice máš, ale

nemyslím, že bys byl zvlášť dobrý. Vypadáš, jako by se ti chtělo

levého háku. Mohl bych ti jeden nasadit na čelist dřív, než bys

stáhl zpět pravou ruku. A neudělej chybu, hochu, ty jsi typ, který

se musí nejdřív stáhnout, aby pak mohl praštit. Proti takovým

svalnatým valachům, jako jsi ty, jsem se dost nazápasil, abych

věděl, o čem mluvím. Tak tedy, chceš něco zažít, chceš zažít

ukázku zdarma?“

Sackett váhal, kabonil se, pohlížel střídavě na Masona a

Drakea.

Mason řekl Drakeovi: „Je to veterán. Nepůjde to snadno.

Nepoví nám nic, co by stálo za řeč, a jestli nám vůbec něco poví,

bude to lež. Já půjdu jako telefonovat, ale doopravdy půjdu k džípu

a počkám na to děvče. Myslím, že jí něco strčil dozadu za plavky,

když ji naposled objal.“

„Co?“ zeptal se Drake.

„To nevím. Ale všiml sis svalů na jeho pravém rameni?

Pohybovaly se dozadu a dopředu, jako by jí rukou něco strkal

vzadu pod plavky. Ať to už bylo cokoli, je to tak důležité, že si to

netroufl někde nechat. Je to něco, co nosí pořád u sebe. Jdu využít

příležitosti. A teď — kdo je ten tvůj člověk s foťákem?“

„Harvey Niles.“

„Je dobrý?“

„Jeden z nejlepších.“

„Co ten foťák? Umí ho používat, nebo ho má jen tak?“

„Ne, je to zkušený fotograf. S tím malým

pětatřicetimilimetrovým foťákem, co má pořád u sebe, dokáže

divy. Vsadím se, že už má hromadu fotek toho párečku od chvíle,

kdy nasedli do džípu, do chvíle, kdy zalehli do písku.“

„Fajn,“ pravil Mason. „Tak já jdu a vezmu si do práce to

děvče. Řekni Riceovi, aby šel za Harveym Nilesem a řekl mu, ať

za mnou zajde k džípu a ať se drží okolo mne pro případ, že bych

ho potřeboval.“

Sackett se ozval: „Dobře, vy dva. Jestli ze mne chcete něco

dostat, vyklopte to.“

„Od vás chci všeho všudy tolik,“ odtušil Mason, „abyste byl

tady, až přijede policie.“

„Vy blufujete. Policii volat nebudete.“

Mason řekl významně Paulu Drakeovi: „Drž ho tady, Paule.

Jdu zatelefonovat policajtům. Bude-li to nutné, zadrž ho.“

„Na základě čeho?“

„Zavraždění Jordana L. Ballarda. Ne, počkej, ať ho kvůli

vraždě sebere policie. Ty to můžeš udělat na základě krádeže

přívěsu. To je naprosto jednoznačný případ. Hartsel v prodejně

přívěsů bude k smrti rád, že může provést identifikaci.“

Mason se otočil a zamířil k šatnám.

Sackett ho zmateně pozoroval. Mason zaslechl, jak říká Paulu

Drakeovi: „O Ballardovi nevím ani ň.“

Drake opáčil: „To si nechte pro policajty, Sackette,“ a zapálil si

cigaretu.

Mason prošel kolem šaten na parkoviště a postavil se vedle

džípu.

Za pár okamžiků viděl, jak Harvey Niles s fotoaparátem na

krku zaujímá postavení u vchodu na parkoviště.

Mason mu dal znamení a detektiv přikývl.

Za chvilku ze šaten spěšně vyšla Sackettova společnice.

Mason k ní vykročil a načasoval si tempo chůze tak, aby ji

zastihl blízko vchodu na parkoviště.

„Okamžik, slečno Ruckerová,“ řekl.

Když slyšela svoje jméno, podezíravě sebou škubla, přitiskla k

sobě kabelku a snažila se proklouznout kolem něho.

„Jen klid, slečno Ruckerová,“ poradil jí Mason. „Stačí, když

mi předáte tu věc, kterou vám Sackett zastrčil za plavky, když vás

naposled láskyplně objal.“

„Já… já nevím, o čem to mluvíte.“

Mason řekl netrpělivě: „Tohle nezkoušejte. Jste milé děvče.

Nechci, abyste v tom jela jako spolupachatelka. Dejte mi ten papír

a budem si kvit.“

„Jak to myslíte, kvit?“

Mason objasnil: „Myslím to tak, že pak můžete jít. Mám se

Sackettem kšeft.“

„Nic takového neříkal.“

Mason se usmál: „Proč by nám tedy říkal, co vám předal?“

Okamžik uvažovala, pak otevřela kabelku a předala Masonovi

složený list papíru.

Mason papír rozložil. Byl na něm dlouhý seznam čísel v

pečlivých řádcích. Nic jiného tam napsáno nebylo.

Mason pohlédl na Drakeova operativce s fotoaparátem. Ten

přikývl, rychle otevřel aparát, zaostřil a přiložil si jej k oku.

Mason držel papír tak, aby na seznam plně dopadalo světlo.

Niles stiskl spoušť, otočil knoflíkem, pak mimovolně vydal

zvuk znechucení.

„Co je?“ zeptal se Mason.

Operativec pokrčil rameny. „Musím založit nový film. Tohle

byl poslední snímek.“

Helen Ruckerová hleděla na Masona s podezřením.

„Myslím,“ pravila, „že by bylo lepší, kdyby mi o tom kšeftu

řekl pan Sackett, než když mi to říkáte vy.“

Mason dal operativci kvapně znamení, aby si pospíšil. Papír

držel ještě v ruce, přehlížeje Heleninu nastavenou dlaň.

„Co vy víte o vraždě Jordana Ballarda?“ otázal se.

„Vraždě Jordana Ballarda?“

Mason přikývl.

„Proč? Nic.“

„Sackett v tom jel,“ řekl Mason. „Proč byste v tom nejela vy?“

„Já… já nevím, co to znamená.“

„A co krádež karavanu?“

„Nemám sebemenší tušení, o čem mluvíte, a vadí mi tohle

vaše obviňování.“

„Vypadáte jako slušné děvče,“ podotkl Mason.

„Děkuju,“ odsekla s pečlivým sarkasmem. „Šmajchlování

jsem vyslechla dost. Spousta lidí ho používá, aby dostali, co chtějí.

Ale co chcete vy, pane Masone?“

„Pravdu.“

„Všechny tyhle staré řečičky jsem už slyšela,“ řekla. „Že mám

krásné oči. Vlasy se mi tak jemně lesknou. Mám smetanovou pleť.

Lidé šílejí z mých nohou. Mám ty správné křivky přesně na

správných místech. Jsem prý bystrá, inteligentní a dobrá

společnice. Těchhle řečiček jsem vyslechla tolik, že jsem z nich

otrávená. Tak jestli chcete přijít s něčím novým, jen do toho.“

Mason se zasmál: „Nenapadá mě, co bych k tomu ještě

přidal.“

„To napadá málokterého,“ poznamenala s kousavým

sarkasmem.

Fotograf, který mezitím horečně manipuloval s filmem v

aparátu, na Masona kývl.

Mason zase přidržel seznam čísel nastavený. Fotograf si

přiložil aparát k oku, udělal krok vzad a zase vpřed, aby mohl

správně zaměřit. Stiskl spoušť, otočil knoflíkem, zase stiskl

spoušť.

„Mně se to nelíbí,“ prohlásila Helen Ruckerová.

Niles nafotil ještě dva snímky.

Dívka náhle natáhla ruku a vytrhla Masonovi papír.

„Mně se nelíbí, jak mi vykládáte, co vám prý Tom Sackett

řekl, že mám dělat s tím seznamem. Radši bych to slyšela od něho.

Půjdeme za ním. Jestli řekne, že je to v pořádku, pak můžete

seznam dostat, a jestli… Už je tady.“

Ze šaten se vynořil Sackett, plně oblečený, následován

Drakem a Philem Ricem přešel ulici a klátil se k parkovišti.

„No, no, no,“ utrousil sarkasticky. „Podívejme se, kdo je tady.“

„Tome,“ ptala se Helen Ruckerová, „říkals, že pan Mason

může dostat ten papír?“

Sackettova tvář ztemněla zlostí. „Jaký papír?“

„Tamten…“ Kousla se do rtu a ovládla se.

„O žádném papíru nic nevím,“ prohlásil Sackett, „a co se týče

těchhle chlapů, tak ti jenom lacině blufují. Celé tyhle kecy o

zavraždění Ballarda jsou pustý výmysl. Celou noc na dnešek jsem

byl s Helen, že, Helen?“

Okamžik na něj hleděla, nabrala dech a přikývla.

„Tak tohle,“ vmísil se do hovoru Mason, „je nový pohled na

věc. Džentlmen ze staré školy by se raději vesele nechal soudit pro

vraždu, kterou nespáchal, než aby zkompromitoval dobrou pověst

děvčete. Vy používáte reputaci děvčete jako zástěrku, abyste

chránil svou slizkou kůži před obviněním z vraždy, kterou jste

spáchal.“

„Je mi z vás nanic,“ zavrčel Sackett.

„Ještě jsem neskončil, bude vám ještě víc nanic. Kdepak jste

trávili tu báječnou noc? Kde to bylo?“

„U ní,“ odvětil Sackett.

„V motelu,“ opravila ho okamžitě.

„V kterém motelu?“ tázal se jí Mason.

„Já… to vám nemusím povídat.“

„Kde to bylo?“ zeptal se Mason Sacketta. „U ní v bytě nebo v

motelu?“

„Bylo to v jejím bytě. A teď už si jděte po svých.“

Prosebně na něj pohlédla. „Pověz jim pravdu, Tome. V mém

bytě ne.“

„Ve tvém bytě,“ pravil Sackett, „a pravdu jim můžeš zrovna

tak dobře povědět ty, Helen. Vždyť tě za to z bytu nikdo

nevyhodí.“

Mason se zasmál. „Chápete trochu moc pomalu, Sackette.

Zřejmě tam měla včera v noci na chvíli někoho jiného a teď se vás

na to pokusila přivést, ale vy nejste dost chytrý, abyste pochopil.“

„Je u mne matka, Tome,“ řekla. „Včera přijela.“

Mason se zasmál.

Sackett procedil: „Jděte si se svými papíry třeba hauzírovat.

Už se s vámi nebudu bavit a Helen taky ne. Pojď, Helen.“

Vzal ji za paži.

Rice se zeptal Masona: „Mám je zadržet?“

„Zkuste mě zadržet,“ řekl Sackett, obraceje se na podpatku.

„S chutí,“ prohlásil Rice. „Mám je zadržet, pane Masone?“

Mason zvážil situaci a zvolna zavrtěl hlavou. „Nechte je jít.

Tak to bude lepší.“

Rice si vzdychl s upřímným politováním. „Mohl bych ho

zřídit, že by vypadal jako preclík, pane Masone.“

„Nechte ho jít,“ opakoval Mason.

Sackett a Helen kráčeli k džípu.

„No,“ prohodil Drake, „s ním jsme se daleko nedostali.“

„Ale dostali,“ odporoval Mason, „pokud ty Nilesovy fotky

vyjdou.“

„Poslední snímek z toho prvního filmu nebude asi k ničemu,“

uvažoval Niles. „Poslední snímky někdy nevyjdou tak, jak by si

člověk přál. Ale vsadil bych život na to, že ostatní budou dobré —

ty, které mám teď ve foťáku.“

„Budou tak jasné, aby bylo znát všechna čísla?“ ptal se Mason.

„Co to bylo?“ chtěl vědět Drake.

„Nějaký zakódovaný vzkaz,“ řekl Mason, „celé řady čísel na

kusu papíru.“

„Dají se ty fotky zvětšit a použít, Harvey?“ ptal se Drake

Nilese.

„To si pište, že dají. Tadyhle tím,“ ukazoval Niles na

fotoaparát, „se dá nastavit zařízení k regulování vzdálenosti

objektivu tak, že arch papíru téhle velikosti tak akorát zaplní

pětatřicetimilimetrový film. Bez zvětšovacího skla se čísla z filmu

samozřejmě číst nedají, ale tenhle objektiv fotí ostře jako nůž.

Tyhle snímky můžete zvětšit na osmadvacetkrát pětatřicet a

můžete na nich přečíst všechno.“

„Co by to mohlo být za kód?“ otázal se Drake Masona.

„To nevím,“ odvětil Mason. „Pravděpodobně nějaký

zakódovaný vzkaz. Blufoval jsem, aby mi ho Helen Ruckerová

ukázala, a ona pak začala být podezíravá. Byl to laciný trik, takové

blufování, ale připadalo mi, že prostě musíme vědět, co jí to

předal. Myslel jsem si, že to bude nějaký papír, ale ta čísla…

počkejte, jestlipak…“

„Jestlipak co?“ zeptal se Drake, když Mason náhle zmlkl.

„Řada čísel,“ řekl Mason. „Jestli to vůbec je nějaký vzkaz.“

„Jestli ne, pak co to je?“

Mason pravil: „Myslíš, že je možné, aby to byl…“

„Co aby to bylo?“ ptal se zase Drake.

„Ten seznam čísel.“

„Jaký seznam čísel?“

„Těch pěti tisíc.“

Drake potřásl hlavou. „To není možné! Tohle je přece to

nejpřísněji střežené tajemství policie.“

„Já vím,“ připustil Mason, „ale čím víc o tom přemýšlím, tím

víc mě nějak napadá, že by to mohla být spíš čísla bankovek než

nějaký kód. Jak dlouho bude trvat vyvolání toho filmu, Nilesi?“

„Dlouho by trvat nemělo. Chcete-li ho mít vyvolaný jako

negativ, může být hotov do čtyřiadvaceti hodin. To je asi tak

nejlepší služba, jaká se dá normální cestou očekávat.“

„Půjč mi ten foťák,“ řekl Drake. „Mám klienta, který dělá ve

fotografování. Podívá se na ten film a udělá zvětšeniny. Budem to

všechno mít ještě dnes večer.“

Niles mu předal fotoaparát. „Víte, jak se vyndává film? Musíte

ho dotočit a pak…“

„To zvládnem,“ ujistil ho Mason. „Raději bych ten film

vyndával v temné komoře. Aby se mu něco nestalo. Pojď, Paule,

jdeme.“

Z parkoviště hřmotně vyjel Sackettův džíp. Drake uskočil.

„Vsadil bych se, že by nás rád přejel,“ poznamenal.

„Co ho sledovat?“ otázal se Rice. „Máme?“

„Co s tím?“ ptal se Drake Masona. „Teď to už budou vyhozené

peníze. Ví, že ho sledujem, a žádnou stopu nám neposkytne.“

„Aspoň dokud ti neřeknu, abys toho nechal. Dáme mu aspoň

trochu zabrat.“

Drake kývl na svoje dva operativce. Rozběhli se k autu.

„No a je to,“ řekl Drake, když oba vyjeli z parkoviště.

Mason připomněl: „Tak pojďme dát vyvolat ty snímky, Paule.“

Mason a Drake nastoupili do detektivova auta.

„Pojeďme přes Santa Anu, pohovoříme s doktorem

Candlerem,“ navrhl Mason. „Uvidíme, co ví o Sackettovi a jestli

má nějakou představu o tom seznamu čísel. Zdrží nás to jen o pár

minut.“

Drake přikývl. „Chceš mu zavolat?“

„Asi bychom měli. Je dost pozdě. Jen řekneme, že tam

jedeme.“

Drake zajel k telefonní budce u čerpací stanice. Asi za tři

minuty se vrátil se slovy: „Je to dohodnuto. Jen co jsem vyslovil

tvoje jméno, byl jsem přepojen na doktora. Říká, abychom přijeli

hned. Bude nás čekat.“

Když jeli směrem k Santa Aně, obrátil se Drake na Masona:

„Koukej, Perry, nic mi do toho není, ale komu jsi tedy dával

znamení tou žaluzií u Ballarda?“

„Nikomu.“

„No dobře, když chceš být takový,“ řekl Drake. „Myslel jsem

jen, že by ti to pomohlo.“

„Co když,“ pravil Mason, „jsem do té žaluzie něco schoval,

Paule?“

„Něco schoval?“

„Co když jsem měl u sebe nějaký dokument a netroufal jsem si

ho u sebe mít? Tak jsem přece mohl spustit žaluzii, zastrčit

dokument mezi žaluzii a váleček a pak žaluzii zase vytáhnout,

takže jsem ho spolehlivě ukryl před případnou prohlídkou. Všichni

myslí, že jsem dával znamení a…“

„Koukej,“ přerušil ho Drake, „jestli mluvíš na rovinu, Perry,

tak ten dokument, ať to bylo cokoliv, má teď v rukou seržant

Holcomb z oddělení vražd.“

„Jak to?“ zeptal se Mason.

Drake vysvětloval: „Holcomb tam šel ještě s jedním. Toho

druhého nechal stát na příjezdovce. Protáhl se v osvětleném pokoji

mezi závěsy, stáhl žaluzii a zase ji vytáhl, aby si to vyzkoušel ve

srovnatelných podmínkách — jednak aby věděl, jestli jeho parťák

zahlédne ten signál, jednak aby viděl, jestli bylo dost světla, aby

ho mohl poznat.“

„A co zjistili?“

„Vždyť sakra odpověď znáš,“ řekl Drake. „Nepouštěli by se

do toho všeho, kdyby se ti dva vrátili a řekli: ,Bohužel tam nebylo

dost světla, aby bylo vidět signál, ani dost světla, aby se dala

poznat osoba.‘ “

„A Holcomb neohlásil, že něco našel?“

„Ne.“

„Někdy policajtovi nepřipadá, že by měl něco hlásit, Paule.“

„To myslíš jako peníze?“

„Myslím to jako obecnou poznámku, Paule.“

„Ovšem,“ uvažoval Drake, „kdyby tam byly peníze… no, můj

názor na Holcomba znáš.“

Mason mlčel.

„To by pro tebe byla šance,“ pokračoval Paul Drake. „To by z

případu vypadly ty peníze, ale nemůžeš s ničím počítat. Holcomb

tě může každou minutu podrazit.“

Mason zase nic neřekl.

„A pamatuj,“ varoval ho Drake, „že před porotou můžeš

vyváznout tak, že budeš šikovnější než Hamilton Burger. Třeba

nekladl správné otázky, ale dřív nebo později se octneš před

soudem, a co budeš dělat, až Hamilton Burger tu správnou otázku

položí?“

„Jak to víš?“

„Protože položí všechny otázky,“ řekl Drake. Drake na

Masona přemýšlivě pohlédl, pak pokrčil rameny a mlčky

pokračoval v jízdě.

11. KAPITOLA

V ordinaci dr. Candlera bylo otevřeno. V čekárně ještě sedělo

pár pozdních pacientů. Měli výraz oné otrávené netrpělivosti

nemocných, kteří dlouho čekají, kdy konečně přijdou na řadu.

Rudovlasá sestra, s níž se Mason seznámil minulé noci, je

vítala s překypující vřelostí slovy: „Tudy, prosím.“ Když čekající

pacienti viděli Perryho Masona a Paula Drakea kráčet přímo ke

dveřím do lékařovy osobní kanceláře a ordinace, vzhlédli na ně s

výrazem podráždění smíšeného s bezmocným smířením se situací.

Sestra uvedla Masona a Drakea do malé místnosti s pracovním

stolem a dvěma židlemi přistavenými těsně vedle sebe k severní

stěně.

„Počkejte jen pár minut,“ požádala je tlumeně. „Pan doktor má

dnes hrozně moc práce a právě končí s dvěma pacienty. Ale přijme

vás dřív než všechny ostatní.“

Mason a Drake jí poděkovali a posadili se, zatímco sestra

spěchala ze dveří, aby pacienty v čekárně ujistila, že to bude jen

pár minut.

Mason a Drake pár minut čekali.

Drake nadhodil: „Nevím, jestli si tady můžu zakouřit.“

„Nevidím důvod, proč ne,“ odpověděl Mason.

Drake položil fotoaparát na stolek a vyndal cigarety. Oba si

zapálili.

Drake se zeptal: „Bereš toho doktora Candlera za bernou

minci, Perry?“

Mason odvětil: „Já neberu úplně za bernou minci nikoho.

Já…“ Vtom se rozletěly dveře ordinace.

„Moc se omlouvám,“ řekla sestra, „ale doktor Candler se pustil

do naléhavého chirurgického zákroku. Můžete počkat, nebo…“

„Jak dlouho to bude trvat?“ chtěl vědět Mason.

„Asi tak dvacet minut. Všechno je vzhůru nohama…“

„To nic,“ řekl Mason. „Čekat nebudeme. Jenom jsme jeli

kolem. Chtěl jsem mu povědět, co je nového, a… Řekněte mu, že

mě vždycky může sehnat přes Drakeovu detektivní agenturu, v

případě, že se něco doví. Předpokládám, že…“

„Mám vám vyřídit, že ho to hrozně mrzí a že neví vůbec nic,“

oznámila.

„Dobře,“ pravil Mason. „My jdeme. Díky moc.“

Zazářila na něj víc než srdečným úsměvem. „Je mi líto, že vás

nemůže přijmout,“ prohlásila. „Musím teď pomáhat s pacientem.“

A odspěchala chodbou do ordinace.

Dr. Candler vystrčil hlavu. „Omlouvám se,“ řekl.

„To je v pořádku,“ na to Mason.

Mason a Drake vykráčeli z budovy.

„To je kus,“ podotkl Drake.

„V každém případě magnetická osobnost,“ přikývl Mason.

„Vsadil bych se, že je to obrovská pomocnice,“ pokračoval

Drake. „Ta udrží nemocného člověka veselého a v dobré náladě, i

když musí čekat dvě hodiny.“

„Cítíš se nemocný?“ zeptal se Mason.

„Mohl bych o tom uvažovat,“ usmál se Drake. „Třeba, že mám

nějaké zažívací potíže. Myslím, že se vrátím a budu chtít, aby se

na mne doktor Candler podíval.“

Jeli zpět do Los Angeles.

„Co takhle večeře?“ navrhl Drake.

„Nejdřív dáme vyvolat ten film,“ rozhodl Mason. „Pojedeme k

tobě do kanceláře a podíváme se, jestli je něco nového. Rád bych

věděl, co Sackett čili Prim dělal po našem odjezdu.“

„No, to mužem zjistit,“ souhlasil Drake. „Co Della? Myslíš, že

čeká?“

„Nejspíš už šla domů,“ soudil Mason. „Jestli ne, pak počítá s

večeří.“

Vyjeli výtahem nahoru.

„Jdi do své kanceláře a podívej se, jestli tam Della ještě je,“

řekl Drake. „Já se podívám na hlášení o Sackettovi a uvidím, co se

děje.“

Mason kráčel chodbou. V jeho kanceláři se svítilo. Odemkl a

našel Dellu Streetovou, jak mlátí do psacího stroje.

„Co je nového?“ zeptal se.

Vzhlédla s úsměvem. „Dodělávám pár dopisů, které jsem

nechtěla svěřit stenografkám. Jsou to věci, které jste měl diktovat,

ale nediktoval. Máte je na stole k podpisu a tady je ještě jeden.“

Její hbité prsty poletovaly po klávesnici nad závěrečným

odstavcem, pak vytáhla papíry ze stroje, oddělila dopis od

průklepu a položila na Masonův stůl.

„Předpokládám,“ zubil se Mason, „že byste teď chtěla na

večeři.“

„Hlad mám vždycky,“ přisvědčila, „ale hlavně jsem zvědavá.

Co je s Primem čili Sackettem?“

„Je to docela charakter,“ odpověděl Mason. „Něco ví a já

nevím, co to je.“

„Jak to myslíte?“

„Když jsem ho obvinil ze zavraždění Ballarda, opravdu

zpanikařil a snažil se nám předložit dokonalé alibi, že strávil noc s

dívkou, která s ním byla tam na pláži.“

„Co je to za děvče?“

„Helen Ruckerová, milá holka. Zřejmě je do Sacketta

zamilovaná a děsně se ho bojí.“

„A strávila s ním noc?“

„Tu noc ne,“ odvětil Mason. „Možná nějakou jinou. Brala to

sportovně, ale včera v noci byla u ní v bytě matka.“

„Tak co s tím svým alibi udělal?“

„Nic,“ řekl Mason. „Získali jsme pár snímků, kterých mám

plnou hlavu.“

„Jaké snímky?“

„Fotokopie dokumentu, který měl Sackett u sebe a nechtěl,

abychom ho viděli. Když viděl, že se k němu všichni tři blížíme,

bál se, že jsme třeba od policie, a strčil tu věc děvčeti za plavky.“

Della Streetová zdvihla obočí.

„Byl to tenký složený papír,“ pokračoval Mason, „víc by se do

plavek ani nevešlo — kromě Helen. Ona a ty plavky jsou jedno

pro druhé jako stvořené.“

„Tak co teď budeme dělat?“

„Tak teď,“ řekl Mason, „půjdeme k Paulovu klientovi, který

má fotoateliér, a dáme si ten film vyvolat, usušit snímky a pak

prozkoumáme obsah toho papíru.“

„Co obsahuje?“

„Jenom hromadu čísel.“

„Nějaký kód?“

„Mohl by to být. Ale mohlo by to být i něco jiného.“

„A pak se půjdem najíst?“

„Pak se půjdem najíst,“ slíbil Mason.

Della Streetová zavřela psací stroj, šla ke skříni, oblékla si

kabát a nasadila klobouk.

Šli se zastavit pro Paula Drakea.

„Něco nového?“ zajímal se Mason.

„Sackett a to děvče se zřejmě o něco hádají,“ sdělil mu Drake.

„Samozřejmě vědí, že jsou sledováni, ale předvádějí se pořád

stejně. Štěkali jeden na druhého. On celou tu dobu běsnil a ona mu

zas říkala svoje mínění.“

„Snad o tom falešném alibi?“ uvažoval Mason.

„Možná. Moji lidé sledovali jejich džíp, ale nemohou ovšem

říct, o čem hovořili.“

„Co se dělo?“

„Jeli směrem k Newport Beach, ale na severním konci Laguna

Beach zašel Sackett do budky u čerpací stanice a telefonoval.“

„Dalo by se zjistit číslo?“ zeptal se Mason.

„Nedalo,“ odvětil Drake. „Byl to automat.“

„Ale nemohli bychom zkontrolovat telefonní záznamy a třeba

zjistit společnost…?“

Drake zavrtěl hlavou: „Telefonní společnosti se s námi o

tomhle nebudou bavit, a navíc to byl místní hovor, s tím by nám

nemohl nikdo pomoct.“

„Byl to místní hovor?“

„Můj člověk si tím není jistý. Neviděl tak přesně, ale myslí si,

že Sackett vhodil jen jednu minci. Hned, jak domluvil,“

pokračoval Drake, „šel na pánskou toaletu, zřejmě tam spálil

kousek papíru a spláchl zbytek.“

„Cože?“ zvolal Mason.

„Je to tak. Když odjížděli od čerpací stanice, jeli po hlavní

silnici. Jeli džípem a Rice odhadl, že je bez potíží dožene. Když

viděl Sacketta vycházet z telefonní budky a jít na toaletu, tak se

tam potom šel podívat. Cítil kouř z papíru, a když se podíval do

mísy, viděl tam plavat ve vodě zbytky ohořelého papíru.“

„A je to k něčemu?“ chtěl vědět Mason. „Byly…?“

„Ale ne, Perry. Byly to kousíčky jako špendlíkové hlavičky —

takové mrňavé.“

„No, stejně to už je něco,“ řekl Mason. „Co dělali potom,

Paule?“

„Rice se porozhlédl a viděl, že tam žádný důkaz není, a tak

nabrali s Nilesem rychlost a asi tři až pět kilometrů na sever od

města džíp dohonili a pověsili se na něj.“

„Sackett o nich věděl?“

„Ale jistě.“

„Kam jeli?“

„Jeli do Newport Beach a rovnou do bytu Helen Ruckerové.

Šel s ní nahoru a zůstal tam asi půl hodiny. Pak se vrátil do džípu a

jel směrem k Los Angeles. Nejspíš je teď na cestě. Od té doby

nemám žádné hlášení. Moji lidé mi telefonovali, když byl v bytě

Ruckerové, a řekli, že ho budou sledovat, až vyjde. Když pak vyšel

a nasedl do auta, jeden můj člověk mi zavolal.“

„Pověsili se na něj?“

„To jo. Ale nebude to k ničemu.“

„Mohlo by mu to trochu přistřihnout křidýlka,“ tvrdil Mason.

„Teď jsem opravdu napnutý, co je na těch snímcích.“

„No,“ řekl Drake, „půjdem k mému příteli fotografovi a

uvidíme, co tam najdem. Volal jsem mu. Čeká v pohotovosti, aby

ty snímky udělal.“

Mason podotkl: „Nechápu, proč by Sackett chtěl zničit ten

dokument, když už máme fotokopii.“

„Možná se bojí, že ho dáme předvolat nebo dokonce

zatknout.“

„Jedno je jisté,“ pravil Mason, „ten dokument je daleko

důležitější, než jsme si mysleli. Těším se, až si ho budu moct

prohlédnout. Pojďme.“

Drake vedl Masona a Dellu Streetovou do fotoateliéru. Jeho

známý, který by už rád šel domů, na ně čekal. Vyslechl Drakeovo

vyprávění o fotoaparátu.

„Vyznáte se v tom typu foťáku?“ zeptal se Drake.

„Jistě. Víte, jaký typ filmu v něm je?“

„Plus X,“ odvětil Drake. „Tedy Niles mi řekl, že ho používá.

Musí se vyvolávat v úplné tmě a…“

„Jo, jo, já vím,“ přerušil ho fotograf. „Použiju vyvolávací

tank.“

Pohlédl na fotoaparát. „Nafotil jen čtyři snímky?“

„To je všechno,“ potvrdil Mason. „Všechno totéž — kopie

dokumentu. Chtěli bychom velké zvětšeniny.“

„Jak velké?“

„Tak velké, jak to půjde.“

„No, za určitou hranicí se už nic nezíská. Snímek pak začne

být zrnitý. No ale uvidíme, co se dá dělat. Co je to za dokument na

tom filmu?“

„Jen pár čísel.“

„Psaná na stroji, nebo vytištěná, nebo perem a inkoustem?“

„Perem a inkoustem.“

„Zřetelné číslice?“

„Tak zřetelné, jak jen mohou být. Mohl je psát úplný

architekt.“

„Prima,“ řekl fotograf. „Mohu je zvětšit na formát

osmadvacetkrát pětatřicet a uvidíte ta čísla zřetelně jako na

originále, pokud tedy ten chlapík správně zaostřil.“

„Zaostřil správně,“ tvrdil Drake. „Na to se můžete

spolehnout.“

„Přesto, mohl být tak o metr dál a…“

„Měl teleobjektiv,“ namítl Drake.

„Jo tak,“ prohlásil fotograf s úlevou, „pak je to brnkačka.“

„Co kdybychom šli s vámi do temné komory?“ navrhl Mason.

Muž se zašklebil a potřásl hlavou. „To by nebylo k ničemu a

mohlo by to i uškodit. Musím pracovat v úplné tmě. Nic byste

neviděli. Jen byste tam stáli a často se stává, že si lidé ve tmě

chtějí zakouřit, ať jim říkám co chci. Zapálí si cigaretu dřív, než si

to rozmyslí. Pak se ji snaží típnout, ale celý film se stejně pokazí.

Zůstaňte tady.“

Fotograf zmizel v temné komoře.

„No,“ řekl Drake, „musíme pár minut počkat.“

Začal obcházet ateliér a prohlížel si žertovné momentky a

fotografie polonahých děv, nalepené na stěnách.

Mason se k němu za okamžik připojil.

„To je zřejmě,“ podotkla Della Streetová, „pánský ateliér.“

„Vypadá to tak,“ přisvědčil Mason.

„Tyhle díry jsou všechny stejné,“ pravil Drake. „Takovéhle

fotky dělá každý komerční ateliér. Koukni na tuhle, Perry, to je,

co?“

Della Streetová vzhlédla a připomněla: „Jen abyste kvůli

vilným choutkám nezapomněli, že mám hlad.“

„No,“ řekl Drake, „jestli se chcete najíst rychle, mohli bychom

to stihnout, než bude film vyvolaný.“

„Jak dlouho to bude trvat?“ zeptal se Mason.

„Použije-li jemnozrnnou vývojku, může tak osmnáct minut

trvat vyvolávání, pak asi patnáct minut ustalování. Pak se budou

snímky muset propláchnout. No, máme tedy asi tak tři čtvrtě

hodiny času.“

Fotograf se vynořil z temné komory.

„Jak to vypadá?“ chtěl vědět Drake.

„Polívka se vaří,“ odpověděl fotograf.

„Jak dlouho to bude trvat?“

„Aspoň šestnáct minut ve vývojce. Používám jemnozrnnou při

kontrolované teplotě. Pak přijde přerušovací lázeň, pak ustalování

a promývání. Můžu taky použít chemický prostředek a ustalování

vynechat a snímky rychle usušit.“

„Kdy se můžeme podívat, jestli snímky vyšly?“ zajímal se

Mason.

„Až pobudou asi pět minut v ustalovači, můžem je vyndat na

tak dlouho, abyste se podívali.“

„To bude asi za pětadvacet minut?“

„Tak nějak — řekněme dvaadvacet nebo třiadvacet minut.“

„Pojďme na koktejl,“ navrhl Mason, „pak se vrátíme,

podíváme se na snímky a půjdem na večeři. Než se vrátíme,

můžete už mít pár zvětšenin.“

„Dobře. Chcete mít ty zvětšeniny na lesklém papíře?“

„Bude tam vidět víc detailů?“

„Přesně tak.“

„To právě chceme,“ pravil Mason.

„Fajn, dám se do toho.“

„Škoda, že se s námi nemůžete napít,“ řekl Mason.

„No, takhle to chodí. Ale práce je práce a dá se jedině udělat.“

Fotograf se usmál na Dellu Streetovou. „Omlouvám se za ten

nahatý kumšt na stěnách. Ženy sem obyčejně nechodí a mužští

zákazníci z toho mají zábavu. Taky ti chlapi, co tu pracují, dělají

docela rádi zajímavé snímky a připichují je na zeď.“

„Mně to nevadí,“ ujistila ho Della Streetová. „Jenže tyhle

všechny obrázky hlad nezazenou. A já mám hlad.“

„Dobře. Za pětadvacet minut,“ sliboval fotograf, „vám ty

snímky ukážu. Budou mokré, ale budete už moct vidět, co tam je.

Ten foťák je setsakramentsky dobrý, a jestli s ním ten chlapík umí

zacházet, budete mít ostré snímky.“

„Zacházet s ním umí,“ prohlásil Drake. „Tak jdeme.“

Drake šel napřed k výtahu, stiskl knoflík a poznamenal:

„Výtahy v ateliérech jsou vždycky pomalé, táhnou se jak sirup. Už

jsem tady kolikrát čekal na fotky, tak vím, jak to chodí. Ale hned

dole je setsakramentsky dobrý bar a mužem si tam dát chuťovky.

Funguje to tam dobře.“

„Jsem pro chuťovky,“ přikývla Della Streetová.

Sjeli do koktejlové haly a Mason a Della Streetová si objednali

dvojité bacardi, Drake suché martini. Číšník přinesl chuťovky a

Della prohodila: „Já vím, že si s tímhle mám jen pohrávat, ale vy

se teď prohnete, Perry Masone. Mám hlad jako vlk.“

Objevil se kamelot. „Večerní noviny?“ zeptal se.

Mason pohlédl na titulky a vyndal dolar. „Nechte nám tu

troje,“ řekl.

Podal oběma noviny.

Titulek zněl:

UKRADENÉ BANKOVKY

BYLY NALEZENY V OBYTNÉM PŘÍVĚSU.

Byly tam fotografie Arlene Duvallové, jejího karavanu a

seznam čísel.

„No ne!“ podivil se Drake. „To jsou čísla těch bankovek, to

pečlivě střežené tajemství.“

„Teď už se s nimi nemusí dělat tajnosti,“ konstatoval Mason,

„protože to jsou bankovky, co byly nalezeny. Čísla těch, co

nenašli, nezveřejnili.“

Della Streetová byla tak zaujata čtením novin, že zapomněla

na chuťovky. Číšník přinesl nápoje.

Mason váhavě odložil noviny a chopil se sklenice.

„No,“ řekl, „tohle je matení nepřítele.“

„Teď zrovna,“ pravil Drake, „se koná matení na všech

stranách. Co si myslíš o těch číslech, Perry?“

Mason odpověděl: „Můžu vykoukat ciferník hodinek, jak

čekám, kdy uplyne těch pětadvacet minut. Vsadil bych se, Paule,

že ten seznam čísel, co měl Sackett, je seznam ukradených

bankovek z toho pětitisícového balíčku.“

„Ale jak by k němu hergot přišel?“ uvažoval Drake. „Povídám

ti, Perry, to nepřichází v úvahu. Ten má jen šéf FBI a…“

Mason ho přerušil: „Já bych se s tebou rád vsadil o padesát

dolarů, že seznam na tom papíru je seznam čísel bankovek.

Vsadím se, že až porovnáme čísla na seznamu s čísly bankovek,

uvedenými v novinách, najdeme tam všechna.“

Drake mlčel.

„Chceš se vsadit?“ trval na svém Mason.

„O padesát doláčů ne,“ řekl Drake. „Já sázím deset. Já

nepřicházím k penězům tak jako vy, bohatí právníci.“

„Dobře, tak o deset,“ souhlasil Mason.

Dopili koktejly, dojedli chuťovky.

„Dáte si ještě?“ pohlédl Mason na Dellu Streetovou.

Podívala se na hodinky. „Už nebudeme mít čas. Pojďme

zpátky, i kdybychom tam měli pár minut čekat.“

Vrátili se do fotoateliéru.

Fotograf pohlédl na hodinky se slovy: „Jste tu o čtyři minuty

předčasně.“

„Počkáme,“ řekl Mason. „Ono je zatraceně důležité zjistit, co

ta čísla znamenají.“ Ukázal na večerní noviny a dodal:

„Domníváme se, že některá z čísel, která jsou na těch bankovkách,

najdeme na tom vyfotografovaném papíře.“

„No a co je na tom tak zatraceně důležitého?“ podivil se

fotograf. „Když jsou ta čísla v novinách, můžete se na ně podívat

tam a…“

„To je jinak,“ pravil Mason. „Chceme získat úplný seznam.

Může mít značnou hodnotu jako důkaz.“

„No,“ začal fotograf, „mohli bychom… no, už se, myslím,

mužem podívat.“

Vedl je klikatým průchodem ve tvaru písmene U do temné

komory. V ovzduší byl pach kyseliny octové. Na konci místnosti

svítilo červené světlo.

„To je na zvětšování,“ vysvětlil fotograf. „Mám všechno

připraveno, abych udělal zvětšeniny, jakmile budou snímky suché.

Papír mám přikrytý. Můžem rozsvítit.“

Rozsvítil bílé světlo, přistoupil k uzavřenému vyvolávacímu

tanku, sňal nerezový kryt, sáhl dolů a vytáhl kovovou příchytku.

„A sakra!“ vykřikl.

„Co je?“ chtěl vědět Mason.

„Ten film byl osvětlen.“

„Cože?“

„Všechno!“ prohlásil fotograf. „Podívejte se. Černé jako váš

klobouk.“

Mason pohlédl na Drakea s výrazem naprostého zoufalství.

„No,“ vzdychl si, „řekl bych, že tvůj přítel Niles toho o

fotografování neví tolik, kolik si myslí. Musel nechat foťák

otevřený nebo… no ovšem, vkládal film moc rychle a…“

Fotograf podotkl: „Moment. Tohle není tím, že by tam

proniklo světlo. Kdyby do foťáku vniklo jen trochu světla, zkazilo

by to některé snímky, ale ne všechny. A totéž, kdyby… To

nechápu. Všechno je to jednolitě černé. Je to vadný film.“

„Narážíte na tohle často?“ zeptal se Mason.

„Na vadné filmy ne,“ odpověděl fotograf. „Někdy, když se

film pošle na vyvolání, přijde zdvořilá odpověď, že film byl během

procedury poškozen a že společnost posílá jako odškodnění nový

film.“

„Jak potěšující!“ poznamenal Mason sarkasticky. „K čertu se

všemi filmy… Paule, to znamená, že nám nejdůležitější důkaz

proklouzl mezi prsty!“

Mason se odmlčel, dívaje se na fotografa obviňujícím

pohledem. „Teď,“ řekl, „mi promiňte mou podezíravost, ale vy jste

náhodou nebyl nervózní a nezapálil jste si cigaretu, že ne?“

Fotograf se hněvivě ohradil: „Podívejte se, pane Masone, já

tuhle práci dělám dvaadvacet let. Vyvolal jsem tolik filmů, že by se

daly natáhnout odtud až na Měsíc. My v tomhle ateliéru chyby

neděláme.“

„Promiňte,“ omlouval se Mason, „že jsem tak vyletěl. Prostě

to nechápu, to je vše.“

„Já tomu sám nerozumím,“ přiznal se fotograf. „Je tady cosi

shnilého.“

„Nemohlo to být těmi roztoky? Nemohl do nich někdo něco

namíchat?“

„Nemyslím,“ odvětil fotograf, „ale věřte mi, teď si v tom sám

vyvolám pár filmů, jen abych zjistil, v čem to vězí. Vyzkouším

každý přípravek, co mám v ateliéru. Nechci to mít na triku.“

„No,“ pravil Mason, „teď už nejde o to, kdo to má na triku. To

nám už nepomůže. Jsme v rejži. Teď mužem jít zpátky a

pošmáknout si na druhém bacardi.“

Sklesle vypochodovali z ateliéru.

„No,“ řekl Mason, když čekali na výtah, „vy dva byste se měli

jít někam najíst. Já asi zajdu ke své klientce Arlene Duvallové. Je

na čase si s ní promluvit. Ta už ten dnešní příšerný den víc zkazit

nemůže.“

„A třeba ho něčím vylepší,“ dodal Drake ve snaze o veselost.

„Třeba jo,“ přisvědčil suše Mason.

12. KAPITOLA

Mason hleděl skrz pletivovou přepážku návštěvní místnosti na

Arlene Duvallovou a řekl: „Předpokládám, že policie tady všude

rozsázela štěnice, takže si musíte dávat pozor na jazyk. Kolik jste

toho policii pověděla?“

„Řekla jsem všechno.“

Mason ji požádal: „Poposedněte si tak o čtyři nebo pět židlí, ke

konci přepážky.“

Vstal, přesedl si a Arlene Duvallová učinila za přepážkou

totéž.

Přikvačila dozorkyně. „Poslyšte,“ řekla mu, „přesedávat si

nesmíte.“

„Ona si přesedla,“ opáčil Mason.

„Ona taky nesmí. Musí se vrátit na místo.“

Mason namítl: „Já jsem obhájce. Mám právo porady s

klientkou. Takový rozhovor má svá práva. Nechci, aby byl

monitorován.“

„Jak to myslíte, monitorován?“

Mason objasnil: „Tam u toho místa je skrytý mikrofon.“

„Co vás vede k tomuto názoru?“

„Vím to,“ odtušil Mason. „Mám detektor mikrofonů. Zákon mi

dává právo radit se s klientkou soukromě. Žádám tedy, abych se s

ní mohl soukromě radit. Když policie rozhovor monitoruje, není to

už soukromá porada. Tak chcete převzít zodpovědnost za upírání

možnosti advokátovi radit se s klientkou?“

„Vždyť se s ní radíte.“

„To ano,“ řekl Mason, „radím se.“

„Tak si můžete přesednout zase zpátky.“

Mason zavrtěl hlavou se slovy: „Já teď sedím tady a ona taky.

Chcete si vzít na zodpovědnost to, že ji násilně přemístíte, dřív než

budu mít možnost něco říct?“

Dozorkyně okamžik váhala, pak pokrčila rameny: „No tak

pokračujte. Já jsem svou povinnost vykonala.“

A vzdálila se z doslechu.

„Tak a teď,“ pravil Mason, „chci čistou pravdu. Chci vědět,

čemu mám čelit.“

„Bojím se, že to pro mne vypadá úplně beznadějně, pane

Masone.“

„Proč si to myslíte?“

„Je to takový hrozný řetěz náhod. Celá ta věc je jako zlý sen.“

„Jen neztrácejte hlavu a nervy,“ řekl Mason. „Povídejte, jak to

bylo.“

„Jela jsem navštívit pana Ballarda.“

„V tu noční hodinu?“

„Ano.“

„A proč jste ho jela navštívit?“

„Protože jsem ve svém přívěsu objevila uvolněný panel a za

ním hromadu peněz.“

„Spočítala jste je?“

„Ano.“

„Kolik tam bylo?“

„26 525 dolarů.“

„V bankovkách různé hodnoty?“

„Přesně tak.“

„Byly tam nějaké tisícidolarovky?“

„Jedna.“

„Pětistovky?“

„Několik.“

„Stodolarovky?“

„Spousta.“

„A co ty ostatní?“

„Desetidolarovky a dvacetidolarovky.“

„A chcete mi tvrdit, že jste o nich nevěděla?“

„Pane Masone, přísahám vám, že jsem o nich neměla

sebemenší tušení.“

Mason se zeptal: „Co jste měla v tom přívěsu schovaného?

Když jsme ho našli, nechala jste v něm schválně kabelku, abyste se

mohla vrátit a něco najít. Co jste to tam hledala?“

„Svůj deník.“

„A kde byl?“

„Tam, kde by nikoho nenapadlo ho hledat.“

„Kde?“

„Úkryt vám nechci prozradit.“

„Proč?“

„Protože je tam pořád.“

„Najdou ho.“

„Ne, nenajdou.“

„Kde je?“

S povzdechem odpověděla: „Je tam takový prostor a do něj

uvnitř trčí kola přívěsu, takže na těch kolech je kryt. Celý

uzavřený.“

„Pokračujte.“

„Navrchu je dřevo, ale když jsem přívěs koupila, připadalo mi,

že pod ním bude ještě něco jiného než dřevo, protože kola

vyhazují bláto a dřevo by časem shnilo, kdyby nebylo chráněno.“

Mason přikývl.

„A tak,“ pokračovala, „jsem dřevo odšroubovala a zjistila

jsem, že teprve pod ním je nad koly kovový kryt. Po straně bylo

mezi kovem a dřevem právě tolik místa, aby se tam vešla moje v

kůži vázaná knížečka, kterou jsem používala jako deník. Zastrčila

jsem ji mezi kov a dřevo.“

„A co jste si do toho deníku zapisovala?“

„Všechno.“

„Jako třeba co?“

„Odkud dostávám peníze a kolik. Vedla jsem si účty o každém

dolaru.“

„Odkud jste je dostávala?“

„Od pana Ballarda.“

„No ne!“

Přikývla.

„A proč vám je dával?“

„Prý se domníval, že konečně zjistil, jak byla ta krádež

vymyšlena a kdo za ní stál. Říkal, že mě chce použít jako vějičku,

aby byl dopaden pravý zloděj.“

„Řekl vám, koho považuje za pravého zloděje?“

Zavrtěla hlavou.

„Nebo jak byl ten zločin vymyšlen?“

Zase zavrtěla hlavou, ale náhle odvrátila pohled.

„Napadlo vás někdy, že za celou tou věcí mohl být Jordan L.

Ballard?“

„Myslím, že nebyl.“

„Proč ne?“

„Byl na mne tak hodný.“

„Možná ho hryzalo svědomí.“

„Ne, pane Masone, jsem přesvědčená, že byl na nejlepší cestě

vzhůru. Získal spoustu peněz spekulací s nemovitostmi. Měl velmi

bystré finanční myšlení, a ta věc mu nedávala spát. Chtěl toho, kdo

to udělal, vylákat z doupěte.“

„Byl to jeden člověk, nebo jich bylo více?“ zeptal se Mason.

„Mluvil o jednom.“

Mason o tom uvažoval, pak zvolna řekl: „Asi to musela být

práce alespoň dvou lidí.“

„Já vím jen to, co mi pověděl.“

„Dobře. Povídejte, co se dělo.“

„Chvilku potom, co jsem s vámi mluvila, jsem zatelefonovala

panu Ballardovi, že potřebuju peníze pro vás. Dal mi jich celý

balík. Říkal, že budu na výdaje potřebovat hodně. Pak mi dal

tisícidolarovku a pětistovku a řekl mi, abych vám je poslala

poštou.“

„Nenapadlo vás, že je to hloupost, posílat dvě velké bankovky

v hotovosti touto cestou?“

„Jistěže napadlo.“

„A řekla jste to panu Ballardovi?“

„Ano.“

„Co na to řekl?“

„Jen se usmál a povídal, že teď už budem brzy doma, že to

nebude dlouho trvat a dostane se až k tomu člověku, po kterém

jdeme, a pak mi slíbil, že otec bude zproštěn viny a moje jméno

očištěno, jestli budu všechno dělat přesně tak, jak mi říká.“

„Co ještě?“

„Na peníze byla vypsána patnáctiprocentní odměna a pět tisíc

dolarů bylo nabízeno za informaci, která by vedla k dopadení

pachatele nebo pachatelů. Říkal, že on už víc peněz nepotřebuje,

že to všechno může dostat táta a já a že by táta těch peněz mohl

použít pro nový začátek.“

„Sdělila jste něco z toho tatínkovi?“

„V dopisech ne. Ty jsou cenzurovány.“

„Ale pověděla jste mu to ústně?“

„Ano.“

„Dobře,“ pravil Mason. „Tak jste tedy od Ballarda dostala

patnáct set dolarů na zálohu. A poslala jste mi je?“

„Ovšemže poslala. Copak jste je nedostal?“

„Přijde na to,“ odtušil Mason. „Jak jste je poslala?“

Oči měla temné obavou. „Pane Masone, vždyť jste je musel

dostat. Chtěla jsem vám těch patnáct set poslat doporučené nebo

vám je předat osobně. Ale pan Ballard mi říkal, že existují důvody,

proč bych je měla raději poslat obyčejnou poštou. Líčil na někoho

past. To byl aspoň můj dojem.“

„Prima,“ řekl Mason. „A poslala jste mi ještě nějaké jiné

peníze?“

„Jiné peníze?“

„Přesně tak.“

Zavrtěla hlavou.

„Nelžete mi,“ varoval ji Mason. „Jestli mi teď lžete, strávíte

celý život za mřížemi. Neposlala jste mi žádné další peníze,

žádných dalších patnáct set dolarů?“

„Dalších … patnáct… set… dolarů?“

Mason přikývl.

„Panebože, ne! Kde bych je vzala?“

„Myslel jsem, že jste je mohla vzít z toho úkrytu, co jste

objevila v přívěsu.“

„Těch peněz jsem se ani nedotkla — až na to, jak jsem je

počítala a pak dávala zpátky, a pak jsem chtěla vyhledat pana

Ballarda a povědět mu to.“

„Věděla jste, že jste sledována?“

„Ovšem.“

„A jak jste se dostala ven?“

„V těch Heliarech je pod postelí malý úložný prostor.

Odtamtud vedou dvířka ven, takže se do něj dají zvenku ukládat

věci. Jsou na druhé straně přívěsu, ne tam, co je vchod. Dveře

všech obytných přívěsů jsou na pravé straně, ale tahle dvířka jsou

na levé.“

Mason přikývl.

„Věděla jsem, že mě pozorují,“ pokračovala, „ale ten úložný

prostor byl prázdný. Když byl přívěs vykraden, vybrali všechno,

co se dalo odnést.“

„Tak tamtudy jste vylezla ven?“

„Přesně tak. Vlezla jsem pod postel a dvířka si otevřela, pak

jsem se po břiše vyplazila na zem, zavřela dvířka a po špičkách se

vyplížila do tmy tak, aby přívěs byl mezi mnou a těmi, co mě

pozorovali.“

„A co dál?“

„Přešla jsem přes golfové hřiště k čerpací stanici, sehnala

taxíka a jela k panu Ballardovi. Byl jste tam u něj vy.“

Masonovy oči se zúžily. „Jak to víte?“

„Slyšela jsem vaše hlasy.“

„Slyšela jste můj hlas?“

„Mluvili tam dva muži.“

„Slyšela jste můj hlas?“

„Říkali, že jste tam bezpochyby byl, tak jsem si řekla, že…“

„Řekla jste na policii, že jste slyšela můj hlas?“

„Ale musel to přece být…“

„Řekla jste na policii, že jste slyšela můj hlas?“

„Ano.“

„Pokračujte,“ pobídl ji Mason. „Co jste dělala?“

Řekla: „Věděla jsem, že by pan Ballard nebyl rád, kdybych se

objevila, dokud tam u něj někdo je, a tak jsem obešla dům a

čekala, až odejdete. Přinesla jsem si bednu, abych viděla do

kuchyně, a slyšela jsem před domem startovat auto, a tak jsem

předpokládala, že jste odjel. Vylezla jsem na bednu, abych

zaklepala na kuchyňské okno a upozornila na sebe a abych viděla,

jestli je čistý vzduch, a pak jsem viděla pana Ballarda ležet na

podlaze.“

„No, a teď bych chtěl, abyste dávala dobrý pozor,“ pravil

Mason. „Jak dlouho to trvalo od chvíle, kdy jste mě slyšela

odjíždět, do chvíle, kdy jste vylezla na bednu a nakoukla do

kuchyně?“

„Slyšela jsem vaše auto a hned jsem na ni vylezla.“

„Pokračujte,“ vyzval ji Mason. „Co bylo dál?“

„Pan Ballard ležel na podlaze, příšerně nehybný. Byla tam

červená skvrna, vytékalo to zpod něj, a pak jsem viděla, že mu z

těla trčí velký nůž.“

„Kolik času,“ ptal se Mason, „uplynulo od chvíle, kdy jsem

odjel, do chvíle, kdy jste vylezla na kuchyňské okno?“

„Myslím, že ne víc než… no, možná… no, na tohle se mne

ptala policie.“

„Co jste jim řekla?“

„Řekla jsem jim, že možná minuta nebo půldruhé.“

„Myslíte, že to mohlo být víc?“

„Ne, myslím, že to ani tak dlouho nebylo.“

„Proč jste jim řekla, že možná minuta nebo půldruhé, když si

nemyslíte, že to bylo tolik?“

„Protože jste můj právník, pracujete pro mne a já… no,

nemohla jsem vás v tom nechat.“

„Jak dlouho myslíte, že to bylo?“ otázal se Mason.

„Ne víc než třicet vteřin. Jestli vás doprovodil k předním

dveřím, pak nemohl mít víc času, než co by došel do kuchyně.“

„Doprovodil mě k předním dveřím,“ řekl Mason, „totiž do

chodby vedoucí k předním dveřím. Ven jsem vyšel sám.“

„No, pak měl jen taktak času, aby se vrátil do kuchyně,

protože… pokud jste ovšem ještě něco nedělal, než jste vyšel —

jestli jste tam nepostával nebo něco takového. Když jsem obešla

dům dozadu, už jsem váš hlas neslyšela. Slyšela jsem startovat

motor.“

„Dobře,“ pravil Mason. „Přes tenhle most půjdeme až potom.

A teď: řekla jste policii, že peníze vám dával Ballard?“

„Ještě ne.“

„Máte to v úmyslu?“

„Budu muset, pane Masone. Jsem v rejži. Okresní státní

zástupce myslí, že jsem ho zabila já, ale nabízí mi kšeft.“

„Jaký?“

„Říká, že jestli dosvědčím, že jste měl se mnou domluvenou

schůzku a že jste mi dal znamení stažením a vytažením žaluzie, dá

mě obžalovat ze zabití a budu brzy venku. Říká, že ví, že jste tu

žaluzii spustil a vytáhl jako znamení pro mne, a že jestli mu o tom

povím pravdu, tak mi to velice, velice ulehčí.“

„Co jste mu řekla?“ zeptal se Mason.

„Že si to musím rozmyslet.“

„A co on na to?“

„Řekl, že se musím rozhodnout, a to rychle.“

Mason chmurně poznamenal: „Chtěl, abyste se rozhodla dřív,

než se mnou budete mluvit, že?“

„No, říkal, že bych měla. Jinak že mi to rozmluvíte.“

„Důvod, proč to od vás chce,“ vysvětloval Mason, „je ten: v

minutě, kdy učiníte to prohlášení, mě může obvinit z křivého

svědectví. Mohu být vyloučen z advokátní komory. Mohu jít i do

vězení.“

„Aha,“ řekla se zamyšleným pohledem šedých očí.

„To vás nenapadlo?“ zeptal se Mason.

„Viděla jsem, že okresnímu státnímu zástupci na tom hrozně

záleží, abych řekla, že jste mi dával znamení. Nabízí mi všechno

možné.“

„Slib nedodrží,“ pravil Mason, „tedy, možná dodrží slib, že vás

obžaluje ze zabití, ale jakmile budete ve vězení, nehne pro vás

prstem.“

„No, to asi nehne, ale je přece rozdíl mezi zabitím a…“ Náhle

se jí oči zalily slzami a rozvzlykala se.

„A čím?“ otázal se Mason.

„Vraždou prvního stupně,“ vzlykala. „Představa, že budu

přivázána na studené kovové křeslo a uslyším, jak kyanidové

kuličky padají do nádoby s kyselinou, že tam budu sedět a…

udusím se.“

Mason řekl drsně: „Zapomeňte na to. Hrají vám na nervy,

snaží se podrýt vaši odolnost.“

Přikývla, utřela si slzy, ale koutky úst se jí ještě chvěly.

„Kam jste šla, když jste našla Ballarda mrtvého?“ zeptal se

Mason.

„Snažila jsem se vyhledat doktora Candlera.“

„Podařilo se vám to?“

„Ne. Snažila jsem se mu volat. Pod vymyšleným jménem,

ovšem.“

„Nesehnala jste ho?“

„Ne, byl mimo město a měl se vrátit až po půlnoci.“

„S kým jste mluvila?“

„S tou jeho zdravotní sestrou.“

„S Rose Travisovou?“

„Ano.“

„Je vám sympatická?“

„Nemůžu vystát ani zem, po které chodí, a ona nemůže vystát

mne.“

„Věděla, kdo volá?“

„Ne. Změnila jsem hlas a řekla jsem jí, že jsem pacientka, že

mi doktor Candler řekl, abych mu v případě určitých potíží volala,

a… no, řekla jsem jí, že s ním musím mluvit.“

„Kam jste volala — do ordinace nebo domů?“

„On má najatý byt. Má domluveno s tou sestrou, aby brala

noční případy a ty, které nepovažuje za naléhavé, aby vyřazovala.

Do toho bytu se mu volat nedá.“

„To ani vám nedal svoje neregistrované číslo?“

„Ne. Chtěl, ale říkal, že nemůže.“

„Proč?“

„Říkal, že je to číslo, které kromě jeho zdravotní sestry nikdo

nezná, že to takhle musí mít, aby mohl provozovat praxi.“

„Takže jste s doktorem Candlerem nemluvila?“

„Ne.“

„Kde vás sebrala policie?“

„V bytě jedné kamarádky. Tam jsem chtěla počkat, až budu

moct jít k doktoru Candlerovi.“

„Vy doktoru Candlerovi důvěřujete?“

„Absolutně. I život bych mu svěřila.“

„Ale neřekla jste mu, že peníze vám poskytuje Ballard.“

„Věděl, že mi někdo dává peníze. Jen jsem mu nepověděla,

kdo to je, to je vše.“

„Proč? Nevěřila jste mu?“

„Slíbila jsem, pane Masone, slíbila jsem slavnostně na svou

čest, že o těch penězích nepovím nikomu. Ale věděla jsem, že to

doktora Candlera zlobilo a… no, třeba… nebyl zrovna podezíravý,

ale hrozně ho to zlobilo. A musela jsem myslet na to, co by si

pomyslel, kdyby se mi mělo něco stát a kdyby se nikdy nedověděl,

odkud jsem ty peníze dostávala.

A pak tu byl táta. Co kdyby mě někdo zabil, nebo kdybych

prostě náhle zemřela. Pak by si všichni mysleli, že mi ty peníze na

přívěs a na to všechno dal táta. Takže jsem do toho deníku napsala

celý ten příběh a řekla jsem doktoru Candlerovi, kde ho najde,

kdyby se mi cokoli stalo.“

Jak o tom Mason uvažoval, oči se mu úžily. „Řekla jste mu,

kde je ten deník?“

„Ovšem. Někomu jsem to povědět musela. Kdybych umřela

—nechtěla jsem, aby tam ten deník zůstal a ztrouchnivěl a nikdy

nebyl nalezen.“

„Dobře,“ pravil Mason. „Předvedou vás k předběžnému řízení.

Nechají vás, abyste si myslela, že máte na krku vraždu prvního

stupně. Že můžete vyváznout se zabitím v afektu, jestli mě

podrazíte přísaháním na něco, co není pravda.“

„A jinak?“

„Jinak nevím,“ řekl Mason. „Jestli je vaše historka pravdivá,

vynasnažím se vás z toho dostat. Jestli pravdivá není, pak si

vyhrazuju právo hodit vás přes palubu. To jsem vám řekl hned na

začátku a povídám vám to znovu — to jest, co se týče té věci s

penězi. Co se týče případu vraždy, jakmile vás začnu zastupovat,

dovedu to do konce.“

Z jejích očí bylo znát, že uvažuje. „Tak jaké mám šance, pane

Masone?“

„Teď zrovna ne moc dobré.“

„Pětadvacet ku stu?“ zeptala se.

„To teď zrovna ne,“ odvětil Mason.

„Deset ku stu?“

„Řekněme pět,“ upřesnil Mason.

Namítla: „Vy se mě zřejmě snažíte přinutit, abych udělala, co

ode mne chtějí.“

„Chci zjistit,“ odtušil Mason, „jak hrajete.“

Náhle se rozplakala. „Já h-h-hraju p-p-poctivě,“ vzlykala.

„No, nenechte se mnou ovlivnit,“ řekl Mason. „Dělejte, co

považujete ve svém zájmu za nejvhodnější.“

Vstal, kývl na dozorkyni, že rozhovor skončil, a vykráčel.

Vyšel z věznice, nastoupil do auta a jel do svého bytu.

Když odemykal, zvonil právě telefon. Protože neregistrované

číslo znali pouze Paul Drake a Della Streetová, skočil k telefonu a

spěšně popadl sluchátko.

„Haló,“ řekl jen.

Paul Drake měl vzrušený hlas. „No, kamaráde, neztrácej

naději.“

„Jak to myslíš?“

„Možná dnes nakonec není tak moc nešťastný den.“

„Houby není,“ opáčil Mason. „Na co sáhnu, jde do háje.

Čekám jen na zítřek.“

„Hovořil jsi s klientkou?“

„Ano.“

„Jak to vypadá?“

„Špatně. Řekla policii všechno, co říkat neměla, a jestli ji

dostanou před soud pro vraždu prvního stupně, jsou schopni ji

ukřižovat.“

„Co je zastaví?“ zeptal se Drake. „Proč říkáš — jestli ji

dostanou před soud pro vraždu prvního stupně?“

„Protože,“ vysvětloval Mason, „s ní okresní státní zástupce

chce uzavřít kšeft. Jestli mu odpřísáhne, že jsem u Ballarda spustil

a vytáhl žaluzii jako znamení pro ni, obžaluje ji ze zabití.“

„Co by to obnášelo pro tebe?“

„Vězení pro křivé svědectví. Ale bez boje bych se nedal a ještě

by si se mnou užili.“

„Jak?“

„Přiměl bych ji přiznat, že jí slíbili zmírnit žalobu proti ní,

jestli bude svědčit tak, jak chtějí. Předvedl bych, že Hamilton

Burger po mně tak jede, až je ochoten přimhouřit oko nad vraždou

prvního stupně, jen aby mě dostal do basy a z advokátní komory.“

„Mohl bys to dokázat?“

Mason pravil: „Dostal bych Burgera na místo svědků. Připravil

bych mu peklo. Buď by musel přiznat, co udělal, nebo začít lhát.“

„Ovšem za předpokladu, že nelže ona,“ namítl Drake.

„Jen si to představ. Mají proti ní perfektní proces pro vraždu

prvního stupně, a jestli to zmírní na zabití, stačí mi jen potvrzení té

její historky.“

„No tak, teď ta dobrá zpráva,“ řekl Drake. „Vyhráváš deset

dolarů.“

„Jakých deset dolarů?“

„Jak ses o ně vsadil, že ten seznam je seznam čísel bankovek z

toho pětitisícového balíku, ten …“

Mason ho přerušil a hlas měl vzrušením ostrý: „O čem to sakra

mluvíš, Paule?“

„O tom seznamu.“

„Jak to víš?“

„Protože,“ vysvětloval Drake, „když telefonoval Harvey Niles,

řekl jsem mu, co se stalo s tím filmem. Ptal jsem se ho, jak se to

jen mohlo přihodit, a on přísahal, že to zvoral ten můj známý

fotograf, buďto úmyslně, nebo náhodou, a ze způsobu, jak se to

stalo, Niles usuzuje, že to bylo úmyslné. Myslí, že někdo musel

vědět, že k němu jedeme, a podplatit ho.“

„A ty si to taky myslíš?“ zeptal se Mason. „Nevím, co si mám

myslet, ale jde o to, že si Harvey Niles vzpomněl, že měl přece

jeden snímek na tom prvním filmu. Vzpomeň si, na poslední

snímek toho filmu vyfotil dokument, cos držel v ruce, a pak

vyměnil film a předal ti foťák s novým filmem. A tak šel do své

vlastní fotokomory a vyvolal tamten film a má tam perfektní

snímek. Má vlastně šestatřicet perfektních snímků. Jsou ostré jak

nůž a křišťálově jasné. Má fotky Thomase Sacketta čili Howarda

Prima, jak chceš, a Helen Ruckerové na pláži. Má snímky, jak se

tam muchlají, a pamatuješ si, když jsme se k nim blížili, myslel

Sackett zřejmě, že jsme policajti, a začal to děvče objímat. Ty sis v

tu chvíli myslel, že jí strká něco za plavky. No, měl jsi pravdu.

Niles má ten snímek tak ostrý, že se dá zvětšit a dokonce je tam

vidět, že má Sackett v ruce lístek a strká ho děvčeti za zadní díl

plavek — a ono tam toho zadního dílu moc není, jen výstřih ve

tvaru V od ramen k bokům.“ „A on jí tam něco strčil?“ „To víš, že

jo.“

„A ty jsi zkontroloval čísla na tom snímku?“

„Jistěže. Ten dokument vyšel tak jasně, jak to jen jde, a každé

číslo, co bylo v novinách jako číslo jedné ukradené bankovky, je

na tom seznamu.“

„Pak musí být ten seznam pravý!“ zvolal Mason.

„No jasně.“

„A jak k němu sakra Sackett přišel?“

„To,“ pravil Drake, „je otázka. Kdybys dal policii vědět, že

Sackett ten seznam má, mohl bys ji přivést úplně k šílenství.“

Mason okamžik přemítal, pak řekl: „Povím ti, co uděláš,

Paule. Ať Niles vyrobí z toho filmu fotky osmadvacetkrát

pětatřicet. Pak dej ten film do obálky a ulož ho někam do

bezpečnostní schránky. Fotky dej někam, kde o nich nikdo nebude

vědět. Někam na absolutně bezpečné místo.“

„Ale jak je hodláš použít?“ zajímal se Drake.

„To bych sám rád věděl,“ odpověděl Mason, „ale je to jediná

karta, kterou mám v ruce.“

„No, mělo by to být radši eso,“ podotkl Drake.

13. KAPITOLA

Okresní státní zástupce Hamilton Burger osobně vedl

předběžné řízení Lid státu Kalifornie versus Arlene Duvallová.

Proč tam je, s tím nedělal žádné tajnosti.

Obraceje se na soud, ale stoje čelem ke skupině

zainteresovaných reportérů, pravil: „Nechť soud laskavě vezme na

vědomí, že, jak vyplyne ze svědeckých výpovědí, toto není

obyčejný případ. Je to kauza, kde lid obžalovává obviněnou z

vraždy, ale nerozlučně spojeno se spácháním zločinu je chování

obhájce, který obžalovanou zastupuje.

Je zaznamenáno, že obhájce byl již předvolán před porotu a

odpověděl na jisté otázky. Nezajdu nyní tak daleko, abych

konstatoval, že tyto otázky byly zodpovězeny nepravdivě, ale

zkonstatuji, že očekáváme, že důkazy v tomto případu poukáží na

okolnost, která je významná nejen pro projednávaný případ, ale i

pro interpretaci obhájcových odpovědí před porotou.

Také konstatuji, že před uzavřením případu lid očekává, že pan

Perry Mason bude předvolán jako svědek obžaloby. Víme, že to

bude předpojatý svědek. Víme, že zodpoví-li otázky pravdivě,

budeme nuceni proti němu postupovat jako proti spolupachateli.

Proto si chceme být předem jisti, že pochopí situaci. Je to ovšem

zkušený trestní obhájce, dobře obeznámený se svými ústavními

právy. Aby však nedošlo k nedorozumění, rádi bychom ho

informovali, že nemusí odpovídat na otázky, které by ho stavěly do

světla viny, že, pokud si bude přát, má právo kdykoli se radit s

právníkem, že se ho nebudeme tázat na žádné důvěrné rozhovory

mezi ním a jeho klientkou, ale budeme se tázat na jisté skutečnosti

ohledně jeho chování.

Nesmírně lituji, že musím takto vystupovat proti členu

advokátní komory. Cítím však, že by komora nic nezískala

opomíjením neetického nebo nezákonného chování svého člena.“

Hamilton Burger se posadil.

Soudce Cody pohlédl na Perryho Masona. „Soudu je ovšem

známo, že tento případ obnáší víc, než v předběžném řízení případ

obvykle obnáší. Soud předpokládá, že okresní státní zástupce

promluvil v dobré víře a že vše bylo a bude podepřeno důkazy. V

případě, že tomu tak nebude, bude jednání ještě pokračovat.

Vzhledem k tomu, že toto prohlášení bylo učiněno veřejně, se

domnívám, že by obhájce měl nyní dostat příležitost k odpovědi.

Pane Masone, chtěl byste okresnímu státnímu zástupci

odpovědět?“

Mason povstal. „Chci říct jen tolik, Vaše Ctihodnosti, že pokud

okresní státní zástupce chce podle této teorie postupovat, měl by

mít svědky, kteří by mohli předložit důkazy, a předvolá-li svědky,

kteří se budou snažit takovou teorii podpořit, pak jejich svědecké

výpovědi rozcupuji, jakmile dostanu příležitost ke křížovému

výslechu.“

Mason opět usedl.

„Tuto výzvu přijímám,“ vykřikl Hamilton Burger. „Předvolejte

Marvina Kinneyho!“

Předstoupil Marvin Kinney a potvrdil, že je stár čtyřicet sedm

let, uvedl svoje bydliště, sdělil, že je soudním doručovatelem, a

pak se obrátil k Hamiltonu Burgerovi v očekávání otázek.

„Byly vám večer ve středu desátého tohoto měsíce předány

papíry k doručení Jordanu L. Ballardovi?“

„Byly, ano, pane.“

„V kolik hodin jste je obdržel?“

„Až v devět večer. Mezi devátou a desátou.“

„Jaké pokyny jste tehdy dostal?“

Mason se ozval: „Nemyslím, že by obžalovaná v tomto

případu mohla být vázána jakýmikoli prohlášeními učiněnými v

její nepřítomnosti.“

„No, tohle se týká času,“ tvrdil Hamilton Burger. „Umožňuje

to upřesnit čas.“

„V tom případě provedu v této věci křížový výslech,“ řekl

Mason, „budu-li chtít. Hodlá-li okresní státní zástupce použít

kauzu proti Arlene Duvallové jako záminku, aby mě obvinil z

křivého svědectví, rád bych, aby se řídil přísnými pravidly důkazu.

Však ví, že tohle všechno je nepřípustné.“

„Jen jsem se snažil případ jasně osvětlit,“ obrátil se Hamilton

Burger omluvně na soud.

„Co se týče obžalované, je to zajisté svědectví z doslechu,“

odsekl soudce. „Námitka se přijímá. Domnívám se, že obhajoba

má pravdu, když prohlašuje, že za okolností tohoto případu by se

měla přísně dodržovat pravidla důkazu.“

„Nelze ospravedlnit tvrzení, že používám tuto kauzu proti

Arlene Duvallové jako záminku pro kauzu křivého svědectví proti

Perrymu Masonovi,“ prohlásil Hamilton Burger. „Proti tomu mám

námitku.“

Mason pravil: „Zmínil jste se o spoustě věcí, které hodláte

dokázat. Nyní prohlašuji, že já hodlám dokázat tohle.“

„Dokázat, že tento případ používám jako záminku, abych vás

obžaloval z křivého svědectví?“ vykřikl Hamilton Burger. „To je

absurdní!“

„To právě hodlám dokázat,“ potvrdil Mason. „Proč jste jinak

osobně řekl obžalované, že bude obžalována ze zabití, dosvědčí-li

skutečnost, která vám umožní obžalovat mě z křivého svědectví?“

„Chtěl jsem pouze, aby mluvila pravdu,“ vyštěkl Hamilton

Burger.

„Tak proč jste jí nabízel úplatek? Proč jste jí nabídl obžalování

ze zabití?“

„Protože… nemůžete dokázat, že jsem takovou nabídku

učinil!“

„Popíráte to?“ tázal se Mason.

Soudce Cody udeřil kladívkem. „Připustil jsem tuto diskusi

mezi stranami,“ řekl, „protože jsem se domníval, že vzhledem k

obvinění Perryho Masona okresním státním zástupcem by měl pan

Mason dostat příležitost vyslovit se k případu. Myslím, že se to už

stalo a že to došlo dost daleko. Žádám obě strany, aby se zdržely

všech dalších osobních invektiv.“

Soudce Cody pohlédl na jednoho, pak na druhého a

pokračoval: „Myslím to vážně. Žádám obě strany, aby se zdržely

osobních invektiv. Budete se obracet na soud a povedeme tento

výslech přísně podle pravidel. Takže, pane okresní státní zástupce,

námitka proti vaší otázce byla přijata. Svědek Kinney je přítomen.

Tažte se dál.“

„Kam jste jel po obdržení tohoto dokumentu?“

„Jel jsem na roh Desáté a Flossmanovy, kde měl Ballard

čerpací stanici s nočním provozem. Myslel jsem, že ho tam

zastihnu.“

„Zastihl jste ho?“

„Před malou chvílí odešel.“

„Žádám o vyškrtnutí odpovědi, která neodpovídá na otázku, je

to vlastní závěr svědkův,“ ozval se Mason, „a zakládá se na

skutečnosti, kterou svědek nezná.“

„Žádost přijímám,“ rozhodl soudce Cody.

„Ale, Vaše Ctihodnosti,“ bránil se Hamilton Burger, „to je

rutinní záležitost. Dorazil tam právě poté, kdy Ballard odešel. Je

oprávněn o tom vypovídat.“

„Jak někdo ví, že Ballard právě odešel?“ zeptal se Mason.

Soudce Cody pohlédl na Hamiltona Burgera. „Domnívám se,

že otázka obhajoby je postačující, aby ukázala nesprávnost

svědkovy odpovědi. Jde o svědectví z doslechu. Námitka se

přijímá. V tomto jednání budeme přísně dodržovat pravidla

důkazu.“

„Výborně,“ vyštěkl Hamilton Burger. Obrátil se na svědka:

„Kam jste jel z Desáté a Flossmanovy?“

„Jel jsem k domu Jordana L. Ballarda.“

„Kdy jste odjel z Desáté a Flossmanovy?“

„Asi ve čtvrt na jedenáct.“

„Kdy jste přijel k Ballardovu domu?“

„Přesný čas nemohu uvést. Ještě jsem tankoval a dal jsem si

cheeseburger. Myslím, že bylo asi deset čtyřicet, tak nějak.“

„Teď nám povězte, co se dělo, když jste přijel k Ballardovu

domu, co jste viděl, dělal a našel.“

„Zaparkoval jsem vůz. Šel jsem po schodech na přední

verandu. V domě se svítilo. Chtěl jsem zazvonit, pak jsem viděl, že

dveře jsou pootevřené. Zavolal jsem: ,Pane Ballarde!‘ Když se

nikdo neozval, stiskl jsem zvonek. Slyšel jsem ho zvonit. Volal

jsem: ,Je někdo doma?‘

Když se zas nikdo nehlásil, vstoupil jsem do domu. Šel jsem

do kuchyně a viděl pana Ballarda ležet mrtvého na podlaze.“

„Co jste ještě našel?“

„Cigaretu v popelníku na odkapávací desce v kuchyni.“

„Všiml jste si na té cigaretě něčeho neobvyklého?“

„Ano, pane.“

„Čeho?“

„Ještě se z ní vinul kouř.“

„Tak si to ujasněme. Chápu to tak, že chcete soudu sdělit, že

cigareta ještě hořela.“

„Ano, pane. Přesně to chci soudu sdělit. Je to moje svědectví.

Cigareta ještě hořela.“

„Jste si tím jistý?“

„Ano, pane.“

„Všiml jste si na té cigaretě ještě něčeho?“

„Bylo na ní tak půldruhého nebo dva centimetry popela.“

„A ještě něco dalšího?“

„Byla na ní rtěnka.“

„Co ještě jste viděl?“

„Viděl jsem na okraji dřezu tři sklenice. Viděl jsem nádobu s

ledem. Viděl jsem dvě lžičky. Taky láhev skotské, láhev

bourbonské a láhev seven-up.“

„Přejděme teď k tělu na podlaze. Co jste viděl?“

„Leželo tváří dolů. Zpod hrudníku vytékala krev. V zádech

trčel nůž, trošku vlevo od prostředka.“

„Tělo leželo tváří k zemi?“

„Ano, pane.“

„Čí tělo to bylo?“

„Tělo Jordana L. Ballarda.“

„Co jste udělal?“

„Šel jsem k telefonu a informoval policii.“

„Křížový výslech,“ štěkl Hamilton Burger na Masona.

„Ta cigareta ještě hořela, když jste ji spatřil?“ zeptal se Mason.

„Ano, pane.“

„Znal jste Jordana L. Ballarda za jeho života?“

„Ne, pane.“

„Jak tedy víte, že to bylo tělo Jordana L. Ballarda?“

„To jsem se dověděl potom.“

„Jak?“

„Proč…? No, od policie.“

„Takže nevíte z vlastní znalosti, že to bylo tělo Jordana L.

Ballarda?“

„Jen z toho, co mi řekla policie.“

„A přece to vypovídáte jako fakt.“

„No, přirozeně.“

„Jinými slovy, když vám policie řekne, že něco je pravda,

berete to jako fakt, že?“

„Tak nějak, ano.“

„A řekla vám policie něco o těch jiných skutečnostech, o

kterých tak přesvědčeně vypovídáte?“

„Ne, pane.“

„To jste viděl na vlastní oči?“

„Ano, pane.“

„Cigareta v popelníku v kuchyni ještě hořela?“

„Ano, pane.“

„Kolik z ní ještě zbývalo?“

„Ještě asi tři centimetry.“

„A co jste udělal? Uhasil jste ji?“

„Ne, pane. Ničeho jsem se nedotkl. Nechal jsem ji hořet.“

„A hořela dál?“

„Krátce poté dohořela.“

„Jak to víte?“

„Protože, když jsem pak přišel do kuchyně s policií, když

přijela, tak cigareta už nehořela a… no, už nehořela.“

„Jak byla položená?“

„Popelník měl takové prohloubené držátko. Cigareta byla

umístěna v té prohlubni na držátku, v žádném z těch žlábků, co

bývají na okraji popelníku, aby se tam odkládaly cigarety. Proto z

ní neodpadl popel. Bylo na ní půldruhého nebo dva centimetry

popela.“

„Nerozsypaného?“

„Ano, pane. Ještě měl válečkovitý tvar.“

„Nebylo to tím popelem, že jste považoval cigaretu za hořící?“

„Ne, pane. Ještě hořela.“

„Viděl jste z ní stoupat kouř?“

„Ano, pane, viděl.“

„Viděl jste řeřavou špičku cigarety?“

„Ano, pane.“

„Jak vypadala?“

„No, byla řeřavá, jak řeřavé špičky cigaret bývají.“

„Šel jste do obývacího pokoje?“

„Ano, pane.“

„Proč jste tam šel?“

„Najít telefon, abych mohl volat policii.“

„Všiml jste si v obývacím pokoji něčeho, co vám připadalo

neobvyklé?“

„Ne, pane.“

„Svítilo se v obývacím pokoji?“

„Ano, pane.“

„Svítilo se v kuchyni?“

„Ano, pane.“

„Jaké světlo svítilo v obývacím pokoji?“

„Stojací lampy.“

„Kolik jich bylo?“

„Nemohu přesně říct. Dvě, možná tři.“

„Jaké světlo bylo v kuchyni?“

„Velký zářivý lustr na stropě. Kolem světla byla bílá odrazná

plocha.“

„Velká žárovka?“

„Ano, pane. Hodně velká.“

„Kuchyně byla zalitá světlem?“

„Ano, pane.“

„Pak jste ale nemohl vidět řeřavou špičku cigarety. Mohl jste

vidět jen stoupající kouř.“

„Já… já… já… hm… myslel jsem, že si pamatuju…“

„Viděl jste ji hořet nebo neviděl?“

„Já… no… teď už nemyslím, že tam svítilo to jasné světlo,

myslím, že… no, myslím, že jsem viděl cigaretu hořet.“

„Protože jste viděl stoupat kouř, myslel jste si, že tam bude i

ohníček, a proto jste si myslel, že ho vidíte. Je to tak?“

Svědek bezmocně pohlédl na Hamiltona Burgera. „Myslím, že

jsem ji viděl hořet.“

„Viděl jste nebo neviděl tu řeřavou špičku?“

„Viděl.“

„Jste ochoten přísahat, že jste při tom jasném stropním

osvětlení viděl řeřavou špičku cigarety?“

„Nebyl jsem rozkoukaný ve světle. Přišel jsem zvenčí.“

„Takže vás stropní těleso v kuchyni tak oslnilo, že jste nic

neviděl.“

„Zřetelně jsem viděl stoupat kouř z konce cigarety.“

„Viděl jste tu řeřavou špičku?“

„Ano.“

„Jakou měla barvu?“

„Matně červenou.“

„To jste v tom světle viděl?“

„Viděl.“

„Odpřísáhl byste to?“

„Přísahám na to.“

„Když jste spatřil tu cigaretu ještě hořící, uvědomil jste si

význam toho hned?“

„Ne… ne, hned ne.“

„Kdy jste si to nejdřív uvědomil?“

„Když přijela policie.“

„A policie vám řekla, abyste si pamatoval, že jste tam viděl

ještě hořící cigaretu?“

„Ano, pane.“

„Policie vám řekla, abyste si pamatoval, že jste z ní viděl

stoupat kouř?“

„No, o tom kouři jsem jim řekl.“

„Chápu,“ pravil Mason, „ale řekli vám, abyste si pamatoval, že

jste ten kouř viděl?“

„Ano, pane.“

„A řekl jste jim o té řeřavé špičce?“

„Já… myslím, že ano. Nejsem si jistý.“

„Ale řekli vám, abyste si to pamatoval?“

„No, ne tolika slovy.“

„Tak co vám řekli?“

Svědek vybuchl: „Řekli, abych si pamatoval, že ta cigareta

hořela, když jsem tam přišel, a abych se za žádných okolností

nenechal zmást mazaným právníkem při křížovém výslechu.“

„Tak, k tomu poučení,“ řekl Mason, „jste odhodlán nenechat

se zmást a trvat na výpovědi, kterou jste učinil na policii?“

„No, já… ano, pane.“

Arlene Duvallová se naklonila k Perrymu Masonovi. „To byla

moje cigareta,“ pošeptala mu. „Těžko se mi zapalovala, třásla se

mi ruka a…“

Perry Mason ji odstrčil. „Nechte toho,“ řekl.

Obrátil se na svědka: „To je vše.“

Hamilton Burger váhal, zda má položit další otázku, pak lehce

pokrčil rameny a pravil: „To je vše. Zavoláme Sidneyho Daytona.“

Sidney Dayton, vysoký člověk klátivých pohybů, věkem ke

čtyřicítce, postoupil na místo svědků s jaksi bojovným výrazem a

zdvihl ruku k přísaze.

Z předběžných otázek vyplynulo, že je zaměstnancem policie

jako „policejní technický expert“.

„Co to zahrnuje?“ zeptal se Hamilton Burger.

„Technické záležitosti, balistiku, toxikologii, otisky prstů a

takové věci.“

„Jak dlouho jste studoval daktyloskopii?“

„Přes dva roky.“

„Tak tedy, byl jste povolán do domu Jordana L. Ballarda v

noci ve středu desátého tohoto měsíce?“

„Ano, pane.“

„Co jste tam při hledání otisků našel?“

„Našel jsem tři sklenice. Vzal jsem z nich otisky.“

„Identifikoval jste nějak ty sklenice?“

„Ano, pane. Byly vyfotografovány na místě po straně dřezu.

Pak jsem je označil jako číslo jedna, dvě a tři.“

„Našel jste otisky prstů na sklenici číslo dvě?“

„Našel, pane.“

„Víte, čí otisky to byly?“

„Ano, pane.“

„Čí?“

„Byly to otisky pana Perryho Masona.“

„Máte na mysli pana Perryho Masona, obhájce, který sedí zde

v soudní síni?“

„Ano, pane.“

„Jak jste určil, čí otisky to jsou?“

„Sňal jsem otisky, fotografoval je a porovnal se souborem

otisků Perryho Masona, který jsme měli v materiálech jiného

případu.“

„Zkoumal jste cigaretu s řeřavou špičkou, která ležela na

popelníku, na prohloubeném držadle popelníku?“

„Ano, pane.“

„Co jste na ní zjistil?“

„Byla na ní rtěnka.“

„Co jste zjistil o té rtěnce?“

„Spektroskopickým rozborem a porovnáním odstínu a

chemického složení jsem došel k závěru, že rtěnka na cigaretě byla

tatáž jako rtěnka nalezená v kabelce obžalované.“

„Máte na mysli Arlene Duvallovou, osobu sedící vedle

Perryho Masona?“

„Ano, pane.“

„Křížový výslech,“ štěkl zase Hamilton Burger na Perryho

Masona.

Mason začal: „Pane Daytone, když jste mluvil o svém

povolání, uvedl jste, že jste policejní technický expert. Je to tak?“

„Ano, pane.“

„To je vaše povolání?“

„Ano, pane.“

„Co je to technický expert?“

„No, obšírně jsem studoval jisté oblasti přírodních věd,

kterých je často zapotřebí v kriminologii.“

„To míníte technickým expertem?“

„Ano, pane.“

„A co je policejní technický expert?“

„No, to znamená, že… no, je to totéž.“

„Co znamená totéž?“

„Technický expert.“

„Technický expert je totéž jako policejní technický expert?“

„No, jsem zaměstnancem policie.“

„Aha, policie vás zaměstnává jako svědka experta, že?“

„Ano, pane… totiž ne, pane. Jsem vyšetřovatel expert, ne

svědek expert.“

„Teď svědčíte jako svědek expert, ne?“

„Ano, pane.“

„Tak co jste měl na mysli, když jste říkal, že jste technický

expert, ale ne svědek expert?“

„Jsem zaměstnán jako technik, ne jako svědek.“

„Pobíráte měsíční plat?“

„Ano.“

„A jste placen za dobu, kterou trávíte jako svědek expert?“

„No, jsem placen jako technik.“

„Takže byste se nenechal platit jako svědek?“

„Svůj plat nemohu rozdělit.“

„Takže jste placen?“

„Ovšem — patří to k mému zaměstnání.“

„A teď jste zaměstnán policií?“

„Ano.“

„A jste svědek expert?“

„Ano.“

„Takže jste zaměstnán jako svědek expert?“

„Předpokládám. Jak si přejete.“

„Když jste se označil za policejního technického experta,

znamená to, že si policie vždycky vyžádá vaše svědectví. Není to

tak?“

„Ne, pane.“

„Kdo ještě vás povolává?“

„No, já… povolat mě může kdokoli.“

„Kolikrát jste už svědčil?“

„Ach, to nevím, to nemůžu vypočítávat.“

„Víc než tucetkrát?“

„Ano.“

„Stokrát?“

„Pravděpodobně.“

„Povolala vás někdy jako svědka obhajoba?“

„To přímo ne, pane.“

„Takže jste vždycky svědčil pro policii, pro obžalobu?“

„Ano, pane. To je moje práce.“

„To jsem z vás chtěl dostat,“ řekl Mason. „A teď: vy jste našel

na sklenici číslo dvě moje otisky?“

„Přesně tak.“

„Našel jste otisky na sklenici číslo tři?“

„Ano, pane.“

„Čí to byly otisky?“

„Otisky pana Ballarda.“

„A pokusil jste se analyzovat obsah různých sklenic?“

„Sklenice byly prázdné.“

„Úplně prázdné?“

„No, ano a ne.“

„Jak to myslíte, ano a ne?“

„No, ve sklenici číslo tři byly zbytky ledu a trošku byla cítit

whisky.“

„Určil jste, jestli to byla skotská nebo bourbonská?“

„Byla to skotská.“

„Jak jste to poznal?“

„Podle vůně.“

„Co jste našel ve sklenici číslo dvě?“

„Nic. Sklenice byla prázdná.“

„Tak přejděme ke sklenici číslo jedna. Co jste v ní našel?“

„Našel jsem trochu ledu.“

„A co ještě?“

„Malé množství tekutiny.“

„Co to bylo za tekutinu?“

„To nevím.“

„Neanalyzoval jste ji?“

„Ne, pane.“

„Mohla to být bourbonská a seven-up?“

„Mohla.“

„Našel jste na té sklenici otisky?“

„Ano, pane.“

„Čí otisky?“

„Našel jsem nějaké pana Ballarda a ještě někoho jiného. Ty

otisky ještě nebyly identifikovány. Ovšem, pane Masone, nevím,

kdy se na té sklenici otisky octly.“

„To jistě nevíte. Chcete říct, předpokládám, že tam mohly být

už před návštěvou, kterou jsem tam podle vás vykonal já?“

„Přesně tak.“

„A taktéž,“ pokračoval Mason, „nevíte, kdy se octly otisky na

sklenici číslo dvě. Jinými slovy, moje otisky mohly být na sklenici

už dávno před otisky na těch dvou dalších sklenicích.“

„Já… předpo…“

„Myslím, že tohle je právě potíž s tím vaším svědectvím. Vy

předpokládáte,“ podotkl Mason. „Teď se vás ptám, co víte. Vy

nevíte, kdy se tam ty otisky octly, že?“

„Ne, pane.“

„O žádných z nich?“

„Ne, pane.“

„A teď — našel jste v nádobě kostky ledu?“

„Ano, pane.“

„Našel jste nějaké kostky ledu ve dřezu?“

„Nepamatuju si, že by tam byly.“

„A fotografie těch sklenic? Zmínil jste se o fotografii. Máte

ji?“

Hamilton Burger zasáhl: „Zamýšlím předložit řadu fotografií

později.“

„Tento svědek mluvil ve výpovědi o fotografii,“ prohlásil

Mason. „Chci se na ni podívat.“

„Mám fotografii s číslovanými sklenicemi,“ řekl svědek.

„Tak se na ni podíváme.“

Svědek pohlédl na Hamiltona Burgera, který otevřel aktovku,

vyňal fotografii a nesl ji k místu svědků.

„Je to ta fotografie?“ tázal se Mason.

„Je to ona. Ano, pane.“

Mason povstal a kráčel k místu svědků, zastavil se tam a

prohlížel si fotografii.

„To je fotografováno shora,“ pravil, „je to pohled na dřez

shora.“

„Ano, pane.“

„Proč jste použil tuto fotografii?“

„Protože je na ní vidět všechno, co bylo ve dřezu. Na jiných

jsou vidět sklenice, ale za sklenicemi se může něco skrývat. Tady

na té je vidět všechno.“

„Hledal jste otisky prstů na láhvi od seven-up?“

„Ano, pane.“

„Našel jste nějaké?“

„Otisky pana Ballarda.“

„Žádné jiné?“

„Ne, pane.“

„Co na lahvích od whisky?“

„Totéž.“

„Tak teď,“ řekl Mason, „vás chci upozornit na tuto fotografii.

Povšimněte si dvou světelných skvrnek ve dřezu. Nejsou to odrazy

světla od dvou kousků ledu, velkých možná jako špička palce?“

„Já… mohlo by to tak být. Ano, pane.“

„Byl jste při tom, když byly tyto fotografie pořizovány?“

„Ano, pane.“

„A přikázal jste fotografovat z takové pozice, aby na snímku

byly vidět sklenice s čísly, která jste umístil vedle sklenic?“

„Ano, pane.“

„Tyhle lepenkové čtverečky s čísly jedna, dvě a tři, rozmístěné

vedle sklenic, jste tam dal těsně před fotografováním?“

„Ano, pane.“

„A přesto jste si nevšiml ledu ve dřezu?“

„Ne, pane.“

„Všiml jste si, že ve sklenicích číslo jedna a tři byl led?“

„Ano, pane.“

„Ale neviděl jste led ve sklenici číslo dvě, na které jste našel

moje otisky?“

„Přesně tak.“

„Pak tedy,“ ptal se Mason, „není snad správný předpoklad, že

jsem byl u Ballarda a popíjel s ním, že pak odnesl moji sklenici do

kuchyně, vyhodil zbytky ledových kostek z mé sklenice do dřezu,

že ho pak navštívila jiná osoba, která si řekla o bourbonskou a

seven-up, že Ballard ten nápoj namíchal a že ta osoba s ním byla v

kuchyni, když byl zabit? Nenasvědčuje skutečnost, že kousky ledu

byly ve sklenicích číslo jedna a tři, tomu, že Ballard s někým

popíjel poté, co jsem odešel?“

„Vaše Ctihodnosti, námitka,“ ozval se Hamilton Burger.

„Dostáváme se do oblasti dohadů. Tohle je diskutování se svědkem

o dojmech z důkazu.“

„Myslím, že námitka je na místě,“ prohlásil soudce Cody.

Mason se usmál. „Nekladu tu otázku, abych zjistil fakta, Vaše

Ctihodnosti.“

„A proč tedy, smím-li se ptát?“ utrhl se soudce Cody.

„Abych předvedl předpojatost svědka,“ odvětil Mason. „Je

naprosto zřejmé, že se jen dohaduje. Jsou tu fakta. Je tu svědek

expert, který se pečlivě snažil získat fakta, jaká policie v případu

proti mně chtěla, ale přehlédl naprosto zřejmou skutečnost dvou

kousků ledu ve dřezu, které se tam očividně mohly dostat pouze

tak, že Ballard do dřezu vyhodil zbytek z mé sklenice po mém

odchodu. Krajní neochota ze strany svědka připustit tento fakt

naznačuje jeho předpojatost.“

„No,“ usmál se soudce Cody, „teď jste to objasnil. Nicméně

námitku přijímám.“

Mason se obrátil na svědka. „Říkáte, že podle

spektroskopického rozboru rtěnky to byla cigareta slečny

Duvallové?“

„Ano, pane.“

„Kolik různých rtěnek od téhož výrobce jste zkoumal, abyste

zjistil, jestli ve spektroskopickém rozboru nejsou odchylky?“

„Od téhož výrobce?“

„Přesně tak.“

„Proč… tu zkoušku jsem nedělal. Testoval jsem rtěnku na

cigaretě a rtěnku, která byla nalezena v její kabelce.“

„Není logické předpokládat, že by každá rtěnka od téhož

výrobce měla stejné fyzikálně-chemické složení?“

„No, barva se ovšem různí.“

„Ale chemický základ rtěnky by ovšem byl stejný?“

„Nejsem připraven na odpověď na tuto otázku.“

„To je ono,“ řekl Mason. „Předpokládal jste, že rtěnka na

cigaretě patřila Arlene Duvallové, proto jste jiné rtěnky od téhož

výrobce ani od jiných netestoval, abyste zjistil, kolik shod

spektroskopická analýza prokáže.“

„Ne, pane.“

„Našel jste moje otisky na sklenici číslo dvě?“

„Ano, pane.“

„Našel jste na té sklenici i Ballardovy otisky?“

„Ano, pane. Několik.“

„A nezjistil jste, že moje otisky byly vlastně v každém případě

překryty Ballardovými, což ukazuje, že se sklenicemi zacházel až

po mně?“

„Několikrát byly vaše otisky překryty jeho, ano. Ale to nic

neznamená.“

„Jak to, že to nic neznamená?“

„Protože vám Ballard mohl sklenici podat.“

„V kterémžto případě by Ballardovy otisky byly překryty

mými. Není to tak?“

„No… asi ano.“

„Ale vy jste našel moje otisky překryté Ballardovými?“

„Ano, pane, některé.“

„A k tomu mohlo dojít jedině tak, že Ballard vzal ode mne

sklenici, nebo ji sebral, když jsem ji odložil, odnesl ji do kuchyně a

vyhodil z ní led do dřezu.“

„Nemohu si dovolit spekulaci o takových věcech,“ prohlásil

Dayton ctnostně. „Svědčím jen o faktech, která jsem zjistil.“

„A teď: našel jste Ballardovy otisky na sklenici číslo jedna?“

„Ano, pane.“

„A našel jste na té sklenici otisky nějaké neidentifikované

osoby?“

„Ano, pane.“

„A zjistil jste, že speciálně na sklenici číslo jedna byly otisky

oné blíže neurčené osoby překryty Ballardovými?“

„Já… já se nepamatuju. Zajímal jsem se o otisky, ne o pořadí.“

„Myslím, že je to vše,“ uzavřel Mason.

„Jen ještě otázka nebo dvě dodatečného výslechu,“ pravil

Hamilton Burger uhlazeně. „Vaše šetření prokazuje, že Perry

Mason byl v domě téměř těsně před vraždou. Je to tak?“

„Ano, pane.“

„A že Arlene Duvallová kouřila v domě cigaretu téměř

bezprostředně před vraždou. Je to tak?“

„Moment,“ řekl Mason. „Námitka. Je to vyzývání svědka k

závěrům ohledně fakt, která nejsou dokázána a nemohou být

dokázána. Svědek neví, jestli Arlene Duvallová kouřila tu cigaretu.

Neví, jestli ji tam odložila. Neví, kdy tam ta cigareta byla

odložena.“

„No dobře, dobře,“ připustil Hamilton Burger. „O tomhle všem

se nehodlám dohadovat. Nechám to být. Myslím, že soud chápe

situaci.“

„I já myslím, že soud chápe situaci,“ řekl Mason. „Nehodláte

se o tom dohadovat, protože kdybyste to dělal, zjistil byste, že vaše

mylné závěry shoří v ohni skutečností.“

„To by stačilo,“ zasáhl soudce Cody. „Nepřeji si tady osobní

invektivy. Máte další otázky, pane Burgere?“

„Ne,“ odvětil Hamilton Burger. „Ať výpověď tohoto svědka

mluví sama za sebe.“

„Dodatečný křížový výslech?“ tázal se soudce Cody.

Mason se usmál. „Ne, Vaše Ctihodnosti. Jsem zcela ochoten

nechat úsilí tohoto svědka mluvit za jeho předpojatost.“

Soudce Cody se krátce usmál. „Výborně. Zavolejte dalšího

svědka,“ řekl Hamiltonu Burgerovi.

„Zavolejte Horace Mundyho,“ požádal Hamilton Burger.

Mundy zaujal místo se zřejmou neochotou, uvedl svoje jméno,

věk a zaměstnání.

„Jste zaměstnán v Drakeově detektivní agentuře?“

„Ano, pane.“

„A byl jste tam zaměstnán ve středu desátého tohoto měsíce?“

„Ano, pane.“

„A pan Perry Mason najal Drakeovu detektivní agenturu na

sledování Arlene Duvallové, obžalované v této kauze?“

„To nevím.“

„Víte ale, že jste dostal od Drakeovy detektivní agentury

pokyn Arlene Duvallovou sledovat.“

„Nevím, co míníte sledováním,“ odtušil Mundy.

Hamilton Burger zrudl. „Jste detektiv. Jak dlouho jste

detektivem?“

„Dvacet let.“

„A nevíte, co znamená slovo sledovat?“

„Prosím za prominutí, pane,“ bránil se Mundy. „To jsem

neřekl. Řekl jsem, že nevím, co vy míníte slovem sledovat.“

„No, míním jeho běžný význam,“ vykřikl Hamilton Burger.

„Pak nemyslím, že jsem byl pověřen sledováním Arlene

Duvallové v tom smyslu. Myslím, že jsem byl pověřen nespouštět

ji z očí v zájmu její bezpečnosti.“

„Dobře, dobře, jak chcete,“ řekl Hamilton Burger. „Jde o to, že

jste ji měl pod dohledem.“

„Měl jsem ji v dohledu. Tedy, snažil jsem se nespouštět oči z

jejího přívěsu a auta. Ten přívěs byl předtím toho dne ukraden

a…“

„Dobře, dobře,“ přerušil ho Hamilton Burger netrpělivě.

„Chápu, že jste předpojatý svědek. Jste tu, protože jste byl

předvolán. Teď se vás zeptám: není pravda, že jste viděl Arlene

Duvallovou v domě Jordana L. Ballarda v noci ve středu

desátého?“

„Je to pravda, pane.“

„A co jste ji viděl dělat?“

„Viděl jsem ji přijet taxíkem. Viděl jsem ji z taxíku vystoupit a

jít k předním dveřím. Na chvilku se zastavila, pak se vrátila k

taxíku a zaplatila. Pak obešla dům.“

„A viděl jste Perryho Masona, jak jí dává znamení, když

obcházela dům?“

„Ne, pane.“

„Tak moment,“ řekl Hamilton Burger, hroze svědkovi prstem.

„Mám magnetofonový záznam vašeho prohlášení. Chápu, že jste

předpojatý svědek, ale chci…“

„Okamžik,“ přerušil ho Mason, „námitka proti zastrašování

vlastního svědka obžalobou. A námitka proti vyhrožování

jakémukoli svědkovi za účelem získání žádané výpovědi.“

„Vaše Ctihodnosti,“ pravil Hamilton Burger, „úřad okresního

státního zástupce se zde potýká s velikými překážkami. Máme

dokázat jistý prvek případu pomocí protistrany. Tento svědek je

předpojatý.“

„Zatím nepodal žádný důkaz své předpojatosti,“ odvětil

soudce Cody. „Snaží se být přesný. Myslím, že odpověděl na

otázku tak, že neviděl Perryho Masona dávat obžalované znamení.

Pokračujte další otázkou.“

„Neuvedl jste v mé kanceláři specificky, že když obžalovaná

kráčela kolem rohu za dům, viděl jste Perryho Masona vytáhnout a

spustit žaluzii?“

„Neuvedl jsem to těmito slovy. Uvedl jsem, že přibližně ve

chvíli, kdy Arlene Duvallová zahýbala kolem rohu za dům, jsem

viděl muže přibližně postavy a velikosti Perryho Masona

poodhrnout závěsy a spustit a zase vytáhnout žaluzii.“

„A bylo to, když Arlene Duvallová obcházela dům?“

„Tak tím momentem si nejsem zcela jistý. Bylo to přibližně

tehdy.“

„A neřekl jste mi, že jste dospěl k závěru, že ten muž byl Perry

Mason?“

„Řekl jsem, že byl Perrymu Masonovi velmi podobný, ale

myslím, že jsem vám pokaždé řekl, pane Burgere, že jsem mu

neviděl do obličeje.“

„A co jste viděl Arlene Duvallovou dělat za domem?“

„Když ta osoba, ať to byl kdokoli, vyšla z domu, viděl jsem

Arlene Duvallovou táhnout bednu ke kuchyňskému oknu a viděl

jsem ji na tu bednu vystoupit. Pak jsem ji viděl otvírat okno a lézt

oknem dovnitř.“

„A dál?“

„Pak za pár minut vyšla z domu.“

„Za jak dlouho?“

„Asi za pět minut.“

„A za jak dlouho po odchodu Perryho Masona vnikla do

domu?“

„Vnikla skoro okamžitě, jakmile ta osoba, ať to byl kdokoli,

vyšla předními dveřmi.“

„Kudy pak vyšla ona?“

„Předními dveřmi.“

„Jakým způsobem?“

„Ona… no, kráčela velmi rychle.“

„Běžela?“

„Skoro by se tomu dalo říct běh, byla to tak rychlá chůze, že to

byl vlastně běh.“

„O totožnosti Arlene Duvallové nemůže být pochyb?“

„Ne, pane.“

„Křížový výslech,“ pravil Hamilton Burger a dodal k soudu:

„Předpokládám ovšem, že tento svědek dosvědčí v myslitelném

rozsahu všechno, co mu pan Mason napoví. Ačkoli pravidla

zákona dovolují v křížovém výslechu sugestivní otázky, navrhuji

proto, dovolí-li soud, aby byla brána v úvahu zvláštní situace

tohoto případu. Raději bych byl, aby tento svědek vypovídal, než

aby opakoval slova, která mu obhajoba napoví.“

„Specifickou námitku můžete vznést, až budou kladeny

specifické otázky,“ řekl soudce okřikujícím tónem. „V křížovém

výslechu jsou sugestivní otázky povoleny.“

Mason se usmál na soud. „Nemám otázky, Vaše Ctihodnosti.“

„Zavolejte Jamese Wingate Frasera,“ požádal Hamilton

Burger.

Fraser dosvědčil, že se s Mundym setkal, že ho svezl a

sledoval s ním taxík. On sám Arlene Duvallovou lézt do domu

oknem neviděl. Viděl ji kráčet kolem domu. Zahlédl, že muž,

kterého nemohl identifikovat, spouští a vytahuje okenní žaluzii

„asi právě ve chvíli, kdy Arlene Duvallová šla kolem domu“.

Dále však Fraser svědčil, že „dobře viděl“ na muže, který

vyšel z domu, nasedl do auta a odjel, a že tento muž byl, „pokud

tak mohu posoudit,“ Perry Mason.

„Křížový výslech,“ řekl Hamilton Burger.

„Kdy jste si poprvé uvědomil, že ten muž, kterého jste viděl

vycházet z domu, je Perry Mason?“ zahájil Mason křížový

výslech.

„Jakmile jsem vás viděl.“

„Kdy jste si poprvé uvědomil, že ten muž jsem já?“

„Když jste vyšel z domu.“

„Zastavil jsem se u vás později té noci?“

„Ano, pane.“

„A ptal jsem se vás, jestli toho muže můžete popsat?“

„Ano, pane.“

„A popsal jste ho?“

„Ano, pane.“

„Ptal jsem se vás, zda byste ho poznal?“

„Ano, pane.“

„Řekl jste mi, že si myslíte, že byste ho poznal, kdybyste ho

znovu viděl?“

„Ano, pane.“

„A v té chvíli jste neřekl, že ten muž jsem já?“

„Ne, pane.“

„Proč?“

„Protože jsem … v tu chvíli mě to nenapadlo.“

„Kdy vás to napadlo?“

„Hned, jak jste odešel.“

„A jak vás to napadlo?“

„Jeden z hostů na večírku řekl: ,Podle toho, jak toho člověka

popisuješ, by to mohl být sám Perry Mason.‘ “

„A co jste řekl?“

„V té chvíli jsem se smál.“

„Nepomyslel jste si, že jsem to byl já?“

„No, pomyslel, ale neuvázlo mi to v hlavě.“

„Kdy vám to tam uvázlo?“

„Hned potom, jak jsme mluvili, a později, když jsem mluvil s

policií.“

„Když jste mluvil s policií a když vám řekli, že ten člověk

jsem byl já a že na jedné sklenici v domě byly nalezeny moje

otisky, tak jste si náhle uvědomil, že ten muž jsem musel být já. Je

to tak?“

„No, tohle není hezký způsob, jak to říct.“

„Jak byste to řekl vy?“

„No, když jsem se nad tím vším zamyslel, došel jsem k závěru,

že jste to byl vy.“

„Zamýšlel jste se nad tím v přítomnosti policie?“

„No, ano, chcete-li to takhle říct.“

„A zamýšlel jste se nad tím, když jsem se vás té noci před

skupinou svědků zeptal, jestli byste mohl toho člověka

identifikovat?“

„No, myslím, že ano, ale měl jsem zrovna v hlavě spoustu

jiných věcí.“

„Zamyslel jste se nad tím, když vás jeden z účastníků večírku

přivedl na myšlenku, že ten muž jsem mohl být já, že?“

„No, to jsem taky zrovna myslel na jiné věci.“

„Nevěděl jste, co říkáte?“

„Ale věděl jsem, co říkám, jenže jsem tu myšlenku doopravdy

zrale neuvážil.“

„Uvážil jste ji zrale, když vám policie řekla, že jsem v tom

domě byl?“

„No, teď si zase myslím, že to vyjadřujete trochu neférově.“

„Co kdybyste to vyjádřil férově vy?“

„Když jsem mluvil s policií, nebyl jsem si tak docela jistý.“

„Byl jste na tu myšlenku přiveden?“

„No, ano.“

„Ale než jste mluvil s policií, docela jistý jste si nebyl?“

„Ne… ale už předtím mě napadlo, že vypadáte jako ten

člověk. Chci říct, že on vypadal jako vy. To jsem vám řekl.“

„To je vše,“ pravil Mason.

Hamilton Burger prohlásil s výrazem kouzelníka, přivádějícího

ohromující trik k překvapujícímu závěru: „Nyní, Vaše Ctihodnosti,

mám předvolaného doktora Holmana B. Candlera ze Santa Any.

Požádám zřízence, aby jej zavolal z čekárny pro svědky.“

Mason se obrátil na Arlene Duvallovou.

„O čem bude svědčit?“ zeptal se.

Potřásla hlavou. „Museli ho obeslat na poslední minutu,“

řekla. „Jinak by nám jistě dal vědět.“

„Jste si tím jistá, že by dal?“

„Ovšem.“

„Máte k němu velkou důvěru?“

„I život bych mu svěřila.“

„To asi právě děláte,“ podotkl Mason.

Zřízenec vstoupil do jednací síně, drže Candlera lehce za loket.

„Doktor Candler,“ oznámil.

„Předstupte a složte přísahu, doktore,“ vyzval ho Burger.

Dr. Candler vyslal k Arlene uklidňující pohled, pak pokročil na

místo svědků, zdvihl pravici, složil přísahu a odpověděl na úvodní

otázky.

Pak se obrátil na okresního státního zástupce. „Myslím, že

bude čestné vám povědět,“ poznamenal, „že o tomto případu

naprosto nic nevím.“

„To si možná myslíte, že nic nevíte,“ opáčil Hamilton Burger s

výrazem vítězoslavné dobromyslnosti, „ale já myslím, že víte.

Znal jste Coltona P. Duvalla, když byl zaměstnán v Obchodní

záruční bance?“

„Znal.“

„Byl jste jeho osobním lékařem?“

„Ano, pane.“

„Také bankovním lékařem?“

„Ano, pane.“

„Znal jste Arlene Duvallovou?“

„Znám ji od doby, kdy byla dítě.“

„Jak dlouho?“

„No, takových deset let jistě.“

„Kolik jí bylo, když jste ji poznal?“

„Takových dvanáct nebo třináct.“

„A zůstal jste s Arlene Duvallovou v přátelských stycích i

nyní, když její otec je ve vězení?“

„Ano.“

„A jste stále ve styku i s jejím otcem?“

„Ano, pane.“

„Dal jste nebo pomáhal jste dát do oběhu petici za podmíněné

propuštění Coltona P. Duvalla?“

„Ano, pane.“

„Uvedl jste ji sám do oběhu?“

„Některé podpisy jsem získal sám, některé získala moje

zdravotní sestra, paní Travisová.“

„Kdo?“

„Paní Travisová. Rose Ruckerová Travisová, přejete-li si celé

jméno.“

„A ona získala některé podpisy?“

„Ano, pane.“

„Ale činila tak při zaměstnání u vás, když jste ji platil a když

jednala podle vašich pokynů?“

„Ano, pane.“

„A byl jste během posledního půldruhého roku čas od času ve

styku s Arlene Duvallovou?“

„Mnohokrát.“

„Osobně, písemně a telefonicky?“

„Jistěže,“ řekl dr. Candler. „Já mám spoustu práce, a jestliže

jste mě sem předvolali, jen aby…“

„Okamžik, doktore. Nerozčilujte se. Zeptám se vás, zda znáte

rukopis Arlene Duvallové.“

„Znám.“

„Žádám vás, doktore, abyste pamatoval, že jste pod přísahou.

Ukážu vám teď něco, co má údajně být deník psaný rukou Arlene

Duvallové. Žádám vás, abyste se na ten deník pozorně podíval a

řekl nám, zda je to rukopis Arlene Duvallové.“

A Hamilton Burger vítězoslavně přistoupil ke svědkovi a

přidržel před ním zápisník.

Mason zaslechl zoufalý vzdech Arlene Duvallové. „Ale ne…

ne,“ šeptala udýchaně. „To nesmějí, to nemůžou! Musíte jim

zabránit!“

Z místa svědků zazněl vyrovnaný, metodicky profesionální

hlas dr. Candlera: „Ano, je to rukopis Arlene Duvallové.“

„To všechno?“ tázal se Hamilton Burger.

„Všechny stránky jsem neviděl.“

„Podívejte se na všechny stránky, prosím,“ požádal svědka

Burger. „Nezdržujte se čtením, jen se podívejte na rukopis, jestli je

její.“

Dr. Candler obracel stránku za stránkou. Chvílemi přikývl.

Když skončil, prohlásil: „Ano, je to všechno její rukopis, nebo tak

aspoň vypadá.“

Masonova klientka se k právníkovi naklonila a šeptala:

„Nastrčila jsem falešný deník, abych je setřásla ze stopy, ale

policie zřejmě našla ten pravý, ukrytý pod krytem kola. Nesmíte

dovolit, aby to doktor Candler četl. Je tam něco, co by ho postavilo

proti mně.“

„Tak nyní,“ pokračoval Hamilton Burger, „vás upozorním

obzvláště na zápisky ze sedmého, osmého a devátého tohoto

měsíce a požádám vás, abyste se na ně pečlivě podíval, doktore.

Rád bych, abyste si tyto záznamy přečetl, abyste si mohl všimnout

rukopisu každého slova. Chci vědět, zda je každé slovo psáno

rukopisem Arlene Duvallové.“

„Zastavte ho,“ šeptala Arlene Duvallová.

„Námitka. Otázka byla už položena a zodpovězena,“ promluvil

Mason. „Doktor už dosvědčil, že celý deník vypadá jako psaný

rukou obžalované.“

Dr. Candler vypadal, jako by nic nevnímal. Četl dál.

„A protože,“ pokračoval Mason, přičemž povstal a pokročil k

místu svědků, „svědkovi byl dokument už předložen, mám právo

podívat se na něj sám.“

Mason se postavil vedle lékaře. Dr. Candler však nevzhlédl.

Byl zabořen do čtení.

„Kdybyste mi to laskavě předal, doktore,“ požádal ho Mason.

„Moment, moment,“ odtušil dr. Candler. „Nevyrušujte mě.“

Mason vzhlédl k soudu. „Rád bych ten dokument viděl, Vaše

Ctihodnosti.“

Hamilton Burger namítl: „Myslím, že doktorovi přísluší

přečíst si každé slovo těch určitých stránek.“

„Už dosvědčil, že je to rukopis obžalované,“ řekl Mason.

„Mám námitku proti otázce a dávám k úvaze, že tento argument

má pouze získat čas a zabránit mi, abych zjistil, co v dokumentu

je. Mám právo převzít dokument a ukázat ho obžalované. Chci

vědět, co k tomu bude mít co říct ona.“

„Já také!“ odfrkl si Hamilton Burger.

Dr. Candler stále četl.

„Měl byste panu Masonovi ten dokument dát, doktore,“

přikázal soudce Cody.

Dr. Candler mu nevěnoval pozornost.

Soudce udeřil kladívkem.

„Doktore Candlere!“

Dr. Candler vzhlédl. „Ano, Vaše Ctihodnosti?“

„Měl byste údajný deník předat panu Masonovi.“

Dr. Candler zaváhal, pak se zřetelnou neochotou předal deník

Masonovi.

Mason se vrátil na křeslo obhájce a radil se s Arlene

Duvallovou.

„Je to váš rukopis?“

„Ach bože, ano,“ přisvědčila, „a je se mnou konec.“

„Co je tam tak špatného?“

„Přečtěte si, co četl doktor Candler,“ řekla.

Mason četl pod datem sedmého:

„Právě jsem se vrátila z dlouhého rozhovoru s Jordanem

Ballardem. Je přesvědčen, že ví, jak to bylo a jak došlo ke krádeži.

Trvá na tom, že se to muselo stát s vědomím dr. Candlera. Jsem v

úplném šoku a otřesena, ale pan Ballard má připraven řetěz

důkazů. Dr. Candler byl úředním lékařem Obchodní záruční.

Osobně pravidelně vyšetřoval všechny zaměstnance. Byl osobním

lékařem Edwarda B. Marlowa, generálního ředitele banky. Ta

zdravotní sestra dr. Candlera, Rose Travisová, dala Ballardovi tip

na koňské dostihy a dostatečně to opentlila, takže si Ballard vsadil.

Co víc, dr. Candler byl se zdravotní sestrou v bance jen půl hodiny

před tím, než šla ta zásilka v hotovosti z banky. Když odcházel z

banky, měl bohatě příležitost otevřít některou zásuvku s

neplatnými šeky a vyhrábnout celý její obsah, který mohl nacpat

do prázdné lékařské brašny. Kromě bankovních úředníků byl

jediný, kdo mohl používat ten východ. Byl jediný, kdo mohl nést

brašnu do banky a z banky, aniž budil podezření. On…“

Hamilton Burger se ozval: „Dovoluji si upozornit, Vaše

Ctihodnosti, že toto je můj předmět doličný. Myslím, že by obhájci

a jeho klientce nemělo být dovoleno studovat můj důkaz dříve, než

bude předložen. Mělo by jim být dovoleno pouze se podívat na

dokument a zjistit, zda jde o rukopis obžalované. Na tuto otázku

zajisté dokáží pohotově odpovědět.“

Mason zareagoval: „S obžalobou nesouhlasím. Myslím, že

máme právo přečíst si dokument dřív, než bude předložen jako

důkaz. Mohli bychom mít námitky. Možná je mít nebudeme.

Mohli bychom zpochybnit pravost dokumentu. Mohli bychom

zjistit, že byly vloženy pasáže, které nejsou psány rukou

obžalované, ale obratně zfalšovány.“

„Myslím, že je to správné,“ pravil soudce Cody. „Myslím, že

lepší postup bude nechat obhajobu pročíst celý dokument, než

bude předložen jako důkaz.“

Hamilton Burger řekl zoufale: „Nepředkládám jej v této chvíli

jako důkaz. Chci jen, aby byl identifikován. Pouze jsem se ptal

doktora, zda je to rukopis obžalované, a on řekl, že je. Teď, Vaše

Ctihodnosti, bych jej rád předložil k identifikaci. Myslím, že za

daných okolností má obhajoba v této chvíli právo na krátké

nahlédnutí. Později, než jej předložím jako důkaz, bude mít právo

jej číst, aby viděla, zda si jej přeje připustit bez námitek, nebo zda

bude mít námitky, a pakliže ano, pak z jakého důvodu.“

„Velmi dobře,“ prohlásil soudce Cody. „Přejete-li si jej teď

pouze předložit k identifikaci, může obhajoba získat příležitost

projít si jej později.“

Hamilton Burger pohlédl na Masona vítězoslavně.

Mason odevzdal deník stejně neochotně jako předtím dr.

Candler.

Hamilton Burger řekl: „To je momentálně vše, doktore. Ještě

vás budu chtít povolat, ale mezitím si přeji položit další základ pro

předložení tohoto deníku.“

„Moment,“ ozval se Mason, když se dr. Candler chystal opustit

místo svědků. „Přeji si křížový výslech.“

„Ale on ještě nevypovídal nic, kvůli čemu byste ho mohl

křížově vyslýchat,“ namítl Hamilton Burger. „Bude svědčit, až

předložím tento deník a až ho povolám k výpovědi.“

„Dosvědčil, že deník je psán rukou obžalované.“

„No, to nemůže být zpochybněno,“ tvrdil Hamilton Burger.

„Ovšemže je to její rukopis.“

„Nebuďte si příliš jistý,“ odtušil Mason.

Povstal a přikročil k místu svědků, kde vzpřímeně seděl dr.

Candler, zmatený a bledý.

„Tak, doktore,“ začal Mason, „znáte rukopis obžalované?“

„Znám.“

„Ukážu vám fotokopii jednoho dokumentu, doktore, a zeptám

se vás, zda je toto rukopis obžalované.“

Mason vysoukal z podpaží fotografii seznamu čísel, který měl

Thomas Sackett, zvětšenou na formát osmadvacetkrát třicet pět.

Dr. Candler pohlédl na čísla a zavrtěl hlavou. Jeho tvář, kterou

Mason bedlivě pozoroval, neříkala vůbec nic.

„Moment,“ ozval se Hamilton Burger. „Teď mám já právo

vidět ten dokument, dovolí-li soud.“

„Zajisté,“ přisvědčil Mason, podávaje mu fotografii.

„Podívejte se.“

Hamilton Burger hleděl na fotografii. Náhle se mu oči rozšířily

překvapením. Obrátil se, spěchal ke stolu obžaloby, vyhrabal z

hromady papírů na stole zápisník, otevřel jej a začal porovnávat

čísla s čísly na fotografii.

Mason ho klidně následoval až ke stolu obžaloby. Když se

Hamilton Burger obrátil ke svému zápisníku, aby si ověřil jedno z

čísel, sebral Mason fotografii klidně ze stolu a byl už napůl zpátky

u svého stolu, když Burger teprve zjistil, že je snímek pryč.

„Poslyšte,“ zvolal Burger, „dejte to sem! Chci to vidět.“

Mason se jen usmál.

„Vaše Ctihodnosti, Vaše Ctihodnosti,“ křičel Hamilton Burger.

„Tohle je závažný vývoj situace. Obhajoba nemá právo mít u sebe

tento dokument. To… já chci ten dokument vidět.“

„Měl jste možnost podívat se na něj, jestli je to rukopis

obžalované,“ upozornil ho Mason.

„Ale já žádám příležitost k prozkoumání. Trvám na tom,

aby…“

Mason řekl zmatenému soudci: „Já pouze žádám, Vaše

Ctihodnosti, aby toto bylo předloženo k identifikaci. Proto, za

stávajících předpisů, které žalobce sám hlásá, nemá momentálně

právo to číst. Podíval se, a to stačí.“

„Vaše Ctihodnosti,“ žadonil Hamilton Burger, „toto je

dokument tak velice důvěrný, že… existence tohoto dokumentu je

jedna z nejpečlivěji utajovaných skutečností v celém případu. To

je… žádám, aby dokument byl předložen.“

„Byl předložen,“ prohlásil soudce.

„Mám na mysli, aby byl předložen jako důkaz.“

„Je to součást žaloby?“ zeptal se soudce, zřejmě zainteresován.

„Pravděpodobně bude použit k rozruchu, k odvedení

pozornosti, ke zmatení případu. Je to…“

„To by stačilo,“ zasáhl soudce Cody. „Požadujete ten

dokument předložit jako důkaz?“

„Já… ano, jestliže musím požadovat. Vaše Ctihodnosti, ten

dokument zřejmě obsahuje seznam čísel bankovek, které byly v

tom pětitisícovém balíku v onom případu vydírání.“

Mason se na rozhněvaného okresního státního zástupce usmál.

„Později, až ho předložím jako důkaz, budete mít příležitost si ho

prostudovat, pane Burgere. Nyní, podle zákonného předpisu, který

sám tak hlásáte, jste měl právo se na něj podívat. Podíval jste se.“

„Ale, Vaše Ctihodnosti,“ protestoval Burger, „ta čísla jsou tak

důvěrná, že ani já jsem nemohl získat kopii seznamu, a tady je

obhájce s kopií! To není poctivé!“

Mason se jen usmál a obrátil se zas na svědka.

„Tak teď, doktore, vám položím technickou otázku. Uvedl jste,

že jste lékař a chirurg.“

„Ano, pane.“

„Máte v ordinaci rentgenový aparát?“

„Ano, pane.“

„Doktore, požádám vás, abyste šel k tabuli a nakreslil plánek

své ordinace. Chci znát místnost, kde je umístěn váš rentgenový

aparát.“

„Co to má společného s případem, Vaše Ctihodnosti?“ namítl

Hamilton Burger. „Plánek ordinace! To je bezvýznamné!“

„Označil jste svědka za lékaře a chirurga. Přiměl jste ho

vypovědět, že je to pravda. Také jste ho přiměl vypovědět, že má

praxi v Santa Aně. Mám právo otestovat v této věci jeho paměť.“

Soudce Cody hleděl na Masona zmateně a zamračeně.

„Můžete mě ujistit, že je tato záležitost závažná a významná?“

zeptal se.

„O tom vás ujišťuji, Vaše Ctihodnosti. Myslím, že to může být

jeden z nejdůležitějších faktorů případu.“

„Dobře tedy.“

Dr. Candler přistoupil k tabuli a zhruba načrtl plánek své

ordinace.

„A teď,“ řekl Mason, „se vás zeptám, doktore, na toto: kdyby

dva lidé seděli tady, na židlích před přepážkou v této místnosti,

která, jak tomu rozumím, je vedle vaší rentgenové komory, bylo by

možné, aby rentgenové paprsky v rentgenové komoře byly

zaměřeny proti přepážce, a to tak, že by zničily celý film, který by

náhodou byl ve fotoaparátu položeném na stolku v koutě místnosti,

na stolku přímo před zdí, jak je tady na plánku?“

Dr. Candler se tvářil zcela zmateně. „No, já nevím… Okamžik.

Ano, myslím, že ano. Ano, rentgenové paprsky by ovšem pronikly

stěnou. Předpokládám tedy, že by aparát neměl žádný olověný

kryt, ale jenom plastikový nebo z nějakého lehkého hliníku, jaký

se obyčejně na fotoaparáty používá.“

„Přesně tak.“

„Ano,“ potvrdil dr. Candler, „to by film zničilo.“

„Celý?“

„Jistě. Tomu se nedá zabránit. Rentgenové paprsky

neproniknou kovem tak snadno jako svaly, ale přece jen

proniknou, pokud ten kov není chráněn olovem.“

„Takže, kdyby si ve vaší ordinaci někdo myslel, že mám na

filmu ve fotoaparátu vyfotografované cenné důkazy, a chtěl by ty

fotografie zničit, mohl by to takhle udělat pomocí rentgenu?“

„Ano. Kdyby ovšem někdo chtěl, což je velmi

nepravděpodobné.“

„Děkuji, doktore Candlere,“ pravil Mason. „Jen ještě jednu

otázku. Uvedl jste, že se vaše zdravotní sestra jmenuje celým

jménem Rose Ruckerová Travisová?“

„Přesně tak.“

„Její dívčí jméno bylo Ruckerová?“

„Ano, pane.“

„Byla provdána za muže jménem Travis?“

„Ano, pane. Domnívám se. To bylo dřív, než u mne

nastoupila.“

„Má sestru jménem Helen Ruckerová?“

„Myslím, že má.“

„Znáte Howarda Prima?“

„Ne, pane.“

„A co Thomas Sackett? Říká vám to jméno něco?“

„Thomas Sackett… já myslím, že jsem léčil pacienta toho

jména. Ano, léčil.“

„A znáte nějakého Williama Emoryho?“

„Ano, pane, znám.“

„Byl vaším pacientem?“

„Ano, pane.“

„Ještě je?“

„Ano, pane.“

„Děkuji, doktore,“ řekl Mason. „To je vše.“

„Nějaký dodatečný výslech?“ zeptal se soudce Cody.

„Ne, Vaše Ctihodnosti.“

„Zavolejte dalšího svědka.“

Hamilton Burger řekl chmurně: „Jako dalšího svědka

povolávám Perryho Masona.“

Perry Mason okamžitě přikročil, zdvihl pravici a složil

přísahu.

„Tak teď,“ začal Hamilton Burger, „chci vědět, odkud máte ten

dokument.“

„Jaký dokument?“

„Seznam čísel bankovek těch pěti tisíc dolarů z případu

vydírání. Přece jste ho naprosto nemohl získat.“

„Jestli jsem naprosto nemohl, pak je naprosto jasné, že ho

nemám.“

„Ale vy ho máte! To byla ta čísla!“

„Jak to víte?“ ptal se Mason. „Kontroloval jste je?“

„Zkontroloval jsem čísla, která mám — ten seznam je tak

tajný, že ho místní šéf FBI nevydal ani mně.“

„Pak tedy,“ pravil Mason přívětivě, „mi dovolte, pane okresní

státní zástupce, abych vám předložil fotografii čísel, která jste

nedokázal od FBI získat. Mám tady jednu fotografii zhotovenou

výlučně pro vás.“

A jaksi celý rozkvetlý opustil Mason místo svědků, pokročil ke

stolu obžaloby a předal Hamiltonu Burgerovi zvětšeninu formátu

osmadvacetkrát třicet pět.

„To není odpověď na mou otázku,“ křikl Hamilton Burger.

„Odkud to máte?“

Mason se usmál. „Na tuto otázku, pane Burgere, odmítám

odpovědět, neboť vyžaduje zvláštní diskusi; patří k případu, který

si obhajoba hodlá ponechat pro sebe, a v této chvíli je irelevantní a

nepodstatná, netýká se přímo daného případu. Obžalovaná Arlene

Duvallová je souzena pro vraždu, a ne pro krádež peněz z

pancéřovaného vozu Obchodní záruční, údajně spáchanou jejím

otcem.“

A Mason usedl na lavici svědků, zkřížil svoje dlouhé nohy a

blahosklonně se usmíval na rozhněvaného a uraženého okresního

státního zástupce.

„Ovšem,“ stěžoval si Hamilton Burger zoufale, „to se dalo

očekávat, že se obhajoba uchýlí ke všem technickým fíglům z

knih, aby hájila sama sebe, ale já neustanu, dokud nedostanu před

soud alespoň závažná fakta.“

„Držte se závažných fakt a já nevznesu jedinou námitku,“ řekl

Mason.

„Dobře,“ pravil Hamilton Burger, „ptám se vás zcela jasně: šel

jste ve středu desátého tohoto měsíce v noci do domu Jordana L.

Ballarda?“

„Ano.“

„Šel jste tam k přednímu oknu obývacího pokoje?“

„Ano.“

„Spustil jste a zase vytáhl žaluzii?“

„Ano. Zajisté.“

„Cože!“ vykřikl Burger. „Teď to přiznáváte?“

„Jistěže přiznávám.“

„Před porotou jste to popřel.“

„Nic takového jsem neudělal,“ prohlásil Mason. „Ptal jste se

mne, jestli jsem spuštěním a vytažením žaluzie dal znamení

obžalované. Řekl jsem, že ne. Ptal jste se mne, jestli jsem žaluzii

spustil a vytáhl jako znamení pro někoho. Řekl jsem, že ne.“

„Ale teď přiznáváte, že jste žaluzii spustil a vytáhl?“

„Jistě.“

„Proč jste to neřekl před porotou?“

„Protože jste se mne na to neptal.“

„Teď se vás ptám.“

„A já jsem odpověděl.“

„Jaké vysvětlení tedy můžete podat, proč jste tu žaluzii spustil

a vytáhl, jestliže jste nedával nikomu signál?“

Mason odpověděl: „Zjistil jsem, že mám u sebe tisícidolarovku

a pětistovku, a že ta tisícidolarovka má číslo 000151.“

Burgerovi klesla čelist. Oči mu lezly z důlků. Hleděl na

Masona s výrazem takového krajního úžasu, že se někteří diváci,

překvapeni Masonovou odpovědí, začali potajmu smát. Soudce

Cody udeřil kladívkem. „Pokračujte, pane okresní státní zástupce,“

řekl. „Ale před porotou jste předložil jiné dvě bankovky — jinou

pětistovku a tisícovku. Kde jste je vzal?“

„Jak jsem sdělil porotě, dostal jsem je v dopise, který údajně

přišel od Arlene Duvallové.“

„A odkud jste měl ty jiné bankovky, o kterých jste nyní

vypověděl, že jste je měl u sebe?“

„Z dopisu, který údajně přišel od Arlene Duvallové.“

„To jste nám nepověděl.“

„Nebyl jsem tázán.“

„Žádal jsem vás o předložení všech peněz, které jste od Arlene

Duvallové dostal.“

„Jistě. Řekl jsem vám, že nevím, jestli jsem dostal nějaké

peníze od Arlene Duvallové, dále, že jsem obdržel dopis psaný

údajně její rukou, obsahující tisícidolarovku a pětistovku. Pak jsem

se zvlášť zmínil o tom, že peníze, které právě předkládám, jsou ty,

co jsem dostal v dopise, o kterém jsem se právě zmínil. Nenamáhal

jste se ptát, jestli jsou to všechny peníze, které jsem dostal údajně

od Arlene Duvallové. Když nedokážete vyslýchat svědka tak,

abyste mu ucpal únikové díry, nevidím důvod, proč by vám měl

svědek dobrovolně pomáhat.“

„To by stačilo,“ zasáhl soudce Cody. „Varoval jsem vás před

osobními invektivami.“

„Dovolí-li soud,“ vysvětloval Mason, „tohle nejsou osobní

invektivy mezi právníky — tohle je osobní záležitost mezi

svědkem a obžalobou. Obžaloba mě povolala jako svědka a já

jsem jako svědek odpověděl.“

„Výborně, věc je skončena. Pokračujte ve výslechu,“ rozhodl

soudce Cody, ale v koutcích úst mu seděl úsměv.

„Jak to, něco takového jsem jakživ neslyšel,“ řekl Hamilton

Burger.

„Bezpochyby,“ podotkl Mason suše a v soudní síni se ozval

krátký výbuch smíchu, který soudce Cody rychle umlčel.

„A kde jste vzal těch druhých pět set a tisíc dolarů? Jak se k

vám dostaly?“

„Ty mi předal Paul Drake, který říkal, že mu je doručil

poslíček.“

„A co jste s těmi penězi udělal?“

„Stáhl jsem u Ballarda žaluzii, když byl právě v kuchyni,

zastrčil jsem ty dvě bankovky za váleček, pak jsem žaluzii zase

vytáhl a nechal tak. Zatáhl jsem závěsy, dopil s Ballardem a

odešel.“

„Takže nám chcete tvrdit, že Jordan Ballard žil, když jste

odcházel?“

„Přesně tak.“

„Pak tedy, protože Arlene Duvallová tam přišla okamžitě po

vašem odchodu…“

„Prosím za prominutí,“ řekl Mason, „ale přehlížíte zásadní

skutečnost.“

„Jakou?“

„Osobu mého vzrůstu a postavy, která pozorovala dům, osobu,

která mě viděla stáhnout a vytáhnout žaluzii a ráda by věděla, proč

jsem to dělal, osobu, která zaparkovala svůj vůz na příjezdové

cestě a vešla do domu okamžitě po mém odchodu, osobu, kterou

Jordan Ballard znal tak dobře, že ji přijal v kuchyni, osobu, která si

dala bourbonskou a seven-up, když Ballard vyhodil do dřezu led z

mé sklenice, co obsahovala skotskou a sodovku.“

„A jak víte, že tam taková osoba byla, pane Masone?“ zeptal

se Hamilton Burger sarkasticky.

„Z toho prostého důvodu, že když tam byli policisté a

prováděli pokus se spuštěním a vytažením žaluzie, nenašli v ní

žádné peníze — pokud, ovšem, nepřistoupíte na to, že policisté ty

dvě bankovky našli, přivlastnili si je a rozhodli se o nich nic

neříkat. Jinak dá rozum, že v domě musela být ještě nějaká další

osoba.“

„Jaká další osoba?“ otázal se Hamilton Burger.

„No,“ pravil Mason, „jestli opravdu chcete informaci, pak

bych navrhoval, abyste se snažil porovnat otisky prstů na sklenici

číslo jedna, která obsahovala bourbonskou a seven-up, s otisky

Billa Emoryho, který byl řidičem vozu v době té krádeže, člověka,

který, jak tomu rozumím, má přibližně stejný vzrůst a postavu jako

já, a pak byste mohl vzít fotografii čísel těch pěti tisíc dolarů v

bankovkách a podívat se, jestli jsou ta čísla psána rukou Billa

Emoryho. Jak jste trefně poznamenal, ten seznam byl jeden z

nejtajnějších záznamů v celém úřadě FBI, tak důvěrný, že nesvěřili

kopii ani vám. Jen ještě jedna osoba mohla mít kopii, a to byl

zloděj, který těch pět tisíc dolarů našel svázaných do balíčku a

který, když se dověděl, že policie má čísla pěti tisíc dolarů v

bankovkách, předpokládal, že jde právě o ten balíček, a tak si čísla

z bankovek opsal, aby si byl jistý, že žádnou z nich nebude platit

on sám, ale mohl některou z nich podstrčit do peněženky Arlene

Duvallové.

A mylné úvahy Jordana Ballarda o tom, že doktor Candler

musí být zapleten do případu, pocházely ze skutečnosti, že Ballard

nevzal v úvahu fakt, že Rose Ruckerová Travisová, zdravotní

sestra doktora Candlera, měla příležitost vytáhnout klíč nebo

cokoliv z kapes pacientů, když byli v kabině na potní kúře. Tímto

způsobem mohla získat duplikáty klíčů k peněžnímu oddílu

pancéřovaného vozu, a protože byla s doktorem Candlerem v

bance před krádeží, měla i příležitost vzít neplatné šeky a měla je u

sebe v náhradním balíku, pečlivě předem připraveném zkušeným

podvodníkem.

Nakonec zjistíte, že přítel Helen Ruckerové, sestry paní

Travisové, je Thomas Sackett, známý též jako Howard Prim, který

má dlouhý trestní rejstřík za podvody a zpronevěry.

A teď,“ obrátil se Mason konverzačně na okresního státního

zástupce, „mluvím zcela jako svědek: nestačí-li vám to všechno k

vyřešení případu, vynasnažím se odpovědět na jakoukoli další

otázku, kterou vznesete.“

Hamilton Burger položil ruce na opěradla svého otáčivého

křesla, zdvihl se na nohy, chtěl Masonovi něco vykládat, pak

zavrtěl hlavou, jako by si to rozmyslel, obrátil se na soudce, jako

by chtěl něco říci jemu, ale pak náhle zase usedl.

Soudce Cody přispěchal okresnímu státnímu zástupci na

pomoc.

„Soud,“ prohlásil, „bude teď mít patnáctiminutovou

přestávku.“

14. KAPITOLA

Arlene Duvallová, Paul Drake, Perry Mason, Della Streetová a

dr. Candler seděli kolem velkého stolu v Masonově právnické

knihovně.

„Mrzí mě, že ten deník objevila policie,“ pravil Mason.

„Vidíte, že Ballard byl na správné stopě, ale měl chybnou

představu.“

„No, Rose jsem nikdy nepodezíral,“ poznamenal dr. Candler.

„Teď je to ovšem úplně jasné. Byl jsem úředním bankovním

lékařem a mnoho zaměstnanců banky ke mně chodilo i soukromě.

Věřil jsem ve fyzioterapii, diatermii a potní kúry, které otvírají

póry a… no, na Rose Travisovou jsem ovšem spoléhal jako na

vrchní zdravotní sestru, že se postará o pacienty a o jejich

náležitou léčbu. Přirozeně bylo pro ni až absurdně snadné

prohrabat pacientům šaty a pořídit duplikáty jejich klíčů, umožnit

Thomasovi Sackettovi, aby zfalšoval pečeti užívané bankovními

zaměstnanci — když se nad tím člověk zamyslí, je to tak dokonale

jasné, až se člověk diví, že ho to nenapadlo dřív.“

Mason řekl: „Ballard to promyslel, ale jen částečně. Došel k

přesvědčení, že když Arlene začne utrácet peníze v hotovosti, bude

to jen otázka času, kdy jí někdo ukradne přívěs a podstrčí do něj

inkriminovanou hotovost někam, kde by ji potom mohla najít

policie. Jediná mezera v jeho uvažování byla chyba, jaké se často

dopouštějí detektivové profesionální i amatéři: předem usoudil,

kdo je vinen, a pak se snažil seřadit fakta tak, aby do viny té osoby

zapadala.

Zřejmě se s Billem Emorym stýkal, aby od něj získal nějaké

informace, a teprve když jsem tehdy odtamtud vypadl a Emory se

objevil, začal Ballard tušit, jak se věci mají.“

„Jak myslíš, že na to přišel?“ zajímal se Paul Drake.

„Emory zřejmě pozoroval dům. Když mě viděl přijíždět s

Ballardem, nespustil dům z očí. Viděl mě přijít k oknu, spustit

žaluzii a zase ji vytáhnout. Možná si domyslel, že schovávám ty

bankovky, protože věděl, že mi je dal doručit.“

„Jak byly doručeny?“ zeptal se dr. Candler.

„Sackett šel do půjčovny kostýmů a vypůjčil si uniformu

poslíčka. Zaměstnanec půjčovny se nakonec rozpomněl, že

uniforma, kterou vybral, Sackettovi vůbec neseděla. Byla pro

člověka mnohem menšího, s útlým pasem. Spíš pro děvče. To

znamená, že si tu uniformu oblékla buď Rose Travisová, nebo její

sestra.

Možná se nikdy přesně nedovíme, co se u Ballarda dělo, ale

Emory bezpochyby dorazil okamžitě po mém odchodu, zaparkoval

na příjezdovce a šel dovnitř.

Přibližně zároveň přijelo Arlenino taxi a za ním detektiv ve

Fraserově autě. Ballard šel do kuchyně namíchat pití.

Emory, který dům pozoroval a viděl mě u okna, se nedopustil

stejné chyby jako Burger, který si myslel, že dávám někomu

signál. Podezíral mě, že tam něco schovávám.

Tak šel k oknu, spustil žaluzii a vyndal dvě bankovky, které

jsem tam ukryl. Můžete si představit jeho zármutek, když zjistil, že

ty dvě bankovky, které mi s takovým úsilím podstrčili, byly ukryty

dřív, než jsem dostal ten příkaz od soudu, abych je přinesl s sebou.

Zařídil ovšem, abych tu obsílku dostal — nejspíš anonymním

telefonickým tipem policii nebo okresnímu státnímu zástupci.

Ballard zřejmě viděl, jak Emory vyndává peníze ze žaluzie.

Když se Emory vrátil do kuchyně, Ballard se ho vyptával. Emory

viděl, že Ballard, který dosud podezíral doktora Candlera, je

konečně na správné stopě, a tak ho Emory zabil, aby zachránil

sebe.“

Arlene Duvallová řekla: „A já jsem myslela, že jediný důvod,

proč mi ukradli přívěs, byl najít můj deník. Zdá se, že tam ve

skutečnosti chtěli nastrčit peníze, aby je potom našla policie.“

„Vždyť říkám,“ pravil Mason, „největší překážkou v každém

poctivém a nestranném vyšetřování jsou ukvapené závěry.“

„Ale jak věděl Bill Emory… ach, už vím, Ballard mu asi řekl

číslo té jedné tisícidolarovky, co si zapamatoval, a…“

„Přesně tak,“ přisvědčil Mason. „Tak se rozhodl, že se ta

bankovka musí octnout u mne. Postaral se, abych ji dostal, a pak

dal anonymní tip okresnímu státnímu zástupci, že by bylo dobré

poslat mi tu obsílku, aby se přišlo na to, jaké peníze jsem dostal od

Arlene Duvallové. A přibral k tomu Ballarda, aby to nevypadalo

příliš narafičené.“

„No,“ vzdychla si Arlene Duvallová, „půldruhého roku jsem

byla návnadou, než konečně vlezli do té pasti, co jim pan Ballard

nastražil. Je smutné, že si to už nemohl vychutnat. A já se teď budu

muset vrátit do práce.“

„Nebuďte si tím tak jistá,“ odvětil Mason. „Pamatujte, že na

nalezení peněz je vypsána odměna. Váš otec bude propuštěn z

vězení a ta odměna bude značná. Budete mít taky auto a přívěs.

Můžete pobýt dva, tři měsíce s tatínkem. Troška slunění mu

neuškodí.“

„Chudák táta!“ řekla. „Říkal, že v cele nemá nikdy ani trochu

slunce,“ a náhle se rozplakala.

Do kanceláře vstoupila Gertie s telegramem v ruce. „Je

adresován Arlene Duvallové u Perryho Masona,“ oznámila.

Mason předal telegram Arlene.

Utřela si slzy, roztrhla telegram, přečetla ho, pak se mezi

slzami usmála a podala telegram Masonovi.

Byl poslán z vězení v San Quentinu. Zněl:

PRÁVĚ JSEM SLYŠEL Z RÁDIA ZPRÁVU STOP VYDRŽ

ARLENE A ZAČNEME SPOLEČNĚ ZNOVU STOP S

LÁSKOU

TÁTA.

Mason se obrátil na Dellu Streetovou. „Zavolejte tisk, Dello,“

řekl, „a sdělte mu, že se postarám, aby Arlene Duvallová a její otec

dostali odměnu vypsanou pojišťovací společností. Tu zprávu bude

rozhlas vysílat dnes večer. Tak můžeme jejímu tatínkovi

poskytnout ještě něco pro povzbuzení.“

Document Outline

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA

6. KAPITOLA

7. KAPITOLA

8. KAPITOLA

9. KAPITOLA

10. KAPITOLA

11. KAPITOLA

12. KAPITOLA

13. KAPITOLA

14. KAPITOLA