ERLE

STANLEY

GARDNER

Perry Mason

Případ

dvou advokátů

Erle Stanley Gardner

The Case of the Lucky Loser

Copyright © 1957 by Erle Stanley Gardner

Pocket Books, Inc. (Cardinal edition) New York N. Y. 1959

KAPITOLA 1

Della Streetová, osobní sekretářka Perryho Masona, zvedla

telefon a řekla: „Haló.“

Příjemný mladý ženský hlas se zeptal: „Kolik účtuje pan

Mason za návštěvu u soudu?“

Nezvyklá situace se odrazila i v hlase Delly Streetové. „To

záleží na tom, o co jde, co by tam měl dělat a –“

„Dělat tam nemusí nic, stačí, když bude poslouchat.“

„Vy si tedy nepřejete, aby se zúčastnil projednávání věci?“

„Ne. Stačí, když si poslechne, o čem se před soudem jedná, a

udělá si závěry.“

„A kdo volá, prosím?“

„Chcete jméno, které si zapíšete do účetních knih?“

„Ovšem.“

„Hotovost.“

„Jak prosím?“

„Hotovost.“

„Myslím, že by bylo lépe, kdybyste si promluvila s panem

Masonem,“ řekla Della Streetová. „Pokusím se vám sjednat

schůzku.“

„Na to už není čas. Ta věc, o kterou mi jde, začíná teď

dopoledne v deset hodin.“

„Tak, prosím, chvilku počkejte. Zůstaňte u telefonu,“ řekla

Della Streetová.

Vešla do soukromé kanceláře Perryho Masona.

Perry Mason vzhlédl od pošty, kterou se právě probíral.

Della Streetová řekla: „Šéfe, tohle si budete muset vyřídit

osobně. Nějaká žena, podle hlasu mladá, si vás chce objednat,

abyste si šel k soudu poslechnout, co se bude projednávat. Je právě

u telefonu.“

„Jak se jmenuje?“

„Říká, že Hotovost.“

Mason se usmál a zvedl telefon. Della Streetová poslouchala

na druhém aparátu.

„Ano?“ řekl Mason odměřeně. „Tady je Perry Mason.“

Ženský hlas měl hedvábný odstín. „Třiadvacátý odbor zdejšího

soudu se chystá projednat trestní věc Stát Kalifornie proti

Balfourovi. Ráda bych věděla, kolik by mě to stálo, kdybyste

sledoval průběh celého jednání a pak mi řekl, k jakým závěrům

jste dospěl.“

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Mason.

„Jak jsem řekla vaší sekretářce, jmenuji se Hotovost. Tak budu

uvedena ve vašich účetních knihách.“

Mason se podíval na hodinky. „Teď je devět dvacet pět. Mám

dvě schůzky dopoledne a jednu odpoledne. Musil bych je odvolat.

A to bych udělal jen v případě, že by šlo o něco mimořádně

důležitého.“

„Ale tohle je mimořádně důležité!“

„Můj účet bude vycházet z toho, že odvolám tři schůzky a –“

„Tak kolik byste mi počítal?“ zeptala se.

„Pět set dolarů,“ vypálil Mason.

Hlas náhle ztratil svou hedvábnou sebejistotu. „Ach… já…

Promiňte. Netušila jsem… Tak to z toho asi nic nebude.

Odpusťte.“

Mason, na kterého zapůsobilo zděšení v ženině hlase, řekl:

„Čekala jste míň?“

„A… a… ano.“

„O kolik míň?“

„Já… já… já mám jen svůj plat a… no já –“

„Víte,“ vysvětlil Mason, „já musím vyplácet mzdy, platit daně,

nájem za kanceláře, doplňovat si právnickou knihovnu. A jeden

den mého času – jaké máte zaměstnání?“

„Jsem sekretářka.“

„A chcete, abych si poslechl tuhle kauzu?“

„Já jsem chtěla… myslela jsem… asi jsem to špatně odhadla.“

„Kolik jste čekala, že budete platit?“

„Doufala jsem, že si řeknete tak o sto dolarů. Mohla jsem jít

tak na sto padesát… no, je mi líto.“

„Proč chcete, abych si to šel poslechnout? Máte na té věci

nějaký zájem?“

„Ne, přímo ne.“

„Máte vůz?“

„Ne.“

„Nějaké peníze v bance?“

„Ano.“

„Kolik?“

„Něco málo přes šest set.“

„Tak dobrá,“ řekl Mason. „Vzbudila jste mou zvědavost. Když

mi zaplatíte sto dolarů, tak si to půjdu poslechnout.“

„Ach, pane Masone!… Ach… děkuji vám! Hned tam někoho

pošlu. Rozumějte, vy se nesmíte dozvědět, kdo jsem… Nemůžu

vám to vysvětlovat. Peníze dostanete hned.“

„Co přesně chcete, abych udělal?“ zeptal se Mason.

„Neříkejte prosím vás nikomu, že jste v tomto případě dostal

pověření. Byla bych radši, kdybyste tam šel jako posluchač a

nesedal si do lavice pro advokáty.“

„A co když nenajdu místo?“ zeptal se Mason.

„Na to jsem myslela,“ řekla. „Až vejdete do jednací síně,

zastavte se a rozhlédněte se kolem. Po levé straně v uličce ve

čtvrté řadě odzadu bude sedět žena. Má rezavé vlasy a je jí… no je

to čtyřicátnice. Vedle ní bude sedět mladší žena s tmavě

oříškovými vlasy a vedle té bude na sedadle ještě několik kabátů.

Mladší žena kabáty vezme a vy si budete moci sednout. Doufejme,

že vás nikdo nepozná. Aktovku si, prosím, neberte.“

Na druhém konci linky to energicky klaplo.

Mason se otočil k Delle Streetové.

„Až někdo s těmi sto dolary přijde, Dello, dohlédněte, aby

dostal stvrzenku, a řekněte mu, aby ji doručil tomu, kdo mu dal

peníze. Já jdu k soudu.“

KAPITOLA 2

Perry Mason dorazil do soudní síně 23. oddělení, právě když

soudce Mervin Spencer Cadwell přicházel ze své kanceláře.

Soudní úředník zaklepal kladívkem. „Všichni vstaňte!“ zvolal.

Mason využil chvilkového rozruchu a proklouzl prostřední

uličkou až do čtvrté řady.

Soudní zapisovatel vyvolal jména porotců. Soudce Cadwell se

posadil. Úředník uhodil kladívkem. Diváci usedli na svá místa a

Mason nenápadně prošel kolem dvou žen.

Mladší z nich obratně odklidila dva kabáty ze sousedního

sedadla. Mason si sedl a přitom vrhl na ženy kradmý pohled.

Obě hleděly přímo před sebe a zdánlivě mu nevěnovaly

nejmenší pozornost.

Soudce Cadwell řekl: „Stát Kalifornie proti Theodoru

Balfourovi. Jsou přítomni všichni porotci a je obžalovaný v soudní

síni?“

„Souhlasí, Vaše Ctihodnosti.“

„Pokračujte v jednání.“

„Mám za to, že vypovídal svědek George Dempster,“ řekl

státní zástupce.

„Správně,“ řekl soudce Cadwell. „Pane Dempstere, vraťte se

laskavě na stanoviště svědků.“

George Dempster, kostnatý, pomalý třicátník, usedl na

svědeckou lavici.

„Takže vy jste včera vypověděl, že jste poblíž těla na dálnici

našel několik kousků skla?“ zeptal se státní zástupce.

„Ano, je to tak.“

„A měl jste příležitost prohlédnout si reflektory automobilu,

který jste našli v Balfourově garáži?“

„Ano, měl.“

„V jakém stavu byly ty reflektory?“

„Pravý reflektor byl rozbitý.“

„Kdy jste prohlídku provedli?“

„Tak kolem čtvrt na osm ráno.“

„Požádali jste někoho o svolení k prohlídce?“

„Ne, k prohlídce samotného vozu ne.“

„Proč ne?“

„No, chtěli jsme se napřed přesvědčit, abychom snad nešlápli

vedle.“

„Co jste tedy udělali?“

„Jeli jsme do Balfourovy vily. Vzadu jsme našli garáž pro čtyři

auta. V domě se nic nehýbalo, ale někdo se pohyboval v bytě nad

garáží. Když jsme vjeli dovnitř, ten člověk vyhlédl z okna a pak

sešel po schodech. Představil se jako sluha, který bydlí v jednom z

bytů nad garáží. Řekl jsem mu, že jsme od policie a chceme se

porozhlédnout v garáži, protože pátráme po důkazech trestného

činu. Zeptal jsem se ho, jestli má nějaké námitky. Řekl, že

samozřejmě ne, tak jsme otevřeli dveře garáže a vešli dovnitř.“

„Teď chci obrátit vaši pozornost na jistý automobil s číslem

licence GMB 665 a zeptám se vás, zda jste na tom voze zjistil něco

neobvyklého.“

„Ano, zjistil.“

„Co jste zjistil?“

„Našel jsem rozbitý pravý přední reflektor, maličký vroubek

vpravo na předku vozu a několik kapek krve na nárazníku.“

„Co jste udělal potom?“

„Řekl jsem sluhovi, že budeme muset vůz zajistit a že chceme

vyslechnout toho, kdo ho řídil. Zeptal jsem se ho, komu auto patří,

a on mi řekl, že panu Guthriemu Balfourovi, že ale řídil jeho

synovec, Ted Balfour –“

„Navrhuji vyškrtnout,“ vyskočil obhájce. „Svědectví z

doslechu, nepatřičné, bezvýznamné, netýká se podstaty věci. To,

kdo vůz řídil, nelze prokázat svědectvím z druhé ruky.“

„Návrh se přijímá,“ řekl soudce Cadwell. „Státní zástupce ví,

že takové svědectví nemůže použít.“

„Promiňte, Vaše Ctihodnosti,“ řekl státní zástupce. „Chtěl jsem

navrhnout, aby tato část odpovědi byla vypuštěna. To, kdo řídil,

jsme neměli v úmyslu prokazovat takto. Svědek na to měl

pamatovat.

Teď tedy řekněte soudu a porotě, pane Dempstere, co jste

udělal potom.“

„Vytáhli jsme pana Balfoura mladšího z postele.“

„Když teď mluvíte o panu Balfourovi mladším, myslíte tím

obžalovaného v tomto případu?“

„Ano.“

„Mluvil jste s ním?“

„Ano.“

„Kdy?“

„No, když jsme spolu mluvili, mohlo být asi tak kolem osmé.“

„Z postele jste ho vytáhl vy?“

„Někdo ho vzbudil, on si vzal župan a vyšel ven. Řekli jsme

mu, kdo jsme a co chceme, a on řekl, že s námi nebude mluvit,

dokud se neoblékne a nedá si kávu.“

„A co jste udělali vy?“

„No, snažili jsme se z něj něco dostat. Snažili jsme se být na

něj milí. Nechtěli jsme se ohánět úřední autoritou, ale on pořád

opakoval, že nebude mluvit, dokud si nevypije to kafe.“

„Kde k tomu rozhovoru došlo?“

„Ve vile Guthrieho Balfoura.“

„A kdo u toho byl?“

„Další policista, který tam byl se mnou, jistý pan Dawson.“

„Je tady v soudní síni?“

„Ano, je.“

„Kdo ještě byl přítomen?“

„Obžalovaný.“

„Nikdo jiný?“

„Ne, nikdo.“

„Kde rozhovor probíhal?“

„V domě.“

„Myslím, kde přesně v domě?“

„V malé kanceláři, takové pracovně, co přiléhá k ložnici

obžalovaného. Ten komorník, nebo kdo to byl, přinesl kávu,

smetanu, cukr a ranní noviny a my jsme pili kávu –“

„Říkáte ‚pili jsme‘ kávu?“

„Ano. Komorník přinesl tři šálky s talířky, smetanu, cukr a

velký elektrický kávovar. Všichni jsme si dali kávu.“

„A teď nám povězte, co jste řekli obžalovanému a co řekl on

vám.“

Mortimer Dean Howland, advokát, který zastupoval

obžalovaného, vyskočil. „Mám námitku, Vaše Ctihodnosti. Nebyla

prokázána náležitá souvislost.“

Soudce Cadwell sešpulil rty, pohlédl na svědka a pak na

státního zástupce.

„A navíc,“ pokračoval Howland, „myslím, že mám právo na

křížový výslech tohoto svědka dříve, než bude přijato k důkazu

jakékoliv přiznání, doznání nebo prohlášení obžalovaného.“

„My nechystáme přiznání, Vaše Ctihodnosti,“ řekl státní

zástupce.

„Přesně tak zní má námitka,“ podotkl obhájce. Soudce

Cadwell pečlivě vážil situaci. Mason využil příležitosti k tomu,

aby si prohlédl mladou ženu po své pravici. Když mu držela místo,

musela vědět, že tam přijde. A když to věděla, bylo možné

předpokládat, že to ona mu poslala zálohu.

„Co je to za případ?“ zeptal se jí Mason šeptem. Chladně na

něj pohlédla, pohodila hlavou a odvrátila se. Muž po Masonově

levici stručně řekl: „Zabití – porazil ho a ujel.“

Soudce Cadwell řekl: „Přijmu ujištění státního zástupce, že tou

otázkou nechce získat žádné přiznání, a námitku zamítnu. Svědek

odpoví na otázku.“

Svědek řekl: „Řekl, že viděl, jak jeho strýc a teta odjeli

vlakem, že pak odjel na večírek, kde vypil několik skleniček a –“

„Okamžik, Vaše Ctihodnosti, okamžik,“ přerušil ho obhájce.

„Teď se ukazuje, že prohlášení státního zástupce bylo nekorektní,

že se pokoušejí získat přiznání nebo připuštění a –“

„Na to se pana státního zástupce zeptám,“ přerušil ho přísně

soudce Cadwell.

Státní zástupce už byl na nohou. „Prosím, Vaše Ctihodnosti,

když si poslechnete odpověď, pochopíte mou situaci.“

„Je to připuštění?“ zeptal se soudce Cadwell.

„Ovšem, Vaše Ctihodnosti, ale připuštění nemá tutéž váhu jako

doznání.“

„Pokoušejí se dokázat, že přiznal opilost,“ řekl obhájce.

„Nechám svědka dokončit odpověď,“ řekl soudce Cadwell.

„Pokračujte.“

„Obžalovaný řekl, že si na tom večírku dal několik skleniček a

že se mu z toho udělalo hrozně zle. Myslel, že aspoň jeden z těch

nápojů musel obsahovat nějakou drogu. Řekl, že ztratil vědomí a

na nic se nepamatuje, dokud se nevrátil v autě, že –“

„Vaše Ctihodnosti, Vaše Ctihodnosti!“ protestoval obhájce.

„Tohle už přece jasně ukazuje, že –“

„Sedněte si,“ řekl soudce Cadwell. „Nechte svědka dokončit

výpověď. Bude-li jeho odpověď taková, jak předpokládám, budu

požadovat od státního zástupce vysvětlení. Tohle soud nemá rád.

Soud má pocit, že byl podniknut pokus o podvedení soudu.“

„Jen si poslechněte odpověď,“ žádal státní zástupce.

„Přesně to také udělám.“

„Pokračujte,“ řekl státní zástupce svědkovi.

Svědek pokračoval: „Řekl mi, že se na malý okamžik probral

ve voze a že řídila nějaká žena.“

„Nějaká žena?“ zvolal soudce Cadwell.

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Takže neřídil on?“

„Neřídil, Vaše Ctihodnosti,“ řekl státní zástupce. „Věřím, že

soud nyní chápe důvody mého prohlášení.“

„Tak dobrá,“ řekl soudce Cadwell. Obrátil se ke svědkovi:

„Pokračujte. Co ještě obžalovaný řekl?“

„Řekl, že se na okamžik částečně probral, že si vzpomíná, že

mu bylo hrozně zle a že další věc, na kterou se pamatuje, je, že byl

doma v posteli a že měl hroznou žízeň, že bylo půl páté a pět

minut ráno, že byl při vědomí, ale velice otupělý.“

„Ptal jste se ho, kdo byla ta žena, která řídila auto?“ zeptal se

státní zástupce svědka.

„Ptal.“

„A co řekl?“

„Říkal, že si nemůže vzpomenout, že si není jistý.“

„Co řekl – že si nemůže vzpomenout, nebo že si není jistý?“

„Řekl oboje.“

„Nač jste se ho ještě ptal?“

„Položil jsem mu pak ještě několik otázek, ale další odpovědi

jsem už nedostal. Chtěl vědět, co se stalo. Řekl jsem mu, že

vyšetřujeme úmrtí, případ sražení chodce a neposkytnutí pomoci, a

že existují důkazy, že jeho vůz je do věci zapleten. Na to řekl, že

když je to tak, že už nic neřekne, dokud se neporadí se svým

advokátem.“

„Můžete začít křížový výslech,“ řekl státní zástupce.

Mortimer Dean Howland, Balfourův obhájce, byl známý svým

bezohledným, zdrcujícím křížovým výslechem.

Svraštil své huňaté obočí, vysunul čelist, chvíli se na svědka

díval a řekl: „Jel jste do toho domu, abyste od obžalovaného získal

přiznání, viďte?“

„Nic takového jsem neudělal.“

„Jel jste tam?“

„Jistě.“

„A pokusil jste se získat přiznání od obžalovaného?“

„Ano, svým způsobem.“

„Takže jste do toho domu jel, abyste se pokusil tak či onak

získat přiznání obžalovaného!“

„Jel jsem tam, abych se podíval na auto obžalovaného.“

„Proč jste se rozhodl jet se na auto obžalovaného podívat?“

„Důvodem bylo cosi, co mi řekli.“

Advokát zaváhal, potom, protože se obával pustit se na tuto

úzkou právní cestičku, náhle změnil taktiku. „Když jste poprvé

spatřil obžalovaného, to jste ho probudil z hlubokého spánku, že

ano?“

„Já ne, to sluha.“

„Věděl jste, že mu bylo zle?“

„Vypadal, jako by měl za sebou těžkou noc. To je všechno, co

jsem věděl, dokud mi neřekli, že mu bylo špatně. Myslel jsem, že

on –“

„Nezáleží na tom, co jste si myslel!“ křikl Howland.

„Myslel jsem, že jste se mě na to ptal,“ řekl svědek klidně.

Soudní síň se pobaveně zavlnila.

„Soustřeďte se na mé otázky!“ vykřikl Howland. „Mohl byste

říci, že obžalovanému nebylo dobře?“

„Mohu říci, že čerstvý jako rybička zrovna nebyl. Vypadal

jako někdo, kdo má těžkou kocovinu.“

„Na to jsem se vás neptal. Ptal jsem se vás, zda nemůžete říci,

že mu nebylo dobře.“

„Neměl dobrou náladu, ale rozhodně vypadal, že předtím byl v

náladě.“

„To stačí,“ řekl Howland. „Nesnažte se být vtipný. Tady je v

sázce svoboda člověka. Jednoduše odpovídejte na otázky. Byl jste

si jist, že není ve své kůži?“

„Nevím, jak se obvykle chová.“

„Věděl jste, že byl vyburcován ze spánku?“

„Předpokládal jsem to.“

„Věděl jste, že nevypadá dobře?“

„To ano.“

„Jak vypadal?“

„Vypadal hrozně. Vypadal, jako by měl kocovinu.“

„Viděl jste lidi s kocovinou?“

„Spoustu.“

„Měl jste někdy kocovinu sám?“

„Mám námitku, Vaše Ctihodnosti,“ ozval se státní zástupce.

Howland řekl: „Pak navrhnu vyškrtnout výpověď svědka, že

obžalovaný měl kocovinu, na základě toho, že jde o závěr svědka,

že jeho výpověď je pouze jeho názorem a že svědek není náležitě

kvalifikován činit takové úsudky.“

„Odvolávám svou námitku,“ prohlásil státní zástupce.

„Měl jste vy někdy kocovinu?“

„Ne.“

„Vy jste nikdy neměl kocovinu?“

„Ne.“

„Vy nikdy nepijete?“

„No, abstinent nejsem. Občas si dám skleničku. Nepamatuji

se, že bych byl někdy opilý. Nevzpomínám si, že bych někdy měl

kocovinu.“

„Jak tedy víte, jak vypadá člověk s kocovinou?“

„Viděl jsem lidi s kocovinou.“

„Co je to kocovina?“

„Následek stavu opilosti. Řekl bych, že je to bezprostřední

následek opilosti, kdy ještě nebyl alkohol zcela vyloučen z

organismu.“

„Teď mluvíte jako lékař.“

„Chtěl jste znát mou definici kocoviny.“

„To je všechno,“ řekl Howland, pokrčil rameny, jako by ho

byla debata unavila, a otočil se k svědkovi zády.

Svědek se chystal opustit svědeckou lavici.

„Ještě okamžik,“ řekl náhle Howland, otočil se a namířil

ukazováček. „Ještě jednu otázku. Řekl vám obžalovaný, v kolik

hodin ztratil vědomí?“

„Řekl, že kolem desáté.“

„Tak on řekl kolem desáté, že ano?“

„Ano.“

„To jste nám předtím nepověděl.“

„Nebyl jsem na to tázán.“

„Byl jste tázán na to, co vám řekl obžalovaný, či ne?“

„Ano.“

„Tak proč jste se snažil zatajit informaci, že to bylo kolem

desáté?“

„Já… no, nevěnoval jsem tomu příliš velkou pozornost.“

„Proč ne?“

„Upřímně řečeno jsem tomu nevěřil.“

„Věřil jste té historce o jakési ženě, která měla řídit jeho

auto?“

„Ne.“

„Ale věnoval jste pozornost té části jeho výpovědi?“

„No ano. To bylo něco jiného.“

„Jak to?“

„No, bylo to připuštění.“

„Myslíte připuštění, které odporovalo zájmům obžalovaného?“

„Ovšem.“

„Aha! Takže vy jste tam jel připraven zapamatovat si jakékoliv

přiznání, které by obžalovaný mohl učinit, a zapomenout na vše,

co by mohl říci ve svůj prospěch, je to tak?“

„Já jsem na to nezapomněl. Pouze jsem se o tom nezmínil,

protože jsem nedostal tu příslušnou otázku, která by mi to mohla

vybavit.“

„V kolik jste byl zavolán k vyšetřování toho případu se

sražením chodce a neposkytnutím pomoci?“

„Asi ve dvě ráno.“

„Tělo leželo na dálnici?“

„Ano.“

„Jak dlouho tam už bylo?“

„To vím jen od jiných.“

„Víte, kdy to bylo hlášeno policii?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Asi patnáct minut před tím, než jsme tam přijeli.“

„Je to hodně frekventovaná silnice?“

„Je to dobře udržovaná silnice. Je na ní pořád nějaký provoz.“

„Tělo nemohlo být na tak frekventované silnici déle než deset

nebo patnáct minut, aniž to někdo ohlásil?“

„To nevím.“

„A obžalovaného přivezli domů kolem desáté hodiny?“

„Tak to řekl.“

„A bylo mu zle?“

„Tak to řekl.“

„A šel si lehnout?“

„Řekl to tak.“

Advokát zaváhal. „A spal?“

„To neřekl. Říká, že měl okno až tak do půl páté ráno, kdy se

probral.“

„On neřekl, že má okno, či ano?“

„Řekl, že si nevzpomíná.“

„Neřekl, že další věc, na kterou se pamatuje, je, že se probral v

posteli?“

„Řekl, že další věc, na kterou se pamatuje, je, že ležel v posteli

a že bylo čtyři třicet pět ráno.“

„Ale na něco z toho, co vám obžalovaný pověděl, jste si

nevzpomněl – na všechno, co řekl a co bylo v jeho prospěch.“

„Řekl jsem vám, že jsem si na to vzpomněl.“

„A opomněl jste nám to říci.“

„Dobrá. Ať je tedy po vašem, když to tak chcete.“

„Tak to je všechno,“ řekl Howland. „S ohledem na vaši zcela

zřejmou předpojatost již nemám zájem dávat vám další otázky.“

Svědek se zatvářil rozzlobeně a opustil své místo.

Státní zástupce řekl: „Dodatečný výslech skončil. Zavolejte

Myrtle Anne Haleyovou.“

Rezavá žena, která seděla v uličce, dvě místa od Perryho

Masona, vstala, došla k lavici svědků, zvedla pravou ruku a složila

přísahu.

Mason pokradmu pohlédl na mladou ženu sedící vedle něho.

Seděla s hlavou vztyčenou, takže mu ukazovala jen svůj profil.

Udržovala si výraz ledového opovržení, jaký má mladá žena pro

toho, kdo ji příliš obtěžuje svými seznamovacími pokusy.

KAPITOLA 3

Když Myrtle Anne Haleyová složila přísahu, nadiktovala své

jméno a adresu soudnímu zapisovateli a posadila se na lavici pro

svědky jako někdo, kdo ví, že jeho svědectví bude mít rozhodující

význam.

Státní zástupce řekl: „Obracím vaši pozornost na silniční

mapu, která již byla identifikována a zapsána jako doličný předmět

obžaloby A, paní Haleyová.“

„Prosím.“

„Orientujete se na této mapě? Tím myslím, zda jste

obeznámena s územím, které zobrazuje?“

„Jsem.“

„Upozorňuji vás na úsek silnice Sycamore Road, zachycený na

této mapě, ležící mezi Chestnut Street a State Highway. Vidíte, že

mapa zobrazuje ten úsek silnice?“

„Ano.“

„Jela jste někdy po této silnici?“

„Mnohokrát.“

„Kde bydlíte?“

„Na druhé straně State Highway na Sycamore Road.“

„Můžete nám to ukázat na této mapě? Udělejte na mapě křížek

a kolem něj kroužek.“

Svědkyně nakreslila na mapě křížek a zakroužkovala ho.

Státní zástupce řekl: „Chtěl bych obrátit vaši pozornost na noc

devatenáctého a ráno dvacátého září tohoto roku. Měla jste

příležitost jet v tu dobu po této silnici?“

„Ráno dvacátého – časně ráno – ano, prosím.“

„V kolik hodin?“

„Mezi půl jednou a půl druhou.“

„V noci?“

„Ano.“

„Kterým směrem jste jela?“

„Jela jsem na západ po Sycamore Road. Blížila jsem se od

východu k Chestnut Street.“

„A všimla jste si tehdy něčeho neobvyklého?“

„Ano. Auta přede mnou, které jelo velmi nejistě.“

„Můžete mi říci něco víc o tom nejistém způsobu jízdy auta?“

„No, šněrovalo po silnici, přejelo středovou čáru a dostalo se

jasně na levou stranu. Pak se vrátilo zpátky napravo a občas zcela

zřetelně přejíždělo za pravý okraj silnice.“

„Mohla byste to auto identifikovat?“

„Ano. Napsala jsem si jeho číslo.“

„A co bylo pak?“

„Pak jsem jela dál za ním a na tom rozšířeném úseku silnice

asi ve čtyřech pětinách cesty ke State Highway jsem to střihla

kolem něj.“

„Říkáte, že jste to kolem něj střihla?“

„Ano, rychle jsem ho předjela, jakmile to bylo možné.

Nechtěla jsem, aby do mne ten řidič najel z boku.“

„Navrhuji vyškrtnout všechno o tom, proč předjela to auto,“

ozval se Howland.

„Vyškrtne se to,“ řekl soudce Cadwell.

„Co jste udělala potom, když jste to auto předjela?“

„Dojela jsem domů a šla si lehnout.“

„Myslím bezprostředně po tom, co jste předjela ten vůz.

Udělala jste něco?“

„Podívala jsem se do zpětného zrcátka.“

„A co jste viděla, pokud jste vůbec něco viděla?“

„Viděla jsem, jak auto prudce uhnulo nalevo, pak zpátky

doprava a najednou jsem viděla něco černého proti reflektorům a

potom se na moment zdálo, jakoby se pravý reflektor ztratil.“

„Říkáte, že se zdálo, jako by se ztratil?“

„Potom se zase objevil.“

„A to se stalo na Sycamore Road mezi Chestnut Street a State

Highway?“

„Ano.“

„Tam jste viděla, jak světlo zhaslo a zase se rozsvítilo?“

„Ano.“

„V době, kdy jste se dívala do zpětného zrcátka?“

„Ano.“

„A věděla jste, proč se zdálo, že reflektor zhasl?“

„Tehdy ne, ale teď to vím.“

„Proč tedy?“

„Námitka, od svědkyně se požaduje závěr,“ ozval se Howland.

„Otázka je argumentativní.“

„Námitka se přijímá,“ řekl soudce Cadwell. „Svědkyně může

vypovídat o tom, co viděla.“

„Ale Vaše Ctihodnosti,“ namítl státní zástupce, „svědkyně má

jistě právo interpretovat, co viděla.“

Soudce Cadwell zavrtěl hlavou. „Svědkyně bude svědčit o

tom, co viděla. Závěry si udělá porota.“

Státní zástupce se na okamžik odmlčel a pak řekl: „Tak dobrá.

Křížový výslech.“

„Vy jste si zapsala poznávací značku automobilu?“ zeptal se

Howland.

„Zapsala.“

„Do notýsku?“

„Ano.“

„Kde jste ten notýsek vzala?“

„Z kabelky.“

„Řídila jste auto?“

„Ano.“

„Byl někdo s vámi?“

„Ne.“

„Vzala jste si zápisník z kabelky?“

„Ano.“

„A tužku?“

„Tužku ne. Plnicí pero.“

„A zapsala jste si poznávací značku auta?“

„Ano.“

„Jaké číslo to bylo?“

„GMB 665.“

„Máte ten notýsek s sebou?“

„Ano, mám.“

„Rád bych se na něj podíval.“

Státní zástupce se usmál na porotu. „Nemám tu nejmenší

námitku,“ řekl. „S velkou radostí vám dovolíme, abyste si ho

prohlédl.“

Howland přešel k místu pro svědky, vzal si od svědkyně

zápisník, zalistoval stránkami a řekl: „Zdá se, že je to notýsek, ve

kterém máte mnoho údajů a nejrůznějších poznámek.“

„Nenosím v paměti nic, co mohu svěřit papíru.“

„Tak tedy,“ řekl Howland, „tohle číslo, GMB 665, je

posledním záznamem v zápisníku.“

„Správně.“

„Tu poznámku jste si udělala dvacátého září?“

„Mezi půl jednou a půl druhou v noci dvacátého září,“

prohlásila s určitostí svědkyně.

„Proč jste si potom už neudělala žádné další poznámky?“

„Protože když jsem četla o té nehodě, oznámila jsem to policii,

policie si notýsek vzala a pak mi ho vrátili s upozorněním, že na

něj mám dávat dobrý pozor, protože by to možná mohl být důkaz.“

„Rozumím,“ řekl Howland s vybranou zdvořilostí. „A jak

dlouho policie ten zápisník měla?“

„Měli ho… nevím… jen krátce.“

„A kdy vám ho vrátili?“

„No po tom, co ho měla policie, ho dostal státní zástupce.“

„Aha, tak policie ho dala státnímu zástupci, že?“

„To nevím. Vím jen, že mně ho dal státní zástupce.“

„Kdy?“

„Dnes ráno.“

„Dnes ráno?“ řekl Howland a z jeho hlasu zazněla směsice

nedůvěry a skeptického sarkasmu. „A proč vám ho státní zástupce

dnes ráno vrátil?“

„Abych ho měla na místě pro svědky.“

„Aha, tak abyste mohla říci, že máte zápisník s sebou?“

„To nevím. Předpokládám, že proto.“

„A vy jste si tu poznávací značku zapamatovala?“

„Jistě. Vždyť jsem vám ji řekla. Je to GMB 665.“

„Kdy jste tu poznávací značku viděla naposled?“

„Když jsem vám před chvilkou podávala ten notýsek.“

„A předtím?“

„Dnes ráno.“

„Kdy dnes ráno?“

„Dnes ráno kolem deváté.“

„A jak dlouho jste se dívala na to číslo dnes ráno kolem

deváté?“

„Já… nevím. Nevím, jestli na tom záleží.“

„Dívala jste se na něj půl hodiny?“

„Jistěže ne.“

„Patnáct minut?“

„Ne.“

„Deset minut?“

„Snad.“

„Jinými slovy, vy jste se to číslo dnes ráno učila nazpaměť,

viďte?“

„A co je na tom špatného?“

„Jak víte, že je to totéž číslo?“

„Protože je to můj rukopis a to číslo je právě tak, jak jsem si je

zapsala.“

„Viděla jste tu poznávací značku před sebou, když jste si ji

zapisovala?“

„Ovšem.“

„Po celou dobu, co jste psala?“

„Ano.“

„Nebylo to tak, že jste se podívala na poznávací značku, pak

jste zastavila, vytáhla zápisník a –“

„Samozřejmě že ne! Bylo to tak, jak jsem vám řekla. Vzala

jsem si notes za jízdy a zapsala si číslo.“

„Vy jste pravačka?“

„Ano.“

„Jednu ruku jste měla na volantu?“

„Ano, levou.“

„A pravou jste psala?“

„Ano.“

„Máte plnicí, nebo kuličkové pero?“

„Je to obyčejné plnicí pero.“

„Se šroubovací čepičkou?“

„Ano.“

„A vy jste ji odšroubovala jednou rukou?“

„Jistě.“

„Vy to umíte jednou rukou?“

„Ovšem. Vezmete pero… tedy delší část pera malíkem a

prsteníkem a potom palcem a ukazováčkem klobouček

odšroubujete.“

„Co jste udělala potom?“

„Položila jsem si zápisník na klín, napsala číslo, znovu zavřela

pero kloboučkem a dala notes i s perem do kabelky.“

„Jak daleko jste od toho auta byla, když jste si zapisovala to

číslo?“

„Moc daleko ne.“

„Viděla jste to číslo po celou dobu?“

„Ano.“

„Zřetelně?“

„Ano.“

„To číslo jste zapisovala potmě?“

„Ne.“

„Ne, zřejmě ne. To číslo je napsáno úhledně. Musela jste to

zapisovat při světle.“

„Ano. Rozsvítila jsem si v autě, abych viděla, co píšu.“

„Takže,“ řekl Howland, „když jste se musela tohle číslo teprve

dnes ráno, poté, co vám žalobce dal váš zápisník, učit nazpaměť,

nevěděla jste předtím, než vám notýsek vrátili, jaké číslo to bylo,

že ne?“

„No nemůžete očekávat, že si člověk bude nějaké číslo

pamatovat pořád.“

„Takže dnes ráno jste nevěděla, jaké číslo to bylo?“

„Až když jsem se podívala do notýsku.“

„Ale předtím ne?“

„No, vlastně… ne.“

Howland okamžik váhal. „Po tom, co jste si to číslo

poznamenala, jste jela domů?“

„Ano.“

„Telefonovala jste na policii?“

„Ovšem. To jsem vám říkala.“

„Kdy?“

„Později.“

„Po tom, co jste četla v novinách o té nehodě?“

„Ano.“

„Myslím o tom těle, nalezeném na této silnici?“

„Ano.“

„Předtím jste na policii nevolala?“

„Ne.“

„Proč jste si zapsala tu poznávací značku?“

Její oči vítězně zazářily. „Protože jsem najisto věděla, že ten,

kdo auto řídí, je příliš opilý na to, aby byl za volantem něco

platný.“

„To jste věděla, když jste si zapisovala poznávací značku?“

„Ano.“

„Tak proč jste si ji zapsala?“

„Abych ji znala.“

„Abyste mohla proti řidiči svědčit?“

„Abych mohla splnit svou občanskou povinnost.“

„Myslíte zavolat policii?“

„No, myslela jsem si, že je má povinnost zapsat si tu

poznávací značku pro případ, že by se řidič do něčeho zapletl.“

„Aha, tak abyste mohla svědčit?“

„Abych o tom mohla říci policii, ano.“

„Jenže vy jste to policii neohlásila, dokud jste nečetla v

novinách o tom nalezeném těle?“

„Neohlásila.“

„Přestože jste viděla, jak byl pravý reflektor tajemně zastíněn,

jste policii nezavolala?“

„Ne.“

„Myslela jste, že není důvod policii volat?“

„Než jsem četla o tom mrtvém v novinách, tak ne.“

„Takže když jste přijela domů, nemyslela jste si, že se stala

nějaká nehoda, že?“

„No věděla jsem, že se něco stalo. Lámala jsem si hlavu, co asi

mohlo způsobit to zatemnění před tím reflektorem.“

„Nenapadlo vás, že došlo k nehodě?“

„Věděla jsem, že se něco stalo.“

„Myslela jste si, nebo ne, že došlo k nehodě?“

„Ano, uvědomovala jsem si, že se musela stát nějaká nehoda.“

„Kdy jste si to uvědomila?“

„Hned jak jsem dojela domů.“

„A to číslo jste si poznamenala proto, abyste v případě nehody

mohla zavolat policii?“

„To číslo jsem si napsala, protože jsem si myslela, že je to

moje povinnost… ano.“

„Tak proč jste tu policii nezavolala?“

„Myslím, že tato otázka už byla položena i zodpovězena

několikrát, Vaše Ctihodnosti,“ řekl státní zástupce. „Nechci

omezovat pana obhájce v jeho křížovém výslechu, ale tohle tu

opakujeme stále dokola.“

„Také si myslím,“ řekl soudce Cadwell.

„Prokazuji, Vaše Ctihodnosti, že její skutky jsou v rozporu s

jejími slovy a její důvody odporují jejímu jednání.“

„Budete mít dost příležitosti vysvětlit případ porotě.

Domnívám se, že to, co jste chtěl tímto křížovým výslechem

objasnit, je už objasněno,“ uzavřel soudce Cadwell.

„To je všechno,“ řekl Howland, pokrčil rameny a mávl rukou,

jako by chtěl svědeckou výpověď smést stranou.

„To je všechno, paní Haleyová,“ prohlásil státní zástupce.

Paní Haleyová se důstojně zvedla z lavice pro svědky,

odkráčela uličkou a zaujala své místo na kraji řady.

Soudce Cadwell pohlédl na hodiny a odročil jednání do dvou

hodin odpoledne.

KAPITOLA 4

Během odpoledního zasedání obžaloba doplnila několik

nedokončených výpovědí a uvedla řadu technických svědectví.

Kolem čtvrté byl případ připraven k závěrečným řečem.

Státní zástupce přednesl krátkou, stručnou řeč, navrhl, aby

obžalovaný byl odsouzen, a posadil se.

Mortimer Dean Howland, obhájce ve věcech trestních ze staré

školy, vytáhl stavidla svého sarkasmu proti svědectví Myrtle Anne

Haleyové, kterou charakterizoval jako „mentální řidičku“ a „ženu,

která by dokázala řídit, aniž by se vůbec podívala na cestu.“

„Všimněte si, jak ta žena řídí,“ řekl Howland. „Když poprvé

upoutala naši pozornost, řídila, aniž se podívala na silnici, protože

vyndávala z kabelky plnicí pero a zápisník. Pak zápisník otevřela a

zapisovala si číslo auta.

Podívejte se, kde je ten zápis, paní porotkyně a páni porotci.

Neotevřela ten notýsek nazdařbůh a nenačmárala poznávací

značku na kteroukoliv stránku, kde zrovna zápisník otevřela. Ona

pečlivě nalistovala stránku s posledním zápisem; potom krasopisně

napsala poznávací značku automobilu.

Podívejte se na tento doličný předmět,“ upozornil Howland,

obcházel kolem a pozvedal zápisník. „Podívejte se, jak je to číslo

napsáno. Dokázali byste napsat poznávací značku tak pěkně,

kdybyste sledovali vozovku před sebou, protože řídíte auto?

Jistěže ne! Tento div jízdy naslepo nemohla dokázat ani Myrtle

Anne Haleyová. Ona zapisovala to číslo s očima upřenýma na

stránky v zápisníku, ne na silnici.

Vzpomenete si, že jsem se jí při kontrolním výslechu ptal, zda

měla na psaní dost světla – a vzpomínáte si, co řekla? Řekla, že si

ve voze rozsvítila, aby měla světla dost.

Proč potřebovala dost světla? Protože dávala pozor na to, co

píše, a ne kam jede.

Kdyby měla oči upřené na cestu, nepotřebovala by v autě

žádné světlo. Ve skutečnosti by takové světlo zhoršovalo její

schopnost sledovat cestu před sebou. Důvodem, proč potřebovala

světlo, dámy a pánové, bylo to, že dál řídila, přičemž se dívala na

stránku zápisníku, když psala.

Jela vyšší rychlostí než vůz před ní, protože přiznává, že to

kolem toho auta střihla. Jenže, dámy a pánové, ona se nedívala na

cestu.

Musím přiznat, že při této nehodě na silnici byl nějaký

nešťastník sražen automobilem. Kdo mohl spíše srazit toho

člověka? Řidič předního vozu, nebo ta žena, která vám pod

přísahou přiznává, že po té silnici uháněla, aniž se dívala, kam

jede, s očima upřenýma na stránky v notýsku?

A kdo řídil to auto, jehož číslo si Myrtle Anne Haleyová tak

pečlivě zapsala? Státní zástupce se jí vyptával na poznávací

značku automobilu, ale vůbec se jí nezeptal, kdo ten vůz řídil!

Nezeptal se jí, zdali to auto řídil muž. Jak víme, kdyby tu otázku

dostala, mohla docela dobře říci, že to auto řídila žena.“

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl státní zástupce, „nerad přerušuji, ale

jestliže obžaloba opomenula objasnit tento bod, žádáme o

okamžité obnovení důkazního řízení a o možnost položení

dodatečných otázek svědkyni Myrtle Anne Haleyové.“

„Je nějaká námitka?“ zeptal se soudce Cadwell.

„Ovšemže mám námitku, Vaše Ctihodnosti. To je starý trik,

pokus přerušit závěrečnou řeč obhájce a uvádět nová svědectví. Je

to pokus o odvrácení pozornosti poroty a rozvrácení řádného

průběhu hlavního líčení.“

„Návrh se zamítá,“ řekl soudce Cadwell.

Howland se obrátil k porotě, rozpřáhl ruce a usmál se. „Tady

vidíte, dámy a pánové, s čím se musíme potýkat v tomto případě.

Myslím, že už nemusím dál pokračovat. Cítím, že věc mohu klidně

ponechat na vašem úsudku. Vím, že vynesete jediný správný

výrok, jediný spravedlivý výrok, jediný výrok, který vám může dát

pocit, že jste svědomitě dostáli povinnosti, uložené vám přísahou –

výrok NEVINEN!“

Howland se vrátil na své místo.

Státní zástupce učinil závěrečné prohlášení, soudce přečetl

pokyny pro porotu a porota odešla.

Mason povstal s ostatními diváky, když soud odcházel, ale

Mortimer Dean Howland si to namířil k němu. „Ale, ale, ale, pane

obhájce! Copak sem přivádí vás?“

„Hledám nějaké tipy, jak se má vést případ.“

Howland se usmál, ale jeho oči, pronikavě odhadující, planuly

pod hustým obočím, když pozoroval Masonovu tvář.

„Vy žádné tipy nepotřebujete, pane kolego. Zdálo se mi, že

jsem vás dnes ráno letmo zahlédl v obecenstvu, a tak jsem si řekl,

že tu jistě budete na celé odpolední zasedání. Zajímá vás ten

případ?“

„Je to zajímavá kauza.“

„Myslím, jestli se o něj zajímáte profesionálně?“

„Ale jistěže profesionálně,“ řekl Mason s žoviální neurčitostí.

„Žádnou ze stran neznám. Mimochodem, kdo byl ten usmrcený?“

„Tělo nebylo identifikováno,“ řekl Howland. „Otisky prstů

poslali FBI, ale neměl žádný záznam. Byl to zřejmě nějaký tulák.

Hlava byla vržena na vozovku obrovskou silou. Lebka byla

rozmačkaná jako vaječná skořápka. Potom mu přejela přes hlavu

ještě obě kola. Podobu nebylo možné určit.“

„A co oblečení?“

„Oblečen byl dobře, ale všechny značky byly pečlivě

odstraněny. Samozřejmě jsme pomysleli na to, že by to mohlo

znamenat, že ten nebožtík měl záznam v trestním rejstříku. Ale jak

jsem řekl, jeho otisky prstů v evidenci nebyly.“

„A ta poznávací značka byla v notýsku zapsána hned pod

dalšími poznámkami na poslední stránce?“ zeptal se Mason.

„Pojďte se podívat,“ vyzval ho Howland a přátelsky mu

položil ruku na rameno. „Budu rád, když se na to podíváte a

řekněte mi, co si o tom myslíte vy.“

Howland zamířil ke stolku zapisovatele. „Podívejme se na ten

důkaz,“ řekl, „… ten zápisník.“ Úředník mu notýsek podal.

Mason si prohlížel malé, pěkné číslice blízko dolního okraje

stránky.

„Tohle byste nedokázal beze světla, ani kdyby vám šlo o

život,“ řekl Howland. „Ta žena se nedívala na cestu, když ty číslice

psala.“

„Myslím, že víte, že pravý světlomet jejího vozu nebyl

rozbitý,“ řekl Mason.

„My toho víme hodně,“ mrkl na něj Howland. „Víme také, že

je snadné reflektor opravit. Co si o tomhle případě myslíte,

Masone? Co myslíte, že udělá porota?“

„Nemůže dělat nic.“

Howlandův hlas zněl opatrně. „Myslíte, že se porota

nedohodne?“

„To je možné.“

Howland ztišil hlas do šepotu. „Mezi námi,“ řekl, „o to jsem se

právě snažil. To je to nejlepší, co mohu očekávat.“

KAPITOLA 5

Mason seděl u svého stolu a zamyšleně pokuřoval. Della

Streetová si udělala pořádek na svém stole sekretářky, zamířila ke

dveřím, vrátila se pro něco, co jakoby zapomněla, pak otvírala

zásuvky svého stolu, jednu po druhé, vytahovala papíry a

přerovnávala je.

Mason se ušklíbl. „Proč tu, prosím vás, čekáte a už toho

nenecháte, Dello?“

„Propána! Cožpak je to na mně tak vidět?“

Mason přisvědčil.

Usmála se nervózně. „No, já ještě pár minut počkám.“

„Telefon je z domácí ústředny propojen sem?“

„Ano. Gertie už šla domů. Nechala hlavní meziměstskou linku

propojenou na váš telefon. Kdyby ta žena –“

Della Streetová se odmlčela, když zazvonil telefon.

Mason kývl na Dellu Streetovou. „Když už jste tady, Dello,

bude lepší, když si vezmete druhý telefon a blok a budete si dělat

poznámky.“

Mason řekl: „Haló?“

Ženský hlas, který s ním prve jednal o záloze, zněl dychtivě.

„Je to pan Mason?“

„Ano.“

„Byl jste dnes u soudu?“

„Ovšem.“

„A co si o tom myslíte?“

„O čem?“

„O tom případu.“

„Myslím, že se asi porota nedohodne.“

„Ale to ne! O té svědkyni.“

„Které svědkyni?“

„Samozřejmě o té rezavé ženě.“

„Myslíte paní Myrtle Anne Haleyovou?“

„Ano.“

„To vám nemohu říci.“

„Nemůžete mi to říci?“ řekl hlas, zostřený podezřením.

„Vždyť kvůli tomu jste tam šel! Vy –“

„Nemohu diskutovat o svém dojmu ze svědectví paní

Haleyové s nikým cizím,“ přerušil ji rozhodně Mason.

„S cizím? Já jsem přece vaše klientka. Já –“

„Jak mohu vědět, že jste má klientka?“

„Mohl byste mě poznat podle hlasu.“

Mason řekl: „Hlasy jsou si někdy navzájem dost podobné.

Naprosto bych si nepřál, aby si na mne někdo stěžoval, že jsem

učinil hanlivé prohlášení, které nebylo chráněno jako důvěrné.“

Na druhém konci linky bylo chvilku ticho a pak ten ženský

hlas řekl: „No a jak tedy mohu prokázat svou totožnost?“

„Tou stvrzenkou, kterou jsem dal člověku, který mi doručil

těch sto dolarů. Až mi tu stvrzenku ukážete, budu vědět, že jednám

s osobou, která zálohu složila.“

„Ale pane Masone, cožpak to nechápete? Já nemohu připustit,

abyste se dozvěděl, kdo jsem. Celá ta operace s doručitelem byla

jen proto, abych vám zabránila to zjistit.“

„Já ale nemohu prozradit svůj názor na tu svědeckou výpověď,

dokud nebudu vědět zcela určitě, že mé sdělení bude považováno

za důvěrné.“

„Je váš názor tak špatný?“

„Já vám jenom vysvětluji základní princip.“

„Já… já už tu stvrzenku mám. Ten doručitel mi ji odevzdal.“

„Tak sem s ní přijďte.“

Dlouhou chvíli bylo ticho.

„Všechna tahle opatření jsem učinila proto, abyste neodhalil

mou totožnost,“ stěžoval si hlas.

„Já činím všechna tato opatření, abych se ujistil, že mluvím se

svou klientkou,“ řekl Mason.

„Budete tam teď?“

„Počkám deset minut. Bude to stačit?“

„Ano.“

„Tak dobrá. Jděte rovnou k postranním dveřím.“

„Myslím, že jste hrozný,“ vykřikla. „Takhle jsem to nechtěla.“

Bouchla sluchátkem.

Mason se obrátil k Delle Streetové, která zaznamenávala

rozhovor. „Rozumím tomu tak, slečno Streetová, že jste dospěla k

názoru, že domů nespěcháte. Ráda byste tu počkala.“

„Zkuste mě vyhodit z kanceláře,“ zasmála se. „Na to byste

musel mít stádo slonů, aby mě dostali ven.“

Sejmula kryt psacího stroje, urovnala si těsnopisné bloky a

pověsila klobouk do skříně.

Telefon zazvonil znovu.

Mason se zamračil. „Měli jsme vypnout ústřednu hned po tom

hovoru, Dello. Jděte to vypnout teď… anebo ne, počkejte.

Podívejte se, kdo volá!“

Della Streetová zvedla telefon, řekla „Haló,“ a potom „Prosím,

kdo volá?… kde?… počkejte okamžik. Myslím, že už odešel

domů. Nevím, jestli ho zastihnu. Zkusím to.“

Přikryla mikrofon a řekla: „Nějaký pan Guthrie Balfour volá z

Chihuahua z Mexika. Říká, že je to mimořádně důležité.“

„Balfour?“ řekl Mason. „To bude ten strýc mladého Teda

Balfoura, obžalovaného v tomhle případě. Zdá se, že nás to

zatahuje do víru událostí, Dello. Řekněte meziměstské ústředně, že

jste mě zastihla a ať nám ho sem spojí.“

Della Streetová zopakovala sdělení do telefonu a za okamžik

pokynula Masonovi.

Mason zvedl sluchátko.

Mužský hlas na konci linky zněl spíš slabě a vzdáleně, ale

přesto prozrazoval přídech naléhavosti.

„Je tam Perry Mason, advokát?“

„Je,“ řekl Mason.

Hlas se zaostřil vzrušením. „Tady je Guthrie Balfour, pane

Masone. Právě jsem přijel z území Indiánů Tarahumare a musím se

vrátit na svou základnu. Tady v Chihuahua jsem dostal na poště

znepokojující zprávu. Zdá se, že můj synovec, Theodore Balfour,

je obviněn ze smrtelného zranění chodce a neposkytnutí pomoci.

Vy mne jistě budete znát, pane Masone. Určitě víte o

ohromném průmyslovém komplexu Balfour Allied Associates.

Máme investice po celém světě –“

„Slyšel jsem o vás,“ přerušil ho Mason. „Případ, do kterého je

zapleten váš synovec, byl projednán dnes.“

Hlas zněl náhle zaraženě a sklíčeně. „A jak to dopadlo?“

„Pokud vím, porota stále ještě zasedá.“

„A už se nedá nic dělat?“

„Myslím, že se porota asi nedohodne. Proč se ptáte?“

„Pane Masone, tohle je důležité! Je to pekelně důležité! Můj

synovec nesmí být za nic odsouzen!“

„Mohl by dostat podmíněný trest, pokud ho odsoudí,“ řekl

Mason. „Některá fakta v tomto případě jsou velice zvláštní. Jsou

tam jisté nesrovnalosti –“

„Jistěže tam jsou nesrovnalosti! Cožpak to nechápete? To celé

je komplot. Je to připravené s určitým úmyslem. Pane Masone, já

odsud nemohu. Jsem tady na nesmírně důležité archeologické

výpravě. Narážím na jisté těžkosti, jistá rizika, ale v sázce je velmi

mnoho. Já… podívejte se, pane Masone, řeknu vám, co udělám.

Pošlu svou ženu nočním letadlem. Bude moci chytit spoj v El Pasu

a bude ve vaší kanceláři hned ráno. V kolik hodin chodíte ráno do

kanceláře?“

„Něco mezi devátou a desátou.“

„Prosím vás, pane Masone, přijměte mou ženu v devět hodin

ráno. Postarám se, abyste byl bohatě odměněn. Postarám se, abyste

–“

„Advokátem vašeho synovce,“ přerušil ho Mason, „je

Mortimer Dean Howland.“

„Howland!“ vykřikl hlas. „Ten panovačný, velkohubý náfuka!

Není nic jiného než jen taktak vystudovaný kriminální advokát s

dunivým hlasem. Tenhle případ potřebuje mozky, pane Masone.

Tohle… nemůžu to vysvětlovat. Poskytnete mé ženě konzultaci

zítra ráno v devět hodin?“

„Tak dobrá,“ řekl Mason. „Ale je možné, že pro vás nebudu

moci udělat to, co po mně chcete.“

„Proč?“

„Mám ještě jiné zájmy, které by se mohly s vašimi dostat do

konfliktu,“ odpověděl Mason. „Nemohu vám to ještě říci určitě,

ale… no dobře, v každém případě si s vaší paní promluvím.“

„Tak zítra v devět.“

„V devět.“

„Mockrát vám děkuju.“

Mason zavěsil. „Takže,“ řekl Delle Streetové, „jak se zdá, tak

se do toho pekáče potápíme stále hlouběji a hlouběji.“

„A rovnou do pěkně horkého omastku,“ poznamenala Della.

„Já –“ Přerušilo ji nervózní zaklepání na dveře Masonovy

soukromé kanceláře.

Della šla ke dveřím a otevřela je.

Do kanceláře vešla mladá žena, která seděla v soudní síni

vedle Masona.

„No, dobrý večer,“ řekl Mason. „Ráno jste ke mně nebyla

příliš srdečná.“

„Ovšemže ne!“

„Ani byste mi neřekla, kolik je hodin.“

„Já… pane Masone, vy… vy jste mne dostal do situace… no,

právě do takové situace, ve které jsem se nechtěla ocitnout.“

„To je zlé,“ připustil advokát, „ale obával jsem se, že vy

dostanete mne do situace, ve které jsem se nechtěl ocitnout já.“

„Takže teď víte, kdo jsem.“

„Posaďte se,“ řekl Mason. „Mimochodem, kdo jste

doopravdy… kromě jména Hotovost?“

„Jmenuji se Marilyn Keithová, ale už se mne, prosím, na nic

nevyptávejte.“

„Jaký je přesně váš vztah k Myrtle Anne Haleyové?“

„Podívejte se, pane Masone, už mě zase vyslýcháte. Tohle

jsem nechtěla. Chtěla jsem od vás jisté informace. Nechtěla jsem

ani, abyste věděl, kdo jsem.“

„Proč?“

„Na to teď není místo ani čas.“

Mason řekl: „Vždyť jste teď tady. Tak o co jde?“

„Já prostě musím znát skutečnou pravdu – no a tím se zase

dostáváme ke svědectví Myrtle Haleyové.“

„Znáte toho zabitého?“

„Ne.“

„Vy jste se ale,“ řekl Mason, „rozloučila se stovkou dolarů z

vlastních peněz, z peněz, které pocházely, jak předpokládám, z

fondu na horší časy, jen abyste mi zaplatila za účast na soudním

líčení a mohla se mne zeptat, co soudím o svědectví Myrtle Anne

Haleyové?“

„To ano. Jen ty peníze pocházely… no, měly to být úspory na

dovolenou.“

„Na dovolenou?“

„Budu ji mít příští měsíc,“ řekla. „Nechala jsem ostatní

děvčata, aby si svou vybrala v létě. Chtěla jsem jet do Acapulka…

To pojedu i tak, jenže… no přirozeně jsem neměla nejmenší chuť

sáhnout na úspory, které jsem měla na dovolenou. Ale to už je

všechno za mnou.“

„Máte tu stvrzenku?“ zeptal se Mason.

Otevřela kabelku, vytáhla stvrzenku, kterou Della Streetová

dala zprostředkovateli, a podala mu ji.

Mason se podíval mladé ženě do očí. „Myslím, že Myrtle

Haleyová lhala.“

Na okamžik se v jejím obličeji objevil záblesk jakéhosi

myšlenkového hnutí, pak opět nabyla sebevlády. „Úmyslně?“

Mason přikývl. „Můj názor nikomu neopakujte. Pokud to

říkám vám, je to sdělení, které je respektováno jako důvěrné.

Pokud ale budete to, co jsem řekl, před kýmkoliv opakovat,

můžete se dostat do maléru.“

„Můžete… můžete mi říci, jaké důvody vás vedly k takovému

závěru, pane Masone?“

„Zapsala si poznávací značku toho automobilu,“ řekl Mason.

„Zapsala si ji do notýsku přesně tam, kam měla a –“

„No jistě. Tohle jsem už slyšela od obhájce,“ přerušila ho

Marilyn. „Zní to logicky. Ale naproti tomu – co když se Myrtle

opravdu nedívala na cestu? Vždyť to mohla být jen chvilička.

Nespustila silnici z očí po celou tu dobu, co psala. Jenom se mrkla

do notesu, jestli to píše, kam má, a –“

Mason vzal tužku a kousek papíru. „Napište sem šestku,“

vyzval Marilyn Keithovou.

Napsala, co jí řekl.

„A teď,“ řekl Mason, „vstaňte, projděte se po místnosti a v

chůzi napište další šestku.“

Poslechla ho.

„Porovnejte ty dvě číslice,“ vybídl ji Mason.

„Nevidím žádný rozdíl.“

„Podejte mi to sem,“ řekl Mason, „a já vám rozdíl ukážu.“

Vykročila ke stolu.

„Okamžik,“ řekl Mason. „Napište ještě jednu šestku, než sem

dojdete.“

Udělala to a podala mu bloček se třemi šestkami.

„Tohle je šestka, kterou jste napsala vsedě,“ ukázal Mason.

„Všimněte si, jak se konec horní kličky vrací a spojuje se s čárkou

dole. A teď se podívejte na ty dvě číslice, které jste napsala v

chůzi. Na jedné z nich se klička té šestky zastavuje o kousek

předtím, než se připojí k dolní čáře a na té druhé konec kličky

přetíná dolní čáru a ještě o kousek přesahují na druhé straně.

Zkuste napsat šestku, když jedete autem a můžete udělat jen

jednu ze dvou věcí. Buď ukončíte kličku dříve, než dosáhnete

dolní čáry, nebo ji přetáhnete. Dojet přesně na čáru a tam skončit

dokážete, jedině když sedíte v úplném klidu.

A teď, když si prohlédnete značku GMB 665, o které Myrtle

Anne Haleyová tvrdí, že ji napsala za jízdy v automobilu, s jednou

rukou na volantu, kdežto ve druhé držela plnicí pero a psala do

zápisníku, který měla položený na koleně, zjistíte, že obě číslice

jsou bezvadné. Kličky se perfektně spojují s dolními čarami, obě

kličky jsou dokonale uzavřené. Pravděpodobnost, že tohle dokázal

dvakrát po sobě někdo, kdo seděl v autě a ujížděl po silnici

vysokou rychlostí za okolností, které popsala Myrtle Anně

Haleyová, je asi tak jedna k milionu.“

„Proč s tímhle nepřišel obhájce?“ zeptala se.

„Snad ho to nenapadlo,“ řekl Mason. „Možná, že si myslel, že

to ani nepotřebuje.“

Chvilku mlčela a pak se zeptala: „Máte ještě něco?“

„Mám toho spoustu,“ řekl Mason. „Kromě jakéhosi šestého

smyslu, který advokáta upozorní, že svědek lže, je tu ještě otázka

vzdálenosti.

Pokud paní Haleyová předjela to auto tam, kde říká, že to

udělala, a potom se podívala do zpětného zrcátka, jak tvrdí, musela

právě přejíždět State Highway, když zahlédla, že světlo zhaslo. Při

přejíždění State Highway by se asi těžko dívala do zpětného

zrcátka.“

„Ano, tomu rozumím,“ připustila mladá žena. „Chci říci, že

teď to chápu, když jste mě na to upozornil.“

Mason řekl: „Z nějakého důvodu vám bylo svědectví Myrtle

Haleyové podezřelé hned napoprvé. Chcete mi o tom něco říci?“

Zavrtěla hlavou. „Nemůžu.“

„No dobrá,“ řekl Mason. „Zeptala jste se mě na mé mínění.

Zaplatila jste mi sto dolarů, abych se zúčastnil líčení a utvořil si

vlastní názor. Teď jsem vám ho řekl.“

Chvíli přemýšlela, pak náhle vstala a podala mu ruku. „Děkuji

vám, pane Masone. Jste… jste právě tak skvělý, jak jsem

očekávala“

„Nemyslíte, že by bylo lépe, kdybyste mi teď dala svou

adresu?“ řekl Mason. „Kterou bych mohl zapsat do knih?“

„To nemůžu, pane Masone! Kdyby se kdokoliv dozvěděl, že

jsem u vás byla, zničilo by mě to. Věřte mi, že jsou v tom

zapleteny velké zájmy, zájmy lidí mocných a nelítostných. Já

jenom doufám, že jsem nezašla tak daleko, abych vám způsobila

nepříjemnosti.“

Mason hleděl na její úzkostlivý výraz. „Co se vaší osoby týče,

existuje nějaký důvod, proč bych se nemohl o tenhle případ

zajímat v kterékoliv jeho fázi?“

„Proč se na to ptáte?“

„Třeba se na mne obrátil jiný možný klient.“

Zamyslela se nad tím. „Jistě ne Myrtle Haleyová!“

„Ne,“ řekl Mason. „S tou nechci nic mít.“

„A kdo to tedy je?“ zeptala se.

„To vám nemohu říci. Ale pokud existuje nějaký důvod, proč

bych nemohl zastupovat kohokoliv, kdo má něco společného s

tímto případem, tak mi to, prosím vás, povězte.“

„Strašně ráda bych znala skutečnou pravdu. Když na tomhle

případu budete pracovat, vy už tu pravdu zjistíte… a je mi jedno,

kdo vás platí. Pokud jde o mne, můžete si dělat, co chcete, pane

Masone.“ Rázem se ocitla u dveří. „Dobrou noc,“ řekla a zavřela

za sebou.

Mason se obrátil k Delle Streetové. „No?“ zeptal se.

„Lhát moc dobře neumí,“ řekla Della.

„Proč myslíte?“

„Nesahala na své úspory na dovolenou jen proto, aby se

dozvěděla vaše mínění o výpovědi Myrtle.“

„Tak proč to dělala?“

„Myslím,“ řekla Della Streetová, „že je zamilovaná, a vím, že

má strach.“

KAPITOLA 6

Perry Mason odemkl dveře své soukromé kanceláře a pověsil

si klobouk.

Della Streetová, která přišla před ním, se zeptala: „Četl jste

ranní noviny?“ A ukázala na noviny na Masonově stole.

Zavrtěl hlavou.

„Porota se v případe Stát Kalifornie proti Tedu Balfourovi

nedohodla. Bylo to napůl – šest pro zproštění a šest pro vinu.“

„Takže co se stalo?“ zeptal se Mason.

„Howland se zřejmě dohodl s žalobcem. Soud rozpustil porotu

a navrhl obhájci nový termín jednání.

Nato Howland povstal, řekl, že myslí, že tenhle případ stojí

stát příliš mnoho peněz s ohledem na složitost dokazování.

Prohlásil, že bude souhlasit s tím, aby byl případ přidělen soudci

Cadwelloví, projednáván bez poroty a s týmiž důkazy, které byly

předloženy porotě.

S tím žalobce souhlasil. Nato soudce Cadwell okamžitě

prohlásil, že by za těchto okolností uznal obžalovaného vinným

podle obžaloby, načež Howland navrhl vynesení podmíněného

trestu. Žalobce řekl, že v takovém případě a vzhledem k výlohám,

které obžalovaný státu ušetří, nebude tomuto návrhu odporovat,

pokud bude obžalovanému uložena pokuta. Ještě řekl, že bude

souhlasit s neprodleným vyřízením záležitosti.

Soudce Cadwell prohlásil, že s ohledem na tento souhlas

žalobce ukládá obžalovanému podmíněný trest vězení a pokutu pět

set dolarů.“

„To je tedy zajímavé,“ řekl Mason. „To dovedlo případ Stát

Kalifornie versus Balfour opravdu k rychlému konci. Naše včerejší

klientka se už neozvala, Dello?“

„Ne, ale dnešní klientka čeká v předpokoji.“

„Myslíte paní Balfourovou?“

„Správně.“

„Jaký na vás dělá dojem, Dello? Je na ní vidět, že probděla

celou noc?“

Della Streetová zavrtěla hlavou. „Je čerstvá jako rybička.

Upravená vkusné a nákladně. Šaty, které má na sobě, jistě

nevytáhla z kufru. Opravdu se nastrojila, aby na pana Perryho

Masona udělala dojem. Zřejmě si v Chihuahua najala letadlo,

přiletěla do El Pasa právě včas, aby stihla spojení jedním z těch

luxusních letadel, přiletěla domů, krátce si zdřímla a ráno se začala

velice pečlivě upravovat.“

„Vypadá pěkně?“

„Parádně.“

„Kolik jí tak může být?“

„Je právě v tom smrtelně nebezpečném věku mezi

sedmadvaceti a dvaatřiceti. To je tak v kostce všechno, co vám

mohu říci.“

„Jak se tváří?“

„Má,“ řekla Della Streetová, „velké výrazné hnědé oči, ústa,

která se usmívají, aby mohla ukázat zoubky krásné jako perličky –

zkrátka normální druhá manželka milionáře, nákladná hračka. Ale

pan Guthrie Balfour musel i tak hodně dlouho prohlížet výklady,

než mu zabalili tenhle dáreček.“

„Dokonale oddaná manželka,“ usmál se Mason.

„Velice oddaná,“ řekla Della Streetová, „jenže ne panu

Guthriemu Balfourovi, nýbrž ženě Guthrieho Balfoura. Je to žena,

která je zcela mimořádně loajální sama k sobě.“

„No tak ji sem přiveďte,“ řekl Mason. „Podíváme se na ni.

Když je to druhá manželka, pak jistě není příbuzná s mladým

Tedem Balfourem.“

„To není. Budete si asi myslet, že jsem jedovatá,“

poznamenala Della, „ale něco vám řeknu, pane Perry Masone.“

„A co?“

„Před ní se sesypete jako hromada cihel. Ona je přesně ten typ,

který na vás udělá dojem.“

„A na vás ne?“

Della Streetová mu odpověděla jediným pohledem.

„No tak ji sem vemte,“ řekl Mason s úsměvem. „Po takové

reklamě budu jistě zklamán.“

„Nebudete,“ řekla.

Della Streetová uvedla paní Guthrie Balfourovou do

Masonovy soukromé kanceláře.

Mason vstal, uklonil se a řekl: „Dobré jitro, paní Balfourová.

Obávám se, že máte za sebou únavnou cestu.“

Její úsměv byl oslňující. „Vůbec ne, pane Masone. Především

jsem byla doma už v půl druhé ráno. Za druhé je cesta

klimatizovaným letadlem ve sklápěcím křesle z pěnové gumy

vrcholem přepychu v porovnání s tím, s čím se musí potýkat

archeologova žena.“

„Posaďte se,“ řekl Mason. „Váš manžel se zdál být velmi

znepokojen tím případem vašeho synovce.“

„To je řečeno příliš mírně.“

„No,“ řekl Mason, „zřejmě se advokát toho mládence dohodl s

prokurátorem. Četla jste ranní noviny?“

„Propána, to ne! Je tam něco o tom případu?“

„Ano,“ řekl Mason. „Asi byste si to chtěla přečíst sama.“

Složil noviny a podal jí je.

Zatímco četla článek, Mason si ji pozorně prohlížel.

Náhle paní Balfourová zlostně vykřikla, zmačkala noviny,

hodila je na podlahu, vyskočila ze židle a dupla na ně botou s

vysokým podpatkem. Potom se náhle vzpamatovala.

„Ach, promiňte,“ řekla. „Přestala jsem se ovládat.“

Opatrně odstoupila stranou, když vyprostila z novin své

vysoké podpatky, přitom pozvedla sukni a tím odhalila pár

pěkných nohou. Pak si klekla a začala noviny uhlazovat.

„Promiňte, pane Masone,“ řekla zkroušeně. „To mě přemohla

má povaha… ten můj hrozný temperament.“

„S novinami si nedělejte starosti,“ řekl Mason a pohlédl na

Dellu Streetovou. „Dole ve stánku jich mají ještě spoustu. Už na

to, prosím, nemyslete.“

„Ne, ne… moc mě to mrzí. Já… nechte mě, prosím, abych se

kála, pane Masone.“

Pečlivě noviny vyrovnala a pak se pružně a půvabně zvedla.

„Co vás na tom článku tak rozzlobilo?“ zeptal se Mason.

„Ten blázen!“ řekla. „Ten naprostý blázen! Ach, toho náfuku,

toho velkohubého sobce nikdy neměli k tomu případu pustit – ani

na minutu.“

„Mortimera Deana Howlanda?“ zeptal se Mason.

„Mortimera Deana Howlanda,“ řekla pohrdavě, jako by ta

jména vyplivovala. „Jen se podívejte, co vyvedl.“

„Zdá se,“ řekl Mason, „že uzavřel docela dobrou dohodu.

Podle všeho, paní Balfourová, zatímco se porota radila, vyhledal

státního zástupce, nadhodil možnost, že se porota nedohodne, a

žalobce příliš nestál o nové projednávání případu. Proto se

domluvili, že pokud se porota nedohodne, bude případ ponechán

soudci Cadwellovi s důkazy, které již byly provedeny, což se sice

skoro rovnalo připuštění viny, ale uchránilo ho to pohany, spojené

s doznáním.

Žalobce ze své strany souhlasil s tím, že přistoupí na

podmíněný trest. Tím bude případ zlikvidován. Ovšem potíže s

takovou dohodou spočívají v tom, že soudce, ačkoliv nemůže

nikoho šikanovat, si může postavit hlavu a trvat neústupně na

vlastním rozsudku. Soudce Cadwell je však znám svým

pochopením pro profesionální problémy advokátů. Ten takovou

dohodu prakticky vždy respektuje.“

Paní Balfourová sledovala Masonův výklad se soustředěným

zájmem a její velké hnědé oči projevovaly naprostou koncentraci.

Když Mason skončil, řekla prostě: „Je tu ale ještě něco, o čem

Ted Balfour neví. Nemůžeme tedy očekávat ani od jeho advokáta,

že to bude vědět. Ale je to životně důležité.“

„A co například?“ zeptal se Mason.

„Addison Balfour,“ vysvětlila mu.

„Co je s ním?“ zeptal se Mason.

„Je to nejbohatší člen rodiny a má hrozné předsudky.“

„Já jsem si myslel, že bohatý je váš manžel,“ odvážil se

Mason.

„To ne. Guthrie si stojí velmi dobře, aspoň myslím. Nevím.

Nikdy jsem nezkoumala jeho finanční situaci. Za těchto okolností

by mé důvody mohly být špatně chápány,“ řekla a lehce, nervózně

se zasmála.

„Pokračujte,“ řekl Mason.

„Addison Balfour umírá a ví o tom. Před osmnácti měsíci mu

doktoři dávali šest měsíců života. Addison má opravdu nevšední

povahu. Je bohatý, výstřední, cílevědomý, tvrdohlavý a naprosto

nevypočitatelný. Jedno ale vím – pokud ten by se kdy dozvěděl, že

Ted Balfour byl odsouzen za zabití člověka automobilem, Addison

Teda okamžitě vydědí.“

„Ve své závěti na Teda pamatoval?“

„Mám důvod se domnívat, že ano. Myslím, že Ted by měl

zdědit velký majetek, ale Addison je velmi silně zaujat proti tomu,

čemu říká bezhlavost mladé generace.

Víte, Ted skončil svou vojenskou službu, vyšel z akademie a

teď má půlroční přestávku, aby si oddechl, než se vrhne do práce v

Balfourových podnicích.

Ted měl nějaké vlastní peníze, které dostal po svém otci. To

Addison naprosto neschvaloval. Další majetek má Ted ve

svěřenecké správě. Ted si koupil jeden z těch superrychlých

sportovních vozů, které si to sviští po dálnici stopadesátimílovou

rychlostí, a Addison z toho dostal záchvat, když se o tom dozvěděl.

Víte, můj manžel je bezdětný, Addison je bezdětný, a Ted je

proto jediný, kdo může být nositelem jména a tradic Balfourů. Je

tedy důležitým členem rodiny.“

„Ted nejel svým sportovním autem tu noc, kdy se stalo

neštěstí?“ zeptal se Mason.

„Ne, řídil jeden z velkých vozů.“

„Těch je několik?“

„Ano.“

„Stejného typu?“

„Ne. Můj manžel je nestálý. Mentálně i fyzicky. Většina lidí si

kupuje stále auta téže značky. Pokud jsou s ní spokojeni, berou

všechna auta od stejné firmy. Guthrie je úplně jiný. Když si dnes

koupí cadillac, bude mít zítra buicka a pozítří olds. Pak si koupí

třeba lincolna a tak pořád dál. Vzala jsem si ho teprve před dvěma

roky, ale myslím, že jsem za tu dobu řídila půl tuctu značek.“

„Chápu,“ řekl Mason. „A teď, o co vám přesně jde?“

„Především,“ řekla, „ten Howland musí jít od toho. Netušíte,

jak se mohlo stát, že šel Ted zrovna k němu?“

Mason zavrtěl hlavou.

„Víte, můj manžel a já jsme odjeli do Mexika v den, kdy se

stala ta nehoda. K ní došlo tu noc, co jsme odjeli. Ted dával velký

pozor, abychom se o ní nedoslechli. Byli jsme v divokém kraji,

samá rokle – barranca tomu říkají. Přijeli jsme do Chihuahua pro

poštu a pro zásoby a tam nás čekal i dopis od správce Tedova

svěřeneckého fondu. Guthrie vám volal hned, jak si dopis přečetl.

Musel se prostě vrátit zase do tábora; odtamtud se vydává na velmi

nebezpečnou, ale vzrušující výpravu do kraje s velice primitivním

obyvatelstvem.“

„Vy jste jeli vlakem?“

„Ano, můj manžel nemá letadla rád. Říká, že jsou to jenom

okřídlené autobusy. Jezdí rád klimatizovanými vlaky, objedná si

samostatné salonní kupé, natáhne se, odpočívá a přemýšlí si.

Říká, že nejlepší myšlenky ho napadly ve vlaku a že se ve

vlaku i nejlépe vyspí.“

„Případ,“ řekl Mason, „byl uzavřen. Není na něm už nic na

práci pro mě ani pro nikoho jiného.“

„Takhle si to můj muž nepředstavuje. Navzdory soudnímu

rozhodnutí bude chtít, abyste ověřil výpovědi svědků.“

„K čemu by to bylo dobré?“

„Můžete dosáhnout obnovení procesu.“

„To by bylo těžké.“

„Nemohl byste to udělat, kdybyste dokázal, že jeden z

hlavních svědků lhal?“

„Asi ano. A vy myslíte, že jeden z hlavních svědků lhal?“

„Chtěla bych, abyste to vyšetřil a řekl mi to.“

„Nemohl jsem dělat nic, dokud Teda zastupoval Howland.“

„Ten už skončil.“

„A ví o tom?“

„Dozví se to.“

Mason řekl: „Je tu ještě něco, o čem byste měla vědět.“

„A co?“

„Aniž bych zabíhal do detailů,“ řekl Mason, „byl jsem

požádán, abych se účastnil včerejšího přelíčení a vyslechl

svědecké výpovědi.“

„Pověřen kým?“

„To nemohu prozradit. A nejsem si ani jist, jestli to vím.“

„Ale proč by od vás pro všechno na světě někdo chtěl, abyste

seděl v soudní síni a poslouchal?“

„Tuhle otázku,“ řekl Mason, „jsem si položil také. Hlavní je,

že jsem to udělal. Nechci, aby kvůli tomu došlo k nějakému

nedorozumění. Měl jsem klienta, který mě pověřil, abych seděl u

soudu a sledoval průběh jednání.“

„A vy jste seděl u soudu a poslouchal?“

„Ano.“

„A jaký jste si utvořil názor?“

„Teď,“ řekl Mason, „musím zase mluvit velice opatrně. Dospěl

jsem k závěru, že jeden z hlavních svědků asi neříkal pravdu.“

„Svědek obžaloby?“

„Ano. Obhajoba žádné svědky nepředvolala.“

„Dobře. No a může vás to diskvalifikovat ve věci, kterou od

vás chceme?“

„Ne tak, jak myslíte. Situaci to komplikuje, protože si

Howland může myslet, že jsem jednání úmyslně sledoval proto,

abych mu ukradl klienta.“

„Záleží vám na tom, co si Howland myslí?“

„Svým způsobem ano.“

„Ale není to tak moc důležité?“

„Moc důležité ne. Chtěl bych ale tu záležitost vyřídit tak, aby

Howland pochopil situaci.“

„Howlanda přenechte mně,“ řekla. „Já si s ním promluvím tak,

že mu bude jasné, co si můj manžel a já myslíme.“

„Koneckonců,“ upozornil ji Mason, „najal si ho patrně Ted. Je

plnoletý a může dělat, co se mu zlíbí.“

„No, promluvím si i s Tedem.“

„To udělejte,“ řekl Mason. „Spojte se se mnou, až vyjasníte

situaci. Nechci se do toho míchat, dokud je v tom Howland.“

Paní Balfourová vytáhla šekovou knížku. „Tak budu vaší

klientkou já.“

Vzala plnicí pero, vyplnila šek na tisíc dolarů, podepsala ho

„za Guthrieho Balfoura Dorla Balfourová“ a pak ho podala

Masonovi.

„Nevezmu to,“ řekl advokát. „Případ je v době, kdy přicházíte

se zálohou, už projednán a uzavřen.“

„Vaším úkolem bude přesvědčit Addisona, že Ted v tom ve

skutečnosti neměl prsty,“ řekla. „A s tím budete mít plno práce a

odpovědnosti, nemyslete, že ne.

Jednak budete muset obnovit řízení. Otevřeně řečeno, pane

Masone, Addison může dávat vinu Tedovi, ale zuřit bude na

Guthrieho, že dopustil, aby k něčemu takovému došlo. Myslí si, že

Guthrie věnuje svým výzkumným cestám příliš mnoho času.

Jen počkejte, až uvidíte, s čím se budete muset vyrovnat, a

pochopíte, co tím myslím.

A teď musím jít za Tedem, dát vědět Howlandovi, že má

padáka, a… Addisona nechám na vás. Až se s ním sejdete,

pamatujte, že jsme vás pověřili my, abyste chránil Tedovy zájmy.

Rezervujete si pro mě ještě chvilku dnes odpoledne?“ zeptala

se nakonec.

Mason přisvědčil.

„Ozvu se vám,“ slíbila a odešla.

Když dveře zaklaply, obrátil se Mason k Delle Streetové:

„No?“

Della Streetová se natáhla pro zmačkané noviny. „Impulzivní

ženská,“ řekla.

„Velice zajímavá žena,“ řekl Mason. „Má mozek pořád v

pohotovosti. Všimla jste si, jak se soustředila, když jsem jí

vysvětloval, co se v tom případu stalo?“

„Všimla jsem si, jak se na vás dívala, když jste mluvil,“

zdůraznila Della Streetová.

„Její obličej byl vzorem soustředění. Hlava jí pořád běží na

plné obrátky.“

„A také jsem si všimla, jak vyšla ze dveří,“ pokračovala Della

Streetová. „Možná, že používala svůj mozek, když se na vás

dívala, ale užívala i své boky, když věděla, že se díváte vy na ni.“

Řekl: „Vy jste se ale dívala také.“

„Jistě, ona věděla, že se budu dívat,“ připustila Della

Streetová, „ale to představení bylo určeno výhradně pro vás.“

KAPITOLA 7

V půl jedenácté zazvonil Masonův telefon s tajným číslem.

Protože je znali jen Della Streetová a Paul Drake, šéf detektivní

agentury, Mason se natáhl přes stůl. „Já si to vezmu,“ řekl Delle,

pak zvedl sluchátko a ohlásil se: „Nazdar, Paule.“

Hlas v telefonu zněl právě tak monotónně, jako když hlasatel

čte volební výsledky.

„Zajímáš se o Balfourův případ, Perry,“ povídal. „Stalo se

leccos, o čem bys měl vědět.“

„Tak především – jak víš, že se o něj zajímám?“ zeptal se

Mason.

„Byl jsi včera na přelíčení.“

„Kdo ti to řekl?“

„Dověděl jsem se to,“ řekl Drake. „Poslouchej. Na té věci je

něco podivného. Možná že je to všechno narafičené.“

„Vážně?“ zeptal se Mason. „Proč myslíš?“

„Už identifikovali tělo,“ řekl Drake.

„A co to s tím má co dělat?“ zeptal se Mason.

„Řekl bych, že dost.“

„Tak mi to pošeptej do ouška. Kdo je to?“

„Nějaký Jackson Eagan. Naposled se pod tím jménem zapsal v

motelu Ospalá díra. Na tohle jméno si také týž den, ale o něco dřív,

pronajal v půjčovně auto.“

„Tak dál,“ řekl Mason.

„Lidé z té půjčovny objevili auto o den nebo o dva později.

Stálo před motelem. Jeho vedení je na to upozornilo; ti z půjčovny

si mysleli, že jde o jeden z těch častých případů, kdy si někdo

najme auto, pak si to z nějakého důvodu rozmyslí, odjede a

půjčovně nic neřekne. Protože na vůz byla složená záloha padesát

dolarů, jednoduše si strhli půjčovné za tři dny, zbytek uložili na

účet a nikomu nic nehlásili. Proto policie nevěděla, že se Jackson

Eagan ztratil. Motel se o něj také nestaral, protože Eagan zaplatil

za ubytování předem. Kdyby nebylo té náhody, policie by to tělo

nikdy neidentifikovala. Obličej byl pořádně rozmačkaný, vzpomeň

si.“

„Jakou šťastnou náhodu myslíš?“ zeptal se Mason.

„Když mrtvolu našli, měla úplně prázdné kapsy až na nějaké

smetí, které se k identifikaci nehodilo, pár drobných mincí a jeden

klíč. Policie se o klíč příliš nestarala, dokud si někdo na oddělení

nevšiml, že má vyražené kódové číslo. Ten chlapík byl z dopravky

a řekl, že číslo bude z půjčovny. Tak to vyšetřili a zjistili, že klíč

patří k vozu, který parkuje už několik dní před motelem.“

„Kdy na tohle všechno přišli?“ zeptal se Mason.

„Včera ráno, zatímco se případ projednával u soudu.

Prokurátorovi to před zahájením dokazování neřekli, ale policie to

věděla už o osmé. Za to, že se to k prokurátorovi nedostalo, může

úřední šiml v kanceláři státního zastupitelství. Chlápek, co to

vyřizoval, rozhodl, že by to pro soud nemělo význam, a nechal to

být.“

„To je velice zajímavé,“ řekl Mason. „To mohlo přispět k

náhlému přání stovek lidí zajistit si mé služby.“

„Fajn. Myslel jsem si, že tě to bude zajímat,“ řekl Drake.

„Natahuj uši dál, Paule,“ řekl Mason, zavěsil a zopakoval

rozhovor Delle Streetové.

„Kam vás tohle přivede, šéfe?“ zeptala se.

„Tam, kde jsem vždycky,“ řekl Mason, „zrovna doprostřed. Na

celé té věci něco nehraje. Ta Haleyová na svědecké lavici

odrecitovala celou snůšku lží a takhle lidé nelžou, pokud k tomu

nemají důvod.“

„A děvčata jako Marilyn Keithová,“ řekla Della Streetová, „se

nevzdávají dovolené v Acapulku, pokud k tomu nemají důvod.“

„Ani ženy typu paní Dorly Balfourové přímo nevnucují zálohy

váhavým advokátům,“ řekl Mason. „Držte se v dohledu, Dello.

Myslím, že něco uvidíte.“

Della Streetová se na svého zaměstnavatele sladce usmála.

„Budu se držet,“ prohlásila prostě.

KAPITOLA 8

Ve tři čtvrti na dvě byla paní Balfourová zpátky v Masonově

kanceláři.

„Byla jsem za Tedem,“ řekla.

Mason přikývl.

„Je to přesně tak, jak jsem tušila. Tedovi namíchali něco do

pití. Ztratil vědomí. Nevím, kdo mu to udělal a proč, ale jedno vám

říct můžu.“

„A co?“

„On ten vůz neřídil,“ prohlásila. „Domů ho dovezla nějaká

mladá žena – šikovná kočička a tmavě oříškovými vlasy, pěknou

postavou, hezkýma nohama a velmi sympatickými rameny.

Myslím, že budu moct zjistit, kdo to byl, když si prohlédnu

seznam hostů. Ten večírek pořádala Florence Inglová.“

„Jak o té slečně víte?“ zeptal se Mason.

„Jeden můj přítel ji viděl, jak jede Tedovým vozem s

bezvládným Tedem, nakláněl se jí na rameno. Viděl ji na

parkovišti nastupovat do Tedova vozu. Odstrčila Teda a posadila se

za volant. Jestli někdo přejel chodce vozem, který měl ten večer

Ted, byla to ona.“

„Kdy to bylo?“ zeptal se Mason.

„Někdy mezi desátou a jedenáctou.“

„A co se stalo, když se Ted dostal domů?“ zeptal se Mason.

„Pokud jde o to,“ řekla, „musíte najít tu mladou ženu, která

řídila, a zeptat se jí. V domě nebylo žádné služebnictvo.

Vzpomeňte si, že Guthrie a já jsme odjížděli vlakem. Předtím byl

večírek na rozloučenou u Florence Inglové. Řekla jsem všem

služebným, aby si na noc vzali volno. V domě nikdo nebyl.“

„Ted se ráno probudil ve své ložnici?“ zeptal se Mason.

„Zřejmě ano. Řekl mi, že se probral ve čtyři třicet pět ráno.

Někdo ho vynesl po schodech, svlékl a uložil do postele.“

„Nebo se svlékl a uložil sám,“ řekl Mason.

„Nebyl v takovém stavu, aby to dokázal.“

„Máte představu, kdo bylo to děvče?“ zeptal se Mason.

„Ještě ne. Ted to buď neví, nebo to nechce říci. Nejspíš to byla

nějaká coura odněkud z periferie.“

Na Masonově tváři se objevil znechucený výraz.

„Promiňte,“ řekla. „Nejsem dnes ve své kůži. Nejsem snob.

Víte, pane Masone, já také pocházím z periferie a vypracovala

jsem se, ale řeknu vám, že to byl dlouhý, těžký výstup. A myslete

taky na to, že pracujete pro mě.“

„Čerta starého,“ řekl Mason. „Vy platíte účty, ale pracuji pro

svého klienta.“

„S tímhle na mě nechoďte,“ řekla a její zoubky zazářily v

uklidňujícím úsměvu. „Napsala jsem Tedovi šek na vyrovnání

všech Howlandových nároků a vysvětlila jsem panu Howlandovi,

že pokud jde o pana Guthrieho a o mne, dáme přednost tomu, aby

všechny další právní kroky, spojené s tímto případem, podnikal

pan Perry Mason.“

„A co na to řekl Howland?“

„Howland pohodil hlavou, zasmál se a řekl: ‚Není-li to

všetečná otázka, paní Balfourová, kdypak jste se vrátila z

Mexika?‘ a já jsem mu řekla, že nevím, jestli je to všetečná otázka

nebo ne, ale že to není žádné tajemství a že jsem se vrátila z

Mexika letadlem, které přiletělo v půl jedné v noci, on se zase

usmál a řekl, že kdybych přiletěla o čtyřiadvacet hodin dřív, je si

jist, že by nedostal příležitost zastupovat Teda tak dlouho.“

„Byl z toho trochu naštvaný?“ zeptal se Mason.

„Naopak, měl mimořádně dobrou náladu. Řekl, že už

zastupováni Teda Balfoura skončil, že případ je uzavřen, a že

kdyby pan Mason o tom případu věděl tolik co on, že by si Mason

uvědomil, že jeho celková strategie byla brilantní.“

„Neřekl v jakém směru?“

„Ne, ale dal mi pro vás dopis.“

„To snad ne,“ řekl Mason.

Rozložila dopis a podala mu ho přes stůl. Dopis byl adresován

Perrymu Masonovi a zněl:

Milý kolego,

teď se mi teprve rozjasnilo. Vidím, že čas, který jste strávil u

soudu, byl vynaložen účelně, ale to vás nemusí trápit.

Nemám žádné hořké pocity. Můžete se toho ujmout a hodně

štěstí. Považuji se za zbavena veškeré odpovědnosti za

případ Stát Kalifornie proti Balfourovi a jsem spokojen

nejen s palmáre, které jsem dostal, ale i s výsledkem své

strategie. Od této chvíle je Balfourova rodina vaše.

Pokládají mě tak trochu za hulváta a já pokládám je za

velice nevděčné ve všech ohledech kromě finančního

vyrovnání. Mohu vás ujistit, že jsem vzal v úvahu všechny

okolnosti, že vám nechávám volné ruce, abyste podle vlastní

úvahy natíral trávu na zeleno, ale nezapomeňte, že bývá

výhodné přesvědčit se o teplotě vody dříve, než začnete

rozhoupávat loďku.

Se srdečným pozdravem

Mortimer Dean Howland

„Moc zajímavý dopis,“ řekl Mason a podal ho paní

Balfourové.

„Viďte?“ poznamenala suše, když si ho přečetla. Pak ho vrátila

Masonovi.

„Co ode mě tedy chcete?“ zeptal se Mason.

„První, co chci, abyste udělal,“ řekla, „je navštívit Addisona

Balfoura. Leží v posteli. Už nikdy z ní nevstane. Musíte jít za

ním.“

„Přijme mne?“

„Přijme. Už jsem mu telefonovala o schůzku.“

„Kdy?“ zeptal se Mason.

„Volala jsem mu asi před půlhodinou. Hodina schůzky ovšem

záleží na vás. Pan Addison Balfour bude mít velkou radost, když

se seznámí s velkým Perrym Masonem.“

Mason se obrátil k Delle Streetové. „Zavolejte sekretářku

Addisona Balfoura,“ řekl, „a zjistěte, jestli bychom se mohli setkat

ve tři hodiny.“

KAPITOLA 9

Asi před dvěma roky, když lékaři Addisonu Balfourovi řekli,

že by to raději ‚nějakou dobu neměl přehánět‘, přestěhoval si

podnikatelský magnát soukromou kancelář do své vily.

Později, když mu doktoři otevřeně řekli, že mu zbývá nanejvýš

šest měsíců, přestěhoval Addison Balfour svou kancelář do

ložnice.

Navzdory rozsudku smrti, který nad ním vynesli, zůstal stále

tím popudlivým, nevypočitatelným bojovníkem. Nemoc mu

poničila tělo, ale bojovnost jeho ducha se nesnížila.

Mason řekl své jméno služebné, která mu otevřela.

„Ach ano, pane Masone. Jděte prosím nahoru, pan Balfour vás

očekává. Po schodech vlevo, prosím.“

Mason vystoupil po širokém dubovém schodišti do prvního

patra a u tabulky „kancelář“ vešel do otevřených dveří, ze kterých

slyšel klapot psacích strojů.

Dvě stenografky byly plně zaměstnány nad klávesnicemi.

Telefonistka seděla vzadu a obsluhovala domácí centrálu.

U stolu proti dveřím seděla Marilyn Keithová.

„Dobré odpoledne,“ řekl Mason klidně a neosobně, jako by ji

předtím nikdy neviděl. „Jmenuji se Mason. Mám schůzku s panem

Addisonem Balfourem.“

„Počkejte chviličku, pane Masone. Řeknu panu Balfourovi, že

jste tady.“

Vyklouzla otevřenými dveřmi z místnosti a za okamžik se

vrátila.

„Pan Balfour vás hned přijme, pane Masone,“ řekla tak, jako

když někdo odříkává připravenou řeč, která už byla opakována

tolikrát a za takových okolností, že slova opakováním téměř

ztratila smysl.

„Chápete, pane Masone, že panu Addisonu Balfourovi není

dobře. Je právě upoután na lůžko. Pan Balfour o své nemoci mluví

nerad. Pokuste se prosím tedy chovat, jako kdyby situace byla

zcela normální, a vy jste navštívil pana Balfoura v jeho kanceláři.

Přesto ale pamatujte na to, že je nemocen, a pokuste se rozhovor

ukončit co nejdříve. Teď můžete jít dál.“

Vedla Masona otevřenými dveřmi, předsíní a potom otevřela

těžké dubové dveře, které se otáčely v dobře namazaných

závěsech.

Muž, který ležel opřen na lůžku, mohl být vymodelován z

bezbarvého vosku. Jeho vystouplé lícní kosti, vyzáblá tvář, zapadlé

oči, všechno neslo neklamné známky nemoci. Ale tvar jeho čelistí

a tenká, ostrá linie jeho rtů ukazovaly ducha nezkrotného

bojovníka.

Balfourův hlas nebyl silný. „Pojďte dál, pane Masone,“ řekl

monotónně, jako by mu chyběly fyzické síly aby dodal svým

slovům aspoň nejslabší důraz. „Sedněte si tady k posteli. Jak je to s

tím Tedovým odsouzením?“

Mason řekl: „Obhájci vašeho synovce se zdálo, že zájmům

firmy nejlépe poslouží, když se dohodne s kanceláří státního

zástupce.“

„Kdo chtěl k čertu posloužit zájmům firmy?“ zeptal se Balfour

svým bezbarvým, nevýrazným hlasem.

„Zřejmě měl obhájce vašeho synovce za to, že to za daných

okolností bude nejlepší.“

„Co myslíte vy?“

„Nevím.“

„Zjistěte to.“

„To mám v úmyslu.“

„Vraťte se, až to budete vědět.“

„Dobře,“ řekl Mason a vstal.

„Počkejte. Ještě nechoďte. Chci vám něco povědět. Nahněte se

ke mně. Poslouchejte. A nepřerušujte mě.“

Mason se předklonil, takže měl ucho jen několik palců od

tenkých, bezbarvých rtů.

„Řekl jsem Dorle – to je Guthriova žena – že Teda vydědím,

když bude mít s tím autem nějaký malér. To byl jen bluf. Ted je

Balfour. Nosí jméno Balfourů. Předá ho dál. Je nemyslitelné, že by

Balfour Allied Associates řídil někdo, kdo není Balfour. Chci, aby

se Ted oženil. Chci, aby měl děti. Chci, aby zanechal podniky

mužskému potomkovi, který bude mít jméno a povahu Balfourů.

Rozumíte?“

Mason přisvědčil.

„Ale,“ pokračoval Addison, „chci si být jist, že Ted zná

povinnosti a odpovědnost Balfourů a hlavy takové zatraceně veliké

firmy.“

Mason znovu přikývl.

Addison Balfour několik vteřin čekal, jako by nabíral síly.

Zhluboka se nadechl, s přerývaným zasípěním vydechl, znova

se nadechl a řekl: „Balfourové neznají kompromisy, pane Masone,

Balfourové bojují.“

Mason čekal.

„Často můžete kompromisem vyhrát,“ řekl Balfour. „To je

dobře. V nějaké ojedinělé záležitosti můžete dosáhnout

kompromisem víc, než kdybyste se pral až do posledního hořkého

konce.

To je zatraceně špatná cesta životem.

Jednou lidé vědí, že se dohadujete, když se věci zadrhnou.

Lidé nejsou němí. Obchodníci poznají sílu obchodního partnera, se

kterým jednají. Balfourové se nedohadují.

Nebojujeme, když nejsme v právu. Když se ale dáme do boje,

pak ho dotáhneme do konce.

Rozumíte, co tím myslím, pane Masone?“

Mason přikývl.

„Nechceme získat pověst dohadovačů. Chceme mít pověst

nesmiřitelných bojovníků,“ pokračoval Balfour. „Chci, aby to Ted

pochopil.

Řekl jsem Guthriově ženě, že Teda vydědím, když bude

odsouzen pro nějakou vážnou nehodu s tím autem. Vyděsilo ji to k

smrti. Jde jí o peníze. Co si o ní myslíte, Masone?“

„Nejsem v takové situaci, abych o ní mohl mluvit,“ řekl

Mason.

„Proč ne?“

„Je to do určité míry má klientka.“

„Čerta je! Vaším klientem je Ted Balfour. Pročpak říkáte, že

klientkou je ona? Ona vás nepověřila, nebo ano?“

„Pro Teda Balfoura.“

„To udělala, protože jí to řekl Guthrie. Kdo je podepsán na

šeku?“

„Za vašeho bratra, Guthrieho Balfoura, Dorla Balfourová.“

„To jsem si myslel. Ta by vám ze svých peněz nedala ani

děravý pětník. Pánbůh ví, kolik si už nahrabala. Pořád Guthrieho

ždímá. To je v pořádku. To je Guthrieho věc.

Nedělejte si iluze o penězích, Masone. Nemůžete je sníst.

Nemůžete si je obléknout. Jediné, co můžete s penězi udělat, je, že

je utratíte. K tomu tu taky jsou.

Guthrie chtěl krasavici. Měl peníze, tak si jednu koupil. Potíž

je v tom, že lidé nejsou zboží. Můžete za ně zaplatit, ale to

neznamená, že vám patří. Já osobně bych té ženské nevěřil. Tím

jsem si tak jistý, jako že tu ležím na té posteli. Rozumíte mi?“

„Chápu, jak to myslíte.“

„Pamatujte na to!“ řekl Balfour. „A teď chci, aby se mladý Ted

dal do boje. Nechci, aby začal s vyjednáváním. Když jsem četl

dnes ráno noviny, rozzuřilo mě to. Byl bych pro vás poslal sám, ale

Dorla telefonovala mé sekretářce a řekla jí, že zařídila, abyste se

do toho vložil. Co budete dělat, Masone?“

„Ještě nevím.“

„Dejte se do toho a perte se jako čert. O peníze se nestarejte.

Dostal jste zálohu?“

„Zálohu,“ řekl Mason, „která se na první pohled zdála víc než

přiměřená.“

„A jaká se zdá teď?“

„Přiměřená.“

„Stalo se něco?“

„V případu se ukázaly některé neobvyklé momenty.“

„Dobrá,“ řekl Balfour. „Jste v sedle. Vyrazte na tom koni.

Povolte mu otěže. Nenechte si od nikoho říkat, co máte dělat.

Nejste jako většina trestních obhájců. Vy z toho nechcete klienta

jenom dostat. Pokoušíte se vyšťourat pravdu. To se mi líbí. A to

taky chci.

A teď si pamatujte tohle: když je Balfour v neprávu, omluví se

a nahradí škodu. Když má pravdu, bojuje. Tak se dejte do boje.

Nepřeju si, abyste říkal Dorle, že nechci Teda vydědit.

Nestojím o to, abyste to řekl Tedovi. Chci, aby Ted vypotil trochu

krve. Teď se bude muset zaučit do záležitostí firmy hezky rychle a

taky se z něho bude muset stát Balfour. Zatím to ještě žádný

Balfour není. Je to ještě zajíc. Je mladý. Je nezkušený. Musí se

zakalit v ohni.

Tahle zkušenost mu udělá dobře. Naučí ho, že musí bojovat.

Naučí ho, že nemůže jít životem jen s tatíčkovými penězi. Můžete

ho vyděsit, jestli chcete, ale přimějte ho, aby bojoval.

A ještě vám něco povím, Masone. Nevěřte Dorle.“

Mason mlčel.

„No?“ vyhrkl Addison Balfour.

„Slyšel jsem vás,“ řekl Mason.

„Povídám vám, nevěřte Dorle. Dorla je snob. Všiml jste si

někdy, jak lidé, kteří mají skutečné zázemí a výchovu, jsou

rozvážní, tolerantní a velkomyslní, zatímco ti, kteří nemají nic

kromě peněz, které si sami nevydělali, jsou nesnášenliví? Taková

je Dorla. Má snad tu nejkrásnější postavu, jakou jsem kdy u ženy

viděl. A viděl jsem jich hodně.

Nepodceňujte ji, Masone! Je chytrá. Je jak klikatý blesk. Jde

po velkých penězích a Guthrie se ještě neprobudil. To je v

pořádku. Nechte ho spát. Ten svůj sen si zaplatil. Dokud mu ten

sen dělá radost, proč bychom ho měli brát za rameno, třást jím a

vracet ho do skutečného, nemilosrdného života?

Guthrie se ve skutečnosti neoženil s Dorlou. Vzal si ženu,

kterou si pod krásným zevnějškem Dorly představuje. Není to

skutečná žena. Je to přelud, manželka, kterou si vyvolal ze světa

svých představ.

Až se Guthrie probudí, vezme si Florence Inglovou a bude

doopravdy šťastný. Teď je jako náměsíčný. Sní. Nepokoušejte se

ho probudit.

Já umírám. Nemohu Teda vychovávat. Potom, co zemřela

Tedova rodina, ujali se ho Guthrie a jeho žena. Pak zemřela

Guthrieova žena a on si vydražil krasavici. Myslel si, že to je právě

to, co chtěl.

On ví, že rozpoutám peklo, když zanedbá Tedovu výchovu.

Dorla na Teda nemá dobrý vliv. Ta nemá dobrý vliv na nikoho. Ale

je chytrá! Zatraceně chytrá!

Ta když se chce dostat z bláta, potopí vás, aby zachránila

vlastní kůži. Nemyslete si, že to neumí.

Dostal jste od Guthrieho zálohu. Neposílejte mu žádné účty.

Posílejte účty na Balfour Allied Associates. Řeknu pokladníkovi,

aby vám dal jakoukoliv částku, kterou budete potřebovat. Znám

vaši pověst a vím, že mě neošidíte. Vy nejspíš znáte mou pověst a

víte, že ošidit mě by byla největší chyba vašeho života. A to je

všechno, Masone. Teď si zdřímnu. Řekněte mé sekretářce, ať mě

půl hodiny neruší, ať se děje co se děje. Nesnažte se mi podávat

ruku. Jsem unaven. Zavřete dveře, až půjdete. Sbohem.“

Addisonova hlava klesla zpátky na polštář. Bledé modré oči se

skryly za bezbarvými víčky.

Mason vyšel po špičkách z pokoje.

Marilyn Keithová na něho čekala za dveřmi předsíně.

„Zastavil byste se prosím tady, pane Masone?“

Mason ji následoval do jiné kanceláře a vyřídil jí Balfourův

vzkaz. Marilyn mu ukázala na stůl s telefonem. „Máme přísný

pokyn nevyřizovat žádné telefonické vzkazy nikomu, kdo je u

pana Balfoura,“ řekla. „Ale volala slečna Streetová a říkala, že se

jí máte okamžitě ozvat v nejvýš závažné věci.“

„Jiný vzkaz mi nenechala?“ zeptal se Mason.

Marilyn Keithová zavrtěla hlavou.

Mason vytočil tajné číslo své kanceláře.

Když uslyšel hlas Delly Streetové, řekl: „Tak spusťte, Dello,

co se děje?“

„Je tu Paul,“ řekla. „Něco vám chce. Můžete tam mluvit?“

„Celkem ano,“ řekl Mason.

„Jste sám?“

„Ne.“

„Tak si dejte pozor na to, jak budete odpovídat,“ řekla. „Tady

máte Paula. Vysvětlím mu, že budete muset být opatrný.“

Za okamžik se ozval na lince Paul Drake. „Ahoj, Perry.“

„Ahoj,“ řekl Mason, ale neoslovil ho jménem.

„Balfourův případ se rozjíždí.“

„Copak?“

„Obstarali si příkaz k exhumaci těla.“

„Dál.“

„Udělali to tajně dnes brzy ráno.“

„Pokračuj.“

„Když policie vyšetřovala v motelu a odvezla ten vůz, zjistila

něco, co ji přimělo k rychlé reakci. Někdo v motelu zřejmě slyšel v

noci z devatenáctého ránu. Vykopali tělo. Koroner otevřel lebku,

což předtím neudělal.“

„Neudělal?“

„Ne. Hlava byla naprosto rozmačkaná, a tak se do ní koroner

nedíval.“

„No a co?“

„Když hlavu otevřeli, zjistili, že to nebyla žádná dopravní

nehoda.“

„Co tím myslíš?“

„Toho člověka zastřelili,“ řekl Drake, „malým kalibrem, ale s

velkou průbojností.“

„Je to jisté?“

„To tedy je, k sakru! Kulka tam ještě byla. Vstřel byl schován

pod vlasy, a tak ho koroner napoprvé přehlédl. Oni si ovšem

mysleli, Perry, že mají co dělat s dopravní nehodou a že obětí je

nějaký tulák, který šel po silnici. Všechno ukazovalo na pobudu,

co se připletl do cesty vozu, který řídil opilý řidič.“

„A co teď?“

„Krucinál!“ uklouzlo Paulovi. „To ti k tomu mám ještě

nakreslit diagram? Teď je to vražda prvního stupně.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „Dej se do práce.“

„Co chceš, Perry?“

„Všechno,“ řekl Mason. „Probereme to spolu, až se uvidíme.

Zatím to rozjeď.“

„Jaký je limit?“

„Žádný není.“

„Fajn, už jedu.“

Mason zavěsil a obrátil se k Marilyn Keithové.

„No?“ zeptal se jí.

„Říkal jste o mně někomu?“

„Jméno ne.“

„Neříkejte.“

„Pracuji teď na tom.“

„Já vím.“

„Může to být ošklivější, než to ze začátku vypadalo.“

„Vím.“

„Zastupuji Teda.“

„Ano, ovšem.“

„Víte, co to znamená?“

„Co?“

„Možná budu muset dokázat, kdo doopravdy řídil to auto.“

Chvíli přemýšlela a pak zvedla bradu. „Pusťte se do toho, pane

Masone. Dělejte cokoliv, co pomůže Tedovi.“

„Za tou věcí může být mnohem víc, než si myslíte,“ řekl jí

Mason. „Nechcete mi něco říct?“

„Ten vůz jsem řídila já,“ řekla.

„A proto jste ke mně přišla?“

„Ne.“

„Tak proč?“

„Kvůli Tedovi. Prosím vás, pane Masone, nedovolte, aby se

mu něco stalo. Nemyslím jen to s tím autem; já myslím – no,

hodně věcí.“

„Jako co?“

„Na Teda působí leccos, co mu neprospívá.“

„V čem mu to neprospívá?“

„To vám nemohu všechno povídat,“ řekla. „Pan Addison

Balfour je obdivuhodný muž, ale je to už stařec. Je nemocný. Je

vzteklý. Na celý život se dívá jako na bitvu. Nikdy nebyl ženatý.

Teď ho to mrzí, ne proto, že by si uvědomoval, že se připravil o

trochu lásky, ale jen proto, že neměl syna, který by převzal

podniky Balfourů.

Chtěl by z Teda udělat druhého Addisona Balfoura. Chce z

něho mít tvrdého, nekompromisního, neústupného bojovníka.

Ted je mladý. Jeho představy, jeho ideály jsou mladší a čistší

než Addisonovy. Vnímá krásy života. Dokáže obdivovat západ

slunce nebo měkké jarní svítání mezi zelenými pahorky. Vidí a

miluje krásu všude kolem sebe. Byl by tragický omyl předělávat

ho na krutý válečný stroj, jako je Addison Balfour.“

„A ještě nějaké další vlivy?“

„Ano.“

„Jaké?“

„Působení krásy.“

„Myslel jsem, že jste řekla, že chcete, aby si krásy cenil?“

„Opravdovou krásu, ne padělek.“

„Jaký padělek?“

„Dorlu.“

„Chcete říci, že je vdaná za jeho strýce, ale hází očima po

synovci?“

„Ta má velké oči,“ řekla Marilyn Keithová. „Ach, pane

Masone, já tolik doufám, že se vám podaří všechno zařídit tak,

aby… no dát Tedovi příležitost, aby svou osobnost rozvíjel po

svém. Bude mít ještě spoustu času, aby se stal tak bojovným jako

Addison Balfour i aby ztratil iluze o ženách.

A kdyby si snad Guthrie Balfour pomyslel, že Ted a Dorla…

pane Masone, jste advokát. Znáte svět.“

„To, co jste naznačila,“ řekl Mason, „nebo snad na co jste

narážela, zní spíš jako pouhý dohad.“

„Je to naopak,“ řekla, „přímo mistrovská ukázka zdrženlivosti.

Vy ještě neznáte Bannera Bolese.“

„Kdo je to?“

„To je nouzový poradce Balfourů. Je smrtelně nebezpečný,

důmyslný a kdykoliv ho k něčemu zavolají, začne manipulovat

fakty a převracet všechno tak dokonale, že nevíte, čí jste. Ach,

pane Masone, já se hrozně bojím!“

„O sebe?“

„Ne, o Teda.“

„Zatím jste mimo,“ řekl Mason klidným hlasem, „ale když teď

zastupuji Teda, možná že vás do toho budu muset zatáhnout.“

„Zatáhněte, jen když to pomůže Tedovi.“

„Ví, kdo ho vezl domů?“

„Nikdy to neprozradil, pokud to ví.“

„Co se vlastně stalo?“

„Byl venku na parkovišti za domem Florence Inglové. Nebyl

opilý, bylo mu zle. Viděla jsem, že v takovém stavu nemůže řídit.

Viděla jsem, jak se snaží nastoupit do vozu. Sotva se dokázal

posadit.“

„Mluvila jste na něj?“

„Řekla jsem jen ‚poposedněte si‘, sedla jsem si za volant a

dovezla ho domů.“

„A co se dělo dál?“

„Ke konci jízdy na mě padal a já ho musela odstrkovat, abych

mohla řídit. Padal i na volant. Myslím, že jsem to tam na

Sycamore Road asi dost šněrovala, ale nikoho jsem neporazila,

pane Masone. Tedy myslím, že jsem nic neprovedla. Dívala jsem

se pořád na cestu. Snažila jsem se, ale on se pořád kácel a chytal se

volantu. Měla jsem asi zastavit, ale nejela jsem rychle.“

„Uložila jste ho do postele?“

„Bylo to nepříjemné. Nakonec jsme dovrávorali až do jeho

pokoje. Zula jsem mu boty. Pokoušela jsem se sehnat služebné, ale

zdálo se, že v domě nikdo není.“

„Kdy to bylo?“

„O hodně dřív, než říkala Myrtle Haleyová.“

Mason se zamyslel. „Jak jste se dostala domů? Jestli jste si

zavolala taxík, mohli bychom najít řidiče a určit čas, kdy –“

„Nevolala jsem taxík, pane Masone. Bála jsem se, že by to

mohlo Teda kompromitovat – mladá žena, která sama odchází z

jeho domu, když je všechno služebnictvo pryč. Šla jsem na hlavní

silnici a stopovala auta. Tomu člověku, který mě svezl, jsem řekla,

že se musím dostat domů.“

Mason se na ni ostře podíval.

„Nebyl důvod, proč by si kterékoliv děvče nemohlo zavolat

taxík od tohoto domu v půl jedenácté nebo v jedenáct v noci.“

„Cožpak to nechápete?“ naléhala. „Já přece nejsem kterékoliv

děvče. Já jsem osobní sekretářka Addisona Balfoura. Znám obsah

jeho závěti. Kdyby si pomyslel, že mám nějaký zájem o Teda…

nebo že jsem byla v jeho ložnici – ach, pane Masone, důvěřujte mi,

prosím, a neprozraďte, prosím vás, mé tajemství!

Musím už jít. Nechci, aby děvčata v kanceláři měla podezření.

Myslí si, že jsem tady, abyste si mohl zavolat. A telefonistka ví, jak

je to dlouho, co jste zavěsil. Zatím na shledanou.“

Mason odešel z Balfourovy vily, zastavil se v první telefonní

budce, zavolal Paulovi a řekl: „Už můžu mluvit, Paule. Nejdřív ti

dám na starost, abys našel Teda Balfoura. Drž ho z oběhu. Dej mi

vědět, hned jak –“

„Počkej, prr,“ přerušil ho Drake. „Zabrzdi. Nehrajeme si na

schovávanou. Jde o velké věci a je to vážné.“

„Co tím myslíš?“ zeptal se Mason.

„K sakru!“ odpověděl Drake. „Policie měla Teda pod zámkem

čtvrt hodiny po tom, co patolog zvedl telefon a podal první hlášení

o střele.“

„Kde ho mají?“ zeptal se Mason.

„To nikdo neví,“ řekl Drake.

„A co tisk, Paule?“

„To si dokážeš představit, Perry. Je tu jediný dědic

balfourovského majetku, obviněný z vražedného útoku,

maskovaného jako neúmyslné usmrcení při dopravní nehodě. Co

bys dělal ty, kdybys vydával místní noviny?“

„Tak jo,“ řekl Mason unaveně. „Dělejte na tom. Já jedu do

kanceláře.“

KAPITOLA 10

Mason si pospíšil do své kanceláře, a ještě než si pověsil

klobouk, začal dělat plány dalšího postupu.

„Paule,“ řekl detektivovi, „potřebuji zjistit všechno, co se dá, o

Jacksonu Eaganovi.“

„Kdo by nechtěl?“ odpověděl Drake. „Kdyby na tom byli

dělali, mohli to brát jako vraždu od samého začátku. Já jsem viděl

fotografie toho nebožtíka, Perry. Takhle bys při dopravní nehodě

nikomu rozmačkat hlavu nedokázal. Toho člověka museli nějak

přivázat k autu a jeho obličej snad vlekli po silnici. Hlavu měl

rozbitou jako železnou palicí. Bylo to udělané tak, aby

vyšetřovatele ani nenapadlo hledat nějakou kulku.

Taky to fungovalo. Mysleli si, že toho chlapíka někdo porazil,

on si rozbil hlavu o vozovku, pak se zachytil za oděv na předním

nárazníku a chvíli ho auto vleklo.“

„A nemohlo to tak být?“ zeptal se Mason.

„S kulkou v hlavě jistě ne,“ odpověděl Drake.

„Dobrá,“ řekl Mason. „Tak budeme přemýšlet. Policie se

soustředila na Teda Balfoura. Chtějí od něj získat doznání.

Pokoušejí se zjistit, co dělal v noci devatenáctého září. Dělají na

něj všemožný nátlak, aby jim prozradil, kdo bylo to děvče, které

podle něj řídilo vůz.

Je tu ještě naděje, že když budeme pořádně přemýšlet,

můžeme před policií získat malý náskok v některém ohledu, jak na

to ještě nepomysleli.

Půjčovny automobilů nepůjčí auto, dokud neuvidí řidičský

průkaz, a obvykle si jeho číslo zapíší i do smlouvy. Pošli detektivy

do té půjčovny, ať se podívají na smlouvu Jacksona Eagana z toho

dne. Zkuste získat to číslo řidičského průkazu.

Ještě v jiném směru máme naději předběhnout policii.

Nemohou jít do Balfourova domu, dokud nedostanou příkaz k

prohlídce nebo souhlas Teda Balfoura. Často se hodně dozvíš,

když prohlédneš něčí pokoj. Budou prohlížet jeho šaty a hledat

skvrny od krve. Budou hledat revolver. To všechno udělají jako

obvykle a v několika minutách, pokud to už nedělají.

Dello, sežeňte mi paní Dorlu Balfourovou. Paule, pošli své lidi

na tyhle další věci.“

Drake přisvědčil a řekl: „Jdu do své kanceláře, abych ti tu

nezavařil telefon, Perry. Hned to rozjedu.“

„Tak běž,“ propustil ho Mason.

Mezitím hbité prsty Delly Streetové vytáčely číslo na

zvláštním telefonu s neuveřejněným číslem, určeném k rychlému

spojení v nouzi. O chviličku později kývla na Perryho Masona a

řekla: „Mám na drátě paní Balfourovou.“

Z Masonova hlasu zaznělo ulehčení. „To máme štěstí,“ řekl.

„Bál jsem se, že nebude doma.“

Mason zvedl telefon a řekl: „Haló, paní Balfourova.“

„Ano, pane Masone, co se děje?“

„Došlo k velmi závažnému a znepokojujícímu vývoji v té věci,

o které jsme spolu mluvili.“

„Opravdu?“ zeptala se zneklidněným hlasem.

„Opravdu.“

„Chcete tím říci… myslíte, že se ta věc – no, já myslela –“

„S tou věcí to přímo nesouvisí, ale vychází to z ní,“ řekl

Mason. „Policie teď vyšetřuje vraždu.“

„Vraždu!“

„Ano. Nechci o tom mluvit do telefonu.“

„Jak se s vámi mohu sejít?“

Mason řekl: „Počkejte tam. Za žádných okolností

neodcházejte. Přijedu, jak nejrychleji budu moci.“

Mason uhodil sluchátkem a řekl Delle Streetové: „Pojďte,

Dello. Vezměte si blok a pár tužek. Jdeme!“

Mason vyrazil dlouhými kroky na chodbu, následován Dellou

Streetovou, která musela poklusávat, aby stačila jeho dlouhým

nohám. Sjeli výtahem, rychle naskočili do Masonova vozu a vyjeli

z parkoviště na ulici.

„Znáte cestu?“ zeptala se Della Streetová.

„Naštěstí ano,“ řekl Mason. „Pojedeme po State Highway.

Místo neštěstí je jen asi míli od Balfourova sídla a mapu

ukazovali včera u soudu. Víte, prokurátor chtěl prokázat, že Ted

Balfour normálně jezdívá tudy po Sycamore Road na State

Highway, pak jede po State Highway na další křižovatku, odkud je

to nejlepší cesta k Balfourovům.“

„Jestli to byla vražda,“ řekla Della Streetová, „jak můžou

dokázat, že v tom má prsty Ted Balfour?“

„O to se právě teď pokoušejí,“ řekl Mason. „Mají dost

nepřímých důkazů, že v tom byl namočen Balfourův vůz, ale

žádné z důkazů, které včera měli, nedokazují, že je v tom i

Balfour.“

„A co z toho plyne?“

„To,“ řekl Mason, „se snažíme zjistit a posoudit možné

důkazy, než policii napadne po nich pátrat.“

„Není protizákonné manipulovat důkazy v takovémhle

případě?“

„My nechceme důkazy manipulovat,“ vysvětlil Mason, „my je

jdeme hledat. Jakmile by je objevila policie, schová si je a my se o

nich nedozvíme, dokud nepřijdeme k soudu. Ale když je uvidíme

první, budeme zhruba vědět, co na nás mají.“

„Myslíte, že tam nějaké důkazy mohou být?“ zeptala se Della

Streetová.

„Nevím,“ řekl Mason. „Doufám, že ne. Podívejte se na to

takhle, Dello: toho člověka zastřelili. Tělo bylo rozmačkané, aby

se zakryla střelná rána a znemožnila identifikace. Potom ho

odvezli a položili u silnice. Počkali na opilého řidiče, a když jel

kolem, hodili mu tělo pod vůz.“

„Proč říkáte ‚hodili‘?“ zeptala se Della Streetová.

„Protože takhle čarovat s mrtvolou nemůže jediný člověk.“

„Takže Teď Balfour mohl být prostě jen obětní beránek?“

„Přesně tak.“

„Ale jak mohli předem vědět, že po silnici pojede opilý řidič?“

„To je právě to,“ řekl Mason. „Někdo asi něco namíchal

Balfourovi do sklenice. Zřejmě nebyl jenom opilý; asi dostal

drogu.“

„A jak se teď díváte na jeho prohlášení o děvčeti, které řídilo

vůz?“ zeptala se Della Streetová.

„To byla asi jen shoda okolností. To nemůže být pravda.“

„Teď to říkal,“ protestovala Della Streetová.

„Ovšem. A Myrtle Anne Haleyová přísahala, že jela za autem,

které šněrovalo silnicí. Žalobce se jí nezeptal, kdo ho řídil, jestli to

byl muž nebo žena, jestli na předním sedadle seděla jedna osoba

nebo dvě.“

„A všechna ta zranění na hlavě,“ zeptala se Della Streetová,

„měla prostě jenom znemožnit identifikaci těla?“

„Především nejspíš zamaskovat střelu v hlavě.“

„Že by byl do něčeho takového zapletený Ted Balfour?“

„Možná. To nevíme. Neznáme skutečnou situaci. Myrtle

Haleyová lže přinejmenším v některých věcech, ale to neznamená,

že je falešné celé její svědectví. Myslím, že si to číslo auta zapsala

až doma; myslím, že ho psala při dobrém světle, a když seděla u

stolu. Ale její výpověď může být pravdivá v tom, že jela za autem,

které si to po silnici šněrovalo.“

„Takže ho musel řídit Ted?“

„Nepřehlížejte ještě další možnost,“ řekl Mason. „Teda mohli

dovézt omámeného domů a uložit do postele, pak někdo auto vzal

z garáže, vyjel na silnici, kličkoval jako opilý, počkal, dokud si

nebyl jist, že si ho nějaké auto za ním všimne a pravděpodobně si

zapíše jeho číslo, a teprve potom hodili tělo Jacksona Eagana před

vůz.“

„Ale proč?“ zeptala se Della Streetová.

„To,“ odpověděl Mason, „se právě pokusíme zjistit.“

Dvakrát se ještě Della Streetová chystala něco říci, ale vždy,

když pohlédla advokátovi do tváře, uviděla jeho mimořádně

soustředěný výraz, který tak dobře znala, a zůstala raději zticha.

Mason na křižovatce zpomalil, odbočil ze State Highway, jel

asi dvě stě yardů po zpevněné vozovce a pak zabočil doprava mezi

dva vysoké kamenné sloupy, které ve štukované zdi označovaly

vjezd do sídla Balfourů.

Pneumatiky zaskřípaly po štěrkované cestě a téměř vzápětí

poté, co Mason zastavil, otevřela prudce hlavní dveře paní Dorla

Balfourová.

Mason, následován Dellou Streetovou, se rychle rozběhl do

schodů.

„Co se děje?“ zeptala se.

„Byla tu už policie?“ zeptal se Mason.

„Proboha, ne!“

„Jsou na cestě,“ řekl Mason. „Bojujeme o minuty. Pojďme se

podívat do Tedova pokoje.“

„Ale proč, pane Masone?“

„Znáte nějakého Jacksona Eagana?“

„Jacksona Eagana,“ opakovala. „Ne, myslím, že ne.“

„Nikdy jste o něm neslyšela?“ zeptal se Mason.

Zavrtěla hlavou a zamířila nahoru po schodech. „Ne,“ řekla

přes rameno. „Jsem si jista, že jsem o žádném Jacksonu Eaganovi

neslyšela. Proč?“

„Jackson Eagan je ten mrtvý,“ vysvětlil Mason. „Byl zapsán v

motelu Ospalá díra. Zavraždili ho.“

„Jak?“

„Kulkou do hlavy.“

„Je to jisté?“

„Kulka tam ještě byla, když tělo exhumovali.“

„Ach,“ řekla krátce.

Elegantně vyběhla po širokém dubovém schodišti, proběhla

širokou chodbou a rozrazila dveře prostorné rohové ložnice. „To je

Tedův pokoj,“ řekla.

Mason si všiml zarámovaných obrázků na stěně – několik z

vojny, pár ze studií a nějaké obrázky z časopisů. Po stranách

velkého zrcadla visely obrázky hezkých děvčat.

V rohu místnosti stála vitrína na zbraně se zasklenými dveřmi.

V další skříni byla sada golfových holí a dvě tenisové rakety v

rámech.

Mason zkusil dveře vitríny se zbraněmi. Byly zamčené.

„Máte k nim klíč?“ zeptal se jí.

Zavrtěla hlavou. „O tomhle pokoji toho moc nevím, pane

Masone. Když je zamčený, má jediný klíč Ted.“

Mason chvilku prohlížel zámek, pak otevřel svůj kapesní nůž a

pokusil se špičkou čepele zatlačit západku zaskakovacího zámku,

jak nejdále to bylo možné.

„Potřeboval bych ten zámek něčím přidržet,“ řekl po chvilce.

„Což takhle pilníček na nehty?“ zeptala se Della Streetová a

vytáhla pilníček z kabelky.

„To by mohlo jít,“ řekl Mason.

Zatlačoval západku stále dál špičkou nože a přidržoval si ji v

dosažené poloze pilníčkem na nehty, aby ji mohl čepelí nože

zastrčit ještě dále. Po malé chvilce zámek cvakl a dveře se

otevřely.

Mason rychle prohlédl malorážky, puškám větších ráží

nevěnoval pozornost.

„Tak co?“ zeptala se, když Mason čichal k nábojovým

komorám.

„Nezdá se, že by se z některé z nich střílelo,“ řekl Mason.

„Mohou ovšem už být vyčištěné.“

Otevřel zásuvku ve skříni, kde našel půl tuctu revolverů.

Rychle uchopil automatickou dvaadvacítku a pozorně přičichl ke

konci bubínku.

„No?“ zeptala se paní Balfourová.

Mason řekl: „Tenhle by to mohl být.“

Vrátil dvaadvacítku na místo, zasunul zásuvku a zavřel

zasklené dveře vitríny. Zámek zaskočil.

Mason otevřel dveře vykachlíčkované koupelny, nahlédl

dovnitř, otevřel dvířka lékárničky a podíval se do skříně, kde

visela dlouhá řada obleků.

„Večer devatenáctého září se konal večírek na rozloučenou s

vaším manželem a s vámi?“ zeptal se Mason.

Přisvědčila.

„A tehdy byl Ted Balfour –“

„Indisponován,“ přerušila ho stroze.

„Byl indisponován,“ řekl Mason. „Nevíte, který oblek měl ten

večer na sobě?“

Zavrtěla hlavou. „Už si nevzpomínám.“

„Byl neformální, nebo společenský?“

„Ne, bylo to neformální. Víte, manžel odjížděl vlakem do

Mexika.“

„Doprovázela jste ho?“

„Ano. Původně zamýšlel jet sám a chtěl, abych s ním jela jen

do stanice Pasadena-Alhambra. Ale na poslední chvíli změnil

názor a požádal mě, abych s ním jela celou cestu. Neměla jsem nic

na sebe. Já… no, trochu mě to zaskočilo.“

Della Streetová řekla: „Propána! To si umím představit, jaké to

bylo, odejet bez… říkáte, že jste neměla vůbec nic?“

„Ani kartáček na zuby,“ řekla. „V kabelce jsem měla pudřenku

a naštěstí jsem měla malou tubičku krému, který používám na pleť,

když je horko a sucho. Kromě toho jsem měla jen ty šaty na sobě.

Samozřejmě tak hrozné to zase nebylo. Mohla jsem si nakoupit

výbavu v El Pasu a další šaty v Chihuahua.

Můj manžel je velký nadšenec, když jde o jeho milovaného

koníčka. Dostal nějaké zprávy o nových objevech v kraji

Tarahumarů v Mexiku. Tihle Tarahumarové jsou Indiáni velmi

primitivní a žijí v divokém kraji, v oblasti takzvaných barrancas, to

je něco jako náš Velký kaňon, jenže těch kaňonů jsou tam stovky

mil –“

„Co je tohle?“ zeptal se Mason a rychle se natáhl až do

nejvzdálenějšího kouta skříně pro těžký hranatý balíček.

„Propána, to nevím. Vypadá to jako nějaký přístroj.“

„To je magnetofon,“ řekl Mason. „A tady je k tomu asi ještě

něco. Zajímá se Ted o hi-fi?“

Zavrtěla hlavou. „Pokud s tím zrovna nezačal, tak ne. On se o

muziku moc nestará. Má pořád větší a větší zájem o sportování ve

volné přírodě. Chtěl jet na tu výpravu s mým manželem a Guthrie

se už skoro rozhodl, že ho vezme, ale s ohledem na Addisonův

stav a proto, že můj muž měl dojem, že Addison by Tedovu účast

na výpravě neschvaloval, se rozhodlo, že tu Ted zůstane. Bože, jak

já bych si teď přála, abychom ho byli vzali!“

„Tedovi se to rozhodnutí nelíbilo?“

„Byl moc zklamaný, pane Masone.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „A teď budeme bezohledně upřímní.

Máte alibi na tu noc z devatenáctého?“

„Dobrý Bože, ano, to nejlepší na světě. Byla jsem ve vlaku se

svým manželem.“

„A asi,“ řekl Mason, „se vás budou ptát –“

Přerušilo ho zazvonění v domě.

Mason řekl: „To může být policie. Je tu zadní schodiště?“

Přisvědčila.

„Sejdeme po něm,“ rozhodl Mason. „Dello, vezměte můj vůz a

zajeďte s ním do garáže. Nastoupím v garáži. Neříkejte policistům

nic o tom, co jsem si tu vzal, paní Balfourová. Bude lépe, když si s

nimi půjdete promluvit sama.“

Paní Balfourová mu věnovala zářivý úsměv. „Máme k vám

naprostou důvěru, pane Masone. Celá rodina.“ Vyklouzla z pokoje.

„Na boky nikdy nezapomíná,“ všimla si Della Streetová.

„To je teď jedno,“ odpověděl Mason. „Vemte ten druhý

balíček. Já vezmu tohle.“

„Šéfe, smíme to udělat?“

„To přijde na to, jak se na věc díváte,“ řekl jí Mason. „Pojďte.

Sejdeme po zadních schodech. Já jdu do garáže. Dello, obejděte

dům jakoby nic a zcela uvolněně. Jestli sedí ve voze před domem

policista, usmějte se na něj. Když je auto prázdné, jak doufám,

budete tam ještě o hodně dřív. Zajeďte dozadu do garáže, tam mě

naložíte a už ať jsme odsud.“

Mason snesl těžký magnetofon po zadních schodech. Della

Streetová vzala menší balíček.

Prošli kuchyní a sestoupili k zadnímu východu. Mason si

pospíšil do garáže. Della Streetová proklouzla vlevo kolem domu.

Delliny boty zaskřípaly na štěrku pod jejími rychlými, hbitými

kroky.

„Volněji,“ upozornil ji Mason.

Přisvědčila a zpomalila.

Mason zamířil ke garáži, vešel a počkal, dokud nespatřil auto s

Dellou Streetovou za volantem, jak se blíží po příjezdové cestě.

„Policie?“ zeptal se.

Přisvědčila. „Je to určitě policejní vůz. S červeným majáčkem,

vysílačkou a –“

„Byl v něm někdo?“

„Ne.“

„To máme štěstí,“ usmál se Mason.

Otevřel zadní dveře auta, položil magnetofon a další hranatý

balíček na podlahu vozu, rychle zaujal místo vedle Delly, zabouchl

dveře a zavelel: „Jedem!“

Della Streetová obratně otočila vůz, přidala plyn a vyjela na

okružní cestu.

„Poslouchejte,“ upozornil ji Mason, „teď jeďte volněji, než

vyjedeme na silnici. Nepokoušejte se zabočit vlevo. Mohli bychom

se potkat s dalšími policejními vozy. Jeďte doprava a asi po míli

zatočte znovu doprava. To už budeme na Chestnut Street a po té se

dostaneme na Sycamore Road. Vrátíme se po ní.“

Jakmile vyjela na silnici, odbočila Della vpravo.

Perry Mason, který se díval zadním okénkem, náhle otočil

hlavu a opřel se na sedadle.

„Něco se děje?“ zeptala se Della Streetová.

„Dva policejní vozy tam právě přijely ze State Highway,“ řekl

Mason. „Zřejmě jsme to stihli v pravou chvíli.“

KAPITOLA 11

Když se Mason vrátil do své kanceláře, našel tam Paula

zářícího spokojeností.

„Máme pořád náskok před policajty, Perry.“

„Jak to?“

„To auto, co si Jackson Eagan najal,“ referoval Drake, „je v

záznamech i s číslem jeho řidičského průkazu.“

„Jaké je to číslo?“

„Číslo Z 490553,“ řekl Drake.

„Dá se vystopovat?“

„To se nám taky povedlo. Spojil jsem se se svým

spolupracovníkem v Sacramentu. Poslal jsem honem jednoho

muže do evidence motorových vozidel. Je to číslo řidičského

průkazu vystaveného Jacksonu Eaganovi, který bydlí v Chiku, asi

dvě stě mil od San Franciska, v údolí Sacramento Valley.“

„Adresu máš?“

„Mám,“ řekl Drake. „Mám i popis toho chlapíka z řidičského

průkazu a náš spolupracovník z Chika po Jacksonu Eaganovi právě

pátrá.“

„Jak zní ten popis?“ zeptal se Mason.

Drake četl ze zápisníku: „Muž, stáří 35, výška 5 stop 10 palců,

váha 175 liber, tmavé vlasy, modré oči.“

„To se nám může hodit,“ řekl Mason. „A teď mi, Paule, řekni,

co je k čertu tohle?“

Mason sňal kryt z magnetofonu.

„To je zatraceně kvalitní magnetofon,“ řekl Drake. „Má

volitelné rychlosti. Při jedné a sedmi osminách palce za vteřinu a

dlouhohrající pásce běží jedna stopa tři hodiny.“

„Víš, jak přesně pracuje tenhle typ?“ zeptal se Mason.

„Perfektně. My ho používáme pořád. Je to vynikající model.“

„Výborně,“ řekl Mason. „Tak se podíváme, co je na té pásce

nahráno.“

„To je nejnovější dlouhohrající páska,“ řekl Drake a zapojil

přístroj.

„A k čemu jsou dobré ty různé rychlosti?“ zeptal se Mason.

„Prostě je to otázka věrnosti zvuku.“

„Prima,“ řekl Mason, „tak se teď podíváme, co máme na té

pásce.“

„Myslím, že už je to dost nažhavené,“ řekl Drake.

Otočil vypínačem.

Cívka se začala pomalu otáčet a páska se pozvolna převíjela z

jedné cívky na druhou.

„Zdá se, že tam nic není,“ řekl po chvilce Drake.

„Jen to nech,“ odporoval Mason, „ať to víme jistě.“

Seděli a pozorovali, jak se páska pomalu převíjí, nějaké tři

nebo čtyři minuty.

Drake potřásl hlavou. „Není na ní nic, Perry.“

Mason hleděl zamračeně na přístroj.

„Ovšem,“ řekl Drake, „něco může být na druhé straně. Tohle

je dvoustopý záznam.“

„Tak ji otoč,“ řekl mu Mason. „Podíváme se, jestli něco není

na té druhé stopě.“

Drake zastavil přístroj a otočil cívky. Páska zase běžela

bezhlučně, až se náhle ozval ze záznamu ženský hlas: „… už toho

všeho mám plný zuby. Ty pořád jen trváš na tom svým falešným

–“ Pak už bylo jen ticho.

Drake otáčel knoflíky na přístroji, ale žádný další zvuk se už

neozval.

„Tak co?“ zeptal se Mason.

Drake zakroutil hlavou. „Nejsem z toho moudrý.“

„Tak se ještě podíváme do té druhé krabice,“ řekl Mason. „Co

je to?“

Drake otevřel krabici. Oči se mu náhle zaleskly zájmem.

„Tohle,“ řekl, „už je opravdu něco.“

„No a co je to?“

„Štěnice,“ řekl Drake.

„Co to má být, Paule?“

„Hodně citlivý mikrofon s elektrickým zesilovačem. Přiděláš

ho na zeď a všechno, co se mluví ve vedlejší místnosti, a vůbec

všechny zvuky ten mikrofon zachytí, pak je zesílí a přenese na

pásku. Můžeš si k tomu připojit sluchátka, a když tam máš ještě

druhou hlavu, můžeš záznam současně i poslouchat.

Tak vznikl i ten záznam, co jsme slyšeli z pásky, Perry. Ten

zesilovač někdo použil ke špehování. Pak nahrávku smazal, ale

mazání ukončil posledních několik palců před koncem druhé

stopy, takže tam pár slov zůstalo.“

Mason se nad tím zamyslel. „Proč by měl Ted Balfour někoho

špehovat, Paule?“

„Nejspíš z legrace,“ řekl Drake. „Snad v tom byla nějaká

přítelkyně. Mohl k tomu mít třeba sto důvodů, Perry.“

Mason přisvědčil. „Taky to mohlo být tak, že zkoušel

strýčkovu novou vzornou manželku,“ řekl.

„A z toho se vyklubala vražda?“ zeptal se Drake.

„Nebo se z toho vyklubala vražda narafičená na něj,“ nadhodil

Mason.

Ozvalo se zaklepání na venkovní dveře Masonovy soukromé

kanceláře.

„To je má sekretářka,“ řekl Drake, když uslyšel smluvený

signál. Della Streetová otevřela.

„Pan Drake tu má zprávu,“ řekla sekretářka a podala Delle list

papíru s textem, napsaným na stroji.

Della Streetová ho podala Paulovi.

„Tedy, ať jsem zatracenej,“ řekl Drake.

„Co je to?“ zeptal se Mason.

„Telegram od mého spolupracovníka z Chika. Poslouchej:

JACKSON EAGAN ZNAMY AUTOR CESTOPISU Z

NASEHO MESTA. ODCESTOVAL. OBTIZNE PATRANI.

NAKONEC ZJISTENO, ZE SE KRATCE ZDRZOVAL V

MERCEDU, POTOM ODJEL NA YUCATAN, KDE PRED

DVEMA ROKY ZEMREL. TELO DOPRAVENO LODI

DOMU K POHRBU. UZAVRENA RAKEV.

TELEGRAFUJTE INSTRUKCE.“

Drake si vjel prsty do vlasů. „No, Perry, teď už něco máme. To

je případ, kdy nebožtík zemřel dvakrát.“

Mason kývl Delle Streetové. „Připravte žádost soudu o

přezkoumání důvodů k vazbě Teda Balfoura. Mám tušení, že na

mně bude, abych udělal právnický kotrmelec, který vynese na

světlo všechna fakta tohohle případu.“

„Jak to chceš ke všem čertům provést?“ nechápal Drake.

Mason se usmál. „Naději máme, Paule.“

„Tak jednu k milionu,“ řekl Drake.

„Vezmi to jedna k pěti,“ řekl mu Mason. „Snad se to povede,

protože já mám tušení, že skutečná fakta v tomhle případu jsou tak

nabitá třaskavinou, že můžou vyvolat řetězovou reakci.“

KAPITOLA 12

Soudce Cadwell zaujal místo na své lavici, přehlédl soudní síň

a řekl: „Projednáváme habeas corpus ve věci Theodora Balfoura.

Na jmenovaného byla uvalena vazba a jeho obhájce podal soudu

žádost o prošetření zákonnosti této vazby.“

Roger Farris, náměstek státního zástupce, povstal a řekl: „Je to

tak, Vaše Ctihodnosti. My jsme obžalovaného obvinili ze zločinu

vraždy, spáchané na jistém Jacksonu Eaganovi, z vraždy spáchané

s rozmyslem, tedy ze zločinu vraždy prvního stupně.

Státní zastupitelství nemá námitek, aby si pan Perry Mason,

obhájce obžalovaného, mohl promluvit se svým klientem,

kdykoliv to bude potřebné a možné.“

„Chápu to tedy tak,“ řekl soudce Cadwell a pohlédl na Perryho

Masona, „že může být uzavřena dohoda, že příkaz může být

pozastaven, a po rozmluvě s obhájcem se obviněný vrátí do vazby

k šerifovi.“

„To ne, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Mason.

„Jak to?“ řekl ostře soudce Cadwell.

„Žádnou takovou dohodu si nepřejeme,“ odpověděl Mason.

„No ale soud tak rozhodl,“ odsekl soudce Cadwell. „Je přece

jasné, že když je tento muž obviněn z vraždy – ne, počkejte. Soudu

k tomu nepostačí prohlášení žalobce. Raději byste měl vypovídat

pod přísahou, pane státní zástupce, ledaže by fakta odůvodnila

vzetí podezřelého do vazby.“

„To odůvodňují, Vaše Ctihodnosti. Fakta jsou nesporná.“

„Dobrá,“ řekl soudce Cadwell.

„Mohu se vyjádřit?“ požádal Mason.

„Nevidím, k čemu byste se měl vyjadřovat, pane Masone. Jistě

se nebudete přít o to, že když je někdo formálně obviněn ze

zločinu vraždy prvního stupně, státní zástupce uvalí na

podezřelého vazbu.“

„V tomto případě, Vaše Ctihodnosti, budu.“

„Co je to za nápad?“ zeptal se soudce Cadwell. „Chcete

pohrdat soudem, pane Masone?“

„Ne, Vaše Ctihodnosti.“

„Tak to vysvětlete,“

„Ústava,“ řekl Mason, „chrání obžalovaného před

opakovaným stíháním za stejný delikt. Vaše Ctihodnost se před

krátkou dobou seznámila s důkazy ve sporu stát Kalifornie proti

Balfourovi a shledala ho vinným pro zabití z nedbalosti.“

„To se stalo automobilem,“ řekl soudce Cadwell. „Jak já to

vidím, jde o zcela jiný případ.“

„Možná to je zcela jiný případ,“ řekl Mason, „ale podání

obžaloby brání, aby tento muž byl ještě souzen a odsouzen pro

zločinné usmrcení Jacksona Eagana.“

„Počkejte,“ řekl soudce Cadwell, když prokurátor vyskočil.

„Tohle nechte na mně, pane prokurátore. Pane Masone, vy se

chcete přít o to, že když obžaloba omylem předpokládala, že šlo o

usmrcení z nedbalosti, a obvinila tohoto obžalovaného z toho činu,

není již oprávněna podat obžalobu pro vraždu prvního stupně –

vraždu, která, jak záznamy v tomto případě ukazují, byla spáchána

smrtící zbraní? Vyjádřil jsem to správně, nebo ne, pane žalobce?“

„Jistě, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Roger Farris. „Vycházím z toho,

že Jackson Eagan byl usmrcen kulkou, která pronikla do mozku a

způsobila téměř okamžitou smrt. Můžeme prohlásit, že důkazy, o

které se opírá naše tvrzení, jsou zcela přesvědčivé. Střela byla v

mozku nalezena po exhumaci těla a byla porovnána balistickými

experty se zbraní nalezenou v ložnici Theodora Balfoura,

obžalovaného v tomto případě, zbraní, která je majetkem

obžalovaného. Smrtící střela byla vypálena z této zbraně.

Je zřejmé, co se stalo. Byl proveden pokus upravit tělo oběti

tak, aby bylo vzbuzeno zdání, že šlo o následek dopravní nehody.

Jsme ochotni, pokud si to pan Mason přeje, stáhnout dřívější

obvinění pro neúmyslné zabití proti panu Balfourovi, abychom ho

mohli obžalovat z vraždy prvního stupně.“

„Nic takového nežádám,“ řekl Mason. „Obžalovaný byl

obviněn, obžalován a odsouzen za smrt Jacksona Eagana.“

„Okamžik,“ řekl soudce Cadwell. „Soud se velice zajímá o

hledisko, které přednesl pan Mason. Soud má za to, že takový

postoj je neopodstatněný. Ten, kdo byl odsouzen pro zabití z

nedbalosti při dopravní nehodě, nemůže tvrdit, že státní

zastupitelství nesmí podat žalobu pro vraždu prvního stupně,

spáchanou střelnou zbraní.“

„Proč ne?“ zeptal se Mason.

„Proč ne!“ vykřikl soudce Cadwell. „Protože je to absurdní. Je

to přímo výsměch!“

„Přeje si soud vyslechnout precedenční rozhodnutí?“ zeptal se

Mason.

„Soud by si velice přál poslechnout precedenční rozhodnutí,“

řekl soudce Cadwell, „jestli máte nějaké, které by bylo možno

použít v takovémhle případě.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „Obecné pravidlo je, že je-li někdo

obviněn z vraždy, obvinění zahrnuje i smrt člověka. Jinými slovy,

je-li někdo obžalován z vraždy prvního stupně, je zcela přípustné,

aby ho porota uznala vinným ze zabití člověka.“

„To je samozřejmé,“ řekl soudce Cadwell. „Na to nemusíte

citovat precedenty, abyste prokázal tak banální věci, pane

Masone.“

„O to se nepokouším,“ odpověděl Mason. „Z toho tedy

vyplývá, že je-li někdo souzen pro vraždu prvního stupně a je-li

zproštěn viny, nemůže být později obžalován z neúmyslného

usmrcení téže oběti.“

„To je také samozřejmé,“ zamračil se soudce Cadwell. „Soud

si nepřeje mařit svůj čas ani čas obhájce posloucháním jakýchkoliv

stanovisek na podporu takových triviálních tvrzení.“

„Pak tedy,“ řekl Mason, „bude Vaši Ctihodnost možná zajímat

případ Stát Kalifornie versus McDaniels, 137 Cal. 192 69 Pacific

1006 92 American State Reports 81 59 L. R. A. 578, ve kterém se

praví, že když je osvobozující rozsudek pro těžší obvinění

překážkou v podání obžaloby pro lehčí skutek, nutně v obvinění

obsažený, je naopak zase pravda, že obvinění z lehčího skutku,

nutně obsaženého v těžším, je překážkou následného obvinění z

tohoto těžšího.

Soud si také může prostudovat případ Stát Kalifornie versus

Krupa, 64 C. A. 2nd 592 149 Pacific 2nd 416 a případ Stát

Kalifornie versus Tenner, 67 Califomia Appellate 2nd 360 154

Pacific 2nd, strana 9, kde je řečeno, že když ze znění článku 1023

trestního zákona vyplývá, kde má přednost obžaloba pro těžší

skutek, tentýž zákon určuje, kdy má přednost obžaloba pro skutek

lehčí.

Bylo také rozhodnuto v případě Stát Kalifornie versus Ny Sam

Chung, 94 Cal. 304 29 Pacific 642 28 American State Reports 129,

že obžaloba pro menší provinění je překážkou pro následné

obvinění ze zločinu těžšího.“

Soudce Cadwell se na Masona chvíli zamračeně díval a pak se

obrátil k prokurátorovi: „Je obžaloba na tohle připravena?“ zeptal

se.

Roger Farris zavrtěl hlavou. „Vaše Ctihodnosti,“ řekl, „na

tohle jsem připraven nebyl, protože mám-li být upřímný, jsem na

to nepomyslel. A kdyby mě to bylo napadlo, okamžitě bych

takovou myšlenku pustil z hlavy, protože je tak naprosto absurdní,

že si nezaslouží vážnou pozornost.“

Soudce Cadwell přisvědčil. „Soud má dojem, že tento bod

nemůže mít význam,“ řekl. „Ale i kdyby význam měl, soud raději

udělá chybu, když případ rozhodne v rozporu s precedenty, než

aby připustil, že zůstane z čistě technických příčin nepotrestána

vražda.“

„Chtěl bych soudu navrhnout,“ řekl Mason, „že by bylo

zajímavé vyslechnout názor obžaloby. Je obžaloba rozhodnuta,

shodne-li se porota v tomto případě na výroku ‚vinen usmrcením z

nedbalosti‘ a soud odsoudí obžalovaného do vězení, podat další

obžalobu pro vraždu a žádat potrestání podruhé?“

„Jistěže ne!“ odsekl Farris.

„Kdybyste ho byli obžalovali hned napoprvé z vraždy,“ dodal

Mason, „a porota se vrátila s výrokem ‚nevinen‘, byli byste ho

znovu obžalovali pro usmrcení z nedbalosti?“

„To přijde na to,“ řekl Farris, který náhle začal být opatrnější.

„To by záleželo na faktech.“

„Právě,“ řekl Mason s úsměvem. „Jednou byl obžalovaný

postaven před soud, byl vzat do vazby. Už jednou byl obžalován,

odsouzen a zaplatil pokutu, uloženou podle zákona. Pokud státní

zastupitelství v důsledku špatného rozhodnutí, špatného vyšetření

věci nebo špatného uvažování obviní člověka z lehčího trestného

činu, než se domnívá, že mu bude moci prokázat, nemůže

odsouzeného později obžalovat pro těžší trestný čin.“

Soudce Cadwell řekl: „Soud udělá šedesátiminutovou

přestávku. Soud si přeje prohlédnout některé precedenční případy.

Je to velmi neobvyklá situace, velmi ohromující situace. Mohu

říci, že jak jsem uslyšel prohlášení obžalovaného, cítil jsem, že

absurdita takového požadavku je tak veliká, že se rovná výsměchu

právu. Ale teď, když o tom znovu přemýšlím a zvažuji sílu

argumentů obhajoby, zdá se mi to docela dobře možné.

Když se na to podíváme z širšího hlediska, obžalovaný byl

obviněn, že protiprávně způsobil smrt Jacksona Eagana. Jistěže šlo

o zcela odlišný čin, než jaký mu teď přičítáme, ale následek byl

stejný – protiprávní usmrcení Jacksona Eagana.

Obžalovaný byl z tohoto skutku obžalován a byl odsouzen. Je

možné, pane žalobce, že celá tato situace byla nastražena

obžalovaným, aby mohl uniknout trestu za předem připravovanou

vraždu?“

„To nevím, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Farris. „Zajisté si nepřeji

dělat nějaké definitivní rozhodnutí, ale máme tu situaci, kdy ke

vmanévrování prokuratury do tohoto zcela neobvyklého postavení

mohl být použit mimořádný právnický důmysl. Když se zpětně

podíváme na důkazy ve věci té dopravní nehody, mohla by

vypadat téměř podezřele okolnost, že svědkyně Myrtle Haleyová si

tak pohotově a ochotně zapsala poznávací značku auta

obžalovaného Teda Balfoura.

Bude to ještě závažnější, když si uvědomíme, že ta pochybná

svědkyně je zaměstnána jako pomocná síla u firmy Balfour Allied

Associates. Naše státní zastupitelství překvapilo, když se dostavila

jako dobrovolná informátorka.“

Soudce Cadwell svraštil čelo a zamyšleně pohlédl na Perryho

Masona. „Jsou tu skutečně určité znaky mimořádného právnického

důmyslu,“ řekl. „Ale přítomný advokát nepůsobil jako obhájce při

řízení o té dopravní nehodě.“

„Ale přítomný advokát seděl v soudní síni, když se případ

projednával,“ upozornil Farris. „Neseděl u stolku pro obhájce, ale

jako posluchač – velmi zaujatý posluchač.“

Soudce Cadwell se znovu podíval na Perryho Masona.

„Ohrazuji se proti takovým narážkám, Vaše Ctihodnosti,“ řekl

Mason. „Kdyby obžaloba mohla dokázat nějaký takový připravený

plán nebo spiknutí ze strany obžalovaného s úmyslem uvést úřady

v omyl a přimět soud k potrestání obviněného za méně závažný

delikt, byla by situace odlišná; pokus o podvedení soudu by se

však musil stát se souhlasem obžalovaného a musel by se

prokázat.“

„Soud vyhlásí šedesátiminutovou přestávku,“ řekl soudce

Cadwell. „Soud se chce na celou věc podívat blíže. Toto je velmi

neobvyklá situace. Soud přistupuje velmi váhavě k jakémukoliv

výkladu zákona, kde se obhajoba snaží odvoláním na ústavu

předejít podání obžaloby pro vraždu prvního stupně.“

„Mohl by soud, prosím, přikázat, aby mi bylo dovoleno během

přestávky si promluvit s obžalovaným?“ požádal Mason.

„Obžalovaný byl vzat do vazby a držen bez možnosti styku s

okolím, zejména pokud jde o dostatečné spojení s obhájcem, s

rodinou a přáteli.“

„Tak dobře,“ rozhodl soudce Cadwell. „Šerif zařídí a

dohlédne, aby během soudní přestávky bylo panu Masonovi

umožněno mluvit s jeho klientem, jak dlouho si jen bude přát.“

„Mohu vzít obžalovaného do místnosti pro svědky,“ řekl

náměstek státního zástupce, „a pan Mason s ním může mluvit

tam.“

„Dobrá,“ řekl soudce Cadwell, „mně je jedno, jak to uděláte,

ale v téhle situaci si spolu promluvit musí, aby obžalovaný mohl

uvést každou okolnost, která svědčí v jeho prospěch, a mohl se

poradit s obhájcem. To znamená, že nesmí být učiněn žádný pokus

jakýmkoliv způsobem kontrolovat jejich rozmluvu.

Soud vyhlašuje hodinovou přestávku.“

Mason vykročil k Tedu Balfourovi. „Tudy prosím, pane

Balfoure.“

Roger Farris s ustaranou tváří vyrazil zmaten do právnické

knihovny.

KAPITOLA 13

Balfour, vysoký mládenec s vlnitými vlasy, který se zdál celý

nesvůj, usedl ke stolu proti Perrymu Masonovi. „Je nějaká naděje,

že mě z toho dostanete, aniž bych musel jít svědčit?“

Mason přikývl.

„To by bylo báječné, pane Masone.“

Mason si mladíka prohlédl. Viděl, že je kostnatý, štíhlý v pase,

mluví zvolna, až se zdálo, že jeho ospalé vystupování slouží spíš

jako mimořádně účinná maska, která skrývá jeho skutečnou

osobnost před zraky veřejnosti.

Mason řekl: „Předpokládám, že mi povíte pravdu o tom, co se

stalo večer devatenáctého září a časně ráno dvacátého.“

Balfour si přejel rukou po čele. „Panebože, jak já bych si to

přál vědět!“ povzdechl si.

„Tak se do toho dejte a povězte mi všechno, co víte,“ vybídl

ho Mason netrpělivě. „Teď nejste na policii. Já jsem váš advokát a

musím vědět, co na nás mají.“

Ted Balfour se zavrtěl. Odkašlal si a rukou si neobratně

prohrábl husté vlnité tmavé vlasy.

„Tak do toho,“ poručil Mason. „Přestaňte zdržovat. Mluvte!“

„No,“ řekl Ted Balfour, „strýc Guthrie odjížděl do Mexika. Jel

do kraje Tarahumarů. Už tam byl předtím, oškrabovat zem, jak

tomu říkal. Tentokrát chtěl do některé z těch roklí, které jsou tak

nepřístupné, že měl důvod předpokládat, že tam ještě nevkročila

noha bělocha.“

„Takový kraj existuje?“

„Tam v té části Mexika ano.“

„Dobrá. A co se stalo?“

„No, Dorla s ním měla jet až do Pasadeny, aby se přesvědčila,

že v pořádku nastoupil, má s sebou jízdenku a všechno, a také

kvůli posledním instrukcím. Měla vystoupit ve stanici Pasadena-

Alhambra, ale strýc Guthrie se v poslední chvíli rozhodl jinak a

řekl jí, že má jet s ním.“

„Jak dlouho je vdaná za vašeho strýčka?“

„Něco přes dva roky.“

„Jak dlouho jste vy zpátky z vojny?“

„Něco přes čtyři měsíce.“

„Vídal jste se s ní často?“

„No samozřejmě, bydlíme přece všichni v jednom domě.“

„Chová se přátelsky?“

„Ano.“

„Nezdála se vám někdy až příliš přátelská?“

„Co tím chcete říct?“ vyhrkl Balfour s viditelným

rozhořčením.

„To si domyslete sám,“ řekl mu Mason. „Je to jednoduchá

otázka a každý váš projev oprávněného rozhořčení je pro mě

jasným signálem, že tu něco není v pořádku.“

Ted Balfour jako by náhle seděl na své židli trochu sklesle.

„Pokračujte,“ naléhal Mason, „odpovězte. Objevily se nějaké

známky něčeho jiného než přátelství?“

Balfour se zhluboka nadechl. „Já nevím.“

„Co tím sakra myslíte, že nevíte?“ vybuchl Mason. „Mluvte

jasně!“

„Strýci Guthriemu ani strýci Addisonovi by se vaše otázky ani

způsoby nelíbily, když dovolíte, pane Masone.“

„Jděte k čertu se svými strýčky!“ rozzlobil se Mason. „Já se

snažím vytáhnout z plynové komory za vraždu prvního stupně vás.

Jako váš advokát musím znát fakta. Chci vědět, co na nás mají.“

„Z plynové komory!“ vykřikl Ted Balfour.

„Jistě. Co jste myslel, že se dělá vrahům? To si myslíte, že je

jen plácnou přes ruku nebo jim na měsíc zastaví kapesné?“

„Ale já… Nic jsem neudělal. O tom člověku, Jacksonu

Eaganovi, nic nevím. V životě jsem ho neviděl. Jistě jsem nezabil

jeho ani nikoho jiného.“

Masonovy oči se zabořily do mladíkových. „Nechovala se

Dorla příliš důvěrně?“

Ted Balfour si povzdechl. „Čestné slovo, pane Masone, na to

vám nemohu odpovědět.“

„Jak to, že nemůžete odpovědět?“

„Vážně to nevím.“

„Proč to nevíte?“

„No, někdy mi připadá… no… to se těžko vysvětluje. Někdy

se tvářila, jako by jí šlo o příbuzenské styky, a já bych řekl, že… a

pak zase to bylo… já tomu nerozumím.“

„Co dělala?“

„Třeba přiběhla a pak zase šla.“

„K vám do pokoje?“

„Ano. Kdyby se k nám nebyla přivdala, to by bylo něco

jiného. Ale my přece nejsme pokrevní příbuzní a… no to se nedá

ani popsat, co si myslím.“

„Nikdy jste se to nepokusil zjistit? Nikdy jste jí neudělal

návrh?“

„Propána, to ne! Vždycky jsem se k ní choval jako k tetičce,

ale ona se pořád přibližovala a unikala a občas mi zase připadalo…

Jednou v noci, když strýček Guthrie nebyl doma, měla dojem, že

dole slyší nějaké divné zvuky, a přišla se mě do mého pokoje

zeptat, jestli jsem to slyšel také. Měsíc jasně svítil a ona na sobě

měla takový lehký, průsvitný župánek… a říkala, že se bojí.“

„A co jste udělal vy?“

„Řekl jsem jí, že je asi nervózní, tak aby si šla zase lehnout a

zamkla se v pokoji. Že jestli dole někdo byl, nebude ji moct

obtěžovat, když bude mít dveře na zástrčku, a že se nemůže nic

stát.“

„Nebyl váš strýc někdy žárlivý?“

„Na mě?“

„Ano.“

„Propána, to ne!“

„Je šťastný?“

„Na to jsem se ho neptal. Nesvěřuje se mi. Hodně ho

zaměstnává jeho koníček.“

„Podívejte se,“ řekl Mason, „žárlil váš strýc vůbec někdy na

někoho?“

„Pokud vím, tak ne. Nechává si své pocity pro sebe.“

„Řekl vám někdy, abyste jakkoliv dohlédl na Dorlu?“

„Sakra, to ne! To by nikdy neudělal.“

„Dejme tomu, že žárlil. Co když si myslel, že ho podvádí?“

„To by bylo něco jiného.“

„Tak dobrá,“ řekl Mason. „Vy máte magnetofon se speciálním

mikrofonem, který se dá přiložit na zeď. Proč jste si ho pořídil a

kdo vám to poradil?“

Ted Balfour se na něj vyjeveně podíval.

„Tak co,“ naléhal Mason. „Odkud ho máte?“

„Nic takového nemám, pane Masone.“

„Nebuďte hloupý,“ pokračoval Mason. „Máte. Bylo to u vás

ve skříni. Já jsem to odtamtud vzal. Tak mi řekněte, jak se to tam

dostalo?“

„To tam někdo musel dát. To není moje.“

„Víte, že jsem váš advokát?“

„Ano.“

„A že se vám pokouším pomoct?“

„Ano.“

„Ať jste provedl cokoliv, řekněte mi o tom, a já pro vás

udělám, co budu moct. Dohlédnu, abyste se z toho dostal co

nejlépe, bez ohledu na to, oč jde. Rozumíte?“

„Ano, prosím.“

„Ale nesmíte mi lhát.“

„Jistě, to vím.“

„Tak sláva. Lhal jste?“

„Nelhal.“

„Řekl jste mi pravdu?“

„Řekl.“

Mason pokračoval: „Tak se vraťme k té noci z devatenáctého.

Co se tenkrát stalo?“

„Strýček odjížděl do Mexika. Dorla s ním měla jet až do

Pasadeny. Pak se strýček Guthrie na poslední chvíli rozhodl jinak a

vzal Dorlu s sebou. Je v tomto ohledu podivínský. Má velmi

neklidnou povahu. Celý se nadchne pro nějakou myšlenku a pak si

to najednou rozmyslí. Bude mít nějaké auto, zamiluje si ho, pak se

najednou něco stane a on ho vymění za jiný model, obvykle

odlišné značky.“

„Myslíte, že by tak jednal i se ženami?“

„Myslím, že ano, ale teta Martha umřela, takže nic měnit

nemusel. Chci říct, že nový model byla Dorla. Udělala na něj

dojem, už když ji viděl poprvé.“

„To věřím,“ poznamenal Mason.

Ted Balfour vypadal zaraženě. „Řekl bych, že když umřela teta

Martha, rodina očekávala, že si strýček Guthrie vezme Florence

Inglovou. Je to velice milá žena a ti dva byli přátelé. Jenže do toho

přišla Dorla a… no, takhle to dopadlo.“

„Vy jí neříkáte teta Dorla?“

„Ne.“

„Proč?“

„Nepřeje si to. Říká, že jí to připadá… má na to takový

zvláštní výraz.“

„Jaký?“

„Prý ji to sexuálně diskvalifikuje.“

„Takže se na poslední chvíli, možná kvůli něčemu, co se stalo

ve vlaku, váš strýc rozhodl, že ji nenechá v domě, kde jste vy?“

„Ale tak to přece nebylo! On se prostě rozhodl, že ji vezme s

sebou.“

„A ona s sebou neměla žádné šatstvo?“

„Ne. Opatřila si všechno v El Pasu.“

„Doprovázel jste svého strýčka a Dorlu na nádraží?“

„Ano.“

„A kdo tam byl ještě?“

„Tři nebo čtyři jejich blízcí přátelé.“

„A co Marilyn Keithová, sekretářka Addisona Balfoura, ta tam

byla?“

„Objevila se na poslední chvíli se zprávou, kterou posílal strýc

Addison. Nebyla tam kvůli rozloučení, ale přinesla mu ten vzkaz.“

„A co bylo pak?“

„No ještě před tím bylo něco jako večírek na rozloučenou.“

„Kde to bylo?“

„U Florence Inglové.“

„Ona se zajímá o archeologii?“

„Myslím, že ano. Zajímá se totiž o všechno, co zajímá mého

strýčka.“

„Znala vašeho strýce, ještě než se oženil s Dorlou?“

„Jistě.“

„A blízcí přátelé vašeho strýce si mysleli, že si možná vezme

Florence Inglovou?“

„Něco takového jsem slyšel.“

„Má Florence ráda Dorlu?“

„Zdá se, že ano. Je k ní vždycky velmi milá.“

„Tede, podívejte se mi do očí. A teď mi řekněte: má ráda

Dorlu?“

Ted si zhluboka povzdechl. „Nenávidí tu její drzost.“

„To už je lepší. Takže ten večírek pořádala Florence?“

„Ano.“

„A vy jste doprovázel svého strýce a Dorlu k vlaku; vlastně

někteří z vás ho doprovázeli?“

„Ano.“

„Kvůli tomu jste odešli z večírku?“

„Ano.“

„Kde nastupovali?“

„Na nádraží Arcade.“

„A pak jste se vrátili na večírek?“

„Ano.“

„Dorla měla vystoupit na nádraží Pasadena-Alhambra?“

„Ano.“

„A jak se měla vrátit nazpátek?“

„Taxíkem. Měla jet zpátky… prostě domů, chápete?“

„Vy jste jeli zase na ten večírek k Florence Inglové?“

„Jeli.“

„A jela s vámi i Marilyn Keithová?“

„Ano, paní Inglová ji pozvala, aby jela s námi, a ona přijala.“

„Mluvil jste s ní?“

„S paní Inglovou?“

„Ne, s Marilyn Keithovou.“

„No… ani moc ne. Je to velmi milé a inteligentní děvče.“

„To všechno bylo po večeři?“

„Ano.“

„Kdy jste se asi tak vrátili zpátky?“

„Řekl bych… no, nevím. Myslím, že mohlo být tak kolem půl

deváté, možná devět, když jsme zase přijeli k Florence Inglové.“

„A jak dlouho jste tam zůstal?“

„Pamatuju se, že jsme chvíli tancovali, taky se trochu povídalo

a večírek se začal rozpadávat dost brzy.“

„Kolik tam bylo lidí?“

„Moc ne. Řekl bych, že nějakých osmnáct nebo dvacet.“

„Vy jste tam nejel svým sportovním autem?“

„Ne, jel jsem tím velkým vozem.“

„Proč?“

„Protože jsem vezl strýčka na dráhu a on už v tom autě měl

zavazadla.“

„Dobrá. A co bylo, když jste se vrátil na večírek?“

„Dal jsem si dvě nebo tři skleničky, moc ne. Ale kolem desáté

jsem měl skotskou se sodou a myslím, že skoro okamžitě potom,

co jsem ji vypil, se se mnou něco stalo.“

„Co tím myslíte?“

„Začal jsem vidět dvojitě a… no, bylo mi zle.“

„Co jste dělal?“

„Chtěl jsem se dostat na vzduch. Vyšel jsem ven, sedl si na

chvíli do auta a pak už nevím… první, co si pamatuju, je, že jsem

se probral v autě. Nikomu jinému jsem to neprozradil, ale řídila

Marilyn Keithová.“

„Mluvil jste s ní?“

„Ptal jsem se jí, co se děje, a ona mi řekla, že nemám mluvit a

že všechno bude v pořádku.“

„A co pak?“

„Vzpomínám si, že jsem byl strašně zesláblý. Položil jsem si

hlavu na její rameno a zase jsem omdlel.“

„A dál?“

„Potom si vzpomínám na to, že jsem ležel v posteli. Bylo pět

minut po půl páté ráno.“

„Díval jste se na hodinky?“

„Ano.“

„Byl jste odstrojený?“

„Ano.“

„V pyžamu?“

„Ano.“

„Pamatujete se, že jste se svlékal?“

„Ne.“

„Šel jste ještě ven, když vás Marilyn Keithová dovezla

domů?“

„To bych taky rád věděl, pane Masone. Ještě jsem to nikomu

neřekl, protože to nevím. Ale někde jsem být musel.“

„Proč říkáte, že musel?“

„Protože jsem měl klíč od vozu.“

„Jak to myslíte?“

„Měl jsem ho v kapse od kalhot.“

„Nemíváte ho tam vždycky?“

„Nosívám tam klíč od svého auta. Vždycky, když s autem

přijedu, vytáhnu klíč a dám si ho do kapsy u kalhot, ale nemyslím,

že by mi ho tam dávala Marilyn Keithová.“

„Vy nenecháváte klíč ve voze, když stojí v garáži?“

„Ne. Každý člen rodiny má vlastní klíče ke všem vozům.“

„Jak dobře znáte Marilyn Keithovou?“

„Viděl jsem ji několikrát ve strýčkově kanceláři. To je asi tak

všechno.“

„Byl jste s ní někdy někde?“

„Nebyl.“

„Líbí se vám?“

„Teď ano. Dřív jsem si jí nikdy moc nevšímal. Je to sekretářka

strýčka Addisona. Vždycky se na mě usmívala a říkala, že můžu jít

rovnou dál, kdykoliv jsem šel strýčka Addisona navštívit. Nikdy

jsem si jí nevšímal jako ženy a ani jsem na ni tak nemyslel. Pak na

tom večírku jsme tak společensky konverzovali a já si všiml, že je

moc hezká. Potom, když mi bylo tak zle… nemůžu vám to popsat,

pane Masone. Něco se muselo stát. Opíral jsem se o ni – jistě jsem

jí byl hrozně na obtíž – ale ona byla tak milá, tak obratná, tak

ohleduplná. Byla prostě prima.“

„Uložila vás do postele?“

„Dopravila mě do mého pokoje.“

„A vy jste si najednou uvědomil, že ji máte rád?“

„Ano.“

„A teď ještě něco o Florence Inglové – ona byla vdaná, když

se s ní váš strýc poprvé setkal?“

„Ano.“

„Co se stalo s jejím manželem?“

„Zabil se.“

„Jak?“

„Při letecké havárii.“

„Dopravního letadla?“

„Ne, v soukromém letadle. Dělal něco jako prospektora.“

„Jak dlouho před smrtí vaší tety ovdověla Florence Inglová?“

„No, myslím, že nějakých šest měsíců.“

„A pak se Florence Inglová zase začala stýkat s vaším

strýcem?“

„Ano.“

„Potom se objevila Dorla a vyfoukla Florence Inglové strýčka

přímo před nosem?“

„Myslím, že ano. Nechtěl jsem to říkat zrovna takhle.“

„Myslíte, že bych měl vědět ještě něco?“

„Jenom jednu věc.“

„Co?“

„Ten tachometr od velkého vozu.“

„Co je s ním?“

„Bylo na něm nějak moc najetých mil.“

„Kdy?“

„Druhý den ráno.“

„Jak jste si toho všiml?“

„Díval jsem se, když jsme byli na nádraží. Vůz měl jít do

servisu a já ho tam měl dovézt. Když jsme jeli na nádraží,

naskočilo 10 000 mil, strýček si toho všiml a řekl mi, že bych ho

měl dát do servisu. Nemělo tam být moc přes dvacet, nejvýš

pětadvacet mil.“

„Ale teď tam bylo víc?“

„To bych řekl.“

„O kolik víc?“

„Pokud jsem viděl, aspoň o pětadvacet mil.“

„Řekl jste o tom někomu?“

„Ne.“

„Pověděl jste to Howlandovi?“

„Ne.“

„Řekl jste Howlandovi o něčem z toho, o čem jsme tu

mluvili?“

„Ne. Howland povídal, že nechce, abych mu něco vyprávěl,

dokud se mě nezeptá. Říkal, že své případy řeší tak, že hledá

mezery v obžalobě, a když se potom vyloží karty, postaví mě na

místo pro svědky a položí mi pár otázek, že ale nechce znát

odpovědi, dokud to nebude nutné.“

„Takže jste mu nic neřekl?“

„Ne. Řekl jsem mu, že jsem nikoho nepřejel, a to je všechno.“

„Ale protože jste našel klíč v kapse a na tachometru přibylo

tolik mil, myslíte si, že s ním byl ještě někdo venku?“

„Ano, protože klíč jsem měl v kapse od kalhot.“

„Ale jak víte, že s vámi Marilyn Keithová jela rovnou domů?

Jak víte, že s vámi ve voze někam nezajela a nechtěla počkat,

dokud trochu nevystřízlivíte, než vás doveze domů, pak si neřekla,

že to nemá smysl, a neodvezla vás domů až potom?“

„To samozřejmě vědět nemůžu.“

„Tak dobrá,“ řekl Mason. „Řekl jste mi, co jsem potřeboval

vědět. A teď se držte!“

„Co bude dál, pane Masone? Pustí mě soudce?“

„Myslím, že ne.“

„Myslíte, pane Masone, že jsem… myslíte, že jsem toho muže

mohl zabít? Že jsem mohl zabít vůbec někoho?“

„Nevím,“ řekl Mason. „Někdo vzal z vaší skříně zbraň, zabil

člověka, pak zbraň znovu nabil a vrátil na místo.“

Ted Balfour řekl: „Tomu nerozumím. Doufám… Doufám, že

už jsem venku znova nebyl.“

„Jestli jste někam jel, jistě byste si nebral revolver.“

Mlčení mladého muže upoutalo Masonovu pozornost.

„Nebo snad ano?“ naléhal.

„Já nevím.“

„Tak co je s ním?“ zeptal se Mason. „Měl jste ho s sebou?“

„Měl jsem ho ve schránce na rukavice ve voze.“

„Čerta jste tam měl!“

Balfour přikývl.

„Tak mi řekněte, proč jste měl revolver ve schránce na

rukavice,“ řekl Mason.

„Měl jsem strach.“

„Z čeho?“

„Prohrál jsem něco… v kartách. Spadl jsem do toho pěkně

hluboko. Měl jsem dluhy. Vyhrožovali mi. Chtěli na mě poslat

výběrčího. Víte, co to znamená, pane Masone… když na vás tihle

chlapi pošlou výběrčího. Pro začátek vás jen pořádně zmlátí. A

potom… prostě musíte zaplatit.“

Mason se na mládence rozhořčeně podíval. „Proč jste mi tohle

neřekl hned?“

„Já jsem se styděl.“

„Řekl jste policii, že jste měl tu dvaadvacítku ve voze?“

Balfour zavrtěl hlavou.

„A o té prohře?“

„Ne.“

„Řekl jste jim, že na tachometru přibyly míle a že jste měl v

kapse klíč od vozu?“

„Ne, taky ne.“

„Kdy jste vzal zbraň z přihrádky ve voze a dal ji zpátky do

skříňky se zbraněmi?“

„To nevím. Rád bych to věděl. To je další z důvodů, proč si

myslím, že jsem se musel vrátit do vozu po tom, co mě Marilyn

Keithová přivezla domů. Příští den ráno byla na svém místě ve

skříni na zbraně. Marilyn ji jistě z přihrádky nebrala. A i kdyby to

udělala, nemohla vědět, kam ji ukládám. Byla přesně tam, kam ve

zbrojnici patří.“

Mason se zamračil. „Vy jste ale musel dostat pekelnou dávku

drogy.“

„Já vím.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „Teď se držte. S nikým nemluvte.

Neodpovídejte na žádné otázky, které by vám policie chtěla

položit. Žádné další informace se od vás asi nebudou snažit získat.

A když ano, odkažte je na mne. Řekněte jim, že váš advokát jsem

já a že nebudete mluvit.“

„A vy si nemyslíte, že z technických důvodů mě soudce

propustí?“

Mason zavrtěl hlavou. „Svádí boj mezi svým pojetím zákona a

vlastním svědomím. Nepustí vás.“

„Proč jste ten bod tak zdůraznil?“

„Abych žalobci srazil hřebínek,“ řekl Mason. „Oni teď vědí,

že mají v soukolí kamínek, který by jim tam mohl kdykoliv pěkně

polámat kolečka. Budete muset jít svědčit, Tede.“

„Budu svědčit, pane Masone, ale ujišťuju vás, že bych chtěl

vědět, jak to bylo. Já… k sakru! Nemůžu uvěřit, že… no, prostě

jsem toho člověka zabít nemohl, to je všecko.“

„Tak se toho držte,“ řekl Mason. „Nemluvte s novináři,

nemluvte s policií, nemluvte s nikým, když u toho nebudu.

Postarám se o vás.“

O třicet minut později se soudce Cadwell vrátil do soudní síně

a zahájil další jednání.

„Je to dost zvláštní, ale zdá se, že ty formální námitky mají

určitý podklad,“ prohlásil soudce. „Pro soud to bylo velké

překvapení, když zjistil, že se obžalovaný uchýlil za hradbu

procesních formalit.

Nicméně, bez ohledu na literu zákona, nesmíme opomenout

dvě hlediska: nemohu pustit ze zřetele možnost, že celá tato

situace byla záměrně připravena, aby se zabránilo stíhání pro

vraždu. Za druhé mám dojem, že by se věcí měl zabývat vyšší

soud. Pokud bych teď obžalovaného propustil, půjde prostě na

svobodu. Ponechám-li ho ve vazbě, dostane se věc k vyššímu

soudu na podkladě žádosti o zamezení dvojího obvinění.

Protože v tomto případě bude zřejmě podána žádost o

zamezení dvojí vazby, dojde k situaci, na kterou tento soud

upozornil. Soud se nechce vyjadřovat k oprávněnosti žádosti o

zamezení dvojího obvinění, protože nesouvisí se žádostí o

přezkoumání zákonnosti vazby. Soud zamítá žádost o propuštění z

vazby. Zadržený se ponechává u šerifa ve vazbě.“

Když Mason opouštěl soudní síň, jeho výraz neprozrazoval

vůbec nic. Paul Drake ho dohonil na chodbě.

„Chtěl jsi něco vědět o tom magnetofonu,“ řekl mu. „Opsal

jsem si výrobní číslo, zatelegrafoval výrobci, ten mi dal jméno

velkoobchodníka a velkoobchodník mi našel jméno prodejny.

Nakonec jsem sehnal, co jsme chtěli.“

„Výborně,“ řekl Mason. „Tak kdo ho kupoval?“

„Nějaká Florence Inglová; bydlí ve Wilshire. Říká ti to jméno

něco?“

„To tedy říká,“ odpověděl Mason. „Kde je paní Inglová teď?“

„Jsem si myslel, že se na to budeš ptát,“ řekl Drake. „Tohle

zjistit nám dalo pořádně zabrat.“

„Kde tedy je?“

„Odletěla. Údajně měla letět do Miami a pak do Atlantic City,

ale ta osoba, co přiletěla do Atlantic City, nebyla žádná Florence

Inglová. Zapisovala se v hotelích jako Florence Inglová, ale nebyla

to táž žena.“

„Máš popis?“ zeptal se Mason.

„Florence Inglové je kolem osmatřiceti, chodí pěkně upravená,

je útlá, má pěknou postavu, je bohatá, dobře hraje golf, bruneta,

velké tmavé oči, pět stop dva palce, sto sedmnáct liber, velmi

elegantní, má ráda diamantové šperky a je tak nějak aristokraticky

osamělá. Je to spíš takový tragický typ.

Ta ženská, která se za ni vydávala, jí byla trochu podobná, ale

byla o něco silnější a neuměla se tak pohybovat v lepší

společnosti. Měla úzké rty, sebevědomá, všechno přeháněla ve

snaze vystupovat jako bohatá ženská. Pak naprosto beze stopy

zmizela. Nechala v hotelu plno zavazadel, ale protože účet byl do

posledního centu vyrovnán, v hotelu je uskladnili.“

„Na tomhle teď nezáleží,“ přerušil ho Mason. „Zjistili tvoji

lidé, kde je Florence Inglová teď?“

„Jasně. Byla to pekelná práce, Perry. Chtěl bych ti říct, že –“

„Jistě, já vím,“ vskočil mu do řeči Mason. „Kde je?“

„Bydlí v Misijním hotelu v kalifornském Riverside pod

jménem Florence Landisová, to je její dívčí jméno. Vystupuje jako

bohatá vdova z Východu.“

„Tak teď,“ řekl Mason, „se konečně začínáme někam

dostávat.“

KAPITOLA 14

Perry Mason postával několik minut u stánku s cigaretami.

Zapálil si, přešel ke stolkům, rozestavěným kolem plaveckého

bazénu, zamířil ke vchodu do hotelu, pak si to ale rozmyslel,

protáhl se, zívl, vrátil se k bazénu, posadil se do křesílka, natáhl

dlouhé nohy před sebe a přehodil si je křížem.

Pěkná brunetka v opalovačkách, která seděla vedle něho se

slunečními brýlemi na obličeji nehybném jako kámen, na něj vrhla

letmý pohled. Několik vteřin ho odhadovala, pak se odvrátila a

pozorovala plavce v bazénu.

„Promluvíme si tady, nebo raději ve vašem pokoji, paní

Inglová?“ zeptal se jí Mason konverzačním tónem, aniž na ni

pohlédl.

Vyskočila z křesla, jako by dostala elektrickou ránu. Zdálo se,

že se dá na útěk, ale pak se zhroutila na sedadlo. „Jmenuji se,“

řekla, „Florence Landisová.“

„Pod tím jménem jste se tu zapsala,“ odpověděl Mason. „To je

vaše dívčí jméno. Ve skutečnosti se jmenujete Florence Inglová.

Údajně jste předstírala, že budete na dovolené v Atlantic City.

Chcete si promluvit tady, nebo ve vašem pokoji?“

„Nemám o čem mluvit.“

„Myslím, že máte,“ odporoval Mason. „Jsem Perry Mason.“

„Co chcete vědět?“

„Zastupuji Teda Balfoura. Chci vědět, co víte, a chci vědět

všechno, co víte.“

„Nevím nic, co by Tedovi pomohlo.“

„Tak proč ty vytáčky?“

„Protože to, co vím, pane Masone, by vašemu klientovi

uškodilo. Nechci udělat nic, čím bych Tedovi ublížila. Snažím se

zůstat stranou. Prosím, moc vás prosím, nenaléhejte na mě! Když

budete, bude vás to mrzet.“

„Bohužel já musím vědět, co víte,“ řekl Mason.

„Varovala jsem vás, pane Masone.“

„Mně to říct můžete,“ vysvětlil Mason. „Nemusíte to říkat

žalobci.“

„Proč si myslíte, že něco vím?“

„Když uprchne svědek, jsem zvědav, před čím utíká a proč.“

„Tak dobře,“ odpověděla, „povím vám, jak to všechno je. Ted

Balfour toho člověka zabil a pak se to snažil naaranžovat jako

dopravní nehodu.“

„Proč si to myslíte?“

„Protože Ted se dostal do maléru. Měl svou rentu, kterou si

nemohl dovolit přečerpat. Vybral si z ní nějakou částku, začal hrát

o vysoké sázky a hodně prohrával. Neměl už peníze, ale měl dobrý

kredit… no, je to stará písnička. Nepadala mu karta a Ted byl v

ošklivé situaci.

Kdyby se některý z jeho strýců dozvěděl, co dělá, byl by

vyděděn – Ted si to aspoň myslel. Hodně ho vystrašili. Já si

osobně myslím, že mu sice možná chtěli nahnat strach, ale že by

nebyli zašli až k vydědění.“

„Tak dál,“ řekl Mason. „Myslím, že Ted přišel za vámi.“

„Ted přišel za mnou.“

„Co vám říkal?“

„Povídal, že musí mít dvacet tisíc dolarů. Že prý když je

nesežene, bude s ním moc zle.“

„Proč si to myslel?“

„Dostal dopis, který mi přinesl ukázat.“

„Dopis od koho?“

„On samozřejmě věděl, kdo to psal, ale podepsaný nebyl.“

„Kdo ho psal?“

„Ten syndikát.“

„Tak pokračujte,“ vybídl ji Mason.

„V dopise mu psali, že nemají rádi liknavé dlužníky.

Vyhrožovali mu, že když nedostanou peníze, pošlou na něj

výběrčího.“

„Dvacet tisíc dolarů už je pěkná hromádka peněz,“ řekl na to

Mason.

„Nikdy by do toho nebyl spadl tak hluboko, kdyby z něj nebyli

udělali pěkného kořena. Nechali ho tam zapadnout natolik, že už

nemohl zaplatit, a teprv pak poznal, jak se nechal od nich

nachytat.“

„A když už ho měli na udici, pak ho najednou zasekli, že je to

tak?“

„Je.“

„Dala jste mu těch dvacet tisíc?“

„Nedala. Teď vidím, že jsem měla. Myslela jsem si, že by Ted

měl dostat lekci. Zdálo se mi, že kdyby ode mne něco dostal, začal

by se pokoušet získat peníze, které by mi mohl vrátit, dalšími

sázkami. Byla jsem přesvědčena, že už je na čase, aby Ted dospěl.

Ach, pane Masone, jak jsem pak toho rozhodnutí litovala!

Ted z toho byl úplně nemocný. Říkal mi, že má ve voze ve

schránce na rukavice automatickou dvaadvacítku a že má v úmyslu

ji použít. Říkal, že se nenechá pronásledovat a zbít a potom jen

ujišťovat policii, že nemá tušení, kdo mu to mohl udělat. Také

povídal, že má peněz dost, ale že mu nějakou dobu potrvá, než to

dá dohromady. Má nějaký majetek po rodičích, který je ve

svěřenecké správě, a myslel, že by mohl vysvětlit svou situaci

správci pozůstalosti, jenže ten byl na dovolené a moc času už

nezbývalo.“

„A co se stalo dál?“ zeptal se Mason.

„Ten mrtvý musel být ten výběrčí,“ řekla. „Copak to

nechápete? Ted ho zabil a pak se to pokusil zamaskovat, jako

kdyby zahynul při dopravní nehodě, od níž řidič ujel.“

Mason si ji chvíli zamyšleně prohlížel a pak prohlásil:

„Vyprávěla jste to dost ochotně.“

„Vždyť je to pravda.“

„To věřím. Já jen říkám, že jste mi to pověděla dost ochotně.“

„To jsem musela. Nachytal jste mě. Nevím, jak jste mě tu

našel, ale když už jste mě našel, musela jsem vám říct, co vím, bez

ohledu na to, komu to uškodí.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „To bychom tedy měli. Ale ještě mi

povězte skutečný důvod, proč jste podstoupila všechnu tu námahu,

abyste se vyhnula výslechu.“

„Řekla jsem vám všechno, co vím.“

„A co ten magnetofon?“

„Jaký magnetofon?“

„Ten, co jste koupila – s tou štěnicí na zeď.“

„Nevím, o čem to mluvíte.“

„Jen do toho,“ naléhal Mason. „Vyjasněme si to!“

„Pane Masone, takhle se mnou nemůžete mluvit! Pamatujte, že

se nenechám tolik ždímat. Vaše způsoby jsou urážlivé. Jsem

pravdomluvná žena a nejsem zvyklá na takové naléhání jako –“

Mason sáhl do postranní kapsy svého lehkého všedního

obleku, vytáhl složený papír a položil jí ho do klína.

„Co je to?“ zeptala se.

„Vaše kopie svědecké obsílky ve věci Stát Kalifornie proti

Balfourovi. Tady je originál s podpisem soudního úředníka a pečetí

soudu. Dostavte se včas k soudu, jinak by proti vám bylo zahájeno

řízení pro pohrdání soudem.“ Mason vstal a řekl: „Lituji, že jsem

to musel udělat, ale můžete si za to sama, paní Inglová. Zatím na

shledanou.“

Udělal již dva kroky, když ho zarazil její výkřik: „Počkejte,

počkejte, prokristapána, pane Masone, počkejte!“

Mason se zastavil a ohlédl se na ni přes rameno.

„Já vám… já vám povím pravdu. Tohle mi nemůžete udělat,

pane Masone. Nemůžete! Nesmíte!“

„Nesmím co?“

„Nesmíte mě předvolat k tomu soudu.“

„Proč?“

„Nesmíte mě posadit na lavici pro svědky… to by… to by bylo

strašné.“

„No tak,“ vybídl ji Mason. „Povídejte.“

Stála s obličejem křečovitě staženým, tvář měla bílou hrůzou.

„Nemůžu se odvážit,“ zašeptala, „prostě se neodvážím to nikomu

říct.“

„A proč?“

„Je to… to vám nepomůže, pane Masone. To by… byla by to

hrůza!“

„Prima,“ řekl Mason, „předvolání máte. Přijďte k soudu.“

„Ale vy mě nemůžete předvolat, abych svědčila! Kdybych

vypověděla, co ode mne Ted chtěl, kdybych svědčila, jak

potřeboval peníze a o tom výběrčím –“

„Nikdo vám to neuvěří,“ přerušil ji Mason. „Doručil jsem vám

obsílku. Snažíte se držet z oběhu. Ta obsílka vás vykouří z díry. A

to všechno je jen proto, že chci vědět, co se skutečně stalo. Jestli

víte něco, co bylo důvodem ke všem těm opatřením, chci zjistit, co

to je.“

Dívala se na něj, jako by měla každou chvíli omdlít, potom se

s námahou ovládla a řekla: „Pojďte do baru, tam si můžeme

promluvit a já nebudu budit pozornost.“

„A řeknete mi pravdu?“ pátral Mason.

Přisvědčila.

„Tak jdeme,“ řekl jí Mason a dovedl ji do baru.

„No?“ vybídl ji, když číšník odešel.

„Pane Masone, já někoho chráním.“

„O tom jsem se přesvědčil,“ řekl Mason.

„Někoho, koho mám ráda.“

„Guthrieho Balfoura?“ zeptal se Mason.

Na okamžik se zdálo, že to chce popřít. Pak ale v slzách

přisvědčila.

„No dobře,“ souhlasil Mason, „ale tentokrát už pravdu.“

„Neumím dobře lhát, pane Masone,“ připustila, „neměla jsem

k tomu nikdy moc příležitosti.“

„Chápu,“ řekl Mason s porozuměním.

Odložila tmavé brýle. Pod očima, které hleděly na advokáta,

byly patrné kruhy z únavy bezesných nocí a v očích se zračil

strach.

„Dejte se do toho,“ povzbudil ji Mason. „Co se stalo?“

Začala: „Pane Masone, ta Dorla Balfourová je intrikánská,

zkažená ženská, která má na Guthrieho Balfoura přímo hypnotický

vliv. Ona vůbec není jeho typ. On se kvůli ní trápí a ještě… no,

ona musí nad ním mít hroznou moc, něco, před čím on nedokáže

utéct.“

„Proč myslíte?“ zeptal se Mason.

„Otočila si ho kolem prstu.“

„Dál.“

„Povím vám skutečnou pravdu, pane Masone, úplnou pravdu.

Prosím vás, abyste poslouchal a nepřerušoval mě. Je to naprosto

neuvěřitelný příběh a já nemůžu být hrdá na úlohu, kterou jsem v

něm hrála, ale… no, vysvětluje to moc věcí.“

„Tak do toho,“ řekl Mason.

„Dorla Balfourová byla a je pěkná děvka. Připravila Guthrieho

o všechno, o co mohla, a to mi věřte, v tu chvíli, co Guthrie

Balfour odjel z města, si to začala obíhat. Neztratila ani minutu.“

Mason přikývl na souhlas.

„Guthrie se už začal vzpamatovávat,“ řekla. „Chtěl se rozvést,

ale chtěl se vyhnout sporům o výživné. Dorle by vůbec nevadilo,

kdyby se s ní rozvedl, ale snažila by se nahrabat co největší

odstupné. Šla by za nejlepšími advokáty v zemi a začala by dělat

co největší právní potíže. Obstavila by Guthriemu majetek. Získala

by omezující příkazy. Tahala by ho k soudu; na podkladě příkazu k

prokázání věci by prošetřovala jeho osobní poměry.“

„Chcete říci, že by do toho zatáhla i vaše jméno?“ zeptal se

Mason.

Paní Inglová sklopila oči.

„Ano, nebo ne?“ naléhal Mason.

„Ano,“ řekla potichu. „Jenže to nebylo nic… byly to jen

sympatie.“

„Dokázat by nic nemohla?“ pokračoval Mason.

„Mohla by dělat nechutné narážky a na nás oba házet špínu.“

„No vidíte,“ řekl Mason. „Teď už je to lepší. Tak si to

poslechneme celé.“

„Guthrie tedy odjížděl do Chihuahua; aspoň jí to tak řekl. Ve

skutečnosti nastoupil do vlaku v Los Angeles a potom vystoupil ve

stanici Pasadena-Alhambra.“

„Vystoupil on?“ podivil se Mason.

Přisvědčila.

„Jak to, vždyť vystoupit měla Dorla?“ zeptal se Mason.

„Já vím,“ řekla. „To patřilo k plánu, který si připravil. Když

vlak zastavil v Pasadeně, políbil ji na rozloučenou a vrátil se do

vlaku. Dvířka vagónů zabouchla a vlak se rozjel. Guthrie někam

poslal stevarda, otevřel dveře vozu na opačné straně a vyskočil

ještě dřív, než vlak nabral rychlost. Když vlak uháněl kolem, Dorla

už seděla v taxíku.“

„A Guthrie?“ zeptal se Mason.

„Guthrie skočil do vozu, který si předtím najal z půjčovny.

Měl ho zaparkovaný před nádražím. Jel za Dorlou.“

„Takže když vlak odjel, nebyl tam Guthrie ani Dorla?“

„Přesně tak.“

„Pokračujte. Co se stalo dál?“

„Guthrie sledoval Dorlu. Ach, pane Masone, já ho prosila, aby

to nedělal. Tolikrát jsem mu říkala, aby to svěřil nějaké soukromé

detektivní agentuře. Od toho tu jsou. Ale Guthrie to musel udělat

sám. On do ní byl tak zblázněný, že by neuvěřil ničemu, co by

neviděl na vlastní oči.

Myslím, že znal pravdu, ale taky myslím, že se znal dost dobře

na to, aby věděl, že by mu Dorla dokázala všechno vymluvit,

pokud by ji sám neuviděl a osobně se nepřesvědčil. Chtěl se o tom

přesvědčit sám, beze svědků. Proto ode mě chtěl, abych mu

obstarala ten magnetofon. Chtěl si nahrát, co se stane, až ona… no,

vždyť víte, až se s tím mužem sejde.“

„Pokračujte,“ řekl Mason, „co udělala Dorla?“

„Jela do motelu Ospalá díra.“

„A co pak?“

„Setkala se tam se svým milencem. Byla to skutečně milostná

schůzka.“

„Kde byl Guthrie?“

„Vzal si chatku sousedící s tou, kterou si najal Dorlin milenec.

Přitiskl mikrofon na stěnu a všechno si to nahrál.“

„Vy jste tam byla s ním?“

„Ale kdepak! To by zkazilo všechno, oč se pokoušel.“

„Také si myslím, ale jak to tedy všechno víte?“

„Telefonoval mi.“

„Z Chihuahua?“

„Ne. Nechte mě, prosím vás, abych vám to pověděla podle

svého.“

„Tak do toho.“

„Za chvíli Dorla vyšla ven. Řekla, že se musí vrátit domů a

ukázat před Tedem, jak ctí čistotu manželského lože. Řekla, že si

vezme kufřík a že se vrátí později večer.“

„A co pak?“

„Potom Guthrie udělal největší chybu svého života,“ řekla.

„Myslel si, že může vejít do sousední kabiny, kde se setká s tím

mužem, který se zapsal jako Jackson Eagan, a otevřeně si s ním

promluví. Myslel si, že ho poleká a získá od něj podepsané

prohlášení. Byla to od něj pěkná hloupost.“

„Jak to dopadlo?“

„Ten chlap, Eagan, měl v motelovém pokoji zhasnuto. V tom

okamžiku, kdy tam Guthrie vstoupil, pustil mu Eagan do očí proud

světla ze silné baterky, takže ho úplně oslepil. Eagan naproti tomu

mohl svého návštěvníka vidět. Samozřejmě Guthrieho poznal,

pochopil, že rozzuřený manžel se chystá postupovat podle

nepsaného zákona, a hodil po něm židli. Pak oslněnému

Guthriemu zasazoval rány vším, co měl právě po ruce.

Guthrie chtěl toho muže postrašit, a proto vytáhl Tedův

revolver, který bez Tedova vědomí vzal ze schránky na rukavice v

jeho voze.

Oba muži se o zbraň začali prát. Přitom padl výstřel a Egan se

skácel na zem. Podle toho, jak klesl, viděl Guthrie, že je mrtvý. V

tu chvíli si uvědomil všechny následky toho, co se stalo. Měl

strach, že někdo mohl zaslechnout výstřel a zatelefonovat na

policii, a tak skočil do auta a rychle odjel.“

„Co dělal dál?“

„Potom,“ řekla, „dostal Guthrie nápad. Uvědomil si, že nikdo

kromě mne neví, že vystoupil z vlaku. Zatelefonoval mi z domova.

Vylíčil mi všechno, co se stalo. Říkal, že si vezme firemní letadlo,

doletí do Phoenixu a tam nastoupí do vlaku. Že potom

zatelegrafuje Dorle, aby se k němu přidala v Tucsonu, a tak mu

bude Dorla moct dosvědčit alibi. Požádal mě, abych si najala malé

letadlo do Phoenixu a přiletěla firemním zpátky. Řekl, že nechá na

letišti zprávu, že si ho smím vzít, a že když to udělám, nebude

nikdo nic vědět.“

„A pak?“

„Udělala jsem to tak. Druhý den jsem letěla do Phoenixu. Jeho

letadlo tam bylo a byl tam také záznam, že si ho můžu bez potíží

vzít. Odletěla jsem zpátky, vzala jeho najatý vůz, který nechal u

hangáru, a vrátila ho do půjčovny.“

„A Dorla jela za ním?“

„Dorla za ním musela jet. Jenom ona by mohla dosvědčit, že z

vlaku vůbec nevystoupil. Vím, že je to lež, protože mi Guthrie

řekl, co se skutečně stalo. Vidíte, jak to celé bylo, pane Masone.

On se na ni obrátil, aby mu poskytla alibi. Nepověděl jí, co se

stalo. Ani nemusel. Když přišla s kufříkem do motelu, našla tam

svého miláčka, Eagana, ležet mrtvého.

Je mi docela jasné, co za těchhle okolností musela udělat a

taky udělala. Zavolala Banneru Bolesovi, hlavnímu žehliči

průšvihů u firmy Balfour Allied Associates. Boles hned pochopil,

že bude lepší, když bude Ted obviněn z řízení v opilosti, než

dostávat Guthrieho z obvinění z vraždy. Je rozhodně velice bystrý

a důmyslný.

Takže všechno zorganizoval, Dorla odletěla do Tucsonu a

nastoupila tam do vlaku. Guthrie ji požádal, aby mu dosvědčila, že

byla ve vlaku celou tu dobu. To bylo přesně i v jejím zájmu. Teď

ho mohla obvinit z vraždy a obrat ho o všechno. K žádnému

rozvodu nedojde, dokud ona nebude chtít, nevybere si nového

manžela a nepřipraví ho o všechno, než se rozhodne s ním rozejít.“

„To je všechno?“

„To je všechno,“ řekla. „Teď vidíte, proč jsem se musela držet

stranou. Napřed bylo všechno v pořádku. Vypadalo to jako

dopravní nehoda, po které pachatel ujel. Ted v tom namočený

ovšem byl, ale všem bylo jasné, že pokud bude shledán vinným,

může dostat podmíněný trest.“

„A dostala jste od Guthrieho nějakou zprávu poté, co přijel do

Mexika?“

„Jenom tohle,“ řekla a snažila se udržet rty, aby se jí nechvěly,

když otevřela kabelku a vytáhla pomačkaný telegram.

Podala telegram Masonovi. Ten narovnal žlutý papír a četl:

NEMLUV O TOM CO SE STALO. DORLA A JA JSME SE

O VSEM DOHODLI A VERIME ZE VSECHNO DOBRE

DOPADNE. GUTHRIE

„Tohle,“ zeptal se Mason, „přišlo z Chihuahua?“

Přisvědčila.

„A od té doby?“

„Pak už se neozval. Dorla byla s ním, ale pánbůh ví, co

dělala.“

Mason řekl: „A to si bude Guthrie Balfour klidně sedět a dívat

se, jak Teda obviňují z vraždy?“

„To ne, jistě ne, z vraždy ne. Jistě vystoupí, když bude muset.

Vždyť to byla, pane Masone, koneckonců sebeobrana.“

„Dá mu ale pekelnou práci, aby to teď dokázal.“

„Teď tedy znáte všechna fakta. Co uděláte vy?“

„Mohu udělat jen jedno,“ řekl Mason.

„Co?“

„Zastupuji Teda Balfoura.“

„Chcete tím říct, že to všechno roztroubíte do světa?“

„Roztroubím, abych očistil nevinného,“ odpověděl Mason.

„Když budu muset.“

Pohlédla na něj a v očích měla zlost. „Já jsem s vámi hrála fair,

pane Masone.“

„Já hraju fair se svým klientem,“ odsekl jí Mason. „To je

jediná fair hra, kterou znám.“

„Myslíte si, že jsem tak dokonalý, úplný blázen?“ zeptala se.

„Tuhle historii ze mne nedokážete na stanovišti svědků vytáhnout,

i kdybyste dělal nevím co. Řekla jsem vám to, abyste to věděl a

abyste pochopil, co máte dělat. Copak to nechápete? Pracujete pro

Balfourovy. Jsou bohatí. Můžete dostat palmáre v jakékoliv výši,

jen když zařídíte, aby tahle věc… no zařiďte to nějakými právními

kličkami, aby fakta nemusela vyjít na světlo.“

Mason vstal. „Mou odpověď už máte.“

„Jak to myslíte?“ zeptala se.

„Ten papír, co jste zmačkala a schovala do kabelky – vaši

obsílku, abyste se dostavila jako svědkyně obhajoby.“

KAPITOLA 15

Když Perry Mason vstoupil do své kanceláře, oznámila mu

Della Streetová: „Máme problém.“

„Jaký?“ zeptal se jí Mason.

„Nevím. Ale volal Addison Balfour.“

„Osobně?“

„Osobně.“

„Mluvil s vámi?“

„Ano.“

„Co chtěl?“

„Povídal, že to není tak jednoduchý případ, jak se zdálo, že to

ohrožuje celý balfourovský koncern, že to nechává celé na vás,

abyste to dal co nejlíp do pořádku. Řekl, že se s vámi spojí jeho

pravá ruka, Banner Boles, a to co nejdřív; že Boles zná všechny

okolnosti a ví, jak to zařídit.“

„A řekl, o jakém maléru je řeč?“

„Ne.“

„Nebo proč se mnou chce Banner Boles mluvit?“

„Ne, říkal jen, že se objevil nějaký problém a že vás Boles

navštíví.“

„Dobrá,“ řekl Mason, „tak si s ním promluvím.“

„Jak jste pořídil u Florence Inglové?“

„Hezky jsme si popovídali,“ odpověděl Mason.

„Nezdá se, že byste tím byl zrovna nadšen.“

„To taky nejsem.“

Zazvonil telefon. Della Streetová se ohlásila a řekla: „Ano,

okamžik, pane Bolesi, jistě si s vámi bude chtít promluvit.“ Rukou

přikryla mikrofon, kývla směrem k telefonu a řekla Perrymu

Masonovi: „Máte na drátě Bannera Bolese.“

Mason zvedl druhé sluchátko na svém stole a ohlásil se: „Haló,

tady Perry Mason.“

„Banner Boles, pane Masone,“ řekl srdečný hlas na druhém

konci linky.

„Dobrý den, pane Bolesi.“

„Volal vám kvůli mně Addison Balfour?“

„Slyšel jsem, že volal sem do kanceláře,“ řekl Mason. „Já jsem

tu zrovna nebyl.“

„Víte, chtěl bych se s vámi setkat.“

„Já také. Přijďte sem.“

Na druhém konci bylo chvilku ticho a pak Boles řekl: „Je to

dost delikátní věc, pane Masone.“

„Výborně, popovídáme si o ní.“

„Ale ne ve vaší kanceláři.“

„Proč ne?“ zeptal se Mason.

„S takovouhle věcí nechodím do ničí kanceláře.“

„Proč ne?“

„Jak můžu vědět, že není napíchnutá?“

„Ode mne?“ zeptal se Mason.

„Od kohokoliv.“

„No dobře,“ řekl Mason. „Tak kde si tedy chcete povídat?“

„Na neutrální půdě,“ řekl Boles rozmarně a dobromyslný tón

jeho hlasu jako by dodával ‚nic ve zlém‘. „Povím vám, pane

Masone, co uděláme. Přijdu k vám do kanceláře. Hned jak tam

budu, odejdete se mnou. Sejdeme dolů. Půjdeme tak dlouho, jak

uznáte za vhodné. Pak se zastavíme a nasedneme do prvního

taxíku, který pojede kolem. Můžeme mluvit v taxíku.“

„Jak chcete,“ řekl Mason. „Ať je po vašem.“

Zavěsil a poznamenal k Delle Streetové: „Zas jedna taková

divná věc.“

„Přijde sem?“

„Přijde,“ potvrdil Mason. „A chce jít někam ven, kde budeme

moct mluvit v soukromí.“

„Šéfe, já mám strach, že se vás pokusí nějak podvést, když

nebudete chtít dělat to, co si přejí oni. Ti lidé jsou mocní a jde tu o

kriminál.“

„To si taky myslím,“ připustil Mason a zamračeně přecházel

po kanceláři.

„Vy jste se od té Inglové něco dozvěděl, viďte?“

„Ano.“

„A co?“

„Nechte mě chvilku přemýšlet,“ požádal ji Mason a

pokračoval v procházce. Najednou se zastavil a řekl Delle

Streetové. „Musím vědět, co se dá, o tom Jacksonu Eaganovi.“

„Ale ten je mrtvý.“

„To já vím, že je mrtvý. Ale chci o něm vědět všechno.

Všechno, co o něm máme, jsou údaje z jeho řidičského průkazu a

ten telegram od Paulova informátora. Potřebuju vědět, kde bydlel,

s kým se přátelil, jak došlo k tomu, že zemřel, kde je pohřben, kdo

mu ten pohřeb obstaral. Chci vědět všechno.“

„Zemřel na Yucatanu v Mexiku,“ řekla Della.

Mason se rozhodl: „Chci, aby Drake zjistil, kdo identifikoval

tělo. Chci se o tom chlapíkovi dozvědět všechno a chci kopii toho

Eaganova řidičského průkazu. Chci porovnat otisk prstu z

řidičského průkazu s otiskem mrtvého.“

Della Streetová přikývla, došla k psacímu stroji a napsala

seznam všeho, co si Mason přál. Advokát dál přecházel po

místnosti.

Della řekla: „Skočím na chodbu a dám to Paulu Drakeovi

osobně.“

„Pošlete s tím jedno z děvčat,“ odmítl to Mason. „Potřebuji

vás, abyste tu počkala. Až přijde Boles, chci, abyste mu šla naproti

a prohlédla si ho, než s ním budu mluvit já.“

„Dobře, hned tam některou pošlu.“ Della Streetová vyšla do

předpokoje, hned se vrátila a řekla: „Tak jsem k Paulovi poslala

Gertii. A zrovna když jsem tam byla, přišel ten váš Boles. Řekla

jsem mu, že vám hned ohlásím jeho příchod.“

„Jak vypadá?“ zeptal se Mason.

„Je dost velký… no snad jeden a půl nebo dva palce přes šest

stop. Vypadá velice hezky, je to jeden z těch chlápků s pěkným

profilem, co nosí hlavu dost vysoko. Má černé kudrnaté vlasy,

velice výrazné modré oči. Je pěkně oblečený a má sebejisté

vystupování. Působí dojmem diplomata.“

„Ovšem,“ dodal Mason, „likvidátor konfliktů u Balfourových

podniků by měl být pěkné kvítko. Tak se na něj podíváme, Dello.

Nese si aktovku?“

Della zavrtěla hlavou.

„Tak mi ho sem pošlete.“

Della Streetová vyšla a přivedla Bolese do kanceláře. Boles

vstoupil se srdečným úsměvem, přátelsky si s Masonem potřásl

rukou a řekl: „Je mi to moc líto, že vás musím tolik obtěžovat, ale

víte, jak to chodí. Při takovém povolání, jaké mám, jsou někdy

různé těžkosti. Půjdeme se projít?“

„Ovšem,“ řekl Mason, „půjdeme, když si to přejete, ale mohu

vás ujistit, že stejně klidně můžeme mluvit tady.“

„Ne, ne, pojďme se projít.“

„Vidím, že nemáte aktovku.“

Boles pohodil hlavou a usmál se. „Jste chytrý, pane Masone.

Něco takového bych na vás nezkoušel. Přiznávám, že jsem už

použil tajný magnetofon v aktovce, ale na muže vašeho formátu

bych si to nedovolil. Kromě toho, když mám co dělat s lidmi jako

vy, hraju fair play. Nechci, abyste vy nahrával, co říkám, a ať mne

čert vezme, jestli se pokusím natáčet, co říkáte vy.“

„To stačí,“ přerušil ho Mason. Pak se otočil k Delle Streetové:

„Dello, vrátím se asi… zatracené hodinky! Kolik máte hodin,

Bolesi?“

Boles rychle natáhl ruku, podíval se na náramkové hodinky a

řekl: „Za deset minut tři.“

„Jdou vám špatně,“ řekl Mason.

„Ne, nejdou. Je přesně za deset minut tři.“

„Ale na hodinkách máte půl jedné,“ trval na svém Mason.

Boles se zasmál: „Mýlíte se.“

„Tak se podíváme,“ stál Mason na svém.

„Říkám vám, že se mýlíte,“ opakoval Boles, ale jeho úsměv

náhle zmizel.

Mason prohlásil: „Buď mi ukážete své hodinky, nebo spolu

nebudeme mluvit.“

„No tak dobře,“ řekl Boles, odepnul hodinky, odpojil z nich

dva drátky a dal si je do kapsy. „Měl jsem si to líp rozmyslet, než

jsem to zkusil.“

„Žádné další mikrofony?“ zeptal se Mason. „Co takhle pod

límcem?“

„Tak se podívejte,“ nabídl mu Boles.

Mason se mu podíval pod límec, poklepal mu na náprsní kapsu

saka, sáhl dovnitř, vytáhl malý magnetofon a řekl: „Vyndejte z

toho baterie, to bude lepší.“

„Uděláme to ještě líp,“ řekl Boles. „Vemte si to do kapsy vy. Já

si nechám ten mikrofon, maskovaný jako hodinky.“

„Dobře,“ souhlasil Mason. „Tak jdem.“

Mlčky došli chodbou k výtahu a sjeli na ulici.

„Kudy půjdeme?“ zeptal se Boles.

„Jak chcete,“ řekl mu Mason.

„To ne, směr určete vy.“

„Tak dobře. Dáme se touhle ulicí.“

Šli po ulici, dokud nepřešli několik bloků. Náhle se Mason

zastavil. „No a teď,“ řekl, „si zastavíme první taxík, který pojede

kolem.“

Čekali dvě nebo tři minuty, potom zamávali na projíždějící

taxík, nastoupili a pohodlně se opřeli do polštářů.

„Kam to bude?“ zeptal se řidič.

„Jeďte ulicí rovně,“ rozhodl Mason, „a potom odbočte někam,

kde je menší provoz. Zavřeme si to spojovací okénko k vám,

protože si chceme promluvit.“

„Chcete jet nějakým určitým směrem?“ zeptal se ještě řidič.

„Ne. Jen tak někudy křižujte, dokud vám neřekneme, že se

máte vrátit.“

„Tak to se budu držet na místech s menším provozem, když

vám to nebude vadit.“

„Beze všeho,“ schválil to Mason.

Taxikář opět zasunul okénko, které oddělovalo zadní část

vozu.

Mason se obrátil k Bolesovi: „No tak,“ řekl, „dejme se do

toho.“

Boles řekl: „Já jsem olej v té balfourovské podnikové mašině.

Takže se občas dostávám do pěkně horké kaše.“

Mason přikývl.

„Volal mi Guthrie Balfour. Chtěl, abych za ním přiletěl do

Chihuahua.“

Mason znovu přisvědčil.

„Co vám teď povím,“ upozornil ho Boles, „musí zůstat

absolutně důvěrné. Nesmíte nic z toho nikomu prozradit.“

„Když mluvíte se mnou,“ řekl mu Mason, „mluvíte s

advokátem, který zastupuje svého klienta. Nic neslibuji a k ničemu

se nezavazuji.“

„Nezapomínejte,“ výhružně podotkl Boles, „že vás platí

Balfourovy podniky.“

„To je mi jedno, kdo mě platí,“ odsekl Mason, „já zastupuji

klienta.“

Boles ho chvíli zamyšleně pozoroval.

„Mění se tím něco na situaci?“ chtěl vědět Mason.

„Chci vám prozradit jisté věci,“ řekl Boles. „Jestli vám to

myslí, budete hrát se mnou. Jestli budete zkoušet něco jiného,

mohl byste přijít k úrazu.“

„V pořádku,“ odpověděl Mason. „Oč tedy běží?“

Boles ho ještě upozornil: „O tomhle našem rozhovoru nesmíte

nic prozradit paní Dorle Balfourové.“

„To není moje klientka,“ odtušil Mason, „ale k ničemu se

nezavazuji.“

„No tak dobrá,“ přikývl Boles. „Dáme se do toho. Chtěl jste se

něco dozvědět o Jacksonu Eaganovi, že je to tak?“

„Ano, snažím se.“

„Tady to máte,“ sáhl Boles do kapsy. „Tady je Eaganův

řidičský průkaz. Tohle je průpis smlouvy o pronájmu auta z

půjčovny. Tady máte stvrzenku o zaplacení kabiny v motelu

Ospalá díra. Tady je peněženka s nějakými legitimacemi,

průkazkami a asi dvě stě pětasedmdesáti dolary v hotovosti. Tuhle

je svazek klíčů a drahocenné náramkové hodinky s rozbitým

sklíčkem. Nejdou; zastavily se v jednu hodinu třicet dvě minuty.“

Boles vytahoval věci z kapsy a podával je Masonovi.

„Co s tím?“ chtěl vědět Mason.

„Vemte si to,“ řekl Boles.

Mason chvíli váhal, pak si věci nastrkal do kapsy. „Odkud to

máte?“ zeptal se.

„Odkud byste myslel?“ řekl Boles.

Mason vrhl rychlý pohled na řidiče taxíku a viděl, že se

nestará o nic kromě provozu na silnici; pak se obrátil k Bolesovi:

„Poslouchám vás.“

„Balfour Allied Associates je velká firma,“ začal Boles. „Celý

kapitál je výlučně v držení členů rodiny. Naproti tomu členové

rodiny nemají opravdu žádný majetek kromě toho kapitálu. To je

balfourovská politika, vložit všechno do firmy. Členové rodiny

pobírají velké platy. Kromě toho jim společnost proplácí veškeré

cestovní výlohy, větší část životních nákladů i mnoho vedlejších

výdajů se hradí z různých položek jako pohoštění zákazníků,

nájem kanceláří, přesčasové práce o sobotách a nedělích a tak.“

„Tak dál,“ pobídl ho Mason.

„Jste právník,“ pokračoval Boles, „tak chápete, co taková

situace znamená. Kdyby se stalo, že někdo mimo rodinu dosáhne

rozsudku proti někomu z Balfourů, bude majetek tohoto Balfoura

postižen výkonem rozhodnutí. Takže pokud by společnost

neudělala nějaké narovnání, dostane se mezi akcionáře i někdo,

kdo nepatří do rodiny. To si ovšem nikdo nepřeje.“

„Na koho narážíte?“ zeptal se Mason.

„Na Dorlu Balfourovou,“ řekl stručně Boles.

„Co je s ní?“

„Addison Balfour je obchodní mozek společnosti,“ vysvětlil

Boles. „Guthrie se o majetkové záležitosti příliš nestará. Theodore,

to byl otec Teda Balfoura, byl skutečnou pravou rukou Addisona,

ale Guthrie není po obchodní stránce vůbec k ničemu. Proto když

se Guthrie znovu oženil a vzal si holku, jako je Dorla, přijal

Addison pochopitelně jeho rozhodnutí s velkým zděšením. Přišel

na svatbu, popřál novomanželům, políbil nevěstu a velice potichu

začal ukládat peníze na zvláštní černý fond, ze kterého by mohl

financovat majetkové vyrovnání s Dorlou, až přijde čas.“

„Pokračujte,“ vyzval ho Mason.

„Jenomže,“ navázal Boles, „Dorla tu hru nedokázala hrát

chytře. Začala si moc zahrávat. Nebudu zacházet do podrobností.

Přirozeně že Addison, který si nedělal žádné iluze, na to byl

připraven. Vyzval mě, abych ji měl na očích.

Byl jsem připraven se s ní vyrovnat, když pustí Guthrieho z

klece, ale tu Guthrie najednou začal být podezíravý a jako úplný

blázen se pokoušel získat své vlastní důkazy.

Kdyby byl přišel za mnou, mohl jsem mu ukázat tucty kopií

zápisů z motelů, kde se zapsala společně s Jacksonem Eaganem.

Guthrie se ale pokoušel opatřovat si důkazy po svém. Myslel

si, že je ohromně mazaný – blázen jeden!

Guthrie tedy vyrazil na tu výpravu do Mexika. Řekl Dorle, aby

s ním jela do stanice Pasadena-Alhambra. To proto, aby věděla, že

je ve vlaku, a přestala být opatrná.“

„A vyšlo to?“ zeptal se Mason s dobře ovládaným vzrušením v

hlase.

„Perfektně. Ona vystoupila jednou stranou z vlaku, on otevřel

dveře na druhé straně nástupní plošiny a vyskočil; počkal, než vlak

odjede, potom došel k autu, které si na to předem najal, a Dorlu

sledoval.

Dorla měla naspěch. Nemohla se už dočkat, až bude v motelu

Ospalá díra, kde měl její stálý milenec, Jackson Eagan, najatý

pokoj. Šla tam za ním a po krátké vášnivé schůzce zase odešla.

Jela si domů pro nějaké věci.

Guthrie se připravoval na všechny eventuality. Ale tak, jak se

to stalo, mu sám osud hrál do rukou. Kabina v motelu, hned vedle

té, kterou měl Jackson Eagan, byla volná. Guthrie měl magnetofon

s velmi citlivým mikrofonem, který se dal upevnit na stěnu. On ho

tedy přidělal, usadil se a poslouchal.

Mikrofon zachycoval i zvuky pouhým uchem neslyšitelné, ale

když jste si připojil sluchátka, měl jste možnost sledovat přes

druhou, snímací hlavu, všechno, co se na pásku nahrává.“

Mason opět přisvědčil.

„Slyšel toho až moc,“ pokračoval Boles. „Pak Dorla odjela pro

svůj kufřík Eaganovým autem.

No a teď udělal Guthrie Balfour tu největší pitomost.

Všechny důkazy, které potřeboval, už měl na pásce. A tak si

jako trapný amatér usmyslel, že si na Jacksona Eagana došlápne,

sehraje roli potupeného manžela a přiměje Eagana k podpisu

nějakého prohlášení.

Guthrie tedy otevřel dveře a vešel do špatně osvětleného

motelového pokoje. Eagan mu posvítil baterkou do obličeje,

poznal ho a oba se do sebe pustili. Guthrie měl automatickou

dvaadvacítku, kterou si vzal z přihrádky na rukavice v Tedově

voze. Došlo k zápasu. Vyšla rána a Eagan padl na zem s kulkou v

hlavě.

Guthrie propadl panice. Vyrazil odtamtud a běžel k

telefonnímu automatu, který byl proti recepci. Zavolal poplachové

číslo. A teď jsem se do hry dostal já.

Byla to linka s přednostním právem. Ohlásil jsem se. Guthrie

mi pověděl, že je v motelu Ospalá díra, že má malér a že je to

hrozně vážné.

Řekl jsem mu, aby počkal, že okamžitě vyjíždím. Guthrie byl

bez sebe strachem. Skoro ani nemohl do telefonu mluvit. Zdálo se,

že je úplně nepříčetný.

Dorazil jsem tam v největším spěchu. Guthrie seděl ve svém

najatém autě a třásl se jako list. Pak jsem se od něj konečně

dozvěděl, co se stalo.“

„A co jste dělal?“ zeptal se Mason.

„Udělal jsem to jediné, co se dalo,“ řekl Boles. „Guthrie měl

být ve vlaku do El Pasa a cestovat do Chihuahua. Nikdo nevěděl,

že z vlaku vystoupil. Řekl jsem mu, ať si vezme firemní letadlo,

letí do Phoenixu a nasedne do toho vlaku. Řekl jsem mu také, že

tam pro letadlo dojedu a přiletím s ním zpátky. Ujistil jsem ho, že

všechno zařídím a ať si nedělá starosti.“

„A co udělal on?“

„Odletěl tím letadlem, jak jsem mu řekl.“

„Mohl letět?“

„Jasně že mohl. Měl klíče od hangáru. Odstartoval ze

soukromého letiště u závodu na okraji města. Vůbec nic tomu

nestálo v cestě. Bylo to stoprocentně jisté.“

„A co jste dělal vy?“

„Co byste myslel?“ vrátil mu Boles otázku. „Sebral jsem tělo.

Naštěstí to byl revolver malé ráže, takže rána moc nekrvácela, a

pokud trochu krve bylo, zůstala na koberci v motelovém pokoji.

Ten koberec jsem sebral, hodil ho do auta a později spálil. Vzal

jsem koberec z Balfourovy kabiny a přenesl do Eaganovy. Ještě

než jsem s tím byl hotov, vrátila se Dorla.“

„Co jste jí řekl?“

„Udělal jsem to, co musí v takové chvíli udělat každý dobrý

likvidátor konfliktů,“ odpověděl Boles. „Namluvil jsem jí, že jsem

ji sledoval, že o ní všechno vím, že o ní mám důvěrné informace a

že mám magnetofonovou nahrávku, která ji usvědčuje z nevěry.

Také jsem jí povídal, že mám písemné prohlášení Jacksona

Eagana, ale když ho dopsal, že se na mne vrhl a já jsem ho v

sebeobraně musel zastřelit.

Požádal jsem Dorlu, aby mi pomohla narafičit tělo, aby to

vypadalo jako dopravní nehoda, po níž pachatel ujel, a potom že

má odletět prvním letadlem do Tucsonu, kde nasedne do vlaku,

kterým jede Guthrie. Měla Guthriemu říct, že se dostala do maléru,

že jela opilá rodinným autem a někoho přejela; že ji má chránit

tím, že jí dosvědčí, že ji požádal, aby zůstala s ním ve vlaku, a že

byli celou dobu spolu. Měl ji vzít s sebou do Mexika a tak jí

zajistit alibi.

Tím by se do toho Dorla namočila až po své krásné oči.

Skutečně jsem ji přesvědčil, že Guthrie zůstal celou cestu ve vlaku

a že jediný, kdo ví, co se stalo, jsem já.“

„A ona vám pak pomohla vzít auto, kterým jel Ted?“ zeptal se

Mason.

„Jasně. Narafičili jsme toho chlápka na správné místo a potom

jsme, já a Dorla, počkali, až pojede Ted autem domů. Naštěstí byl

pěkně nadrátovaný. Marilyn Keithová ho dovedla nahoru a nejspíš

ho uložila do postele. Pak zase sešla dolů a to jí musím přiznat, že

měla kuráž. Dokonce ani nezanechala stopu tím, že by si volala

taxík. Došla až na State Highway a vrátila se domů stopem. Pro

takové pěkné děvče to nebylo tak těžké. To už je opravdu nějaká

láska k povolání! Budu muset dohlédnout, aby jí pěkně zvýšili

plat, až bude po všem.“

„Pokračujte,“ řekl Mason, „co bylo potom?“

„Pak už bylo zapotřebí jen vybrousit některé detaily,“ vysvětlil

Boles. „Dorla vzala auto a chlápka přejela. Najela na něj, až se mu

hlava rozmáčkla jako vajíčko, potom jsme ho pohodili na vozovku,

aby to vypadalo, že ho někdo srazil a ujel. Roztrousili jsme kolem

pár stop. Pak odvezla auto zpátky a dala ho do garáže. Já jsem ráno

zavolal policajtům a dal jim anonymní tip na Balfourovo auto.

Jenže teď mě Dorla podvedla. Je to pěkně mazaná děvka.

Plánoval jsem to tak, aby stopy ukazovaly, že ona řídila auto a

toho chlapa přejela.

Zahrála to chytře. Ještě než odletěla do Tucsonu, vplížila se do

Tedova pokoje a podstrčila mu klíč do kapsy. Ted byl úplně tuhý.

To Keithovic děvče ho nechalo docela oblečeného, až na boty. Ty

mu zula. Dorla ho odstrojila, oblékla mu pyžamo a narafičila

všechno tak, aby si myslel, že byl ještě jednou venku a tehdy se asi

stalo to neštěstí. No, pane Masone, teď už budete mít jasno, s čím

se budete muset vypořádat.“

„Ještě jednu otázku,“ požádal Mason. „Co ta svědkyně, Myrtle

Anne Haleyová?“

„Falešné od A do Z,“ usmál se Boles. „Musel jsem najít

vysvětlení pro tu mrtvolu a chtěli jsme si být jistí, že Dorla je v

situaci, ve které může být obviněna z dopravní nehody s

usmrcením chodce a únikem z místa činu, ledaže by jí Guthrie

dosvědčil to falešné alibi. To by Dorlu vydalo úplně do naší moci.

Časový prvek se ale popletl, Ted při vyšetřování moc mluvil a

Dorla odvedla velice dobrou práci, když přiměla Guthrieho, aby jí

kryl záda při tom falešném svědectví. Takže Černý Petr zůstal v

ruce Tedovi. Já jsem to tak nenaplánoval, ale Ted nemohl mít

žádné nepříjemnosti. Jenže potom ten zatracený cvok, Howland,

všechno zkazil.

Sebral jsem tuhle svědkyni, Myrtle Anne Haleyovou, která je

zaměstnána u Balfourovy firmy. Řekl jsem jí, jak má svědčit – ta

hloupá slepice je jaksepatří neurotická a nevyrovnaná. Už jsem ji

použil předtím. Ona je loajální, ale moc chytrá není. Za tisíc dolarů

udělá cokoliv.

Musím přiznat, že s Howlandem jsem udělal chybu. Neplatil

jsem ho podle vynaloženého času. Zaplatil jsem mu za případ.

Takže Howland uviděl příležitost smést všechno ze stolu tak, že se

dohodne se žalobcem a Ted dostane podmíněný trest.

No a to je celá historie. Teď to máte na krku vy.“

„Co s tím mám podle vás dělat?“ chtěl vědět Mason.

„Začal jste už dobře,“ prohlásil Boles. „To byl zatraceně dobrý

tah s tou žádostí o zamezení dvojího stíhání. Pokračujte a točte se

na tom, že vždycky platí jen první obvinění. Nenechte soud, aby se

začal zabývat jádrem věci. Ještě domyslete tu stránku s dvojím

stíháním. Jsem přesvědčen, že je to velmi dobrý tah. Advokát, se

kterým jsem se radil, si to myslí taky. Říká, že jste třída a že jste

našel cestičku, která jim zabrání v tom, aby uváděli důkazy, které

mají. Říká, že jste génius.“

„Možná že to tak nebudu moct udělat,“ podotkl dost chladně

Mason.

„Jak to myslíte?“

„Co když předložím žádost o zamezení dvojího obvinění a

soudce mi ji zamítne? Potom to žalobce dá k soudu.“

„Právě,“ řekl Boles. „A na to vy u soudu vůbec nic

nepodniknete. Zůstanete prostě sedět a necháte je dělat, co budou

chtít. Odmítnete křížový výslech svědků. Odmítnete předvolat

vlastní svědky. Odmítnete jednat o čemkoliv kromě té žádosti o

zamezení dvojího obvinění. Potom, když porota vynese výrok

‚vinen‘, můžete jít k Nejvyššímu soudu s tou žádostí o zamezení

dvojího obvinění. Tam vzbudíte sympatie Nejvyššího soudu tím,

že jste nepředkládal žádné důkazy a nepřednesl žádnou obhajobu.“

„Vy mi budete,“ zeptal se Mason, „radit, jak mám vést tenhle

případ?“

Chvíli bylo ticho. V Bolesových modrých očích se náhle

objevil ocelově tvrdý výraz. „To bych řekl. Učet platíme my.“

„Učet zaplatit můžete,“ odsekl Mason, „ale já zastupuju

klienta. Co když Nejvyšší soud nepřijme teorii o dvojím obvinění?

Pak bude mladý Balfour odsouzen za vraždu.“

„Pořád je ještě lepší perspektiva, že Ted Balfour bude

usvědčen z vraždy druhého stupně, než aby celou Balfourovou

rodinou otřásl skandál kvůli rozsudku pro vraždu prvního stupně.

Na Tedovi nezáleží. Na Guthriem Balfourovi ano. Ostatně u Teda

můžeme spíš prosadit, že šlo o sebeobranu, než u Guthrieho.“

Mason však stál na svém. „Já mám odpovědnost vůči

klientovi.“

„Podívejte se,“ řekl Boles chladně, „vy jste tu od toho, abyste

dělal, co vám řeknu. My platíme náklady. O celé věci rozhoduju já.

Pokuste se mě podtrhnout, a já z vás udělám nejubožejšího člověka

ve státě Kalifornie. A nezapomeňte, že já to udělat můžu.

Vy si asi myslíte, jak jste chytrý a že si víte se vším rady.

Kdybyste se musel potýkat s polovinou věcí, s jakými jsem měl co

dělat já, pochopil byste, že nevíte vůbec nic. Nemyslete si, že tohle

je první smrt, kterou jsem musel zaretušovat. A některé z těch věcí

byly zatraceně ošklivé.“

„Dobrá,“ kývl Mason. „Teď je mi jasný váš postoj a vy znáte

můj. A teď si zase zapamatujte něco vy: já nikdy nenavádím ke

křivému svědectví a nikdy se neuchyluju ke všem těm

křivopřísežným trikům. Spoléhám na pravdu. To je lepší zbraň než

všechny ty vaše falešné kombinace.“

Boles řekl: „Vyhazujete oknem možnost vydělat si

stotisícidolarové palmáre a vystavujete se různým malérům.“

„Jděte k čertu s tím vaším palmáre,“ odsekl mu Mason.

„Chráním svého klienta. Udělám to, co pro něho budu považovat

za nejlepší.“

Boles se natáhl a zaklepal na okénko k řidiči.

Taxikář se ohlédl.

„Zastavte hned tady. Vystupuju,“ řekl Boles.

Pak se otočil k Masonovi. „Za takových okolností si toho

taxíka můžete zaplatit sám.“

Mason vytáhl z kapsy papír a strčil ho Bolesovi do ruky, když

se zastavující taxík zakymácel.

„Co je to?“ zeptal se Boles.

„Předvolání, kterým se vám nařizuje, abyste se dostavil k

soudu jako svědek obhajoby,“ vysvětlil mu Mason.

Bolesovi na okamžik poklesla čelist neuvěřitelným

překvapením, pak ze sebe vyrazil: „Vy zatracený všiváku!“

Přibouchl dveře takovou silou, až skla v oknech zadrnčela.

„Otočte to,“ přikázal Mason taxikáři. „Jeďte zpátky tam, kde

jste nás naložil.“

KAPITOLA 16

Perry Mason soustředěně studoval dopis, který mu Della

Streetová položila na stůl s ranní poštou.

„Říkáte, že to přišlo doporučené a ještě na doručenku?“

Přisvědčila. „Neztrácejí čas, že?“

Mason četl nahlas:

Vážený pane,

tímto vám oznamujeme, že vás s okamžitou platností

zbavujeme veškeré odpovědnosti v souvislosti s obhajobou

Theodora Balfoura ml. ve sporu Stát Kalifornie proti

Balfourovi. Od této chvíle bude obžalovaného zastupovat

Mortimer Dean Howland. Žádáme vás, abyste vyúčtoval

veškeré výlohy, které jste až dosud měl, včetně přiložení

dokladů, z nichž bude patrný důvod a výše těchto nákladů.

Od okamžiku převzetí tohoto sdělení již neprovádějte žádné

platby k tíži Balfour Allied Associates a jakékoliv takové

účty, které k tomuto dni můžete předložit ve spojení s

řečeným případem, budou zahrnuty do denní odměny. Jiné

účty budou odmítnuty. Budeme souhlasit s maximální

náhradou za váš vynaložený čas ve výši dvě stě padesát

dolarů za den.

S veškerou úctou za Balfour Allied Associates:

Addison Balfour

Napsal to krásně a oficiálně, viďte?“ dodal Mason.

„A co bude s Tedem Balfourem? To musíte odstoupit jenom

proto, že –“

„Ne proto, že to říká Addison Balfour,“ poznamenal Mason.

„Ale vžijte se do Tedovy situace. Boles za ním přijde, řekne mu, že

nebudu spolupracovat, že Balfour Allied Associates ve mě ztratila

důvěru, že na jeho obhajobu nedají ani groš, dokud budu

jakýmkoliv způsobem ve spojení s tímto případem, a že když ho

bude zastupovat Mortimer Dean Howland, dosáhne trestu na dolní

hranici sazby. Co byste v takové situaci udělala vy?“

„A co tedy budete dělat?“

„Ať se propadnu, jestli to vím,“ řekl Mason zamyšleně.

„Kdybych šel za mladým Balfourem a řekl mu pravdu, bude

Howland tvrdit, že jsem se provinil neprofesionálním jednáním,

protože jsem se mu snažil přetahovat klienta. Kdybych se vůbec

pokusil Balfoura navštívit, pravděpodobně by mě odmítli, protože

Balfour prohlásil, že už nejsem jeho obhájcem, a proto nemám

přednostní právo na návštěvy.“

„Tak co si počnete?“

„No,“ řekl Mason, „zkusím toho Teda Balfoura. Aspoň se ho

pokusím navštívit.“

„A co mu povíte?“

„Nebudu šetřit námahou –“

Na stole Delly Streetové zazvonil telefon. Zvedla sluchátko,

řekla: „Okamžik, prosím,“ a obrátila se k Masonovi: „Vrací se

vaše první klientka, Marilyn Keithová. Říká, že s vámi musí

okamžitě mluvit v nesmírně důležité věci.“

„Pusťte ji sem,“ rozhodl Mason.

Marilyn Keithová očividně plakala, ale hlavu nesla vzhůru a

nesnažila se vyhnout Masonovu pátravému pohledu.

Věnovala rychlý pohled hromádce pošty na Masonově stole.

„Vidím, že jste ten dopis už dostal,“ řekla.

Mason přisvědčil.

Dodala: „Pane Masone, moc mě mrzí, že jste měl tu neshodu s

Bannerem Bolesem. On je… no, má velikou moc a je ohromně

chytrý.“

Mason jenom přikývl.

„Vím samozřejmě, o co jde,“ řekla a ukázala na oznámení na

stole. „Pan Addison Balfour mi to diktoval a také mne s tím poslal

na hlavní poštu, abyste to dostal hned ráno.“

„Buďme upřímní, slečno Keithová. Pracujete u Balfour Allied

Associates. Situace dospěla tak daleko, že by se zájmy Teda

Balfoura mohly dostat do rozporu se zájmy vašeho

zaměstnavatele. Nechci, abyste –“

„Nechte toho!“ vybuchla. „Nebuďte tak zatraceně hloupý!“

Mason zdvihl obočí.

„Pro vaši oficiální informaci,“ řekla, „už nejsem zaměstnána u

Balfour Allied Associates.“

„Co se stalo?“

„Byla jsem obviněna, že jsem zradila zájmy svého

zaměstnavatele, že jsem byla neloajální a využila důvěrné

informace, které jsem získala v průběhu svého zaměstnání, k

vlastnímu prospěchu.“

„Nechcete mi říct, co se stalo?“ zeptal se Mason a jeho výraz

jaksi změkl. „A posaďte se. Mám jenom chviličku, ale jsem

zvědav, co máte na srdci.“

„Byla jsem ve věznici navštívit Teda Balfoura.“

„Cože!“ vykřikl Mason.

Přikývla.

„A co jste mu řekla?“

„Řekla jsem mu, že Balfour Allied Associates zastavuje

veškerou svou pomoc, dokud bude mít za obhájce vás, ale že když

přijme za svého obhájce Mortimera Deana Howlanda a vás

propustí, poskytne Balfour Allied Associates všechny potřebné

peníze na soudní řízení podle teorie, se kterou jste přišel, tedy že

kdo už byl jednou obžalován, nesmí být podruhé stíhán pro stejný

delikt.

Také jsem mu řekla, ačkoliv jsem neznala podrobnosti, že jsem

zjistila, že se ho Balfour Allied Associates připravují předhodit

vlkům, aby zachránili vlastní kůži. Řekla jsem mu, že když bude

trvat na tom, abyste zůstal jeho obhájcem vy, jsem přesvědčena, že

budete jeho zájmy svědomitě hájit podle svých nejlepších

možností.“

„A co on na to?“

„No,“ řekla, „on by si vás chtěl nechat, kdyby měl možnost

vám zaplatit.“

„To vám řekl?“

„Ano.“

„A co jste udělala?“

Otevřela kabelku a řekla: „Napsala jsem vám šek na pět set

dvacet pět dolarů. To je do posledního centu všechno, co na světě

mám, pane Masone, a nevím, kdy dostanete ještě něco. Vím, že

tohle není palmáre, jaké dostáváte v případech vraždy. To je zatím

jen a conto.“

Mason si vzal šek a chvíli ho prohlížel.

„Já si najdu nějaké jiné místo,“ řekla odhodlaně, „a budu

pravidelně dávat stranou peníze na splátky. Dám vám dlužní úpis,

pane Masone, a –“

Mason podotkl: „Jiné místo nejspíš nenajdete, když vás u

Balfour Allied Associates nařkli, že jste zneužila důvěrné

informace pro svůj prospěch.“

Snažila se potlačit slzy. „Nejsem takový blázen, abych to

zkoušela tady,“ řekla. „Odjedu do některého jiného města a tam

jim neřeknu, že jsem pracovala u Balfour Allied Associates.“

Mason stál a zamyšleně ji pozoroval.

„Uděláte to, pane Masone? Uděláte to, prosím vás? Budete,

prosím vás, obhajovat Teda?“

„Chce, abych to udělal?“ zeptal se Mason.

„A moc,“ řekla, „je to těžký boj, ale vy jste čestný. Budete

muset těžce bojovat. Nemáte ponětí o nelítostné síle Balfour Allied

Associates ani o způsobech, jakými tuhle sílu používá Banner

Boles.

Boles vystudoval na advokáta, i když praxi nikdy

nevykonával. Byl vždycky spíš politikář a dobře zná všechny

postranní cestičky. Dejte takovému člověku neomezenou finanční

částku, postavte se za něj celou mocí Balfour Allied Associates a

všechno, co nemůže odstranit z cesty penězi, prostě převálcuje.“

„Myslíte si, že mě Ted bude chtít, až ho navštíví Boles?“

„Proto jsem s vámi teď chtěla mluvit,“ řekla. „Jděte Teda

navštívit. Jděte za ním hned teď. Řekněte mu, že budete stát při

něm. Ale prosím vás, pane Masone, neříkejte mu, že něco platím

já. Já přece vím, že je to žalostně málo a nepřiměřené. Ale jen

kdybyste mohl… kdybyste jen chtěl…“

Mason vzal její šek, přetrhl ho v polovině, pak ještě na

čtvrtiny, zahodil kousky do odpadkového koše, došel k ní a položil

jí ruku kolem ramen. „Chudinko malá,“ řekl, „nemyslete na to.

Půjdu navštívit Teda Balfoura a řeknu mu, že při něm budu stát. A

vy si své peníze uložte stranou, dokud nenajdete nové místo.

Budete je potřebovat.“

Chvíli se na něj dívala, ale pak ji opustilo veškeré

sebeovládání. Hlava jí klesla na advokátovo rameno a tělo se

roztřáslo vzlyky.

Della Streetová taktně vyšla z kanceláře.

KAPITOLA 17

Soudce Cadwell řekl: „Pánové, porota složila přísahu.

Obžalovaný je v soudní síni. Všichni porotci jsou přítomni.

Mohu prohlásit, že přestože se nepovažuji za předpojatého,

abych byl vyloučen z rozhodování tohoto sporu, doufal jsem, že

bude přidělen jinému soudci. Seznámil jsem se ovšem s právními

aspekty případu, jak je uvedla obhajoba při řízení o habeas corpus.

Ukázalo se, že skutečnosti, o něž se opírá žádost o propuštění z

vazby, jsou vesměs soudu známé. Tato fakta jsou bez diskuse.

Proto by nic nebránilo tomu, abychom žádost o propuštění z vazby

předložili porotě. Je však spíše věcí soudu, aby se k tomu vyjádřil,

než věcí zákona. Proto soud rozhodl, že žádost o propuštění z

vazby není důvodná.

Soud činí toto rozhodnutí s určitým váháním, neboť si

uvědomuje, že tento bod je do jisté míry sporný. Nicméně tento

soud nemůže přijmout názor, že bylo úmyslem zákonodárce

chránit obžalovaného imunitou jen proto, že na podkladě mylného

výkladu faktů či nedostatku informací použila obžaloba jinou

kvalifikaci nebo vznesla obvinění z lehčího trestného činu. Soud

však musí připustit, že se zdá, jako by sbírka soudních rozhodnutí

na takové řešení ukazovala.

Vzhledem k nesporným faktům případu může být tento bod

předložen k rozhodnutí odvolacímu soudu. Proto obžalovaný není

v žádném ohledu tímto rozhodnutím soudu zkrácen na svých

právech. Zamítám žádost o propuštění z vazby a prokuratura může

začít projednávat při.“

Roger Farris přednesl krátkou úvodní řeč k porotě a pak

přistoupil k výslechu svědků.

Patolog z koronerovy kanceláře vypověděl, že provedl pitvu

těla, které bylo původně označeno za oběť dopravní nehody s

neposkytnutím pomoci. Poté bylo tělo exhumováno, když se

objevily jisté nesrovnalosti v důkazech. Při podrobnějším

prozkoumání lebky se zjistilo, že smrt byla způsobena střelnou

ranou. Byla popsána dráha střely a kulka, která byla nalezena v

ráně, byla předložena k důkazu.

Mason při křížovém výslechu neměl žádné otázky.

Byl předložen revolver ráže 0.22 a identifikován podle

výrobního čísla. Ze záznamů o prodeji bylo zjištěno, že zbraň

koupil obžalovaný Ted Balfour.

Opět žádné otázky ke křížovému výslechu.

Roger Farris předvolal na místo pro svědky odborníka na

balistiku a identifikaci střelných zbraní. Ten vypověděl, že vypálil

zkušební střely a porovnal je se smrtící střelou uvedenou jako

důkaz a že porovnání obou střel prokazuje nad veškerou

pochybnost, že osudná střela byla vypálena z revolveru přijatého

jako důkaz.

Mason opět neprovedl křížový výslech.

Soudce Cadwell se na Masona zamračil. „Rád bych si objasnil

stanovisko obhájce,“ řekl. „Rozhodl se pan obhájce, když soud

zamítl žádost o zamezení dvojího stíhání, nezúčastnit se

projednávání případu? Protože je-li tomu tak, myslím, že soud je

povinen upozornit pana obhájce, že je tu od toho, aby zastupoval

zájmy obžalovaného, a že jako osoba pověřená u soudu je povinen

dbát, aby byl obžalovaný řádně zastoupen.“

„Chápu názor soudu,“ řekl Mason. „Neprovádím křížový

výslech těchto svědků, protože jim nepotřebuji položit žádné

otázky. Mám v úmyslu zúčastnit se tohoto líčení aktivně.“

„Dobrá,“ řekl zamračeně soudce Cadwell. „Soud chtěl jenom

upozornit, pane Masone, na závažnost těchto svědectví. No ale

soud se k nim nebude vyjadřovat. Pokračujte v jednání.“

„Teď se,“ řekl Roger Farris, „Vaše Ctihodnosti, ukazuje, že

Myrtle Anne Haleyová, která byla svědkyní obžaloby v předešlém

líčení, kdy byl obžalovaný souzen pro usmrcení z nedbalosti, je v

tomto okamžiku nedosažitelná. Navrhujeme, že dokážeme, kterak

jsme vynaložili veškeré úsilí, abychom ji našli. Vzhledem k tomu,

že se nám to nepodařilo a že strany ve sporu jsou shodné, to

znamená Stát Kalifornie jako žalobce a Theodore Balfour junior

jako obžalovaný, bychom chtěli číst její svědectví ze záznamu.

Předpokládám, že nebudou námitky.“

„Nějaká námitka?“ zeptal se soudce Cadwell.

Mason se usmál. „Vůbec ne, Vaše Ctihodnosti. Budu rád

souhlasit, když pan státní zástupce napřed prokáže, že svědkyně je

nedosažitelná. Tento postup, použití stejného důkazu v jiném

líčení, dokazuje podle názoru obhajoby oprávněnost naší žádosti o

zamezení dvojího stíhání.“

„Postup není týž,“ namítl Farris, „jen strany jsou tytéž, to je

všechno.“

Soudce Cadwell si pohladil bradu. „Ovšem, že tohle vyznívá

ve prospěch žádosti obžalovaného o zamezení dvojího stíhání. Ale

soud o tom rozhodl a jeho rozhodnutí platí. Pokračujte v

dokazování, pane státní zástupce. Obhájce upozorňuji, že může

uplatnit jakoukoliv námitku proti kterékoliv otázce obsažené v

zápisu a že soud o ní rozhodne.“

Farris předvolal vyšetřovatele z kanceláře státního zástupce,

který dosvědčil, že Myrtle Anne Haleyová opustila své bydliště a

nezanechala svou příští adresu, že mluvil se všemi jejími přáteli a

známými, ale nikdo nevěděl, kam odjela, a že se všemožně snažil

ji nalézt a doručit jí svědeckou obsílku, ale bezvýsledně. Byla

zaměstnána u jedné přidružené firmy Balfour Allied Associates a

odešla náhle, aniž si vůbec vyzvedla svou poslední mzdu. To by

mohlo nasvědčovat tomu, že na ni mohl být činěn silný nátlak ze

strany Balfourovy společnosti, takže tato hlavní svědkyně

obžaloby raději někam odjela.

„Křížový výslech?“ zeptal se soudce Cadwell Masona.

Mason zavrtěl hlavou. „Ne. Žádné otázky.“

„Tak dobře,“ řekl soudce Cadwell. „Souhlasím s návrhem

obžaloby, aby se výpověď Myrtle Anně Haleyové četla ze zápisu,

poté co bude náležitě ověřen a nebudou-li proti tomu námitky.“

Soudní zapisovatel složil předepsanou přísahu a přečetl zápis o

svědectví Myrtle Anne Haleyové.

Roger Farris s výrazem kouzelníka, předvádějícího ohromující

trik, při jehož vyvrcholení diváci zapomínají dýchat, zvolal

zvučným hlasem: „Mohl by předstoupit na místo pro svědky pan

Banner Boles?“

Banner Boles předstoupil před soud, zvedl ruku, složil přísahu

a udal své jméno, věk, adresu a zaměstnání. Pak se pohodlně

usadil na místo pro svědky.

„Znáte obžalovaného, Theodora Balfoura mladšího?“ zeptal se

ho Farris.

„Ano. Jistě.“

„Jak dlouho ho znáte?“

„Nějakých deset let.“

„Co jste dělal letos devatenáctého září?“

„Pracoval jsem u firmy Balfour Allied Associates.“

„Jaký úkol jste přesně měl ten večer?“

„Pan Guthrie Balfour odjížděl do El Pasa. Odtamtud jel do

Mexika. Patřilo k mým povinnostem abych dohlédl, zda bezpečně

nastoupil do vlaku.“

„Tedy něco jako osobní ochránce?“

„Asi, ale spíš jako generální ochránce před všemi maléry.“

„Viděl jste ho ve vlaku do El Pasa?“

„Viděl.“

„Koho ještě?“

„Jeho paní, Dorlu Balfourovou.“

„Ona s ním nasedala do téhož vlaku?“

„Ano.“

„Kde jste byl před tím, než jste jel na nádraží?“

„Konalo se takové malé společenské setkání, něco jako večírek

na rozloučenou, u paní Florence Inglové, přítelkyně

Balfourových.“

„A vy jste na tom večírku byl?“

„Ano, byl.“

„A co se stalo, když jste doprovodil Balfourovy do vlaku?“

„Vrátil jsem se do své kanceláře.“

„Máte kancelář ve městě?“

„Ano.“

„Není to v budově Balfour Allied Associates?“

„Tam mám kancelář také, ale mám i kancelář ve městě; ta má

službu čtyřiadvacet hodin denně.“

„A proč, jestli se mohu zeptat?“

„Lidé mi volají, když se něco stane a jsou z toho potíže.“

„Volal vás někdo večer devatenáctého?“

„Ne.“

„Nikdo nevolal?“

„Ne.“

„Myslel jsem – ach promiňte, to bylo už časně ráno dvacátého.

To vás někdo volal?“

„To ano.“

„Kdo vás volal?“

„Obžalovaný.“

„Tím myslíte obžalovaného Theodora Balfoura mladšího?“

„Ano.“

„Víte, odkud vám volal?“

„Vím jenom, odkud mi řekl, že volá.“

„A odkud to bylo?“

„Byl to telefonní automat v servisu na křižovatce Sycamore

Road a State Highway. Servis byl zavřený, ale on volal z

automatu.“

„A co vám řekl?“

„Žádal mě, abych za ním ihned přijel. Říkal, že má malér.“

„Co jste udělal?“

„Skočil jsem do vozu a jel jsem tam tak rychle, jak jen to šlo.“

„Jak dlouho vám to trvalo?“

„Myslím, že asi tak dvacet minut.“

„Dal jste před odjezdem obžalovanému nějaké pokyny?“

„Řekl jsem mu, aby tam počkal, než přijedu.“

„Byl tam, když jste přijel?“

„Ne. Nebyl.“

„Kde byl?“

„No, křižoval jsem kolem a chvíli jsem se pokoušel zjistit –“

„Na tom nezáleží. Řekněte nám, kde jste nakonec

obžalovaného našel.“

„Našel jsem ho doma.“

„Tím myslíte vilu manželů Balfourových?“

„Ano.“

„On tam bydlí?“

„Ano.“

„Jako poradce od Balfour Allied Associates jste to věděl, že?“

„Ano.“

„A co jste udělal?“

„Nechtěl jsem nikoho probudit. Chtěl jsem se přesvědčit, jestli

je obžalovaný doma.“

„Vzhledem ke své funkci ve firmě máte klíče k bytům jejich

vedoucích funkcionářů?“

„Mám univerzální klíče a v nouzi je mohu použít.“

„A vy jste použil některý z těch klíčů?“

„Ano.“

„Kam jste šel nejdřív?“

„Napřed jsem se podíval do garáže, abych viděl, jestli je tam

vůz, kterým obžalovaný jel.“

„Našel jste ho v garáži?“

„Ano.“

„V jakém byl stavu?“

„No, posvítil jsem si baterkou, auto jsem si obešel a hledal

stopy nějaké nehody, protože z hlasu obžalovaného, když mi

telefonoval, jsem usoudil, že měl –“

„Nezáleží na tom, co jste usoudil,“ přerušil ho ostře Farris.

„Řekněte jen, co jste udělal.“

„Prohlédl jsem si auto.“

„A co jste zjistil?“

„Zjistil jsem, že pravý přední reflektor je rozbitý, že na pravém

blatníku je vymáčknuta prohlubeň, že na předním nárazníku, na

jeho pravé straně, je několik krvavých skvrnek – totiž považoval

jsem to za stopy krve. Byly to červené tečky s ostrými okraji a

vypadalo to jako krev.“

„A co jste udělal potom?“

„Pak jsem zhasl baterku, zavřel garáž, vešel do domu, strčil

klíč do zámku předních dveří, odemkl a šel nahoru.“

„A kam jste šel?“

„Do pokoje obžalovaného.“

„Už jste v tom pokoji někdy byl?“

„Ano, jistě.“

„Věděl jste, kde to je?“

„Ano.“

„A co jste potom udělal?“

„Zaklepal jsem na dveře a řekl: ‚Tady je Banner, Tede. Pusťte

mě dovnitř‘.“

„Dostal jste nějakou odpověď?“

„Nedostal.“

„Co jste tedy dělal?“

„Vešel jsem do místnosti.“

„A co jste tam našel?“

„Viděl jsem, že obžalovaný je silně opilý, nazval bych to

otupělostí po požití alkoholu. Ležel na posteli úplně oblečený.“

„A co boty? Byl obutý, nebo ne?“

„Byl obutý.“

„Kolik bylo hodin?“

„Bylo to kolem druhé hodiny ráno. Od servisu jsem odjel asi v

jednu padesát a myslím, že mi prohlídka garáže a vozu zabraly asi

pět minut.“

„Když teď říkáte ‚vozu‘, který vůz máte na mysli?“

„Myslím tím auto, které je na fotografiích, předložených jako

důkaz, to, které má poznávací značku GMB 665.“

„Mluvil jste tehdy s obžalovaným v jeho pokoji?“

„Ano.“

„Kdo ještě u toho byl?“

„Nikdo.“

„Jen vy dva?“

„Ano.“

„Co jste udělal?“

„Chvíli mi trvalo, než jsem obžalovaného probudil a přiměl k

řeči.“

„Co jste udělal?“

„Svlékl jsem mu kabát. Sundal jsem mu košili. Potom

nátělník. Vzal jsem ručníky, namočil je do studené vody, přiložil

mu je na břicho a na krk. Posadil jsem ho na posteli a třásl jím. Dal

jsem mu studené obklady na oči a na zátylek a on se nakonec

probral nebo probudil nebo jak tomu chcete říkat.“

„Poznal vás?“

„Ano, poznal.“

„A o čem jste spolu tehdy mluvili, pokud se pamatujete?“

„No já jsem se ho ptal, co ode mě chce, a on mi řekl, že se

dostal do maléru, ale že si nakonec pomohl sám.“

„Co vám řekl?“

„Řekl, že prohrál v kartách pěkné peníze, že je nechtěl zaplatit,

že využil úvěru, který měl u jisté společnosti, přidávaly se další

prohry, hromadily se a společnost žádala zaplacení.“

„Tohle všechno vám řekl?“

„Ano.“

„Jak mluvil?“

„Nezřetelně. Byl pořádně opilý, ale já to z něho za chvíli

dostal.“

„Pokračujte. Co vám řekl potom?“

„Říkal, že mu několikrát volali z té společnosti, aby zaplatil,

nebo… Potom povídal, že dostal nějaký anonymní dopis, že když

nezaplatí, pošlou za ním svého ‚výběrčího‘.“

„Řekl vám, co si myslí, že znamená ta pohrůžka výběrčím?“

„Ano.“

„Jak to vyjádřil?“

„Podle něho to bude asi něco takového, jako že ho nechají

zmlátit. S těmi, kteří nechtějí zaplatit, prý jednají velmi tvrdě.

Napřed jim nabijí a napodruhé je vezmou na projížďku, ze které se

už nevrátí.“

„Dál,“ řekl Farris a vítězoslavně pohlédl na porotce, kteří

seděli na kraji svých křesel, nakloněni dopředu, a uchváceně

sledovali Bolesova slova. „Co vám ještě pověděl?“

„Že prý se snažil obstarat si dvacet tisíc dolarů, že se s tím

neodvážil jít na Addisona Balfoura, že doufal, že se mu naskytne

příležitost promluvit si s Guthriem Balfourem ještě před jeho

odjezdem do Mexika, ale že v tom rozruchu kolem večírku na

rozloučenou už se mu to nepodařilo. Věděl, že o takové věci musí

jednat velice takticky, jinak by se jistě dočkal odmítnutí.

Vyprávěl mi, že má ještě po rodičích nějaké peníze, které jsou

ve svěřenecké správě, že se pokoušel sehnat správce, aby mu o

nějaké řekl, ale že správce odjel z města na dovolenou, a že doufal,

že se mu podaří celou věc pozdržet do správcova návratu.“

„Řekl vám ještě něco?“

„Povídal, že mluvil s jednou přítelkyní svého otce, s jistou

Florence Inglovou.“

„To byla ta, co pořádala večírek?“

„Ano.“

„Řekl vám, kdy s ní mluvil?“

„Řekl, že večer předtím. Prý ji žádal o dvacet tisíc dolarů, ale

ona mu je nemohla nebo nechtěla dát.“

„A co dál?“

„Potom povídal, že vypil příliš mnoho, že byl k desáté hodině

pěkně opilý, že ho nějaká slečna dovezla domů jeho autem a to pak

dala do garáže.“

„Prozradil vám jméno té slečny?“

„Tvrdil, že ji nezná. Ale já myslím, že zná. Ovšem já –“

„To je nám jedno, co jste si myslel!“ vykřikl Farris. „Znáte

přece pravidla svědecké výpovědi, pane Bolesi. Zdržte se laskavě

jakýchkoliv vlastních závěrů. Vypovídejte jen o tom, co vám řekl

obžalovaný a co jste říkal vy jemu.“

„Ano, prosím.“

„A teď, co vyprávěl obžalovaný o tom, jak se dostal domů?“

„No, obžalovaného prý dovezla domů ta slečna, pak prý mu

zula boty, položila ho na postel, on prý byl pěkně opilý a bylo mu

špatně, tak si zašel do koupelny, a potom mu už bylo lépe.

Najednou si vzpomněl, že správce, který má na starosti jeho

svěřenecký fond, se někdy vrací z dovolené dřív a ubytuje se v

motelu na kraji města, že je to už starší pán, který špatně vidí a

nerad jezdí v noci, a tak když se vrací z cesty pozdě večer, raději

přespí v motelu na předměstí, než aby jezdil městem za tmy. Tak

se rozhodl zajet tam a podívat se, jestli se opatrovník ještě

nevrátil.“

„A co pak?“

„Obul si boty, vyšel z domu a šel do garáže. Také povídal, že

jednak proto, že mu vyhrožovali, a také proto, že už bylo pozdě, si

vzal automatickou dvaadvacítku a strčil si ji do kapsy.“

„Pokračujte. Co říkal dál?“

„Že prý, když došel ke garáži, se mu zdálo, že zahlédl stín

postavy; protože ale pil, nakonec si řekl, že se mu to asi jen zdálo.

Pak otevřel garážová vrata a vešel dovnitř. Právě když bral za

kliku dveří u auta, mu někdo zezadu položil ruku na rameno a

povídá: ‚No tak, brácho. Já jsem ten kasíř.“

„Dál,“ řekl Farris. „Co pak?“

„Vyprávěl, že na okamžik ztuhl hrůzou a pak mu ten, co se

představil jako výběrčí, dal takovou ránu do prsou, že ho to

odhodilo zpátky až na stěnu garáže; pak mu ten člověk řekl: ‚To

máš jen na mustr. Teď vlez do vozu. Ty a já se spolu trošku

projedeme. Já tě naučím neplatit dluhy‘.“

„Dál,“ řekl Farris. „Co ještě?“

„Pak mi obžalovaný řekl, že téměř bez rozmýšlení, ve

skutečném strachu o život, vytrhl tu automatickou dvaadvacítku a

vypálil od boku, že to byl výjimečně dobrý zásah, že ho zasáhl

přímo do hlavy. Muž vrávoravě ucouvl zpátky a pak se zhroutil na

přední sedadlo. Nebyl mrtvý, byl v bezvědomí.

Obžalovaný říkal, že věděl, že musí rychle něco podniknout, a

tak chlapa zvedl na přední sedadlo ve voze, zavřel dveře auta,

naskočil na druhé straně, vyjel a zoufale hleděl dostat se z domu,

protože se bál, jestli někdo neslyšel výstřel. Řekl, že jel po State

Highway, že odbočil vlevo a zastavil u zavřeného servisu na

Sycamore, zavolal mi z telefonní budky a chtěl, abych hned přijel.

Chtěl, abych mu řekl, co má dělat a jak by měl muži ve voze

obstarat lékařské ošetření.

Prohlásil, že když zavěsil a vrátil se k vozu, zjistil, že chlap už

nedýchá, pak ho vzal za zápěstí a nenahmatal puls; že tedy ten

člověk zemřel, zatímco on telefonoval.

Řekl, že to podstatně změnilo situaci, že se tedy pokusil

zavolat mi ještě jednou, ale že ho můj asistent, který zvedl telefon,

ujistil, že jsem už odjel.“

„Pokračujte,“ řekl Farris, „co vám vyprávěl dál? Mluvil o tom,

co udělal potom?“

„Ano.“

„Co to bylo?“

„Měl prý pocit, že se všechno zjednodušilo, protože teď už

měl co dělat jen s mrtvolou. Řekl, že po tom šoku rychle

vystřízlivěl, že mrtvého prohledal a vzal si všechny jeho papíry,

které měl – všechno, co mohlo posloužit k identifikaci, že vzal

mužovu náprsní tašku, vzal mu kapesník, aby se nenašla značka

prádelny, sebral klíče, kapesní nůž, všechny jeho osobní věci.“

„A co pak?“

„Vyjel prý vozem zase na Sycamore Road a pak položil tělo na

přední nárazník; že jel co nejrychleji a pak náhle sešlápl brzdu; že

tělo sklouzlo z nárazníku, určitou dobu se smýkalo po vozovce a

on mu potom úmyslně přejel hlavu; pak vůz otočil a přejel hlavu

ještě jednou; potom ještě několikrát, aby si byl jist nejen tím, že

rysy obličeje budou nerozeznatelné, ale taky aby nebylo vidět

vstřel po kulce.“

„Řekl vám něco o té kulce v hlavě?“

„Říkal, že si myslel, že kulka prolétla hlavou a je někde v

garáži.“

„Tak pokračujte,“ vybídl ho Farris.

„No, obžalovaný mě požádal, abych se o celou věc dál staral

sám. Řekl jsem mu, že s tímhle nemohu moc dělat, že on už udělal,

co se dalo, že si myslím, že by měl dojet pro mrtvolu, ohlásit věc

na policii a učinit výpověď, že jednal v sebeobraně a ve strachu o

vlastní život, protože ten člověk ho napadl první.“

„A co bylo dál?“

„Přikázal jsem mu, aby tam počkal, že se pokusím tělo najít.

Popsal mi přesně, kde ho nechal.“

„Co se stalo pak?“

„Viděl jsem, že jsem už přijel pozdě. Než jsem se tam dostal,

už tam byl policejní vůz a já jsem za těchto okolností nemohl na

sebe vzít odpovědnost, že to oznámím policii. Rozhodl jsem se

počkat, dokud si to nebudu moci promyslet.“

„Probrat tu věc se svými nadřízenými?“ zeptal se Farris ostře.

„No, chtěl jsem mít čas, abych si to promyslel.“

„Byl jste si vědom, že to máte oznámit?“

„Ano.“

„A neudělal jste to?“

„Ne, prosím.“

„Proč?“

„Protože jsem placen za to, že se o věci starám a jednám

klidně a nenápadně. Nechtěl jsem věc ututlat. Chtěl jsem zajít za

jedním svým přítelem od policie a zkusit, jestli bych nenašel

nějakou možnost, jak to oznámit, aby to nepřišlo na veřejnost.

Věděl jsem, že kdybych to oznámil policistům, kteří tam byli u

toho mrtvého, byl by kolem toho rozruch, obžalovaného by sebrali

a odvezli do vazby, a bylo mi jasné – no měl jsem pocit, že to není

to nejlepší, co bych jako nouzový poradce mohl udělat.“

„Co jste tedy nakonec udělal?“

„Vrátil jsem se, pomohl Tedu Balfourovi při svlékání a oblékl

mu pyžamo. Chtěl se ještě něčeho napít a já jsem mu ani v

nejmenším nebránil. Vlastně jsem mu sám skleničku nabídl,

protože jsem doufal, že mu to pomůže zapomenout na celý ten

malér.“

„A pak?“

„Pak jsem si od něj vzal ty papíry, které sebral mrtvému, a šel

jsem si domů lehnout.“

„A potom?“ zeptal se Farris.

„Pak jsem si ráno přispal. Když jsem vstal, dozvěděl jsem se,

že policie už obžalovaného vyslechla, že nějak přišli na to, že jeho

auto do toho bylo zapleteno, a že má být obviněn z neúmyslného

usmrcení při dopravní nehodě.“

„A co jste udělal?“

„Neudělal jsem nic.“

Farris s gestem televizního moderátora, který svůj pořad končí

přesně ve stanoveném okamžiku, pohlédl na hodiny a pravil: „Vaše

Ctihodnosti, zdá se, že nastal čas polední přestávky. Ukončil jsem

výslech svědka, takže by snad právě teď bylo vhodné soud přes

poledne odročit. Chtěl bych si jeho výpověď znovu promyslet a

přesvědčit se, jestli jsem snad něco nevynechal.“

„Počkejte,“ řekl soudce. „Soud má před odročením ještě jednu

otázku. Pane Bolesi, vy říkáte, že jste vzal ty listiny od

obžalovaného?“

„Ano, prosím.“

„Co jste s nimi udělal?“

„Měl jsem je u sebe.“

„Kde jsou teď?“

„Podle mého nejlepšího vědomí je má pan Perry Mason.“

„Cože?“ zvolal soudce Cadwell a vyskočil ze svého křesla.

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Vy jste ty dokumenty dal Perrymu Masonovi?“

„Prosím ano.“

„Spojil se pan Perry Mason jakkoliv s úřadem státního

zástupce ohledně těch papírů?“ zeptal se soudce Cadwell Rogera

Farrise.

„Ne, Vaše Ctihodnosti.“

„Kdy jste dal panu Masonovi ty dokumenty?“ otázal se soudce

Cadwell.

„Nevím to přesně. Dal jsem mu je poté, co jsme ho najali, tedy

poté, co převzal obhajobu Teda Balfoura. V prvním případě

zastupoval obžalovaného Mortimer Dean Howland.“

„Panu Howlandovi jste o těch listinách neřekl?“

„Ne, neřekl.“

„Pověděl jste někdy o těch dokladech někomu kromě pana

Masona?“

„Nikomu.“

„A dal jste je panu Masonovi?“

„Ano.“

„Pane Masone!“ řekl soudce Cadwell.

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Soud…“ Hlas soudce Cadwella zazněl do ticha. „Soud

vyhlásí polední přestávku,“ řekl. „Hned po odchodu poroty si chci

promluvit se zástupci obou stran. Soud upozorňuje členy poroty, že

si nemají tvořit ani vyjadřovat žádné závěry o tomto případu,

dokud jim nebude předložen k rozhodnutí. Porotci nebudou o

případu hovořit mezi sebou ani nedovolí, aby se o něm diskutovalo

v jejich přítomnosti. Líčení se přerušuje do dvou hodin odpoledne.

Pane Masone a pane Farrisi, šli byste laskavě sem?“

Mason a Farris přistoupili k soudcovu stolu; Farris se snažil

udržet na tváři kamenně nehybný výraz, jak se patří tomu, kdo je

pozván, aby byl přítomen slovnímu výprasku, který má dostat jeho

právnický kolega. Soudce Cadwell počkal, dokud porota

nevypochodovala ze soudní síně. Pak řekl: „Pane Masone, je to

pravda?“

„Pochybuji, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl Mason.

„Co že děláte?“ vybuchl soudce Cadwell.

„Pochybuji.“

„Myslím o těch dokumentech.“

„Nějaké papíry jsem dostal, to ano.“

„Od pana Bolese?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„A řekl vám, že to jsou listiny, které si vzal od obžalovaného

nebo že mu je obžalovaný dal?“

„To ne.“

„Kde ty písemnosti jsou?“

„Mám je tady, Vaše Ctihodnosti.“

Mason vytáhl zapečetěnou obálku s konopnou vložkou a podal

ji soudci.

Soudce obálku rozřízl a dal se do prohlížení listin.

„Pane Masone,“ řekl, „to je velmi vážné.“

„Jistě, Vaše Ctihodnosti.“

„Obsah té obálky je důkazním materiálem. Představuje

nejdůležitější část důkazů v tomto případě.“

„Důkazů čeho?“ otázal se Mason.

„Důkazů, které potvrzují Bolesovu výpověď, to především,“

odsekl soudce Cadwell.

„Když Vaše Ctihodnost dovolí,“ řekl Mason, „to je jako by se

někdo chlubil, že složil jelena na tři sta yardů, a povídal, že ten

jelen padl zrovna pod určitým dubem, a když mu nevěříte, ukáže

vám ten dub, který tam skutečně stojí, a tím chce potvrdit svou

historku.“

„Pochybujete o výpovědi pana Bolese?“

„Velmi silně,“ potvrdil Mason.

„Ale jistě nemůžete mít pochybnosti o tom, že tyto důkazy

mají klíčový význam. Jsou to důkazy, které měly být předány

úřadům,“

„Důkazy čeho, Vaše Ctihodnosti?“

„Tohle je řidičský průkaz Jacksona Eagana.“

„Zajisté, Vaše Ctihodnosti.“

„Chcete říci, že to nepokládáte za důležité?“

„Nevím dost dobře proč,“ řekl Mason.

„Může sloužit k identifikaci. Policie se pokoušela zjistit

totožnost mrtvého. Dosud nebyla žádná identifikace provedena,

kromě předběžné na jméno Jacksona Eagana.“

„Ale Jackson Eagan je mrtev už dávno,“ namítl Mason. „Ten

zemřel už dva roky před tím, než se tohle všechno stalo.“

„Jak víte, že je mrtev?“ zeptal se soudce Cadwell. „Máme tady

smlouvu, kterou zřejmě poškozený podepsal, smlouvu o pronájmu

auta. Tvrdíte, pane Masone, že tohle není důležité?“

„To netvrdím.“

„Nepochybně jste si byl vědom, že jde o důkazy?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Jako osoba, pověřená u soudu, jako právní zástupce jste byl

povinen předložit důkazní prostředek, každý hmotný důkaz, který

jste měl ve svém držení, příslušným úřadům. Úmyslné potlačení

nebo zatajování takového důkazu není jen porušením zákona, ale

také porušením vašich povinností advokáta.“

Mason pohlédl soudci do očí. „Na toto obvinění odpovím,

Vaše Ctihodnosti, náležitým způsobem, v příslušnou dobu a na

patřičném místě.“

Soudci Cadwellovi zbrunátněla tvář. „Chcete snad naznačit, že

vám nemám právo takovou věc vytknout?“

„Já jen prohlašuji, Vaše Ctihodnosti, že na toto obvinění

odpovím v patřičnou dobu na patřičném místě.“

„Já sice nevím, jestli tohle představuje urážku soudu,“ řekl

soudce Cadwell, „ale nesporně to znamená porušení vašich

profesionálních povinností.“

„Tak se to jeví Vaší Ctihodnosti,“ řekl Mason. „Pokud mě

chcete zajistit pro urážku soudu, podám si žádost o habeas corpus

a postavím se proti takovému obvinění. Chcete-li mě předvolat pro

neprofesionální jednání, odpovím na obvinění ve správnou dobu a

na správném místě.

Do té doby chci soud upozornit, že před tímto soudem stojí

obžalovaný a že jakýkoliv náznak ze strany soudu, podle něhož se

obhájce provinil jakýmkoliv porušením profesionální etiky, by

mohl zapůsobit na porotu, a že je povinností soudu zdržet se

jakéhokoliv posuzování postupu obhájce v této věci.“

Soudce Cadwell si zhluboka povzdechl. „Pane Masone,“ řekl,

„já udělám, co budu moci, aby práva obžalovaného nebyla

omezena pro postup jeho obhájce. Nicméně vás mohu ubezpečit,

pokud se týká soudu, že jsem přesvědčen, že jste porušil povinnou

úctu k němu. Zcela zřejmě jste jako advokát usiloval o to, aby

zločin zůstal nepotrestán a potlačoval jste důkazy. Pokud jde o

svědka Bolese, mám za to, že se snažil všechno napravit tím, že šel

za vyšetřovateli a vypověděl jim svůj příběh, kdežto vy jste zřejmě

neudělal nic.“

„Neudělal jsem nic,“ řekl Mason, „až na to, že jsem se snažil

chránit práva svého klienta a že je budu chránit nejlépe, jak jen

budu moci.“

„To tedy máte nejspíš jiný názor na profesionální povinnosti

obhájce než já,“ odsekl soudce Cadwell. „Tak to je všechno.

Během polední přestávky si to ještě promyslím. Mohu rozhodnout

o nějakém opatření, až se soud znovu sejde.“

KAPITOLA 18

Perry Mason, Della Streetová, Marilyn Keithová a Paul Drake

seděli v boxu malé restaurace, kam Mason chodíval na oběd, když

se zúčastnil soudního řízení.

„No tak,“ zeptal se Paul Drake, „kam jsme se teď vlastně

dostali, Perry?“

„Až na samý okraj propasti,“ připustil Mason. „Je to falešná

výpověď a je to to nejzatracenější a nejmazanější křivé svědectví,

se kterým jsem se kdy setkal.“

„On je hrozně chytrý,“ řekla Marilyn Keithová, „a má velikou

moc.“

Mason přisvědčil. „Má právnické vzdělání. Byl to politikář.

Zná nepochybně všechny záludnosti křížového výslechu, které

používám. Jeho slovo stojí proti mému a on si připravil historku,

která vypadá, jako by byla v souladu se všemi fakty.“

„A co s tím jeho zatajováním důkazů?“ zeptal se Drake.

„Jistě,“ řekl Mason. „To připouští. No a? Státní zástupce proti

němu nic nepodnikne. Ani přes prsty ho neklepne. Jen mu řekne,

že měl předložit důkazy kanceláři státního zastupitelství, a

napomene ho, aby to už víckrát nedělal, a to bude všechno.

Nejhorší na tom je,“ pokračoval Mason, „že to staví

obžalovaného do ošemetné situace. Je to vymyšleno chytře. U části

poroty to vzbudilo určité sympatie k Tedu Balfourovi. Jestli Ted

půjde svědčit, bude vyprávět přibližně stejný příběh a řekne, že

spoléhal na radu staršího, někteří porotci budou pro zproštění viny.

Nakonec pak dosáhnou nějakého kompromisního rozsudku.“

„Jak si stojíš s tou žádostí o zamezení dvojího stíhání?“ zeptal

se Drake.

„Špatně,“ řekl Mason, „za těchhle okolností Nejvyšší soud

může docela dobře souhlasit s názorem soudce Cadwella.“

„No to by mohlo pěkně dopadnout,“ řekl Drake. „Kdybychom

aspoň měli sebemenší důkaz o té návštěvě výběrčího.“

Mason řekl: „A ještě ke všemu ta jeho historka zní tak

věrohodně, že bych jí skoro věřil i já.“

„Můžete dělat vůbec něco?“ zeptala se ho Marilyn Keithová.

„Jednu zbraň mám,“ odpověděl Mason. „Je to mocná zbraň.

Ale někdy je těžko ovladatelná, protože nikdy přesně nevíte, jak ji

vzít do ruky.“

„Jakou zbraň myslíte?“ zeptala se Della Streetová.

„Pravdu,“ řekl prostě Mason.

Chvíli jedli beze slova.

„Uděláš s ním křížový výslech?“ chtěl vědět Paul Drake.

„Vyslechnu ho. Ale k ničemu to nebude.“

„Jestli je jeho výpověď pravdivá – no a co, Perry, co s tím

zatajováním důkazů?“

„Jak jsem už řekl soudci Cadwellovi, přes tenhle můstek se

pustím, až k němu dojdu,“ odpověděl Mason. „Teď se pokouším

najít nejlepší způsob, jak chránit mladého Balfoura. Ale ať si říká

kdo chce co chce, řidičský průkaz Jacksona Eagana nedokazuje

vůbec nic. Je na něm otisk palce a ten se neshoduje s otiskem

mrtvého.“ Mason vytáhl z kapsy kartu s deseti otisky. „Tohle jsou

otisky prstů mrtvého. A tohle je otisk palce z řidičského průkazu

Jacksona Eagana. Můžeš se přesvědčit, že otisky nejsou totožné.“

„Jackson Eagan byl pohřben,“ namítl Paul Drake. „Ale tělo ve

skutečnosti nikdo neidentifikoval. Přivezli ho z Mexika, z

Yucatanu. Řekli, že tam ho identifikovala vdova.“

„Jak to s ním přesně bylo?“ pátral Mason.

„Eagan byl spisovatel. Na své výpravě studoval prostředí.

Nikdo přesně neví, jak zemřel. Nejspíš srdeční slabost nebo něco

takového. Jeho tělo objevila skupina archeologů. Oznámili to

úřadům. Tělo bylo dopraveno do Meridy na Yucatanu a vdově

poslali telegram. Přiletěla identifikovat mrtvého a odvezla si ho,

aby ho doma pohřbila. Za takových okolností je přirozené, že byl

pohřben v zaletované rakvi.“

Mason se zamyslel. „Dejme tomu, že vdova chtěla být volná a

nejspíš si chtěla nechat vyplatit i nějakou pojistku. Jistě mohla být

v pokušení odpřísáhnout, že v mrtvém poznává svého manžela.“

„A zase se dostáváme zpátky k tomu otisku palce,“ podotkl

Drake. „Jenže když se podíváš na podpis na té smlouvě o

pronájmu auta, tak se ty podpisy očividně shodují.“

„Ovšemže to vypadá jako stejný podpis,“ souhlasil Mason.

„Co je s tou žádostí o vydání řidičského průkazu, podepsanou

Guthriem Balfourem, Paule? Máš ji?“

Drake odpověděl: „Telegrafoval jsem o ověřenou kopii

poslední žádosti Guthrieho Balfoura o řidičský průkaz. Mohu ji tu

mít každou chvíli. Jsem přesvědčen, že musí přijít dopolední

poštou. Jeden z mých detektivů opis přinese k soudu ihned, jak

dojde.“

„Potřebuju tu kopii co nejdřív,“ řekl Mason.

„Máš nějaký plán na odpolední zasedání?“ zeptal se Drake.

Mason potřásl hlavou. „Něco takového tě zaskočí.

Nepředpokládal jsem, že si někdo dovolí podat před soudem

křivou výpověď takového kalibru.

Paule, taxík, kterým jsme jeli, měl číslo 647. Chci najít řidiče

toho vozu. Pochybuji, že by si pamatoval něco, co by nám

pomohlo, ale můžeme si to aspoň ověřit. Mohl by si vzpomenout

na tu jízdu, i kdyby nemohl identifikovat Bolese.“

„Pošlu na to své lidi,“ slíbil Drake.

„No a teď,“ prohlásil Mason, „už musím jít. Už jsem dostal

pořádně co proto a myslím, že ještě nějaké překvapení přijde.“

„Jistě vám pomůže, když víte, co se doopravdy stalo,“ řekla

Della Streetová. „Eagana zastřelil Guthrie Balfour. Přiznal se k

tomu, když volal Florence Inglové.“

„Tak proč byste tu informaci nepoužil?“ zeptala se Marilyn

Keithová. „Proč byste z toho nemohl vyjít a –?“

Mason se usmál a zavrtěl hlavou. „To nejde.“

„Proč ne?“

„Poněvadž jí Guthrie Balfour řekl do telefonu, že toho muže

zabil. Řekl, že to byla nešťastná náhoda, že rána vyšla ve rvačce.“

„A to nemůžete použít?“

„Ne.“

„Proč?“

„Protože jde o svědectví z doslechu. Kdybych tu měl

Guthrieho Balfoura, mohl bych ho předvolat a vyslechnout, a

pokud by to vylíčil jinak, mohl bych předvolat Florence Inglovou a

obvinit ho, kdyby Florence zopakovala, co jí řekl. Ale zákon

nepřipouští, aby svědek prostě vypovídal o něčem, co mu někdo

jiný řekl do telefonu.“

„Ale vždyť nechali Bannera Bolese svědčit o tom, co mu řekl

do telefonu Ted!“ vykřikla Marilyn rozhořčeně.

„Jistě,“ odpověděl jí Mason, „protože Ted je obžalovaný.

Můžete vždycky uvádět každé přitěžující prohlášení obžalovaného,

ale Guthrie Balfour bohužel není obžalován. Technická pravidla

výslechu nám brání dělat, co bychom chtěli.“

„A co tomu říká Guthrie Balfour?“ zeptala se Marilyn.

„To nikdo neví,“ pokrčil rameny Mason. „Guthrie se vrátil zas

na svou základnu. A co tvoji lidé? Máš něco, Paule?“

Drake zavrtěl hlavou. „Guthrie Balfour se v Chihuahua zdržel

velice krátce. Měl namířeno někam do kraje Tarahumarů. V

Chihuahua se zdržel jen tak dlouho, aby ti stačil zatelefonovat a

posadit svou ženu do letadla, aby mohla jet za tebou. Pak už byl

zas pryč. Podle mého, Perry, ta jeho výprava možná začala kvůli

nějakým archeologickým výzkumům, ale teď se změnila ve hru na

schovávanou. Myslím, že nepřipustí, aby ho někdo našel dřív, než

bude tahle věc skončena. Ovšem, abychom k němu byli

spravedliví, musíš myslet na to, že pokud jde o něj, je to jen

dopravní nehoda s neposkytnutím pomoci. Podle něho se toho

Tedovi moc stát nemůže – snad ho čeká pokuta nebo podmíněný

trest.“

Mason podepsal účet za oběd a řekl: „No a máme zrovna tak

čas vrátit se k té muzice. Písnička se nám třeba nebude líbit, ale

musíme podle ní tancovat.“

KAPITOLA 19

Když se ve dvě hodiny soud opět sešel, řekl Roger Farris:

„Nemám ke svědkovi už žádné otázky. Můžete začít s křížovým

výslechem, pane Masone.“

Mason řekl: „Vzpomínáte si, pane Bolesi, jak jste mi nedávno

telefonoval do kanceláře?“

„Dokonale,“ řekl vlídně Boles.

„Přišel jste ke mně do kanceláře a řekl jste, že mi potřebujete

něco povědět?“

„Ano.“

„A já jsem vás vyzval, abyste mi to řekl v mé kanceláři, a vy

jste odpověděl, že raději ne?“

„Ano, tak to bylo.“

„Pak jsme šli ven a jezdili taxíkem dokola?“

„Ano.“

„Pamatujete se na to, viďte?“

„Jistěže. Nejenže se na to pamatuji, ale z opatrnosti jsem si i

zapsal jeho číslo, abych mohl řidiče vzít za svědka, kdybyste se

mne snažil poplést při křížovém výslechu nebo se mi pokusil

zapřít, že jsem vám dal ty papíry.“

„Dal jste mi je v taxíku?“

„Jasně.“

„A co jste mi řekl, když jste mi ty papíry dával?“

„Totéž, co jsem dnes vypověděl na stanovišti svědků.“

„Neřekl jste mi tehdy, že se vám Guthrie Balfour svěřil, že

střílel on a že ten mrtvý byl někdo z motelu Ospalá díra?“

Boles pohlédl na Masona s výrazem úplné, absolutní nedůvěry.

„Chcete říct, že já jsem vám řekl tohle?“ zeptal se.

„A neřekl?“ zeptal se Mason.

„Proboha ne!“ vykřikl Boles. „To je absurdní, pane Masone.

Proč bych vám, pro všechno na světě, říkal tohleto? Vždyť Guthrie

Balfour byl… vždyť byl na cestě do Mexika. Osobně jsem ho

doprovázel k vlaku.“

„A co takhle firemní letadlo? Nebylo potom dopraveno zpátky

z Phoenixu?“

„Myslím, že buď z Phoenixu, nebo z Tucsonu,“ řekl Boles.

„Ale to bylo později, jiný den. Jeden ze zaměstnanců společnosti

letěl ve velmi naléhavé věci a pak tam myslím letadlo nechal,

jakmile chytil pravidelný spoj na východ. Nevím to přesně, ale

mohu se podívat do záznamů společnosti, když vás to zajímá, pane

Masone. Jsem si úplně jist, že to záznamy společnosti prokáží.“

„Patrně ano,“ řekl Mason suše.

Nastala krátká odmlka.

„Jel jste do motelu Ospalá díra večer devatenáctého nebo

dvacátého?“ zeptal se Mason.

Boles zavrtěl hlavou a řekl: „Nebyl jsem nikde v těch místech.

V motelu Ospalá díra nikdo o tom autě nic nevěděl, aspoň myslím,

dokud policie nenašla klíč a auto si neodvezla. Nevím o tom.

Myslím, že by vám to řekla policie, pane Masone.“

„Kdy jste naposled viděl Guthrieho Balfoura?“ zeptal se

Mason.

„Když odjížděl z nádraží Arcade.“

„Od té doby jste ho neviděl?“

„Ne.“

„Ani jste od něho nedostal žádný vzkaz?“

„To ano. Dostal jsem zprávu.“

„Kdy jste ji dostal?“

„Myslím, že to bylo ten den, co stál pan Balfour poprvé před

soudcem. Myslím, že to bylo tehdy, ale nejsem si jist. Pan Guthrie

Balfour už byl zpátky někde v horách. Přijel si zkrátka pro zásoby

a dozvěděl se o uvěznění obžalovaného. Telefonoval mi a říkal, že

už mluvil i s vámi a že jeho manželka Dorla přiletí, aby se s vámi

setkala.“

Svědek vypovídal s výrazem naprosté upřímnosti.

„Poznal jste jeho hlas?“

„Ovšem.“

„To je prozatím všechno,“ řekl Mason. „Možná že budu tohoto

svědka ještě chtít znovu předvolat.“

„Můžete odstoupit,“ řekl soudce Cadwell. „Zavolejte svého

dalšího svědka, pane státní zástupce.“

„Florence Inglová,“ oznámil žalobce.

Florence Inglová předstoupila, složila přísahu a udala své

jméno a adresu.

„Byla jste předvolána jako svědkyně obhajoby?“ zeptal se

Farris.

„Ano.“

„Táži se vás, zda jste viděla obžalovaného devatenáctého září

večer.“

„Viděla,“ odpověděla tiše.

„V jakém byl stavu?“

„Kdy?“

„Když jste ho naposledy viděla.“

„Když jsem ho viděla naposledy, byl zcela zřejmě opilý.“

„Řekl vám tehdy něco o tom, že má dluhy?“

„Ano. Bylo to o něco dříve… večer devatenáctého září.“

„Jak ten rozhovor probíhal? Ale napřed mi laskavě řekněte,

kdo tam tehdy byl.“

„V domě bylo hodně lidí, ale u toho našeho rozhovoru nebyli,

tedy nemohli slyšet, o čem spolu mluvíme.“

„Byli jste sami dva?“

„Ano.“

„A co vám obžalovaný říkal?“

„Ptal se mě, jestli bych mu mohla půjčit dvacet tisíc dolarů.

Povídal, že má dluhy, že něco prohrál a ti lidé, co jim je dlužen,

mu telefonovali a vyhrožovali, že na něj pošlou svého výběrčího,

když hned nezaplatí.“

„Řekl vám něco o tom, co podle něho ten výběrčí chtěl?“

„Ano, povídal, že tihle výběrčí jsou napřed hodně hrubí, že

někdy vezmou člověka na projížďku, ze které se už nevrátí, a že

uštvou každého, kdo prohranou sázku nezaplatí.“

„A řekl, co chce dělat, když na něj nějaký výběrčí přijde?“

„Řekl, že se bude bránit.“

„Řekl vám jak?“

„Řekl: ‚Budu střílet‘.“

„Můžete klást otázky,“ řekl Farris.

„Mluvila jste ten den s Guthriem Balfourem, strýcem

obžalovaného?“ zeptal se Mason.

„Námitka! Je to nepatřičné, nepodstatné a nedůležité, není to

náležitý křížový výslech,“ protestoval Farris.

„Chtěl bych na tuto otázku dostat odpověď, Vaše Ctihodnosti.

Myslím, že bychom na celou tuto záležitost měli pohlížet jako na

celek.“

„Ovšemže ne jako na celek,“ odporoval Farris. „Nemáme nic

proti tomu, aby se pan Mason tázal svědkyně na jakýkoliv

rozhovor, který mohla mít s tímto obžalovaným. Nic nenamítáme

proti tomu, aby se pan Mason ptal na cokoliv, co může být

uvedeno do souvislosti s rozhovorem, o kterém svědkyně

vypovídala při prvním výslechu, ale samozřejmě nepřipustíme

takové důkazy jako svědectví o rozhovoru, který mohla vést v

nepřítomnosti obžalovaného s jeho strýcem a který, jak všichni

víme, nemá s celou věcí co dělat.

Pokud došlo k nějakému takovému rozhovoru a pokud je

podstatný je to součástí obhajoby. Tato svědkyně byla předvolána

jako svědkyně obhajoby. Pan obhájce ji může vyslýchat jak chce o

jakémkoliv rozhovoru s panem Guthriem Balfourem, až ji

předvolá jako vlastní svědkyni. Pak se ovšem budeme ohrazovat

proti uvádění jakéhokoliv rozhovoru, ke kterému došlo v

nepřítomnosti obžalovaného nebo který nesouvisí s

projednávaným případem.

Kdyby bylo možno cokoliv prokazovat takto, pak by nemělo

smysl brát svědky pod přísahu. To by mohl na místo pro svědky

přijít kdokoliv a povídat tu o jakémkoliv rozhovoru, který vedl s

někým, kdo nebyl pod přísahou.“

„Myslím, že je to docela správné, pane Masone,“ prohlásil

soudce Cadwell. „Soud chce být v této záležitosti naprosto poctivý

a nestranný, ale nemůžete uvádět jako důkaz rozhovor s někým,

kdo není stranou ve sporu, a takovou otázku nemůžete zařadit do

rámce kontrolního výslechu. Soud vám dovolí i nejzevrubnější

křížový výslech, pokud se týká rozhovoru, o kterém již svědkyně

vypovídala. Námitka se přijímá.“

„Nemám další otázky,“ řekl Mason.

„Předvoláváme ke svědectví paní Dorlu Balfourovou,“ řekl

Farris.

Zatím co předstupovala paní Balfourová, přišel ke stolu

obhájců Paul Drake a kývl na Masona. Podal mu list papíru a

zašeptal: „To je ověřená fotokopie žádosti Guthrieho Balfoura o

vystavení řidičského průkazu.“

Mason přikývl, rozložil papír, zběžně na něj pohlédl, pak ještě

jednou a nakonec papír opět přeložil.

Dorla Balfourová udělala na porotu dojem. Pěkné linie její

postavy, výrazné hnědé oči, její živé, ale dobře ovládané

vystupování, kterým dávala najevo, že její přirozený temperament

se musí krotit z úcty k tak významné chvíli, jí získaly už od

počátku sympatie poroty.

Nadiktovala soudnímu zapisovateli své jméno a adresu, s

pikantním malým zavrtěním usedla do křesla pro svědky, pozvedla

obočí, pohlédla na náměstka státního zástupce, pak na porotu a

obočí opět skromně sklopila.

V té chvíli vznikl v soudní síni rozruch a do sálu sebevědomě

vpochodoval mohutný muž medvědí postavy – šéf státního

zastupitelství Hamilton Burger.

Stačil jediný pohled na jeho samolibý, triumfální výraz, aby

bylo jasné, že se ujímá dovršení Masonovy porážky a že mu

osobně přichází zasadit smrtelnou ránu.

Příliš často už viděl Masona, jak mu svým překvapivým

důmyslem uniká i ve zdánlivě nemožných situacích. Teď čekal,

dokud si nebyl zcela jist, že Mason už vystřílel všechny své šípy.

Pak teprve vstoupil do soudní síně. Každému bylo jasné, že Dorla

Balfourová bude posledním svědkem a pak že se bude Mason

muset rozhodnout. Buď předvolá obžalovaného na lavici svědků,

nebo ne. Pokud nechá obžalovaného svědčit a jeho výpověď bude

souhlasit se svědectvím Bannera Bolese, bude mít obžalovaný

dobrou příležitost k vlastní obhajobě. Ale v takovém případě bude

Mason riskovat, že bude obviněn z neprofesionálního jednání a

bude nařčen, že zatajuje důkazy, které mu předal Boles. Bude-li

svědecká výpověď obžalovaného odporovat Bolesovu svědectví,

má šanci jedna ku stu, že jí porota uvěří.

Farris, který se před svým šéfem chtěl očividně předvést v co

nejlepším světle, řekl: „Paní Balfourová, vzpomínáte si na večer

letos devatenáctého září?“

„Velmi dobře,“ řekla.

„Mluvila jste tehdy s obžalovaným?“

„Ano, mluvila.“

„Kdy?“

„Večer.“

„Kde?“

„Na večírku, který pořádala paní Inglová pro mého manžela.“

„To bylo něco jako večírek na rozloučenou?“

„Ano.“

„Váš manžel ten večer odjížděl vlakem?“

„Ano.“

„A vy jste tím vlakem odjížděla také?“

„Ano. Měla jsem manžela doprovázet až do stanice Pasadena.

Ale on mě na poslední chvíli požádal, abych ho doprovázela celou

cestu.“

„No, na tomhle nezáleží,“ řekl státní zástupce. „Snažím se jen

přesně určit místo a čas toho rozhovoru. Teď nám řekněte, kdo u

toho byl.“

„U rozhovoru, který jsem vedla s obžalovaným?“

„Ano.“

„Jenom obžalovaný a já. Vlastně tam byli ještě jiní, ale on mě

odvedl stranou.“

„A co vám řekl?“

„Řekl mi, že prohrál hodně peněz, že ho vydírali, protože

dluhy nezaplatil, a když je nevyrovná, že mu osobně hrozí

nebezpečí. Řekli mu, že k němu pošlou výběrčího, že jsou to

nájemní zabijáci, kteří by ho mohli pořádně zmlátit – no prostě že

musí sehnat ty peníze.“

„Požádal vás o ně?“

„Mne ne. Ale požádal mě, abych se, až budeme v tom vlaku,

přimluvila u manžela, aby mu dal dvacet tisíc dolarů.“

„Kontrolní výslech,“ řekl Farris.

„A vy jste se u manžela přimluvila?“ zeptal se Mason.

„Hned ne, až později.“

„Kdy?“

„No, pane Masone, pochopte, že jsem předpokládala, že

pojedu vlakem do Pasadeny, a pak mi Guthrie řekl, že s ním mám

jet celou cestu. Říkal, že se necítí dobře, že má pocit, jako by se

mělo něco zlého přihodit. Proto chtěl, abych zůstala s ním.“

„A vy jste zůstala?“ zeptal se Mason.

„Námitka. Otázka je nenáležitá, nepodstatná a nesouvisí s

projednávanou věcí. Není to řádný křížový výslech a nemá to nic

společného s rozhovorem, o kterém tu svědkyně vypovídala.

Máme nejlepší vůli nechat pana Masona vyšetřit všechny okolnosti

souvisící s tímto rozhovorem, ale s tím nesouvisí žádná rozmluva,

kterou později vedla svědkyně se svým manželem. To by bylo

svědectví z doslechu a proti tomu vznášíme námitku.“

„Námitce se vyhovuje,“ řekl soudce Cadwell.

„Opravdu jste v Pasadeně nevystoupila z vlaku?“ zeptal se

Mason.

„Namítáme, že je to nenáležité, nepodstatné a nesouvisí to s

projednávanou věcí. Nepatří to do křížového výslechu.“

„Tu otázku povolím,“ řekl soudce Cadwell. „Chci dát

obhajobě v křížovém výslechu všechny možnosti. Otázka, co

říkala svědkyně svému manželovi, je jedna věc, ale některá

okolnost, která navazovala na rozhovor, který se tehdy uskutečnil,

může mít význam. Odpovězte na otázku.“

„Jistěže ne,“ řekla.

„Nejela jste ten večer do motelu Ospalá díra?“

„Ale Vaše Ctihodnosti,“ protestoval Roger Farris. „Teď už je

dokonale patrné, že to obhajoba dělá soustavně. Je to pokus vnášet

sporné body do projednávaného případu. Je to zbabělý útok na

svědkyni. Nesejde na tom, co dělala. Svědčila jen o tom

rozhovoru.“

„Vypověděla, že odjela s manželem ve vlaku,“ řekl soudce

Cadwell. „Soud si přeje dát obhajobě všechny možnosti. Myslím,

že povolím odpověď na otázku.“

„Jela jste do motelu Ospalá díra?“ zeptal se Mason.

„Ovšemže ne,“ vzplanula. „A vy nemáte právo se takhle ptát,

pane Masone. Víte moc dobře, že jsem nic takového neudělala.“

„Vzpomínáte si, jak mi váš manžel telefonoval z Chihuahua?“

zeptal se Mason.

„Jistě,“ řekla.

„Byla jste tehdy s ním?“

„Ano.“

„A to bylo po vašem návratu z Chihuahua?“

„Ano.“

„A bylo to tehdy, když byl obžalovaný souzen pro usmrcení z

nedbalosti?“

„Bylo to ten den po hlavním líčení; vlastně to bylo ten den, ale

až když jednání skončilo.“

„Vy jste opravdu stihla letadlo z Chihuahua?“

„Najala jsem si letadlo z Chihuahua do El Pasa. V El Pasu

jsem chytila letadlo a přiletěla sem. Ano.“

„A byla jste příští ráno u mě?“

„Ano.“

„A byla jste se svým manželem, když telefonoval?“

„Ale Vaše Ctihodnosti,“ řekl Farris, „to se točíme pořád

dokola. Nechápu, co se obhájce snaží dokázat. Mám za to, že

bychom měli dokazování v tomto případě omezit na prosté zjištění

faktů. Namítám proti této otázce, že nepatří do kontrolního

výslechu, že je nepatřičná, nepodložená a nesouvisí s

projednávanou věcí.“

„Povolím odpověď na tuhle jedinou otázku,“ řekl soudce

Cadwell. „Myslím si, že už zacházíme příliš daleko, ale mohla by

se tak prokázat zaujatost svědkyně.

Otázka zněla, paní Balfourová, zda jste byla se svým

manželem, když toho dne telefonoval panu Masonovi.“

„Ano, byla.“

„A byla jste,“ pokračoval Mason, „s ním i pak, když

telefonoval panu Banneru Bolesovi?“

„Proti této otázce námitku nevznáším,“ řekl Roger Farris,

„protože je zcela zřejmé, jak se tím otevírají dveře pro nekonečnou

řadu dalších nepodstatných otázek. Myslím, že pan obhájce

nemůže vést výslech otázkami takto naslepo.“

„Soud je toho názoru, že tahle řada otázek již opravdu odbíhá

od věcí,“ řekl soudce Cadwell. „Ale soud chce poskytnout

obhajobě co největší volnost v křížovém výslechu. Odpovězte na

otázku, paní Balfourová. Byla jste se svým manželem, když

telefonoval panu Banneru Bolesovi?“

„Ano, byla.“

„A co,“ řekl Mason a vstal, „kdybyste se tedy, paní

Balfourová, obrátila k porotě a vysvětlila jí, jak jste mohla cestovat

vlakem do El Pasa s mrtvolou, jak jste mohla být nějaký čas s

mrtvým v Chihuahua a jak jste mohla být s nebožtíkem, když

telefonoval panu Banneru Bolesovi?“

„Co tím, pro všechno na světě, chcete říct?“ vybuchla, ještě

než ohromený Roger Farris stačil přijít s nějakou námitkou.

„Jenom tohle,“ řekl Mason a rozložil papír, který držel v ruce.

„Otisk pravého palce vašeho manžela Guthrieho Balfoura, který je

na této ověřené kopii žádosti o řidičský průkaz, se přesně shoduje s

otiskem prstu mrtvého muže v koronerových záznamech. Ten muž,

který byl nalezen s kulkou v hlavě, ten, který se stal údajně obětí

dopravní nehody, byl váš manžel, Guthrie Balfour. Takže byste teď

snad mohla vysvětlit, jak jste mohla v té době být s mrtvým?“

„To není možné,“ řekla důrazně. „Byla jsem se svým

manželem. Já –“

„Ukažte mi ten otisk,“ ozval se ostře soudce Cadwell.

Mason mu papír podal.

„A ukažte mi tu kartu s otisky mrtvého,“ řekl soudce Cadwell.

Dlouho porovnával oba otisky.

„Chce si obžaloba prohlédnout ty důkazy?“ zeptal se.

„Ne, Vaše Ctihodnosti,“ usmál se Hamilton Burger. „My moc

dobře známe dramatické triky pana obhájce, než abychom to brali

vážně.“

„Tohle byste vážně brát měli,“ řekl soudce, „protože pokud v

důkazech nedošlo k nějakému omylu, je zcela zřejmé, že otisky

jsou totožné.“

„Pak je tedy docela zřejmé, že tu došlo k nějaké manipulaci

důkazy,“ řekl Hamilton Burger.

„Když soud dovolí,“ pokračoval Mason, „mou pozornost

upoutaly i jisté podpisy v knize hostů motelu Ospalá díra, které

jsem si dal okopírovat. Na první pohled je zřejmé, že jeden z těch

podpisů, Jacksona Eagana, se shoduje s podpisem na řidičském

průkazu, vystaveném Jacksonu Eaganovi. Přesto bych chtěl mít

možnost předložit tento podpis znalci z oboru grafologie, aby

porovnal rukopis muže, který se podepsal jako Jackson Eagan, s

rukopisem Bannera Bolese. Myslím, když soud dovolí, že už

začínám chápat, jak se to muselo stát v ten večer devatenáctého

září.“

„Tak počkat, počkat,“ vykřikl Hamilton Burger. „Mám

námitku proti každému podobnému prohlášení obhájce. Protestuji

proti takovému návrhu. Protestuji proti tomu, že soud připustil

takové prohlášení v přítomnosti poroty. Obviňuji obhájce z

nepatřičného chování pro tuto poznámku a žádám soud, aby poučil

porotu, že k ní nemá přihlížet.“

Soudce Cadwell se obrátil k udiveným porotcům. „Členové

poroty nebudou brát zřetel na jakékoliv poznámky, pronesené

kteroukoliv ze stran,“ řekl. „Přesto soud z vlastní vůle vyhlašuje

hodinovou přestávku, během níž budou přezkoumány jisté

záznamy. Také potřebuji, aby kvalifikovaný daktyloskopický

znalec prověřil nespornou shodu otisku Guthrieho Balfoura na

žádosti o vystavení řidičského průkazu se skutečným otiskem prstu

mrtvého, který je poškozeným v tomto případu. Soud udělá

šedesátiminutovou přestávku, během níž porotci nebudou o

případu s nikým diskutovat, nebudou mluvit mezi sebou a nebudou

si vytvářet žádný názor. Soud vyhlašuje přestávku.“

Soudce Cadwell uhodil kladívkem, povstal ze svého místa a

řekl: „Chtěl bych, aby zástupci obou stran šli do mé kanceláře.“

KAPITOLA 20

V kanceláři soudce Cadwella prohlásil rozrušený Hamilton

Burger: „Především bych chtěl vědět, proč Perry Mason zadržoval

a zatajoval tyto důkazy.“

„No, to já bych zas rád věděl,“ řekl soudce Cadwell, „jakou

teorii má pan Mason o tom, co se v tomto případě stalo.“

„Při vší úctě k Vaší Ctihodnosti,“ namítl Hamilton Burger, „si

myslím, že by nám to pan Mason měl napřed vysvětlit. Nemyslím,

že tu může vystupovat se ctí, dokud se neočistí z toho obvinění.“

„Při vší úctě k vašemu názoru,“ odsekl soudce, „tohle je případ

vraždy prvního stupně. Pan Mason, jak se zdá, má nějaké

vysvětlení, které se vztahuje i k těm překvapujícím otiskům prstů.

Chtěl bych si poslechnout jeho názor.“

Mason se usmál na udiveného státního zástupce a řekl:

„Myslím, že je to celkem prosté, Vaše Ctihodnosti. Pronajaté auto,

které bylo nalezeno u motelu Ospalá díra, bylo zřejmě najato na

jméno Jacksona Eagana, přestože záznamy dokazují, že Jackson

Eagan je už asi dva roky mrtev.

Vůz si ve skutečnosti najal Banner Boles. Boles zřejmě musel

být v Mexiku, když tam našli tělo Jacksona Eagana. Vzal si

Eaganovy papíry. Věděl, že Eagan už svůj řidičský průkaz nebude

potřebovat. Všiml si, že popis osoby se hodí i na něj. Příležitostně,

když dělal na něčem, při čem nechtěl používat vlastní jméno, nebo

když chtěl jet někam na zálety, věděl, že když si najme vůz na

Eaganovo jméno a předloží přitom jeho řidičský průkaz, nikdo

nebude moci zjistit jeho skutečnou totožnost.

Mohl jsem prokázat, že Guthrie Balfour vystoupil z vlaku, aby

mohl sledovat svou ženu, kdyby mi pravidla důkazního řízení

nezabránila uvést rozhovor, který vedl Guthrie Balfour s Florence

Inglovou. Nemohl jsem to dokázat před soudem, ale mohu Vaší

Ctihodnosti povědět, co se stalo.

Dorla Balfourová měla poměr právě s Bannerem Bolesem z

Balfour Allied Associates.“

„No tohle!“ vyskočil Hamilton Burger.

Soudce Cadwell se zamračil. „Necháme pana Masona

domluvit. Pak dostanete slovo.“

Mason pokračoval: „Florence Inglová měla telefonický

rozhovor s Guthriem Balfourem. Byl rozhodnut se s Dorlou

rozvést, ale potřeboval proti ní důkazy, protože jinak by jí musel

platit příliš velké alimenty. Vystoupila z vlaku v Pasadeně, tak jak

to měli naplánováno, a Guthrie Balfour vystoupil z vlaku na

opačné straně, jak to měl v plánu on. Pospíšil si do auta, které si

týž den najal a nechal před nádražím, a rychle odjel. Sledoval svou

ženu až na místo schůzky. Najal si sousední místnost a instaloval

velmi citlivý mikrofon, který na pásku zachytil všechno, co se dělo

ve vedlejší místnosti. Pak Dorla odjela domů, aby si vzala kufřík, a

chtěla se vrátit na noc.

Magnetofon zachytil každé slovo z vedlejší kabiny, ale vlivem

mimořádné citlivosti mikrofonu byly hlasy zkreslené, a proto

Guthrie Balfour stále ještě neznal totožnost muže, který měl s jeho

ženou schůzku. Když Dorla odešla, rozhodl se vejít do místnosti

jako podváděný manžel a získat přiznání.

Vstoupil do místnosti. Světlo bylo ztlumeno. Banner Boles,

který tam byl, čekal, až se Dorla vrátí. Ke svému překvapení a

zděšení však uviděl jejího manžela, který nebyl jen mužem, jehož

dům zneuctil, ale i jedním z jeho zaměstnavatelů.

Viděl, že ho Guthrie Balfour dosud nepoznal, a nechtěl mu k

tomu ani dát příležitost. Oslnil Balfoura tím, že mu posvítil do očí

silnou baterkou. Potom, když byl Balfour oslepen, hodil po něm

židlí a zaútočil v naději, že se mu podaří Balfoura srazit a utéct

dříve, než bude prozrazena jeho totožnost.

Balfour vytáhl revolver a během zápasu vyšla rána. Tehdy

Boles s nevšední duchapřítomností, která z něho udělala obratného

pomocníka v každé situaci, upadl tváří na podlahu, předstíral

smrtelné zranění a pak už zůstal ležet bez hnutí.

Guthrie Balfour v panice utekl, skočil do najatého vozu a odjel

domů. Nevěděl, co má dělat. Věděl, že z toho výstřelu bude velký

skandál. Chtěl tomu zabránit za každou cenu. Pak ho napadlo, že

ve skutečnosti nikdo neví, že z vlaku vystoupil, kromě toho muže,

o němž byl přesvědčen, že leží v motelu Ospalá díra mrtev.

Mezitím Banner Boles vstal, doběhl k telefonnímu automatu,

zavolal Dorle do bytu a řekl jí podrobně, co se stalo.“

„Tohle skutečně řekl?“ zeptal se soudce Cadwell.

„Znám většinu faktů. Ve skutečnosti jsem si z těch, které

znám, udělal jenom jeden nebo dva závěry.“

„Z křišťálové koule,“ posmíval se Hamilton Burger.

„A tak,“ pokračoval Mason, „se Guthrie Balfour rozhodl vzít si

letadlo společnosti, odletět do Phoenixu, nasednout tam do vlaku a

tvářit se, že se nic nestalo. Zavolal Florence Inglovou a požádal ji,

aby zaletěla najatým malým letadlem do Phoenixu a vrátila se

zpátky firemním strojem. Věděl, že Florence Inglové může věřit.

Byla jediná, ke komu měl důvěru. Přehlédl však, že Dorla

Balfourová je doma, že byla varována, že je její nevěra prozrazena

a že její domeček z karet je na spadnutí. Napřed se schovala.

Jakmile uslyšela jeho hlas, došla po špičkách na příhodné místo,

odkud mohla poslouchat, co říká. Když vyslechla jeho telefonní

rozhovor, náhle pochopila, jak by se mohla vykroutit z maléru.

Takže Dorla počkala, dokud nezavěsil, pak se k němu vrhla v

předstíraném překvapení a řekla: ‚Ale, Guthrie, já myslela, že jsi v

tom vlaku. Co se stalo?‘

Balfour nejspíš odložil Tedův revolver na stolek k telefonu.

Dorla, která stále hrála překvapenou, ale věrnou manželku, objala

levou rukou manžela, zvedla revolver a řekla asi: ‚Ale, miláčku, co

to znamená?‘

Pak zamířila a bez výstrahy ho střelila do hlavy.

Nato zatelefonovala Banneru Bolesovi někam, kde na ni měl

čekat, a řekla, aby k ní okamžitě přijel. On skočil do vozu a přijel k

ní. Pak převzal iniciativu. Napadlo je rozmačkat tělo k nepoznání,

nastražit důkazy svědčící o dopravní nehodě a namočit do celé

věci Teda. Pro případ, že by se to nepovedlo, chtěli použít

svědectví Florence Inglové a dokázat, že vrahem je Guthrie

Balfour a že se rozhodl uprchnout letadlem.

Takže Boles vrátil auto, které si najal pod jménem Jackson

Eagan, a nechal ho u motelu. Doufal, že vysvětlení smrti tím, že

došlo k nehodě, obstojí a tělo zůstane neidentifikováno, ale kdyby

to nevyšlo, mělo anonymní upozornění policie přivést do hry

Jacksona Eagana. Boles chtěl mít pro každou situaci, která by v

tomhle plánu mohla nastat, připraveny falešné stopy.

Později, když to bylo hotovo, bylo už všechno poměrně

jednoduché. Banner Boles se vrátil na večírek k Florence Inglové.

Namíchal Tedu Balfourovi do sklenice drogu, takže ten sotva

věděl, co dělá. Boles tak chtěl připravit Tedovo obvinění, ale

Marilyn Keithová Teda viděla, domnívala se, že je opilý, dovezla

ho domů a uložila ho do postele.

Jakmile ale odjela, vzali spiklenci auto, kterým Ted přijel,

vyvezli ho ven a přejeli Balfourovo tělo, rozbili přední reflektor a

zanechali dost stop, aby si mohli být jisti, že to policie bude

vyšetřovat, a potom pro jistotu obstarali svědkyni, nějakou Myrtle

Anne Haleyovou, která měla hodit nehodu na krk přímo Tedu

Balfourovi. Zařídili anonymní upozornění, aby se policie podívala

na Tedův vůz.

Teď už pachatelům zbývalo jen vzít firemní letadlo, odletět do

Phoenixu a nasednout do vlaku s jízdenkou, kterou vzali mrtvému

Balfourovi. Dorla vyslechla manželův rozhovor s Florence

Inglovou a věděla, že Florence Inglová má odletět do Phoenixu pro

letadlo v domnění, že tak pomáhá Guthriemu Balfourovi v jeho

manévru.

Samozřejmě že taková režie byla ukázkou perfektního

organizačního talentu Bannera Bolese. To bylo již léta jeho

živobytí, rychle myslet v situacích, kdy jiní propadají panice, a

zamíchat důkazy tak, aby ukazovaly přesně to, co si přál. Tohle byl

zřejmě jeden z mistrovských kousků jeho kariéry.

Hranice překročil s turistickou kartou na jméno Guthrieho

Balfoura. Dával velký pozor, aby netelefonoval nikomu, kdo by na

ten podvod mohl přijít. Například vůbec nezavolal Florence

Inglové, aby jí poděkoval za to, co pro něj udělala, nebo aby jí

řekl, že všechno vyšlo podle plánu. Toho se nemohl odvážit,

protože by byla poznala, že to není hlas Guthrieho Balfoura.

Naproti tomu, protože já jsem hlas Guthrieho Balfoura neznal a

nikdy jsem s ním nemluvil, mně Boles zavolat mohl, trochu změnil

hlas, představil se mí jako Guthrie Balfour a řekl, že ke mně posílá

svou ženu.“

„To je sice moc zajímavé,“ řekl soudce Cadwell, „ale jak to

dokážete?“

„Já to dokazovat nepotřebuju,“ řekl Mason, „ale myslím, že to

dokáže policie, když půjde v motelu Ospalá díra do místnosti,

kterou si najal Banner Boles, když se zapsal jako Jackson Eagan.

Myslím, že tam v podlaze najdou stopu po výstřelu, která zatím

unikla pozornosti. Myslím, že když tam policie udělá sondu, najde

další kulku, vystřelenou z revolveru Teda Balfoura.“

„To je velice zajímavé,“ řekl soudce Cadwell. „Mám za to,

pane státní zástupce, že uložíte příslušným orgánům, aby případ

neprodleně vyšetřily.“

„Jestli už pan Mason opravdu skončil,“ řekl rozzlobeně

Hamilton Burger, „chtěl bych soudu připomenout, že tu zaujímám

určité postavení. Chtěl bych se zeptat pana Masona, jak je možné,

že má u sebe důkazy, které zatajil před policií.“

„Nezatajil jsem je před policií,“ řekl Mason. „Čekal jsem na

příležitost, abych je mohl použít a umožnit tak zatčení vraha.

Pro vaši informaci, když jsme jeli tím taxíkem, vylíčil mi

Banner Boles celou věc, pochopitelně aniž se přiznal, že ten

Casanova, který se miloval s Dorlou Balfourovou, byl on. Nabídl

mi palmáre sto tisíc dolarů, když dohlédnu na to, aby se fakta

neobjevila u soudu. Za těchto okolností jsem měl právo ponechat

si důkazy do okamžiku, kdy budu moci vydat spravedlnosti

skutečného pachatele. Nezatajoval jsem žádné důkazy. Čekal jsem

s jejich předložením na vhodnou chvíli.

Pak se ale postavil Banner Boles na místo pro svědky,

vypovídal křivě, a tím mě přinutil jednat. Musel jsem uvést důkazy

dřív, než jsem počítal.“

„Vaše slovo proti slovu Bannera Bolese,“ řekl Hamilton

Burger.

„Správně,“ souhlasil Mason s úsměvem. „Mé slovo proti slovu

křivopřísežníka a spoluviníka vraždy.“

„Jak to chcete dokázat?“ odsekl Hamilton Burger. „Vy si

přijdete s takovou šílenou teorií, ale jak to chcete dokazovat?“

„Dokážete to vy, když si dáte práci a objevíte tu druhou

střelu,“ řekl Mason. „A můžete to dokázat, když se ho zeptáte, jak

je možné, že pod přísahou vypověděl o rozhovoru s mužem, jehož

otisky prstů dokazují, že byl v době, kdy mělo k rozhovoru dojít,

už nějaký čas mrtev. Můžete to také dokázat, když se spojíte s

mexickou vládou a zajistíte si turistickou kartu, vydanou na jméno

Guthrieho Balfoura. Zjistíte, že byla vyplněna rukou Bannera

Bolese a zjistíte také to, že když Banner Boles opouštěl Mexiko,

odevzdal ji řádně potvrzenou.“

Soudce Cadwell se na státního zástupce usmál. „Myslím, pane

státní zástupce, že logika a všechny další okolnosti svědčí ve

prospěch pana Masona.“

KAPITOLA 21

Perry Mason, Della Streetová, Marilyn Keithová, Paul Drake a

Ted Balfour se sešli na krátkou oslavu vítězství v místnosti pro

svědky vedle jednací síně soudce Cadwella.

„Uvědomte si,“ upozorňoval Mason Teda Balfoura, „že teď

triumfujete, protože vás osvobodili. Ale váš strýc byl zavražděn.

Měl jste ho rád. Poskytnete rozhovor novinářům. Budou vás

fotografovat a vy si musíte vytrpět své.“

Balfour přisvědčil.

„A potom,“ pokračoval Mason, „musíte zajít za svým strýcem

Addisonem Balfourem, vysvětlit mu, co se stalo, a dohlédnout na

to, aby byla rehabilitována Marilyn Keithová.“

„To už nechte na mně,“ řekl Balfour. „Půjdu si s ním

popovídat do třiceti minut po tom, co vyjdu ze soudní budovy.“

Ozvalo se zaklepání na dveře. Mason se zamračil. „Doufal

jsem, že nás tu reportéři nenajdou. Nechtěl jsem se s nimi setkat,

dokud nebudeme připraveni. No, musíme to brát, jak to je. Nechci,

aby si mysleli, že se před nimi schováváme.“

Mason prudce otevřel dveře.

Nebyl to však novinový reportér, kdo stál za nimi, jen soudní

zřízenec z odboru soudce Cadwella, který předtím místnost pro

svědky k této malé konferenci zajistil.

„Nerad vás ruším, pane Masone,“ řekl, „ale máte velmi

naléhavý telefon.“

„Okamžik,“ řekl Mason ostatním. „Počkejte tady. Hned se

vrátím.“

„Ve vedlejší místnosti je telefon,“ upozornil ho zřízenec.

„Pojď se mnou, Paule,“ rozhodl Mason. „Může v tom být i

nějaká práce pro tebe. Vy taky, Dello.“

Della Streetová a Paul Drake si pospíšili, aby stáli Masonovi

po boku, když zvedal sluchátko.

„Haló,“ ohlásil se Mason.

Ze sluchátka se ozval nezřetelný, vrčivý hlas. „Pane Masone,

jistě mě poznáte po hlase. Tady Addison Balfour. Prosím,

nepřerušujte mě. Mám málo sil.

Lituji, že jsem se dal oklamat, pokud jde o vaši osobu. Neměl

jsem poslouchat ty druhé. Měl jsem vědět, že pověst, jakou máte

vy, si člověk nezíská jen tak pro nic za nic.

Jsem zdrcen tím, co se stalo Guthriemu, ale už se nedá nic

dělat. Všichni musíme jednou odejít.

Udělal jste pořádný kus práce. Kromě toho jste uchránil

Balfour Allied Associates před velkým skandálem a značnou

financí ztrátou.“

„Vy víte, co se stalo u soudu?“ zeptal se Mason.

„Jistěže vím,“ odpověděl rázně Balfour. „A vím také, co bylo v

soudcově kanceláři. Jsem sice nemocný, ale duševně vyřízen ještě

nejsem. Dostával jsem zprávy každou půlhodinu. Nemyslete si, že

jsem zatracený blázen jen proto, že jsem se tak zachoval, když

jsem se nechal od Bannera Bolese přemluvit, abych vás hodil přes

palubu a nechal ho předat Tedovu obhajobu Mortimeru Deanu

Howlandovi.

Pošlete Balfour Allied Associates účet na sto padesát tisíc

dolarů za právní služby a vyřiďte mé sekretářce, ať se okamžitě

vrátí na své místo. Dostane velmi pěkné finanční odškodnění za

urážku, které se jí dostalo v souvislosti s jejím přechodným

propuštěním. Pokud jde o mého synovce, můžete mu říct, ať si už

nedělá starosti s těmi nezaplacenými dluhy. Myslím, že dostal

pěknou lekci.

A jestli budete chtít potěšit umírajícího starce, můžete sem

všichni co nejdřív přijít a říct mi, že jste mi odpustili. To je

všechno. Sbohem.“

Addison Balfour zavěsil.

Mason se otočil. Paul Drake a Della Streetová na něj hleděli s

napětím.

„Kdo to byl?“ zeptala se Della.

„Addison Balfour,“ řekl jí Mason. „Chce dát všechno do

pořádku. Chce nás vidět co nejdřív.“

„No tak bude nejlíp, když odsud vypadneme,“ podotkl Paul

Drake. „Vlastně to bude znamenat jenom zvýšení publicity, když s

námi budou novináři dělat rozhovory, až budeme odsud pryč.“

„Z budovy nepozorovaně zmizet nemůžeme,“ upozornil

Mason. „Můžeme reportérům říct, že odjíždíme, ale ptát se budou

stejně, Paule.“

Mason otevřel dveře místnosti pro svědky, pak náhle ustoupil

zpět a dveře opatrně zavřel.

„Musíme minutku nebo dvě počkat, než půjdeme,“ řekl s

úsměvem. „Myslím, že ti dva tam projednávají něco hrozně

důležitého – aspoň pro ně.“