ERLE

STANLEY

GARDNER

Perry Mason

Případ

falešné staré panny

Erle Stanley Gardner

The Case of the Spurious Spinster

Copyright © 1961 by Erle Stanley Gardner

Pocket Books, Inc. New York N. Y. 1963

KAPITOLA 1

Sue Fisherová musela podepsat prezenci ve výtahu, protože

byla sobota ráno a všecky kanceláře byly zavřeny.

Sue se těšila na klidný víkend, ale telegram, oznamující, že

Amelia Corningová má v pondělí ráno přiletět z Jižní Ameriky,

vyžadoval na poslední chvíli spoustu výkazů a zpráv, a ty nemohla

sestavit do pátečního večera, kdy odcházela. A tak slíbila Endicottu

Campbellovi, řediteli Důlní, hutní a investiční společnosti

Corning, že přijde v sobotu dopoledne, zprávy dokončí a všechno

mu přichystá na stůl, takže výkazů bude moci použít hned v

pondělí ráno.

Situaci navíc komplikovala skutečnost, že Amelii Corningovou

upoutávala artritida ke křeslu na kolečkách, a kromě toho rychle

ztrácela zrak. Z Jižní Ameriky přicházely zvěsti, že už oslepla

natolik, že dokáže pouze rozlišit světlo a tmu a lidé jsou pro ni

jenom mlhavé, rozmazané postavy, jejichž tahy nerozeznává.

Sue Fisherová byla u firmy něco přes rok. Neznala Amelii

Corningovou, jen její podpis, který se čas od času objevoval pod

pohněvaným dopisem se stručnými instrukcemi.

V půl jedenácté, když byla Sue zcela ponořená do práce,

uslyšela ťapkání běžících nožek, pak zaťukání na dveře a dětský

hlásek: „Slečno Sue, slečno Sue!“

Na okamžik obličej Sue Fisherové změkl. Pak se rozmrzele

zamračila. Carleton Campbell, sedmiletý šéfův synek, ji přímo

zbožňoval, a také Sue ho měla ze srdce ráda. Ale jeho

vychovatelka Elizabeth Dowová, jak Sue vyciťovala, měla stále

větší a větší chuť vyhnout se některým svým povinnostem a

přenést je na Sue.

Sue vypnula svůj elektrický psací stroj, přešla místností a vešla

do přijímacího pokoje. Otevřela dveře.

Carleton Campbell s očima zářícíma nedočkavostí držel ve

výši krabici tak, aby ji Sue viděla.

„Ahoj, slečno Sue, ahoj, slečno Sue,“ opakoval.

Ale to už se blížila Elizabeth Dowová, kráčející pevně a rázně

chodbou ve svých těžkých vycházkových botách na nízkých

podpatcích.

Sue chlapce objala, pozvedla ho, políbila, a pak stála a čekala,

až k nim vychovatelka dojde. Ta ani v nejmenším nezrychlila krok,

což bylo pro ni typické, a nenamáhala se pozdravit, teprve když

byla tak blízko, že nemusela ani trochu zvýšit hlas.

„Dobré jitro, Sue,“ řekla chladně.

„Dobré jitro, Elizabeth.“

„Zastavila jsem se tu, protože mi bylo řečeno, že zde dnes

dopoledne budete.“

„Ano,“ přikývla Sue, „mám moc práce.“ A pak po působivé

pauze dodala: „Spoustu důležité práce. Honíme termín.“

„To vidím,“ odpověděla vychovatelka, ale její hlas prozrazoval

naprostý nezájem. Elizabeth Dowová se totiž zajímala pouze o

problémy důležité pro Elizabeth Dowovou. Problémy jiných lidí

pro ni byly něco, co vůbec nebrala na vědomí.

„Sue,“ řekla teď, „byla byste tak hodná a asi na půl hodiny

ohlídala Carletona? Mám velice důležitou soukromou schůzku,

nemohu ho vzít s sebou… A víte, vy jste jediná, s kým se uvolí

zůstat.“

Sue se podívala na své náramkové hodinky. Věděla, že z půl

hodiny se může stát tři čtvrtě hodiny a docela snadno i hodina.

„No dobrá…“ Zaváhala a znovu se podívala na hodinky.

„Neprosila bych vás o to,“ ozvala se Elizabeth Dowová, „ale

Carleton si s vámi chce o něčem promluvit, proto je celé ráno

rozčilený. Vím, že když ho v tomhle stavu nechám s domovnicí,

bude z něho, než se vrátím, jen zbědovaný uzlíček nervů, a z ní

taky.“

„Moc prosím, slečno Sue,“ žadonil Carleton. „Nechtě mě tu.

Chci s vámi mluvit.“

„Tak dobře,“ svolila Susan. „Ale budeš hrozně hodný,

Carletone, ano? Posadíš se na židli a budeš se dívat, jak pracuju.

Musím vyřídit tuze důležité věci.“

„Budu hodný,“ přislíbil Carleton, vylezl na židli, posadil se a

složil ruce na krabici od bot.

Elizabeth Dowová, zřejmě v obavách, že by si to Sue mohla

ještě rozmyslet, zamířila ke dveřím. „Bude to jen pár minut,“

slíbila znovu a zmizela.

Sue se na Carletona usmála. „Copak to máš v krabici?“ zeptala

se.

„Poklad,“ odpověděl.

Sue se zahleděla na krabici a náhle se jí zmocnila jakási

neblahá předtucha. „Poslyš, Carletone,“ řekla, „nemáš tam snad

nějakou žábu, ještěrku nebo něco živého?“

Usmál se a zavrtěl hlavou. „Tohle není moje krabice s

poklady,“ řekl, „tohle je tatínkova.“

„Co to znamená?“

„Tatínek má teď krabici s pokladem u sebe nahoře. Včera

večer mi dovolil, abych dal svůj poklad do jeho skříně. Řekl, že

kdykoli budu chtít, vymění si svůj poklad za můj. A tak jsem si

dneska ráno jeho poklad vzal.“

Carleton to po dětsku drmolil tak rychle, že slova opouštějící

jeho rty přímo jedno druhému šlapala na paty.

Susan zamyšleně pozorovala krabici. „Pochopil jsi to správně,

Carletone?“ zeptala se. „Tohle je tatínkův poklad?“

„To je teď můj poklad,“ opravil ji Carleton. „Tatínek řekl, že si

je můžeme vyměnit, ten svůj že nechce zpátky a ten můj mi vrátí.“

„A co ta tvoje krabice s pokladem? Jak vypadala?“

„Zrovna takhle,“ řekl Carleton. „Tatínek si nekupuje boty v

obchodě. Tatínek je dostává poštou. Když přijdou, tatínek je

vytáhne z krabice a strčí je do skříně.“

„Já vím,“ usmála se Sue. „Já mu na ty jeho boty píšu

objednávky. Pokud jde o boty, má svůj vkus, a taky ne běžnou

velikost. Ví tatínek, že máš jeho poklad?“

„Řekl, že si je můžeme vyměnit,“ stál na svém Carleton.

„Kdy?“

„No, před chvílí.“

„Myslela jsem, že si tvůj tatínek šel dneska ráno zahrát golf.“

„Řekl, že si poklady můžeme vyměnit,“ opakoval Carleton.

„Raději bych se do té tatínkovy krabice s poklady podívala,

Carletone,“ řekla Susan, „jen tak se podívala.“

Chlapec prudce, pevně uchopil krabici, přitiskl si ji na bříško a

sklonil se nad ní. „Ne!“ vykřikl. „Právě kvůli tomu jsem měl

potíže se slečnou Dowovou.“

„Jaké potíže, Carletone?“

„Chtěla mi ji sebrat.“

„Proč?“

„Nevím.“

„Já ti tu krabici nechci vzít,“ uklidňovala ho Susan. „Jenom

jsem si myslela, že bychom se do ní měli podívat. Co říkáš?“

Neříkal nic, zato krabice se držel jako klíště.

„Ty asi nevíš, co tam je, viď?“

„Poklad,“ řekl.

„Co bylo v té tvé krabici s pokladem, Carletone?“

„Fůra věcí.“

„Ráda bych věděla, jestli má tvůj tatínek taky tolik pokladů

jako ty. Co myslíš?“

„Nevím.“

„A nebylo by prima dozvědět se to?“ pronesla Sue tak, aby to

znělo jako pozvání k dobrodružství.

„Je zavázaná,“ řekl Carleton.

Susan se na něho usmála. „Já se náramně vyznám ve vázání

uzlů,“ odpověděla a pak se trochu zamračila. „No, možná pro nás

tyhle uzly budou moc těžké. Počkej, jen tak se na ně mrknem, jaké

jsou.“

Carleton ji nechal, aby si prohlédla provázek ovinutý kolem

krabice.

Jakmile spatřila úpravný, důkladný uzel, hned věděla, že ho

nezavázaly dětské prstíky. Ať už Carletonovo vysvětlení, že si

vyměnil s otcem poklad, bylo pravdivé nebo ne, nebylo pochyb, že

tato krabice zřejmě patří dospělému.

„Podívejme se, jak je asi těžká,“ navrhla Susan.

Chlapec na okamžik zaváhal, pak ji nechal krabici uchopit.

Oběma rukama ji potěžkávala, snažila se určit váhu, a pak mu ji

vrátila. „Panečku,“ řekla, „to je ale tíha!“

Přikývl.

Skutečnost, že mu krabici vrátila a nesnažila se ji otevřít, ho

velice uklidnila.

„Ráda bych věděla, proč je asi tak těžká,“ pokračovala Sue a

dodala: „Jestli tam má tvůj tatínek nějaké úřední listiny a spisy,

Carletone, měli bychom je někam uložit, aby se neztratily.“

Stále svíral krabici tak pevně, jak jen mohl, ale přikývl:

„Nechci je ztratit.“

„Víš, jaký je rozdíl mezi námořnickým kasacím uzlem a

babským uzlem?“ zeptala se ho.

„Uzlem pro babičky? Moje babička už umřela,“ řekl.

„Ale ne, nemá nic společného s tvou babičkou, to se mu jen

tak říká. Koukej, takhle vypadá kasací uzel. Vidíš? Ukaž, já ti to

předvedu.“

Chlapec seděl, krabici stále na klíně. Ale Susan upoutala jeho

pozornost a uzel motouzku nakonec rozvázala. „Vidíš, jak je

snadné tenhle uzel uvolnit?“ zeptala se. „Koukni se, babský se dělá

jinak. Ten dokážeš sám docela dobře uvázat, i když se v uzlech

nevyznáš.“

Předstírala, že ukazuje Carletonovi odlišný způsob vázání, a

odmotala provázek. Krabici ponechala Carletonovi na klíně, ale

když poklekla, aby provaz znovu zavázala, pokradmu nadzvedla

roh víka.

To, co Susan spatřila, byl pro ni šok. Krabice byla plná

zelených stodolarových bankovek, a jak Susan letmým

nahlédnutím zjistila, bylo jich za dobrých sto tisíc.

Carleton měl zřejmě strach, že mu někdo bude chtít krabici

sebrat.

„Ví slečna Dowová, že je to krabice s tatínkovým pokladem?“

zeptala se ho Sue.

„Samozřejmě. Pokoušela se vzít mi ji. Chce můj poklad.

Nemám ji rád. Je zlá.“

„Jenom se ti snažila pomoci,“ namítla Sue. „Pravděpodobně si

myslela, že tatínek si nepřeje, abys mu jeho poklad vzal.“

„Tatínek řekl, že si je můžeme vyměnit.“

„Ráda bych věděla,“ pronesla Sue zamyšleně, „jestli ten tvůj

poklad je u tatínka v bezpečí. Co myslíš, mohl by ho ztratit?“

Chlapcův obličej se při tom pomyšlení zachmuřil.

„Domnívám se,“ pokračovala Sue, „že bychom měli tatínka

najít a říct mu, že jestli si k sobě tvůj poklad vezme, musí na něj

dávat velký pozor. Možná bychom mu měli vrátit tenhle jeho a vzít

si tvůj, pak by se nemohl ztratit. Golfové hřiště je velikánské.“

„Nevím, kde je můj tatínek. Odjel autem.“

„Myslím, že chtěl dneska dopoledne hrát golf,“ řekla Sue.

„Ale ty nechceš, aby se tvůj poklad ztratil, viď?“

„Chci si nechat tatínkův poklad,“ trval na svém chlapec a

rukama pevně svíral krabici.

Sue se rozjasnil obličej, jako by dostala spásný nápad. „Nebylo

by prima,“ zeptala se dítěte, „otevřít sejf, ten velký sejf, a uložit

krabici s pokladem tam?“

Carleton se zatvářil pochybovačně.

„Potom sejf zavřeme,“ Sue ztišila hlas v spiklenecký šepot, „a

slečna Dowová se tam nedostane. Nikdo se tam nedostane. Ten

sejf zamkneme, poklad bude v bezpečí, ale my si ho potom

můžeme vzít, kdykoli se nám zlíbí.“

Carletonovi zazářily oči. „Dobrá,“ zašeptal dychtivě, „otevřem

sejf.“

Sue přešla místností k velikému sejfu, vytočila čísla dvou

kombinací a nakonec otevřela dokořán dveře. Odemkla vnitřní

ocelové dveře a pak tam uspořádala několik písemností tak, aby

udělala místo pro krabici.

„A je to,“ zašeptala, „pospěšme si. Dáme tam poklad, dřív než

se vrátí slečna Dowová.“

Carleton se přímo roztančil vzrušením. „Zamkneme ho tam,

ale jí ani muk, kam jsme ho dali!“

„No, my jí můžeme říct, kde je,“ opáčila Sue, „jenže jí to k

ničemu nebude. Nemůže sejf otevřít. Nikdo kromě tvého tatínka a

mne nedokáže sejf otevřít.“

„Sláva, to je prima,“ radoval se Carleton.

Sue sáhla po krabici. Na chvilku Carleton zaváhal, jestli se od

ní má nebo nemá odloučit, ale nakonec ji přece jen vložil Sue do

rukou.

„A teď ji pěkně uložíme do téhle přihrádky,“ řekla Sue.

Na okamžik se natočila tak, že svým tělem krabici před

Carletonem zakryla, a nadzvedla víko.

Byly tu doslovně tisíce dolarů – stodolarové bankovky v

úhledných balíčcích a převázané gumičkami. Jak Sue při kvapné

prohlídce usoudila, zřejmě každá hromádka po pěti tisících dolarů.

Nervózně zatápala, když vracela na krabici víko. „Musíme ten

špagátek zase utáhnout,“ řekla a pečlivě převázala krabici

provázkem. Udělala kasací uzel, stejný, jako byl původně, a pak

strčila krabici do sejfu.

Spěšně zavřela vnitřní dveře, otočila klíčem, pak zavřela i

těžké vnější dveře, strčila do poniklovaných páček, které uvedly

západku do původního stavu, a vytočila patřičné číselné

kombinace.

„A teď,“ pronesla vítězoslavně, „máme poklad schovaný tam,

kde ti ho nikdo nemůže sebrat.“

Carleton byl nadšený a dětsky vzrušený. „A neřekneme jí, kde

je!“

„No, jestli se zeptá, bude myslím lepší povědět jí to,“ řekla

Sue. „Ale… víš, Carletone, musíme se k slečně Dowové chovat s

patřičným respektem. Ona se ti přece snaží pomáhat.“

„Je sprostá,“ odporoval Carleton s našpulenými rty. „Nemá mě

ráda.“

„Ale ano, má tě ráda. Má tě moc ráda,“ řekla Sue. „Jenže víš,

má svou práci a musí od tebe chtít, abys dělal věci, do kterých se ti

někdy nechce. Ale jsou pro tvé dobro.“

Zatvářila se najednou zamyšleně. „Víš,“ řekla, „asi bychom se

měli pokusit najít tvého tatínka a podívat se, jestli má u sebe tvoji

krabici s pokladem.“

„Já nevím, kam šel tatínek,“ odpověděl Carleton.

„Povím ti, co uděláme,“ navrhla Susan. „Zatelefonujeme do

jeho sportovního klubu. Tam ho můžeme najít. Vím, že dneska

dopoledne chtěl hrát golf a je někde venku na golfovém hřišti.“

„A můžeme pak dát do sejfu i můj poklad?“ zeptal se jí

Carleton.

„Myslím, že ano, že nám to tvůj tatínek dovolí. Zkusme ho

najít.“

„Večer přijde domů.“

„Já vím,“ řekla Sue, „ale teď hraje golf a ty víš, že když hraje

golf, nemůže s sebou nosit krabici. Jestli si s tebou vyměnil

poklad, pravděpodobně nechal tvoji krabici v autě nebo někde

jinde, a ty přece nechceš, aby se s ní něco stalo, viď?“

„Nechci.“

„Dobrá, tak se ho pokusíme najít.“

Přes telefonní ústřednu se spojila se sportovním klubem.

„Je u vás na hřišti pan Endicott Campbell?“ zeptala se.

„Spojím vás s kanceláří,“ řekl telefonista. „Okamžik, prosím.“

Po několika vteřinách se ozval drsný mužský hlas: „Kancelář

golfového klubu.“

„Hraje u vás dneska dopoledne pan Endicott Campbell?“

zeptala se Sue. „Ráda bych s ním mluvila, je to opravdu důležité.

Volá jeho kancelář, a kdybyste –“

„Jenže on tady není,“ přerušil ji neznámý.

„Není?“ opakovala Sue zklamaně.

„Správně, madam, není tady. Dnes dopoledne tu vůbec nebyl.

Měl tu rezervaci na hru dvou dvojic s dvěma míčky, ale zrušili

to… Je mi líto.“

„Děkuju vám,“ řekla Sue a zavěsila.

Delší chvíli seděla a přemýšlela, zatímco ji Carleton

pozoroval, oči vykulené dětskou zvědavostí.

Pak náhle ústředna oznámila zabzučením nadcházející hovor a

na meziměstské se rozsvítilo červené světlo.

Sue na okamžik zaváhala, potom téměř automaticky zapojila

linku. „Důlní, hutní a investiční společnost Corning,“ ohlásila se.

„Proč mě tu nikdo nečeká?“ ozval se jí ostrý, pronikavý

ženský hlas.

„Promiňte,“ řekla Sue, jak nejsladčeji dovedla. „Můžete mi

říci, kdo jste a kde jste a –?“

„Tady Amelia Corningová. Jsem na letišti.“

„Cože!“ vykřikla Sue.

„Slyšela jste mě?“

„Já… ano… proč… Čekáme vás až v pondělí, slečno

Corningová.“

„Pitomost!“ vyštěkl hlas na druhém konci. „Poslala jsem vám

telegram. Měli jste mě čekat. Tohle je nehoráznost! Musela jsem si

tu sehnat někoho, kdo by mě na mém kolečkovém křesle zavezl k

telefonní budce a vytočil mi číslo. Hned sem přijeďte! A kdo jste

vy? S kým to mluvím?“

„Tady Susan Fisherová, osobní sekretářka pana Endicotta

Campbella,“ odpověděla Sue.

„Kde je pan Campbell?“

„Dnes dopoledne tu není. Víte, je sobota.“

„Vím, který je den. Nepoučujte mě, který je dnes den!“ štěkala

žena. „No, přijeďte sem. Budu čekat. Mám fůru problémů se

zavazadly i se vším ostatním a jsem unavená.“

A na druhém konci drátu někdo mrštil sluchátkem.

Susan omámeně zavěsila, obrátila se ke Carletonovi a zeptala

se: „Carletone, nevíš, kam šla slečna Dowová?“

„Myslím, že do banky,“ řekl Carleton.

„Do banky!“ vykřikla Susan.

„Asi do banky.“

„V sobotu dopoledne?“ uvažovala Susan. „V sobotu nemají

banky otevřeno… ale počkej. V jedné pobočce ano.“

Sáhla po telefonním seznamu a hledala číslo banky, když tu

uslyšela venku na chodbě pevné, rázné kroky. Pak se dveře

otevřely a na prahu stála Elizabeth Dowová. „Hodně zlobil?“

zeptala se.

„Je zlatý,“ řekla Sue, „přímo drahoušek. Ale já musím běžet –

musím prostě najít pana Campbella. Nevíte, kde je?“

„Asi hraje golf. Zkuste radši zavolat do jeho klubu – tedy jestli

je to skutečně důležité. Asi nechtěl být vyrušován –“

„To posoudím sama,“ skočila jí Sue trochu úsečně do řeči. „Do

klubu jsem už volala. Tam není. Ale já prostě musím vědět, kde

je.“

Vychovatelka zavrtěla hlavou.

„Dobrá, nemám teď čas zdržovat se,“ řekla Sue. „Pojďte,

zavírám kancelář. Jdeme.“

„Kam pospícháte?“ zeptala se vychovatelka.

„Čeká mě pracovní schůzka, a velice důležitá. Nepředvídaná

záležitost. Jestli uvidíte pana Campbella, řekněte mu, ať se se

mnou okamžitě spojí. Okamžitě, rozumíte? Je to nanejvýš nutné.“

Elizabeth Dowová se na ni zvědavě zadívala. „Měla bych

myslím vědět víc, abych mu mohla vyřídit vzkaz, kterému by

porozuměl.“

„Řekněte mu, ať se se mnou okamžitě spojí v záležitosti

nanejvýš nutné. Řekněte mu, že je to hrozně důležité,“ odpověděla

Sue. „A teď musíme odtud.“

Elizabeth Dowová neměla ráda, když se na ni spěchalo.

Pomalu vzala za ruku chlapce. „Kde máš svou krabici, Carletone?“

zeptala se ho.

Carleton začal cosi povídat, ale pak se zarazil a pohlédl na

Susan. „Schovali jsme ji,“ řekl.

„Nemyslím, že bys měl takové věci schovávat,“ namítla slečna

Dowová. „Musíme si tvůj poklad vzít s sebou. Kdepak je?“

„Prozatím v bezpečí,“ odpověděla Susan. „Dám mu to

později.“

Málem vystrčila vychovatelku ze dveří. Přibouchla je, sklonila

se, objala Carletona, ale pak doslova letěla dolů po chodbě k

výtahu a zazvonila.

„Krabici!“ volala za ní slečna Dowová. „Bude ji chtít a –“

Výtah sjel a hladce zastavil v patře. Chlapík ve výtahu se

usmál a řekl: „Všechno hotovo, slečno Fisherová?“

Sue slyšela kroky slečny Dowové v ohybu chodby a modlila

se, aby je nezaslechl i zřízenec ve výtahu. „Ano,“ řekla, „a

pospíchám, moc pospíchám.“

„Dobrá,“ kývl zřízenec, „jedem.“ Dveře se zavřely, právě když

se v ohybu chodby vynořila Elizabeth Dowová, držící Carletona

pevně za ruku. Muž obsluhující výtah je neviděl, ale oči Elizabeth

Dowové se na kratičký okamžik střetly s očima Sue Fisherové. A

když se dveře výtahu zavíraly, na vychovatelčině obličeji se

objevil výraz hněvu a rozhořčení. Pak už Sue viděla jenom světla

ozařující čísla poschodí, jak výtah klesal.

Proběhla halou a na stanovišti poblíž nároží objevila taxík.

Skočila do vozu a řekla: „Musím na letiště. Prosím, zavezte mě

tam tak rychle, jak jen to jde.“

Když vyjeli, podívala se Sue do peněženky, jestli má dost

peněz na zaplacení taxíku.

Jak zjistila, stačilo to, ale jen tak - tak. Vytáhla čtyři dolarové

bankovky a pak dala stranou klíče, rtěnku a pudřenku, aby mohla

spočítat drobné v peněžence.

Když si ověřila, že to jakžtakž vyjde, opřela se do podušek,

zavřela oči a snažila se vyjasnit si co nejlíp situaci.

Slečna Corningová je popudlivá, ale neobyčejně chytrá

podnikatelka. Pokud ji zadrží, než se najde Endicott Campbell,

bude se jí slečna Corningová zřejmě vyptávat na ředitele. Ale Sue

měla nepříjemný pocit, že se jí slečna Amelia Corningová bude

vyptávat na její vlastní mínění, klást jí otázky, na které bude jenom

velmi těžko odpovídat. Vždyť Sue si v posledních dnech sama

kladla otázky, když v souvislosti s příjezdem slečny Comingové

připravovali výkazy a zprávy.

Byl tu například problém s dolem v Mojave, známým jakožto

Mojavský monarcha. Účetní knihy společnosti naprosto jasně

vykazovaly, že provoz tohoto dolu je celodenní, po třech

osmihodinových směnách. Ale když si Susan vyjela před týdnem v

neděli na výlet do blízkosti Mojave, spatřila na špinavé silnici

starou omšelou značku, která prostě oznamovala: MOJAVSKÝ

MONARCHA. Sue jela po té cestě až k místu, kde se na svahu

hory v slunci rozkládaly nenatřené budovy.

Zdály se nejen úplně neobydlené, ale vznášela se nad nimi i

neklamná aura zanedbanosti: ta zvláštní atmosféra, která obklopuje

na opuštěných místech stavby, jež lidé už delší čas nenavštěvují.

Pouze správcův domek se zdál obydlen, ale když tam Sue

zaklepala, nikdo neodpovídal.

Sue si nad tím lámala hlavu. Zajela zpátky do Mojave a tam se

u benzinové stanice vyptávala na Mojavského monarchu. Muž, na

něhož se s dotazem obrátila, nic nevěděl, ale zeptal se

prošedivělého horníka, který k stanici právě přijel.

Horník jí řekl, že pokud on sám ví, je v okolí jenom jeden důl

Monarcha, a tam že se nepracuje už dobré dva roky.

Susan byla přesvědčená, že to je nějaký omyl, že zde musí být

důl Monarcha, o kterém starý horník neví, a tenhle důl, který

objevila, že je prostě jiný a má náhodou stejné jméno. Koneckonců

Monarcha je název, kterým může být čirou náhodou pojmenováno

více míst.

V uplynulém týdnu využila Sue příležitosti podívat se do

záznamů o dolu Monarcha. V Mojave byla kancelář, která

spravovala provozní záležitosti. Důlní, hutní a investiční

společnost Corning prostě pravidelně posílala šeky na krytí výdajů.

V pořadačích byly zprávy z dolu. Tyto zprávy a hlášení

svědčily o tom, že inženýři předpokládají nález mohutné a bohaté

rudné žíly. Sue Fisherové technické údaje neříkaly mnoho, ba

skoro vůbec nic, když je chvatně pročítala. Stěží znala rozdíl mezi

stěnou a počvou. Věděla, že hlavní rudná žíla „uhnula“, a jak

propočty ukazovaly, byla velice bohatá a rozšiřovala se.

Sue věděla, že v korespondenci Amelie Corningové se něco

píše o výkazech z Mojavského monarchy. Geologické zprávy jí

byly zasílány do Jižní Ameriky. Byla to ovšem pouze jedna z

několika záležitostí, které způsobily, že se Amelia Corningová po

pětileté nepřítomnosti vracela do vlasti, aby osobně zkontrolovala

hospodaření společnosti.

Sue se hrozila záplavy otázek, které jí mohou být položeny.

Rozhodla se hlásit všecko panu Campbellovi a tvářit se tak hluchá,

jak to jen dokáže.

Když na letišti zaplatila taxikáři a nechala mu pětatřicet centů

spropitného, nezbyl jí v peněžence ani cent.

„Promiňte, že vám dávám tak malé spropitné,“ omlouvala se.

„Je to nepředvídaná událost a… tohle je všecko, co mám.“

„Nechtě to bejt, slečno,“ řekl jí taxikář s úsměvem a podal jí

zpátky pětatřicet centů. „Vsadím se, že budete muset někam

telefonovat a… no, jen si to vemte.“

Podívala se na jeho pevné rysy, na vlídně se usmívající oči, a

náhle mu podala ruku. „Moc vám děkuju,“ řekla. „Cítím se tak

uboze. Můžu si to účtovat jako úřední výdaje, jenže… víte, nemám

u sebe hotové peníze, tak je to.“

„Nechtě to plavat,“ řekl. „Je radost vézt slečnu jako vy.“

Pak odjel a Sue spěchala k čekárně. Pátrala po Amelii

Corningové ve strachu, že ji snad nenajde, a přitom plná obav ze

setkání.

Susan spatřila Amelii Corningovou ihned, jakmile vstoupila do

čekárny. Po pravdě řečeno nebylo možné nepoznat ji. Seděla ve

skládacím křesle na kolečkách přímo proti dveřím. Dva kufry a

cestovní brašna byly rozloženy kolem ní. Zavazadla byla hojně

polepena nálepkami z různých jihoamerických hotelů a lázní.

Obličej nebyl nijak přitažlivý. Měla tvrdé rysy, dlouhou kostnatou

bradu, pevný rovný nos, vyčnělé lícní kosti a brýle s velkými

tmavě modrými skly, úplně kryjícími oči.

Susan přistoupila k postavě v křesle.

Žena se ani nepohnula. Pokud snad viděla, že se k ní Susan

Fisherová blíží, neučinila sebemenší gesto.

„Slečna Corningová?“ zeptala se Susan a snažila se, aby se jí

netřásl hlas.

Kostnatý obličej k ní pomalu vzhlédl. Susan měla pocit, že se

ji slabé oči za těžkými tmavými skly pokoušejí prokouknout.

„Ano.“

„Jsem Susan Fisherová, sekretářka pana Campbella.

Telefonovala jsem s vámi, když jsem byla v kanceláři.“

Očekávala nějakou kritickou poznámku a byla překvapena,

když žena pronesla hlasem, který najednou ztratil svou agresivitu:

„Jste moc milá, Susan, že jste sem přijela tak brzy.“

„Přijela jsem tak rychle, jak to jen šlo.“

„Vím, že ano. Ovšem, jak jsem tu tak čekala, připadalo mi to

jako celá věčnost, ale uvědomuji si, že je to dlouhá cesta a že jste

musela okamžitě vyjet. Děkuju vám.“

„Vítám – vítám vás srdečně,“ řekla Susan. „Vezmeme si teď

taxík?“

„Ovšem.“

„Vynesu ven vaše zavazadla a –“

„Zavolejte nosiče.“

„Ano, slečno Corningová. Já – promiňte, já –“

„No, co je?“ ostře pronesla žena. Její vlídnost byla rázem ta

tam. „Nemám ráda lidi, kteří okolkují a snaží se špatné zprávy

ocukrovat. V čem je zádrhel?“

„Nemám ani cent,“ odpověděla Sue. „Utratila jsem celou svoji

hubenou hotovost, když jsem zaplatila za taxík na letiště.“

„Vy nemáte v kanceláři menší fond hotových peněz na

nepředvídaná vydání? Proč tam není fond, který by byl přístupný

důvěryhodným zaměstnancům?“

„Já – nevím. Prostě tam není.“

„A sejf tam je?“

„Ano… samozřejmě.“

„Znáte kombinaci čísel?“

„Ano.“

„Kdo ji zná ještě?“

„Pan Campbell a účetní.“

„Má tam být fond s několika sty dolarů, z kterého by se platily

nepředvídané cesty. Co uděláte, kdybych vám zčistajasna zavolala,

ať hned letíte do Jižní Ameriky?“

Sue stála, byla na rozpacích a nevěděla, co odpovědět.

„Až se spojíte s panem Campbellem, zařiďte, aby byl takový

fond zřízen. Možná budu chtít, abyste se vydala do Jižní Ameriky.

Jste hodné děvče, Susan. A k smrti vyděšená. Až mě poznáte líp,

nebudete tak vystrašená, ale naučíte se respektovat mé mínění a

bez váhání vyplnit mé příkazy. Rozumíte? Bez váhání.“

„Ano, slečno Corningová.“

„Výborně,“ odpověděla, otevřela kabelku, vytáhla peněženku a

z ní pět bankovek.

„Neslouží mi zrak. V tomhle světle špatně vidím. Nikdy

nevím, kolik peněz mám s sebou, ale ze zásady mívám u sebe dost.

Tady, má drahá, je pět desetidolarovek. Vezměte si je na nutné

výdaje.“

„Slečno Corningová, tohle nejsou desetidolarové, ale

stodolarové bankovky,“ řekla Susan Fisherová udiveně.

„Děkuju vám. Snažím se mít stodolarovky na jedné a

desetidolarovky na druhé straně. Asi jsem peněženku obrátila.“

Kostnatými prsty sáhla na druhou stranu tlustého svazku

bankovek a pět jich odpočítala.

„Desetidolarové?“

„Ano, madam.“

„Dobrá, tady je padesát dolarů. Na výdaje. Odečtěte si, co jste

zaplatila za taxík, zavolejte mi teď nosiče i taxi – a můžeme odjet.

Rezervovali jste mi ubytování v hotelu?“

„Rezervace byla na pondělek, ale… snad tam můžeme jet.“

„Vy jste nedostali můj telegram?“

„Ne, madam.“

„Už tu měl být.“

„Je pravděpodobně někde na cestě.“

„To ne! Odjela jsem dřív, než jsem původně chtěla, ale tak mě

to najednou napadlo. Ten zřízenec na letišti, ten darebák, kterému

jsem dala hodně peněz, aby odeslal telegram, asi blanket roztrhal,

peníze strčil do kapsy, šel a opil se. Tak to dneska na světě chodí.

Žádná odpovědnost, žádná morálka, žádná opravdová poctivost.

No dobrá, Susan, jedeme do hotelu.“

Susan zajistila nosiče, taxi a za jízdy odpovídala na důvěrné

otázky týkající se Důlní, hutní a investiční společnosti Corning.

Jednou se odvážila říci: „Opravdu bych si přála, abyste se na

tohle zeptala pana Campbella, slečno Corningová.“

„Jste u mne zaměstnaná, či snad ne?“

„Ano. Ale mým přímým nadřízeným je pan Campbell.“

„Nezajímá mě, kdo je váš přímý nadřízený. Vy jste mou

zaměstnankyní. Dostáváte plat, který jde z mé kapsy. Chci

loajalitu, chci výkonnost a chci spolupráci. Budete pěkně

odpovídat na mé otázky, milé dítě, takže už nechci slyšet žádné

‚Zeptejte se pana Campbella‘. Jedu teď do hotelu, jen abych se tam

zapsala a dala si do pokoje zavazadla. Hned potom pojedeme do

kanceláře a vy mi po celý zbytek dne budete odpovídat na všecko,

nač se vás zeptám.“

„Já?“ vykřikla Susan skoro zoufale.

„Ano, dítě, vy. A budete odpovídat poctivě. Nesnesu žádný

pokus někoho krýt, chápete? Ani od vás, ani od kohokoli jiného.“

„Ano, slečno Corningová.“

„A teď, pro vaši informaci,“ pokračovala slečna Corningová,

„důvod, proč jsem přijela v sobotu dopoledne místo v pondělí, je

tenhle: až moc dobře vím, že Endicott Campbell bude hrát golf

nebo dělat něco podobného. A já jsem chtěla nečekaně navštívit

kancelář, získat nějaké zprávy a prohlédnout si doklady dřív, než

mě bude čekat. Podala jsem telegram prostřednictvím toho

zřízence, ale byla jsem si jista, že ho nepošle. Říkala jste, že znáte

kombinaci k sejfu. Otevřeme ho a podíváme se tam. Pro moje oči

to bude velká námaha, musím si vzít silné brýle na čtení, ale

některé položky si zkontroluji a vy mi podáte informace, jak si to

budu přát.

A teď se vás na něco bez obalu zeptám. Máte důvod k tomu,

abyste považovala Endicotta Campbella za nečestného člověka?“

„Já… proč? Ne.“

„Takhle se mnou nemluvte.“

„Jak?“

„Než jste začala mluvit, zaváhala jste. A já nemám váhavost

ráda. Chci přímočaré odpovědi. Máte nějaký důvod věřit, že je

Endicott Campbell nečestný?“

„Nevím.“

„Jistě. Nevíte, že je nečestný, ale máte nějaký důvod věřit, že

by mohl být nečestný. Ano, nebo ne?“

„Dobrá,“ odpověděla Susan, „je jedna věc, která mě

znepokojuje – a to je Mojavský monarcha.“

„Totéž znepokojuje i mě. Myslím, že spolu vyjdeme opravdu

dobře, Susan, pokud jste se naučila odpovídat na mé dotazy rychle,

otevřeně a poctivě.“

Na naléhání slečny Corningové s ní Susan nejenom jela do

hotelu, ale podepsala jejím jménem i přihlášku k pobytu, a pak

spolu vyjely do apartmá o několika pokojích, rezervovaného sice

až na pondělí, ale zrovna volného, jak jim sdělil recepční, takže

jim je mohl rovnou přidělit.

Nato po velmi krátké chvíli odvezla Sue slečnu Corningovou

do kanceláře.

„A teď, milé dítě,“ řekla slečna Corningová, „chci vidět

doklady o Mojavském monarchovi. Jak pravděpodobně víte, dala

jsem panu Campbellovi instrukce, aby mi všechny připravil.“

„Účetní knihy jsou v sejfu,“ řekla Susan, „ale všecky podrobné

informace jsou pravděpodobně v Mojave.“

„Dobrá, účetní knihy ukazují všeobecně výdaje na dole. Ale co

se naopak získalo za dodávky kovu?“

„Ty záznamy nemohu najít. Myslím, že jsou v Mojave. Máme

tu zprávy, které ukazují, že hlavní žíla uhnula, ale z toho, co mi

pan Campbell sdělil ústně, vím, že bylo vytěženo dost značné

množství rudy obsahující zlato.“

„Co se s ní stalo?“

„Nevím.“

„Otevřete sejf. Podívejme se, co říkají knihy.“

Susan otevřela sejf, odemkla vnitřní ocelové dveře a vytáhla

knihu, jednu z těch, které se vztahovaly k Důlní a průzkumné

společnosti Mojavský monarcha.

Slečna Corningová dojela ve svém kolečkovém křesle jen na

pár centimetrů od sejfu, předklonila se a upřela dovnitř pohled,

skrytý za tmavými brýlemi. „Co je tohle?“ zeptala se a ukázala

dlouhým kostnatým prstem na krabici od bot, kterou tam Susan

uložila Carletonu Campbellovi.

Na okamžik byla Sue v rozpacích. „Ne…“ řekla, „tohle je…

něco soukromého, patří to mně a dala jsem to do sejfu před pár

hodinami, protože jsem to nechtěla brát s sebou, když jsem jela na

letiště a –“

„Co je to?“ trvala na svém slečna Corningová.

„Něco osobního.“

„Milostná psaníčka?“

„To zrovna ne.“

„No, co tedy? Je to v sejfu firmy. Tam byste neměla ukládat

svoje osobní věci.“

„Nebyla bych to tam dala, slečno Corningová, nebýt toho, že

jste telefonovala a hovor s vámi převrátil naruby celý můj rozvrh.

Sama konečně víte, že jsem dnes neměla pracovat. Je to něco ryze

soukromého.“

Slečna Corningová otočila hlavu tak, že se velké neprůhledné

čočky jejích tmavých brýlí obrátily přímo na Susan. Pak pronesla:

„Hm,“ roztočila své křeslo a rychle s ním zamířila přes celou

kancelář k psacímu stolu, kde měla Sue rozloženy účetní knihy a

výkazy.

Sue se začala té ženy bát. Slečna Corningová měla málem

zázračnou schopnost číst její myšlenky, pochopit i ty nejjemnější

hlasové nuance. Její dlouhé kloubnaté prsty se dokázaly sevřít

kolem koleček křesla a poslat poskakující vehikl s udivující

přesností vpřed.

„Víte, má milá, oči mi neslouží, jak by měly. Mohu číst jen se

silnými brýlemi, a to unavuje zrak. Spolehnu se na vás. Kde je

mapa se sumarizací výdajů?“

Susan ji přinesla.

„Čtěte mi položky,“ řekla slečna Corningová.

Sue přečetla zvolna a s důrazem jednotlivé číslice.

Stará slečna se zamračila a zavrtěla hlavou. „Neloudejte se s

tím. Čtěte čísla, jak jdou za sebou. Zapamatuju si je. Jenom

pokračujte.“

Sue četla.

Když skončila, slečna Corningová ji ještě překontrolovala tak,

že sama částky odříkávala až do posledního centu, jako by měla

celý arch s údaji přímo před sebou.

Pak najednou změnila předmět zájmu. „Co je s majetkem

Oklahoma Royal?“

Sue přešla k sejfu a vytáhla příslušné doklady. Na naléhání

slečny Corningové jí je také přečetla.

„Myslím si, že Endicott Campbell je darebák,“ řekla najednou

slečna Corningová.

Sue zděšeně mlčela.

„Kupte mi kufr,“ poručila slečna Corningová. „Vezmu si

všechna tahle lejstra s sebou. Chci, aby je prohlédl znalec písma.

Myslím, že většina těchhle účtů jsou padělky. Všecky patrně

vyhotovil Endicott Campbell.“

„Ale slečno Corningová!“ vykřikla Sue. „To – to by bylo –“

„Přesně tak,“ ostře pronesla slečna Corningová. „To by byl

padělek nebo defraudace anebo obojí. Proto teď chci něco, do čeho

všecky tyhle písemnosti dám. Chci kufr – ne, dva pevné kufry.

Tady máte…“

Znovu uchopila kabelku, otevřela ji, vytáhla svazek bankovek

a z něho oddělila dvě stodolarové.

„Najděte někde tady v okolí obchod s koženým zbožím,“

řekla, „který má dneska otevřeno. Takové obchody, kde prodávají

zavazadla, bývají myslím otevřené časně po ránu i pozdě do

večera. Jděte tam a obstarejte mi dva hodně pevné kufry. Nemusí

být zrovna luxusní, hlavně ať jsou pevné. A vraťte se sem co

nejrychleji.“

„Ano, madam,“ odpověděla Sue.

„A pospěšte si. Znám tady ve městě grafologa, který pro mě

udělá posudek. Nejsem spokojená s tím, jak je to zde vedeno, a vy

taky ne.“

„Jak to, co tím míníte?“

„Vy víte až moc dobře, co tím míním. Vy tady pracujete v

sobotu, když máte mít volno, a snažíte se to zde dát do pořádku.

Lámala jste si hlavu, co mi máte říci, když jsem se tu objevila.

Doufala jste, že nebudete muset odpovídat na žádnou otázku, to že

udělá Endicott Campbell.“

„Já – já – já nemyslím, že bych měla probírat počínání pana

Campbella s vámi, slečno Corningová. Koneckonců pracuju pro –“

„Nechte těch řečí!“ vyštěkla slečna Corningová, „sejděte dolů

a doneste mi ty kufry! Tím chci začít! Chci to mít všecko v

malíčku do pondělka ráno a chci vědět, jak mám jednat s

Endicottem Campbellem. Nehodlám se vydávat v nebezpečí, že

mě zatáhne do soudního procesu, když ho obviním z něčeho, co

mu nebudu moci dokázat. Jak to vypadá, budu ho žalovat a

potřebuju fakta, abych měla krytá záda. No, běžte.“

„Ano, madam,“ řekla Sue. Cítila se velice malá, bezvýznamná

a současně nesmírně znepokojená.

Sjela výtahem do přízemí a po dvou marných pokusech najít v

sobotu odpoledne otevřený obchod s koženým zbožím využila

opět služby taxikáře, který ji odvezl do nevelkého, ale dobře

zásobeného obchodu, a zatímco horečně vybírala dva pevné kufry,

čekal na ni a pak ji zavezl zpátky do kanceláře.

Sue, nesoucí dva prázdné kufry, nalezla slečnu Corningovou v

jejím kolečkovém křesle u okna, jak drží jakési poškrtané účty

proti jasnému odpolednímu světlu. Brýle s tlustými čočkami

přidržovala nad nimi.

Když Sue vstoupila, slečna Corningová vzhlédla. „Hm,“ řekla,

„přesně jak jsem si myslela. Celá tahle složka je očividný podvrh.

Dostala jste kufry, Sue?“

„Ano.“

„Dejte je tamhle na stůl. A začněte do nich ukládat listiny. Teď

chci tuhle knihu a všecky tyto výkazy. Projdu si to dnes večer v

hotelu. Ano, ale kde je Endicott Campbell? Totiž kde by mohl

být?“

„Nevím. Volala jsem dnes dopoledne do golfového klubu a

snažila se ho najít. Patřil k dvěma dvojicím, které měly

rezervované hřiště, ale rezervaci zrušily.“

„Chci ho vidět,“ řekla slečna Corningová, „a chci se s ním

setkat dnes večer u sebe v hotelu. Nenechte ho, aby přišel sem.

Teď ho nechci vidět. Nepřeji si setkat se s ním tehdy, kdy to

vyhovuje jemu. Chci s ním jednat tehdy, kdy se to hodí mně. Běžte

k telefonu a najděte ho.“

„Musím do telefonní ústředny,“ řekla Sue, „a – a –“

„Je mi jedno, kam musíte jít,“ vyštěkla slečna Corningová a

mrštila svazkem poškrtaných účtů do jednoho kufru. „Běžte k

telefonu a najděte ho. Zavolejte mu do jeho golfového klubu.

Pokud tam není, dejte vyhledat jména těch lidí, kteří s ním měli

hrát. Zatelefonujte každému z nich. Vypátrejte ho. Co doma…

nebude tam?“

„Nevím. To je právě smůla, že nevím, kde by mohl být, slečno

Corningová.“

„Je vdovec?“

„Opustila ho žena. Dcerka Eva je u ní. Mladší syn Carleton

žije s otcem. Má u něho vychovatelku.“

„A kdo je to?“

„Angličanka.“

„Jak se jmenuje?“

„Elizabeth Dowová.“

„Dobrá,“ řekla slečna Corningová, „sežeňte ji. Musí přijít k

telefonu. Vydolujte z ní nějaké informace. Chci, aby se Endicott

Campbell dostavil do mého apartmá v hotelu dnes večer ve tři

čtvrtě na devět. Přesně na minutu, rozumíte… a řekněte mu, že

nesnáším lidi, kteří chodí na smluvená setkání pozdě. Když řeknu

tři čtvrtě na devět, tak míním na chlup přesně tři čtvrtě na devět.

No, a teď si pospěšte s telefonováním. Já dám do kufrů věci,

které chci mít.“

Když po plné čtvrthodině strávené u telefonu Sue skončila,

nevěděla o nic víc než předtím. Hra v golfovém klubu byla

zrušena. Dva hráči se připojili k jiné dvojici. Endicott Campbell

jim hned zrána sdělil, že to nestihne. Další člen klubu, Harvey

Benedict, byl advokát, přes víkend ho Sue nemohla zastihnout. V

telefonním seznamu nebylo uvedeno jeho číslo domů. Ústředna ji

informovala, že Harvey Benedict nemá domů veřejné telefonní

číslo.

Když volala do Campbellovy vily, řekla jí Elizabeth Dowová,

že jak tvrdí domovnice, Endicott Campbell nebyl celý den doma,

že se má vrátit asi v půl sedmé a že si přál, aby se večeře podávala

v sedm.

Když to Sue sdělila slečně Corningové, zůstala stará dáma asi

půl minuty nehnutě sedět ve svém kolečkovém křesle. Její

kostnatý obličej s vyčnělými lícními kostmi, dlouhými úzkými

čelistmi a dlouhým nosem vypadal v nehybném soustředění téměř

groteskně. „Výborně,“ řekla pak. „Tyhle kufry jsou na vás opravdu

těžké. Sjeďte do přízemí a dejte chlapíkovi, co obsluhuje výtah,

pár dolarů, aby sem přišel a zavezl mi kufry dolů, až na chodník.

Tam si vezmeme taxík a pojedem do hotelu.“

Sue šla k výtahu, vysvětlila zřízenci situaci, ten přispěchal a

kufry odnesl. Sue poté zamkla kancelář a společně se slečnou

Corningovou se dostaly výtahem dolů do haly a na ulici. Sue

zavolala taxi.

„Kde bydlíte, milé dítě?“ zeptala se slečna Corningová.

Sue jí sdělila adresu.

„Dobrá,“ obrátila se slečna Corningová na řidiče, „nejdřív

zajedeme tam a necháme tuhle mladou dámu v jejím bytě. Potom

mě zavezete do hotelu Arthenium. Teď mi však pomozte složit

moje kolečkové křeslo.“

Ve způsobu, jímž slečna Corningová udílela příkazy, bylo cosi,

co taxikáře instinktivně přimělo bez odmluvy uposlechnout. „Ano,

madam,“ řekl.

Slečna Corningová se značnou obratností postrčila kolečkové

křeslo podél otevřených dveří do taxíku. Jak si Sue povšimla,

mohla se poměrně dobře postavit na nohy a s přispěním řidiče

usednout do taxíku, ale jednu chvíli se těžce opřela o Sueino

rameno, a v tom okamžiku měla dívka dojem, že ty dlouhé prsty,

jež jako by se jí zarývaly do ramene, jsou neobyčejně silné. Slečna

Corningová se usadila v autě, kolečkové křeslo bylo složeno a

spočívalo vedle obou kufrů. Sue se usadila na druhé straně vozu.

„Mimochodem,“ řekla, „zapomněla jsem vám dát zbytek z

těch dvou set dolarů, slečno Corningová. Ty dva kufry stály

sedmdesát šest dolarů a třicet centů i s taxíkem. A tady jsou peníze,

které jste mi dala na letišti.“

Podala jí paragon a otevřela peněženku, aby vrátila zbytek

peněz.

„To nic, dítě, to nechte být,“ řekla slečna Corningová. „Měla

jste dneska těžký den. Zapracovala jste pořádně a já to oceňuju. Je

radost, když u zaměstnanců najdete věrnost a spolehlivost. Je to

velice vzácné a nestává se mi to často. Jste čestná. Myslíte, že jsem

nevěděla, že ty první bankovky, které jsem vám ukazovala, byly

stodolarovky? Ověřovala jsem si vaši poctivost. Kdybyste mi

řekla, že to jsou desetidolarovky, byla bych vás na místě vyhodila.

Jste čestná a loajální, jste milé děvče.“

„To… to… děkuji vám,“ řekla Sue, naprosto ohromená.

„Není zač,“ odpověděla slečna Corningová.

„Nechápu, jak to můžete vydržet,“ řekla Sue. „Byla to přece

hrozně únavná cesta, ten váš let z Jižní Ameriky, všecko to vypětí,

balení, odjezd, a teď ta práce, kterou jste udělala v kanceláři, a –“

„Nesmysl!“ přerušila ji slečna Corningová stroze. „To nic

nebylo. O mne si starost nedělejte. Přerušila jsem let v Miami a

dala jsem si báječnou horkou koupel. Jsem čilá jako rybička.“

„Opravdu nechcete, abych jela do hotelu s vámi a –“

„Ne,“ odfrkla slečna Corningová. „Už jsem tam jako doma.

Nepřeji si být rozmazlovaná, mladá dámo. Poradím si sama, a až

mě poznáte líp, zjistíte, že jsem velice soběstačná.

A vy si sedněte, opřete se a odpočívejte. Musím si něco

promyslet a nepřeju si žádné povídání. Když budu něco chtít,

zeptám se vás. Pokud se ptát nebudu, nevzrušujte se.“

„Ano, slečno Corningová,“ řekla Sue.

Jely mlčky, dokud taxík nezastavil u Sueina domu.

„Byla to pořádná zajížďka,“ omlouvala se Sue.

„Vůbec ne. Kdybych jela přímo do hotelu, vy byste si taxík

nevzala. Vystoupila byste, šla na autobus a byla byste vyčerpaná až

běda. Ale takhle si můžete dát horkou koupel a odpočinout si.

Nechávám na vás, abyste se spojila s panem Campbellem a řekla

mu, že se s ním chci setkat dnes večer ve tři čtvrtě na devět.“

„Co mu mám říct, když se bude ptát, co se dnes přihodilo?“

„Povězte mu pravdu. Nikdy nikomu nelžete. Nechci po svých

zaměstnancích, aby lhali, sama taky nelžu. Pokud se vás zeptá,

odpovězte mu.“

„Ale… dejme tomu, že se mě zeptá, jestli jste spokojená. Jestli

–“

„Řekněte mu,“ odsekla slečna Corningová, „že ho považuju za

darebáka. To jsem prohlásila a to si myslím. Bude muset ledacos

vysvětlovat. Sbohem, Sue.“

„Sbohem, slečno Corningová.“

Sue vystoupila a zůstala stát u obrubníku. Dívala se za

taxíkem, jak odjíždí s Amelií Corningovou, která sedí rovně jako

pravítko, obličej bez jakéhokoli výrazu, a skrze tmavé brýle hledí

přímo před sebe.

Sue povzdychla, vytáhla patentní klíč a otevřela domovní

dveře činžáku.

KAPITOLA 2

Bylo dvacet minut po šesté, když u Susan Fisherové zazvonil

telefon a netrpělivý, pohněvaný hlas Endicotta Campbella

rozechvěl drát.

„Co má k čertu znamenat to vaše volání do golfového klubu,

Sue? Proč jste se mě snažila sehnat? Víte, že nechci být o

víkendech rušen a že obzvlášť nesnáším, když mi telefonují ženy a

snaží se zjistit, kde jsem a co dělám. No, co se děje?“

„Víte, taky já chci mít víkend,“ hněvivě odpověděla Susan,

„celý den jsem pracovala a –“

„Mezi vaším a mým postavením je malý rozdíl,“ přerušil ji

Campbell, „a stejně je to i s naší cenou pro společnost Corning,“

dodal ostře. „Lichotím si, že jsem nepostradatelný, a to vy nejste.

Tak mluvte.“

„Především,“ řekla Sue, „váš syn přišel do kanceláře s krabicí

od bot, ve které byla spousta stodolarových bankovek. Prohlásil,

že je to poklad jeho tatínka a že si s tatínkem svoje poklady

navzájem vyměnili.“

„Co že to přinesl?“ zeptal se Campbell nevěřícně.

„Krabici od bot se spoustou stodolarovek. Vypadalo to, že je

pěkně plná.“

„Vy jste ty peníze nepřepočítala?“

„Ne.“

„Nemáte ponětí, kolik tam bylo?“

„Muselo tam být takových sto tisíc dolarů.“

„Carleton že měl tuhle krabici?“

„Ano.“

„Vy jste se zbláznila!“

„Dobrá,“ opáčila Susan, „tak jsem se zbláznila. Ale váš syn s

tou krabicí přišel a tvrdil, že je vaše. To je všecko, co o tom vím.“

„Kde je ta krabice teď?“

„Dala jsem ji do sejfu.“

„Susan, to nemohu pochopit. Nemohu… Proboha, nemám

žádný poklad… Nevím nic o nějaké krabici plné stodolarových

bankovek. Oč jde? O co se to snažíte? Můj syn vám určitě nedal

žádnou krabici plnou peněz. To je nemožné! Nesmysl!“

„Prima. Jsem tedy lhářka.“

„Neřekl bych to tak bez obalu, ale jistě jste rozrušená. Něco

není v pořádku. Říkáte, že jste dala krabici s penězi do sejfu?“

„Ano.“

„No, tak tam tedy bude a my se pokusíme vypátrat, co s ní je.

Nechal jsem svého syna, aby si hrál s krabicí, ve které byl pár

vycházkových bot. Je pitomost myslet si, že v té krabici byly

nějaké peníze. A to je jediný důvod, proč jste mi volala? Tahle

divoká historka o mém synovi a krabici od bot plné –“

„Taky dnes dopoledne přiletěla letadlem Amelia Corningová a

celý den mě držela v kanceláři. Říká, že si přeje, abyste ji

navštívil, a to dnes, ve tři čtvrtě na devět, a mám vám vysvětlit, že

když řekla tři čtvrtě na devět, mínila tím –“

„Cože!“ zařval Campbell do telefonu.

„Amelia Corningová,“ odpověděla Susan. „Je tady.“

„Nemůže být tady!“

„Dobrá, takže tohle jsem si taky vymyslela,“ řekla Sue. „A

když už jsem taková lhářka, myslím, že teď nemohu udělat už nic

jiného než říct vám sbohem.“

Rozhořčeně praštila sluchátkem.

Okamžik váhala, pak vytáhla telefonní seznam a hledala číslo

Perryho Masona, advokáta.

V seznamu byla uvedena adresa jeho kanceláře i telefonní

číslo s poznámkou v závorce: „V noci volejte detektivní agenturu

Paula Drakea.“

Stálo tam i Drakeovo číslo a Susan je vytočila.

Když se jí ohlásil telefonista v ústředně: „Tady Drakeova

detektivní agentura,“ byla Susan značně nervózní a začala ze sebe

chrlit vodopád slov, aniž mu dopřála čas odpovědět.

„Potřebuji mluvit s panem Masonem,“ řekla. „Musím se s ním

dnes vidět – a hned. Je to velice důležité, jsem Susan Fisherová a

toto číslo jsem si zjistila v telefonním seznamu. Bylo tam uvedeno

jako noční číslo pana Masona a –“

„Okamžik, prosím,“ přerušil ji telefonista konečně, „přepojím

vás k panu Drakeovi. Náhodou je právě v kanceláři.“

Za chvilku se ozval mužský hlas, klidný a soustředěný: „Tady

Paul Drake. Oč jde, prosím?“

A Susan Fisherová znovu spustila.

Drake jí začal klást otázky, a ještě než si to uvědomila,

nevzrušená profesionalita jeho hlasu jí uklidnila nervy a Susan mu

soustředěně, stručně vyprávěla, co se jí dnes přihodilo.

„Kde jste teď?“ zeptal se jí Drake.

Sdělila mu to.

„Fajn,“ řekl Drake. „Vynasnažím se spojit s panem Masonem a

zavolám vám. Čekejte, dokud se vám neozvu.“

Susan zavěsila, pospíšila do koupelny, čerstvě se napudrovala i

namalovala, a právě když se dotkla rtěnkou úst, telefon znovu

zazvonil.

Susan přispěchala k telefonu, uchopila sluchátko a netrpělivě

se ozvala: „Prosím?“

Hlas, který k ní dolehl, patřil Endicottu Campbellovi.

„Susan,“ řekl, „zatraceně! Snažím se k vám dozvonit a měla

jste obsazeno. Chci to hned vědět! Kde je slečna Corningová?“

„Ve svém apartmá v hotelu Arthenium.“

„To apartmá bylo rezervováno na pondělek.“

„Vím, ale nebylo obsazeno, a tak se tam nastěhovala dnes

dopoledne.“

„Říkáte, že revidovala doklady naší společnosti?“

„Držela mě tam celý den.“

„To se mi nelíbí.“

„Mně se to taky nelíbilo,“ odpověděla Susan. „Chce vás vidět

v hotelu přesně ve tři čtvrtě na devět.“

„Dobrá,“ odpověděl Endicott Campbell, „a já se s vámi chci

setkat v kanceláři přesně v osm.“

„Tam asi nepřijdu.“

„Proč ne?“

„Protože jsem celý den pracovala, jsem úplně vyřízená – a – a

mám schůzku.“

„Zrušte ji.“

„Nemohu tam být v osm.“

„Tak tedy,“ řekl Campbell, „setkáme se v hale hotelu

Arthenium přesně v půl deváté. Máte spoustu času, abyste zrušila

svou schůzku a dala do pořádku své záležitosti, takže jste s to

zvládnout situaci, pokud nastane něco nepředvídaného. Pokud tam

nebudete, pokládám to za výpověď z vaší strany.“

Neřekl ani na shledanou a zavěsil.

Za pár okamžiků nato zazvonil telefon. Ozval se opět

uklidňující mužský hlas. „Tady Paul Drake,“ řekl detektiv svým

klidným, věcným způsobem. „Pan Mason a jeho osobní sekretářka

Della Streetová právě večeří v Candelabra Café. Myslí, že budou

hotovi v osm. Pan Mason mi řekl, že jestli je to tak velice důležité,

zařídí, abyste se tam v osm hodin setkali.“

„Ale to je docela blízko hotelu Arthenium!“ zvolala Susan.

„Ano, je.“

„Jistě, budu tam! Jsem vám tak vděčná. Já… Řekněte prosím

panu Masonovi, že mu ani nemůžu dost poděkovat.“

KAPITOLA 3

Della Streetová pohlédla přes okraj malého šálku a pronesla

potichu: „Pokud umím správně posoudit výraz obličeje, tak ta

mladá žena, která právě bez doprovodu vešla a stojí u recepčního

pultu, je ta, o níž nám telefonoval Paul Drake; zřejmě soustředěně

uvažuje o hanebném jednání vedoucího společnosti, kde je

zaměstnaná.“

Mason, sedící zády k vchodu, řekl: „Popište mi ji, Dello.

Zatímco čeká, povězte mi, jak ji hodnotíte ze svého ženského

hlediska.“

„Z mužského hlediska nevypadá špatně,“ začala Della

Streetová. „Hezká postava, zaoblení na patřičných místech; je

spíše skromná, plachá –“

„Z mužského hlediska ne,“ skočil jí do řeči Mason. „Mužská

hodnocení žen jsou notoricky chybná. Popište mi ji z ženského

hlediska, Dello.“

„Nevím, jak moc si vydělává,“ odpověděla Della Streetová,

„ale řekla bych, že podle toho, co má na sobě, žije z platu

sekretářky sama. Nepodporuje žádnou matku, otce ani mladší

bratry. A taky ví, jak ty šaty nosit. Je pořádná – vy byste řekl

vkusně upravená.“

„Jaká barva vlasů?“

„Tmavá. Ne černá jako uhel. Něco jako tmavě kaštanová.“

„A přirozená barva?“ zeptal se Mason.

„Pámbu ví,“ řekla Della Streetová, „zvlášť takhle na dálku. Vy

byste to v žádném případě nedokázal určit.“

„A oči?“ vyptával se Mason dál.

„Spíš tmavé. Odtud to nejde poznat. Jsou buď černé, nebo

tmavohnědé. Je to malá dáma. Je nervózní, ale strašně se snaží

ovládat se… Vida, teď zastavila vrchního. Už jde k nám.“

Vrchní číšník pronesl omluvně: „Tato mladá dáma říká, že tu

má s vámi smluvenou schůzku, pane Masone.“

Mason povstal.

„Vy jste Susan Fisherová?“ zeptala se Della Streetová, a když

dívka přikývla, vztáhla k ní ruku: „Já jsem Della Streetová, osobní

sekretářka pana Masona, a tohle je pan Mason.“

„Nechcete se posadit?“ vybídl ji Mason.

„Já – velice se omlouvám, pane Masone. Neměla jsem vás

rušit u večeře, ale je to hrozně důležité.“

„Dobrá,“ řekl Mason, „povězte, oč jde. Chtěla byste dezert,

likér, nebo snad kávu? Předpokládám, že jste už večeřela.“

„Ano, měla jsem chlebíčky – musím být přesně za půl hodiny

v hale hotelu Arthenium.“

„Tak tedy,“ řekl Mason, „snad abyste raději nemařila čas pitím

kávy. Posaďte se tu a povězte mi všecko, co se přihodilo.“

Susan Fisherové trvalo plných deset minut, než překotně

vypověděla všechny události dne.

Když skončila, Mason přimhouřil oči. Pohlédl na své

náramkové hodinky. „Hm,“ řekl, „teď už není čas ničemu

zabránit.“

„Co tím míníte? Máme ještě dvacet minut. Můžeme –“

„Ne,“ prohlásil Mason. „Mínil jsem obstarání svědků, kteří

mohou ověřit obsah té krabice na boty.“

„Myslíte, že bychom to měli udělat?“

Mason přikývl. „Myslím, že jste měla mít svědka, hned

jakmile jste objevila, co v té krabici je.“

„Ano, ale ta krabice leží netknuta v sejfu.“

„Jenže kdo ví, že je netknutá?“

„No přece já. Já…“

Vyděšeně se odmlčela.

„Přesně tak,“ řekl Mason. „Vy považujete za samozřejmé, že je

nedotčená, ale co když někdo prohlásí, že tam chybí dva nebo pět

tisíc dolarů?“

„Ano,“ odpověděla. „Chápu, jak to myslíte.“

„Obzvláště v případě, že by vás chtěl někdo zdiskreditovat,“

dodal Mason.

„A proč by to někdo chtěl?“

„Protože,“ odpověděl Mason, „jste zřejmě informovaná o

podvodech u vaší společnosti. Za těchto okolností by se mohli

viníci velmi pravděpodobně pokusit, aby do něčeho zapletli

především vás.“

Dal náhle znamení číšníkovi. „Myslím, že se vydáme k hotelu

Arthenium, a to co nejdřív,“ obrátil se k Susan. „I kdyby se tam

Campbell ukázal jen o pět minut dřív, poskytne nám to pět minut

navíc, a to můžeme potřebovat.“

„Takže vy – budete mě zastupovat?“

Mason přikývl. „Přinejmenším do té doby, než do celé věci

budu vidět.“

Vděčně mu sevřela prsty kolem zápěstí. „Ach, pane Masone,

nemohu vám říci, co to pro mě znamená. Začínám si

uvědomovat… Ano, tohle by mohl být pořádný průšvih, a já…

Kristepane, pokud jde o ty peníze, jsem snadno napadnutelná.“

„Carleton je moc malý, aby to přepočítal?“

„Ovšem.“

„Co byste řekla, kolik peněz asi bylo v té krabici?“

„Nevím. Byla to krabice od bot a plná stodolarovek.

Předpokládám, že to mohl být hodně velký obnos.“

Mason přikývl. Vrchní přinesl účet. Mason ho podepsal a kývl

na Dellu Streetovou.

„Je to jenom jeden blok,“ řekl. „Nemusíme si brát vůz a potom

u hotelu pracně hledat místo k zaparkování. Půjdeme pěšky.“

Opustili kavárnu, a jak kráčeli k hale hotelu, Mason

poznamenal: „Až teď vstoupíme, představte mě Campbellovi jako

svého právního zástupce – pokud tam už bude. Jestli tam ještě

není, představte mě hned, jakmile vejde, a pak mě nechte mluvit.“

„Bude mu to proti srsti,“ varovala Susan Fisherová.

„S tím počítám,“ řekl Mason. „Ale já mu budu vadit tak jako

tak a myslím si, že vy potřebujete někoho, kdo by vás zastupoval

hned od začátku.“

„Ale koneckonců, pane Masone, skutečnou šéfkou je slečna

Corningová. Je nadřízenou pana Campbella i všech zaměstnanců.

Platí mě ona. Myslela jsem, že bych mu to měla vysvětlit, a pak

snad počkáme, jestli mě začne obviňovat z –“

„To vůbec nemám na mysli,“ řekl Mason.

„Ale to je jediný důvod, proč jsem chtěla, abyste tu byl – říci

mu, že podle zákona jsem nejen byla oprávněna udělat, co jsem

udělala, ale že jsem tím byla své zaměstnavatelce přímo povinna.“

„Já mám na mysli tu krabici plnou peněz,“ řekl Mason.

„Ano, ale ta je v sejfu a –“

„A,“ přerušil ji Mason, „pokud se Endicott Campbell rozhodl

jít do kanceláře, otevřít sejf, vyjmout z něho krabici plnou peněz a

dát ji někam, kde ji už nikdo nikdy neuvidí, nemáte absolutně

žádnou možnost dokázat, že tam ta krabice vůbec někdy byla.“

„Myslíte si, že by to udělal?“ zeptala se.

„Nevím,“ odpověděl Mason, „ale když má nějaký chlapík v

šatníku krabici plnou stodolarovek, pak mám jenom velice

mlhavou představu o jeho bezúhonnosti, a daňový úřad bude moje

pochybnosti sdílet… No, jsme tu. Jdeme dovnitř.“

Susan Fisherová, mlčky souhlasíc, vešla dveřmi, které jí

Mason přidržoval.

Della Streetová stiskla Susaninu paži: „To je v pořádku, slečno

Fisherová,“ pronesla. „Důvěřujte panu Masonovi. Snaží se vám

prostě sdělit, jakým směrem povede konverzaci.“

„Proboha…“ řekla Susan, „on… pan Campbell by takovou věc

prostě neudělal, ale kdyby snad ano…“

„Přesně tak,“ kývla Della Streetová. „Kdyby ano, co potom?“

„Nevím,“ připustila Susan.

„Vidíte ho tady?“ zeptal se jí Mason, když se všichni rozhlíželi

halou.

Zavrtěla hlavou.

Mason se podíval na hodinky a zamračil se. „Je to situace, kdy

je nám každá minuta drahá… Jak dochvilný je pan Campbell?“

„Dodržuje smluvenou dobu.“

„Dobrá,“ řekl Mason, „doufejme, že sem přijde o maličko

dřív.“

Pohlédl na hodinky, pak začal přecházet halou.

„Jedno je jisté,“ řekla Susan. „Musí tady být přesně v osm

čtyřicet pět. To je doba, kterou mu určila slečna Corningová, a

dodala, že nesmí přijít ani o minutu později.“

Čekali do osmi třiceti pěti.

„Chci si s ním promluvit, ještě než za ní půjde nahoru,“

prohlásil Mason netrpělivě. „Chci vědět, co –“

„Už jde,“ přerušila ho Susan a pohybem hlavy ukázala ke

vchodu do haly.

Mason si prohlížel muže, který mířil ráznými kroky k

výtahům: chlapík kolem čtyřicítky se širokými rameny, úzkým

pasem, silnou šíjí, těžkými čelistmi, hustým obočím a očima, které

se zdály podivně pátravé.

Muž kráčel proti nim a byl zřejmě tak zaujat svými

myšlenkami, že si Susan Fisherové povšiml až v okamžiku, když

byl pár kroků od ní.

„Susan,“ řekl, „pro všecko na světě, co má tohle znamenat? Já

–“

„Ráda bych vás seznámila se svým právníkem, panem Perrym

Masonem,“ odpověděla Susan, „a s jeho sekretářkou Dellou

Streetovou. Pan Mason mě bude zastupovat.“

Kdyby byla vytáhla pušku a na Endicotta Campbella bez

míření vystřelila, nemohl se prudčeji zastavit ani vypadat

zděšeněji.

„Advokát!“ vykřikl.

„Přesně tak,“ řekl Mason, pokročil a vztáhl k němu ruku. „Těší

mě, pane Campbelle. Zastupuji Susan Fisherovou.“

„Ale proboha, k čemu potřebuje advokáta?“ zeptal se Endicott

Campbell.

„To se uvidí,“ odpověděl Mason. „Přál jste si s ní o něčem

pohovořit?“

„Žádal jsem ji, abychom si probrali jisté soukromé problémy, a

také ty, které se týkají společnosti Corning. Některé jsou důvěrné.

Nechci o nich mluvit před někým třetím.“

Mason zjistil, že Campbellovo překvapení je pro něho samého

výhodou, chopil se proto iniciativy. „Jde o tu krabici od bot, která

obsahovala nějaké stodolarové bankovky, pane Campbelle. Vy jste

pochyboval o pravdivosti slov mé klientky, a to je jedna z věcí,

které bych rád vyřešil.“

„Tak to já taky,“ zuřivě se obrátil Campbell k Susan Fisherové.

„No, Susan, co jste měla k čertu za lubem, že jste se chtěla

schovávat za sedmiletého chlapce a zatáhnout ho do své

defraudace?“

„Proboha, o čem to mluvíte?“ zeptala se Susan.

„To vy víte až moc dobře, co tím míním. Tu za vlasy

přitaženou historku, kterou jste si vycucala z prstu – že měl

Carleton krabici od bot plnou peněz.“

„Ale on ji měl.“

„Blbost!“ vztekal se Campbell. „Nic takového neměl.“

„Ptal jste se ho?“ zapátral Mason.

Campbell se otočil k Masonovi. „Nepotřebuju se ho ptát,“ řekl.

„A pokud je mi známo, vy nemáte do téhle věci co mluvit.“

„Právě jste obvinil moji klientku ze zpronevěry. Obvinění bylo

učiněno v přítomnosti svědkyně. Takže – co míníte tou

zpronevěrou?“

„Však ona ví, co tím míním,“ řekl Campbell, „a nemyslím, že

to musím vysvětlovat podrobněji vzhledem k tomu, že tady zřejmě

čmucháte v naději, že získáte nějaké podklady k žádosti o

odškodné… Dobrá, pane Masone, já řeknu něco vám. Pokud

chcete zastupovat tuto mladou dámu, musíte zaměřit svou

pozornost na něco mnohem vážnějšího.“

Obrátil se opět k Susan Fisherové. „Zřejmě mě chcete lstivě

donutit k nějakým obviněním, ale já se prostě spokojím kladením

otázek. Co je s tou krabicí plnou peněz, o které jste mi povídala do

telefonu?“

„Co o ní chcete vědět?“

„Kam jste ji dala?“

„Do sejfu.“

„A co jste s ní udělala pak?“

„Nic. Nechala jsem ji v sejfu.“

„Hm, ale teď tam není,“ řekl Endicott Campbell.

„Cože!“ vykřikla Susan.

„A co víc, vy to víte… Dobrá, nechci vás z ničeho obviňovat

vzhledem k faktu, že vás zastupuje šikovný advokát. Nicméně

konstatuji, Susan Fisherová, že jste mi sdělila, že jste tam v

kanceláři měla krabici se stodolarovými bankovkami. Vyzývám

vás teď, abyste tuto krabici se stodolarovkami vydala.“

„Chápu to tak,“ řekl Mason suše, „že jste byl v kanceláři.“

Campbell se k němu otočil a nepřátelsky si ho prohlédl od

hlavy k patě. „Nevidím důvod, proč bych vám měl odpovídat,“

řekl, „a na druhé straně nevidím ani důvod, proč neodpovídat. Byl

jsem v kanceláři. Otevřel jsem sejf. Hledal jsem krabici na místě,

kde podle slečny Fisherové měla být, jenže nebyla.“

„No,“ řekl Mason, „a co to dokazuje?“

„Dokazuje to, že lže.“

„Jak lže?“

„Tak dobrá,“ pokračoval Campbell, „vyložím to. Ať dokáže, že

nelže. Pokud jde o výši částky v té krabici, neměla žádného

svědka. Neměla svědka ani na to, že ta krabice vůbec existuje.“

„A vy si myslíte, že by takového svědka měla mít?“ zeptal se

Mason.

„Pokud chce dokázat svou pravdomluvnost, bylo by to

chvályhodně prozíravé.“

„Takže vy jste šel do kanceláře a tam nebyla v sejfu žádná

krabice?“

„Správně.“

„Žádné peníze, žádná krabice?“

„Žádné peníze, žádná krabice.“

„A kdo byl vaším svědkem?“

„Mým svědkem? Jak to myslíte?“

„Bylo by to chvályhodně prozíravé,“ usmál se Mason.

„Cože, vy – vy –!“ začal prskat Campbell.

„V jisté fázi vyšetřování,“ řekl Mason, „můžete být dotázán,

jestli byl někdo při tom, když jste tu krabici nenašel.“

„Prostě nenašel, a myslím, že moje slovo je dost dobré na to,

aby obstálo před kterýmkoli soudem.“

„To bude záležet na několika věcech,“ mínil Mason.

„Jakýchpak?“ pohrdavě se ušklíbl Campbell.

„Na způsobu, jakým budete podroben křížovému výslechu,“

řekl Mason, „a jak se při něm budete chovat… No, ale teď máte

myslím schůzku s Amelií Corningovou.“

„Mám.“

„I já se s ní chci vidět,“ řekl Mason. Obrátil se k Sue: „Kde je

apartmá slečny Corningové, slečno Fisherová?“

„Je to prezidentské apartmá v jednadvacátém poschodí.“

„Takže můžeme všichni vyjet nahoru,“ prohlásil Mason. „Rád

bych se zeptal slečny Corningové na pár věcí, a taky bych se chtěl

ujistit, že se pan Campbell nedopustí žádných insinuací ani se

nepokusí nepříznivě ovlivnit smýšlení slečny Corningové, dříve

než budeme mít možnost změřit s ním své síly.“

„Vy nemůžete jet nahoru,“ pronesl Campbell. „Je to důvěrná

schůzka a budeme jednat obchodně; nemáte právo vetřít se tam.“

„A kdo,“ zeptal se Mason, „mě hodlá zadržet?“

Campbell povytáhl ramena, ale pak se podíval na energické

rysy a široká ramena advokátova. „Dřív než zajdete příliš daleko,“

řekl, „může vás zajímat, že jsem považován za vynikajícího

boxera.“

„A než vy zajdete příliš daleko, může vás zajímat,“ řekl Mason

jemu, „že jsem považován za vynikajícího zápasníka.“

Otočil se zády ke Campbellovi a zamířil k výtahům.

Della Streetová uchopila Susan Fisherovou pod paží a

následovaly ho.

Campbell se pustil za nimi, pak se obrátil a řekl: „Dobrá, když

je to nutné, vezmu s sebou zdejšího detektiva.“

Mason se na okamžik zamyslel a sledoval pohledem

odcházejícího Campbella.

„Opravdu vyhledá hotelového detektiva?“ zeptala se Della

Streetová.

„To nevím,“ odpověděl Mason, „ale myslím, že prvně půjde k

telefonu, zavolá slečně Corningové a požádá ji, ať nás nepřijímá.“

„Jsem přesvědčená, že se mnou se bude chtít setkat,“ řekla

Susan Fisherová. „Je milá a oblíbila si mě. Jemu vůbec

nedůvěřuje.“

„No, pojďme a uvidíme, jak se slečna Corningová cítí,“ navrhl

Mason.

Nastoupili do výtahu, vyjeli do jednadvacátého poschodí a

Susan Fisherová je vedla chodbou k prezidentskému apartmá.

Mason stiskl knoflík zvonku u dveří. Uslyšeli zazvonění a

vzadu v pokojích mohli slyšet přerušované vyzvánění telefonu.

Mason znovu stiskl zvonek a zaklepal na dveře. Zamračil se.

„Přála si tu schůzku ve tři čtvrtě na devět, slečno Fisherová?“

„Ano, a mělo to být na vteřinu přesně,“ odpověděla Susan.

Mason se podíval na hodinky. „Je za dvanáct minut devět,“

řekl.

„Jenže my jsme tu nebyli na chlup přesně,“ poznamenala Della

Streetová.

„Napadá mě, že slečna Corningová by čekala asi tak půl

minuty, a kdyby se pan Campbell neobjevil, opustila by apartmá.

To by tak na ni vypadalo,“ řekla Susan.

„Ale musí používat kolečkové křeslo, viďte?“

„Ano, ujde nějaký krok či dva, ale při chůzi se musí něčeho

přidržovat. Skoro všecko dělá na kolečkovém křesle.“

Mason se rozhlédl chodbou a zadíval se upřeně k výtahům,

když tu se z jednoho vynořil Campbell, doprovázen nenápadně

oblečeným, uvážlivým mužem, a pustil se po chodbě.

„Ten chlapík,“ podotkl Mason, „je asi zdejší detektiv.“

„Nezdá se mi, že by takhle měl vypadat hotelový detektiv,“

řekla Susan Fisherová.

„Právě takhle,“ usmál se Mason, „všichni vypadají.“

„A jak, pane Masone?“

„Tak, jak si lidé myslí, že nevypadají,“ odpověděl Mason a

udělal krok vpřed. „Jak se zdá, z apartmá nikdo neodpovídá,“

obrátil se k detektivovi.

„A měl by?“ opáčil detektiv. „Myslíme si, že ano,“ řekl

Mason.

Detektiv zavrtěl hlavou. „Dáma, která si najala toto apartmá,

se odhlásila dnes odpoledne chvilku po páté hodině.“

„Cože!“ vykřikla Susan Fisherová.

„Jdu si právě ověřit tuto informaci,“ řekl hotelový detektiv. „V

naší knize hostů je apartmá vedeno jako prázdné. Účet byl hotově

zaplacen a dáma, která tu byla, se odhlásila.“

Vytáhl z kapsy klíč. „Chtěl bych vás upozornit,“ řekl, „že

nikdy nevstoupím do apartmá, které je v našich záznamech

označeno jako obsazené. Toto je prázdné. Jdu se sem prostě

podívat a ujistit se, že pokojské všecko uklidily a daly sem mýdlo,

ručníky a čisté ložní prádlo.“

Odemkl, doširoka otevřel dveře, ustoupil stranou a uklonil se

Delle Streetové. „Dámy mají přednost,“ řekl.

Della i Susan Fisherová vstoupily, následovány Endicottem

Campbellem. Mason a detektiv tvořili zadní voj.

Bylo to prostorné apartmá s televizí, ledničkou, malým barem

se skleněnými poličkami na láhve a sklenkami, mixérem koktejlů a

kotlíkem na led. Byly tu dvě ložnice, dvě koupelny a prostorný

obývací pokoj.

Celé apartmá bylo nejen prázdné, ale tak dokonale uklizené,

jak je příznačné pro prázdné hotelové pokoje. „To jsem si myslel,“

řekl detektiv.

Campbell se s jeho prohlášením nespokojil. Vydal se po celém

apartmá, prošel koupelnami, nahlédl do různých koutů,

zkontroloval čisté ručníky, ba i dlaždičky v koupelně.

Náhle se obrátil k Susan Fisherové a zeptal se: „Jak můžeme

vědět, že tu slečna Corningová vůbec byla?“

Mason zachytil její pohled a němě ji varoval, ať mlčí. „Můžete

nahlédnout do hotelových záznamů,“ navrhl.

„Přesně to chci udělat,“ řekl Endicott Campbell.

„Dobře, protože podnikáme toto pátrání společně,“ usmál se

Mason, „můžeme i tohle udělat s vámi.“

„No, podívejte se,“ skočil mu do řeči hotelový detektiv,

„nemíníme podnikat něco, co by nás zapletlo do nějakých

nepříjemností.“

„Určitě ne,“ řekl Mason. „Nechceme nic než zjistit si fakta,

takže se do ničeho nezapletete.“

Detektiv přimhouřil oči. „Jak víte, že nás ta fakta do ničeho

nezapletou?“

„To nevím,“ prohlásil Mason zvesela, „nicméně se domnívám,

že vy nemáte co skrývat, a vím, že ani my nemáme co skrývat.

Jsem si samozřejmě jist, že ani Endicott Campbell nemusí nic

skrývat.“

„Tohle se mi nelíbí. Protestuju proti podobnému nařčení,“

ohradil se Endicott Campbell.

„Jakému nařčení?“ zeptal se Mason.

„Že musím něco skrývat.“

„Výslovně jsem řekl, že nic skrývat nemusíte.“

„Nehodlám se s vámi hádat. Pospěšme si, sejděme dolů do

recepce a podívejme se, co stojí v seznamu hostů.“

Recepční hovořil opatrně: „Nebyl jsem dnes dopoledne ve

službě. Když tito hosté přišli, starší dáma seděla v kolečkové židli

a byla provázena mladou dámou, která na žádost slečny

Corningové za ni podepsala přihlášku. Apartmá bylo pro ni

rezervováno, i když až na pondělí ráno, a ne na dnešní dopoledne.

Mluvil jsem s recepčním, který měl službu dopoledne. Vyrozuměl

jsem, že se slečny Corningové ptal, jak dlouho se chce zdržet, a

ona odpověděla, že pravděpodobně dva až tři týdny. Mladá dáma,

která byla s ní, byla ta, která podepsala přihlášku.“

„Byla jsem to já,“ řekla Susan Fisherová. „Žádala mě, ať to

podepíšu místo ní, protože sama seděla v kolečkovém křesle.“

„Nebylo to mimořádně neobvyklé?“ zeptal se Campbell.

„Neobvyklé ano,“ připustil recepční, „ale ne mimořádně, a to

vzhledem k prominentnímu postavení slečny Corningové a k

skutečnosti, že tu chtěla nějakou dobu zůstat… Ovšem, jak říkám,

nebyl jsem ve službě. Mám dojem, že se v té chvíli přihlašovalo

jen málo lidí, zavazadla byla nakupena v hale a dáma v

kolečkovém křesle má právo na jisté ohledy.“

„Jak se zdá, těch ohledů jí bylo dopřáno spousta,“ podotkl

Campbell suše.

„Nás zajímá,“ řekl Mason, „co se stalo potom. Víte o tom

něco?“

„Musím vás zavést k pokladníkovi. Když slečna Corningová

opouštěla hotel, měl jsem službu. Viděl jsem, že je na odchodu, a

byl bych rád věděl, jestli se snad míní odhlásit, ale potom jsem to

pustil z hlavy, protože na přihlášce bylo uvedeno, že tu hodlá

pobýt více týdnů.“

„Měla s sebou kufry?“ zeptal se Mason.

„Ano, měla s sebou zavazadla.“

Recepční zavolal ředitelova zástupce a ten se spojil s

pokladníkem. Ukázalo se, že slečna Corningová opustila hotel

krátce po páté hodině odpoledne.

Mason se od pokladníkova psacího stolu odebral k portýrovi,

jenž se soustředěnou pozorností pozoroval složenou bankovku,

kterou mu Mason vtiskl do dlaně.

„Žena s tmavými brýlemi, která seděla v kolečkovém křesle,“

řekl Mason, „opouštěla hotel někdy kolem páté hodiny a…“

„No jistě, jistě, vzpomínám si na ni, a moc dobře.“

„Odjela soukromým vozem nebo taxíkem?“

„Taxíkem.“

„A víte kterým?“

„Ne, to nevím. Taxikáře si nepamatuju… Ale počkejte, přece

jen! Pamatuju si jeho obličej. Na taxík si nevzpomínám, ale na

řidiče ano. Bývá tu dost často a… Okamžik! Před chvílí tu stál v

řadě taxíků, před malou chvílí… Podívejme se tam. Myslím, že je

to čtvrtý nebo pátý vůz.“

Celá skupina kráčela rychle podél chodníku. Portýr se zastavil

před jedním taxíkem. „Ano, tohle je on,“ řekl.

Řidič byl zřejmě trochu vyveden z míry. „Co je?“ zeptal se,

když stáhl okénko.

Mason řekl: „Snažíme se najít ženu, která odtud odjížděla v

kolečkové židli asi po páté. Nastoupila do vašeho vozu a…“

„No baže,“ odpověděl taxikář. „Vezl jsem ji na nádraží

Union.“

„A kam jela potom?“

„To teda nevím. Zaplatila mi a zavolala si nosiče.“

„Jela někam vlakem?“

„To myslím jela.“

„Dobrá,“ řekl Mason, „to je asi všecko, co prozatím můžeme

dělat.“ Poděkoval taxikáři a zamířil zpátky k hotelovému vchodu.

Endicott Campbell pár vteřin počkal, pak prudce vyrazil

kupředu, aby udržel krok s advokátem. „Podívejte, Masone,“

začal. „Napadlo by vás někdy, že si ta ženská odnese doklady

společnosti, záznamy, které jsou důvěrné a mimořádně důležité?

Doklady, které musí společnost mít, které nikdy neměly opustit

naše kanceláře?“

„Kolik akcií vaší společnosti patří slečně Corningové?“ zeptal

se Mason.

„Přes devadesát procent,“ odpověděl Campbell.

Mason se na něho usmál. „Tady máte odpověď.“

„No počkejte,“ spustil na něj Campbell bojovně. „Tohle není

žádná odpověď. Něco takového nemůžete odbýt vtipem.“

„Proč ne?“

„Protože za ty doklady jsem odpovědný já.“

„Tak já vám to povím jinak,“ opáčil Mason. „Komu jste

odpovědný?“

„Akcionářům.“

„Takže se vás zeptám znovu,“ řekl Mason. „Kolik akcií patří

Amelii Corningové?“

„K čertu!“ zaklel Campbell, otočil se na patě a rychle

odkráčel.

Mason se zazubil na hotelového detektiva a podal mu ruku.

„Myslím, že to vyřídíme docela dobře a bez nežádoucí publicity.“

„To uděláte nejlíp,“ řekl detektiv. „Víte, věci tohoto druhu

nevypadají v novinách dobře. Náš hotel je hodně konzervativní

a…“

„Rozumím,“ přikývl Mason. „Vynasnažíme se spolupracovat s

vámi, jak to jen půjde a –“

Odmlčel se.

Detektiv se široce usmál. „Jistě, jistě. I my budeme s vámi

spolupracovat, pane Masone. Ve všem, co budete chtít, stačí mi jen

zavolat. Jmenuju se Bailey. Colton, C-o-l-t-o-n C. Bailey. Jen mi

zavolejte, já už udělám všecko, co můžu.“

„Moc děkuju,“ řekl mu Mason a obrátil se k oběma mladým

ženám. „Pojďme, dokončíme večeři.“ A vedl je zpět ke Candelabra

Café.

„Oh, strašně prosím za prominutí,“ řekla Susan Fisherová.

„Myslila jsem, že už jste po večeři.“

„To jsme,“ odpověděl Mason, „ale nepřál jsem si, aby ten

hotelový detektiv věděl, kam chceme jít.“

„A kam chcete jít?“

„Ke mně do kanceláře,“ řekl Mason. „Nasadíme Paula Drakea

na stopu Amelie Corningové a vynasnažíme se ji dostihnout dřív,

než se to podaří Endicottu Campbellovi. Když Endicott Campbell

odcházel, byl jsem si jist, že chce podniknout na vlastní pěst malou

detektivní výpravu. Pokud se nemýlím, je právě na cestě k nádraží

Union, a až se tam dostane, začne vyslýchat různé nosiče, aby

zjistil, co se vlastně stalo.“

„A nemáte strach, že vás o pořádný kus předběhne?“ zeptala se

Susan Fisherová.

„Nemusí k tomu dojít. Jsou různé způsoby, jak na to. Nahoře v

kanceláři máme jízdní řád. Zjistíme si, které vlaky asi v tu dobu

odjížděly. Pověříme Paula Drakea, aby na to poslal pár profíků, a

vypátráme, kam jí prodali jízdenku. Campbell si může zjistit, kam

odjela z nádraží Union, dříve než my, ale vsadím se, že my

budeme vědět dříve než on, kde je teď. Totiž pokud není tak

chytrý, aby si najal detektivy z profese taky.“

„A co potom?“

„Potom?“ řekl Mason, „budeme čekat u mne v kanceláři,

dokud nedostaneme nějakou přesnou informaci. Žena skoro slepá a

upoutaná ke kolečkovému křeslu se nemůže jen tak vypařit.“

Advokát si na parkovišti restaurace vyzvedl svůj vůz a pak jeli

do jeho kanceláře. Della Streetová zavolala Paulu Drakeovi a

požádala ho, ať za nimi zajde.

Pár minut nato se ozvalo Paulovo charakteristické staccatovité

klepání na dveře Masonovy pracovny a Della ho vpustila dál.

„Paule, tohle je Susan Fisherová,“ představil je Mason. „Je

zaměstnána u Důlní, hutní a investiční společnosti Corning. Tato

společnost patří v podstatě jedinému člověku, Amelii Corningové,

bohaté ženě žijící v Jižní Americe.

Slečně Corningové je přes pětapadesát let, je téměř slepá, nosí

tmavomodré brýle se silnými čočkami a zřejmě kvůli artritidě musí

většinu času trávit v kolečkovém křesle. Byla ubytovaná v hotelu

Arthenium. Opustila hotel dnes odpoledne krátce po páté a najala

si taxík k nádraží Union.“

Drake naslouchal, jak to měl ve zvyku, zdánlivě netečně, až

vzbuzoval dojem chronické lenosti, a s nic neříkajícím výrazem ve

tváři si měřil Susan.

„Co chceš, abychom udělali?“ zeptal se Masona.

„Najděte ji,“ odpověděl Mason.

Drake klidně zamířil do vedlejší místnosti. „Použiju telefon ve

vaší přijímací kanceláři, pokud vám to nevadí. Nebude vás to nijak

vyrušovat.“

Usmál se na Susan neurčitým uklidňujícím úsměvem a zmizel

za dveřmi.

„Je to dobrý detektiv?“ zeptala se Sue.

„Ten nejlepší,“ ujistil ji Mason.

Po několika minutách se k nim Drake vrátil. „Ten tvůj telefon

jsem pořádně využil, Perry. Nasadil jsem na tu práci své lidi. Pár

jich navštíví taxikářské společnosti a jejich vysílačkami požádají o

informace. Během deseti minut, možná i dřív budu mít tři svoje

chlapíky na nádraží. Poptají se u taxikářů, nosičů i pokladních u

okýnek.“

„Zapracoval jsi, Paule,“ pochválil ho Mason.

Della Streetová podala Paulovi kus papíru popsaného na stroji.

„Tohle jsou vlaky, které dneska podle jízdního řádu vyjely po páté

odpoledne na trati Jižní Pacifik a Santa Fé.“

„Díky, Dello,“ řekl Paul Drake. Papír složil a strčil do kapsy. A

po minutě dodal: „Velikáni ducha kráčejí po stejných cestách.“

„Chceš tím říct, že ses už do jízdního řádu díval?“ zeptal se ho

Mason.

„Chci tím říct, že první, co moji lidé udělají po příchodu na

nádraží, bude rychle se podívat, jestli tam snad slečna Corningová

ještě pořád nesedí někde v čekárně, a zjistit, které vlaky odtamtud

odjíždějí. Jestli snad je ve vlaku, Perry, jistě bys rád věděl, kde je,

dřív než ten vlak dorazí na místo určení.“

„Máš pravdu,“ kývl Mason.

„Napadá tě ještě něco?“ zeptal se Drake.

Mason řekl: „Jeden vlak jede do Sacramenta. Projíždí přes

Mojave. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby slečna Corningová jela

právě tam.“

„Pane na nebi!“ vykřikla Sue Fisherová. „Vsadím se, že právě

tohle udělala!“

„Pokud čekala na tento vlak,“ řekla Della Streetová, „byla by

zůstala v čekárně jen krátkou chvilku.“

Mason přisvědčil.

„Napadá někoho z vás, proč by opustila hotel, jela na nádraží a

tam seděla ve veřejné čekárně, když mohla stejně dobře čekat v

luxusním apartmá hotelu Arthenium?“

„No, okamžik,“ řekl Drake, „jdete na to obráceně. Začínáte

domněnkou a snažíte se přizpůsobit jí fakta. Ale vycházejme z

faktů, a teprve potom začněme s hypotézami – ano?“

„Ano,“ usmál se Mason.

„V pořádku,“ ujistil je Drake. „Jdu do své kanceláře a začnu

telefonovat na všecky strany.“

Opustil je a Susan Fisherová se znepokojeně obrátila k

Masonovi: „Ještě jste mě nežádal o peníze.“

„To je v pořádku. Nežádal,“ řekl jí s úsměvem Mason.

„Já pracuju a mám jen svůj plat, pane Masone, a… Víte,

nechtěla jsem před panem Drakem nic říkat, ale nemohu si prostě

dovolit všecky ty detektivy a celou tu nákladnou akci.“

„To je v pořádku,“ ujistil ji Mason. „Teď je to moje záležitost.“

„Ale stejně, pane Masone, já nemám dost –“

„Peníze má slečna Corningová,“ skočil jí do řeči Mason.

Zmateně zvedla obočí.

Mason se pouze usmál.

Po chvilce se Sue znovu ozvala: „Jenže slečna Corningová za

mne nebude platit moje účty mému advokátovi.“

„To jistě ne,“ odpověděl Mason. „Ale myslím, že můžeme

slečně Corningové pomoci s něčím, co si opravdu naléhavě přeje.

A tím vzniká moc zajímavá situace.“

Della Streetová se na Susan usmála. „Vezměte si z předpokoje

nějaký časopis a udělejte si pohodlí,“ řekla. „My teď musíme

pracovat a využít každé minuty.“

Odešla do své kanceláře a brzy se klávesnice jejího psacího

stroje hlučně rozezněla. Mason vzal do ruky knihu „Precedentní

případy“ a obrátil se k Sue. „Mám tolik práce, že je pro mě hrozně

těžké sledovat průběžně nová soudní rozhodnutí. Nebýt okamžiků,

jako je tenhle, nebyl bych schopen ani si je přečíst.“

Sue přikývla, odešla do čekárny a po špičkách se vrátila s

několika časopisy. Snažila se chvíli číst, ale pak, protože byla příliš

rozčilená, než aby se mohla zabrat do čtení, nechala časopisy na

klíně a jen klidně seděla a pozorovala Masonův obličej. Zjistila, že

je tak soustředěn, až se zdálo, že ji úplně přestal vnímat.

Půlhodinu poté, co Paul Drake opustil místnost, porušilo klid v

kanceláři zvonění telefonu. K aparátu přispěchala Della Streetová.

„Haló,“ řekla, „co je, Paule?“

Zamračeně naslouchala, pak pronesla: „Myslím, že bys měl

radši přijít sem… Ano, ještě je tady…“

Zavěsila a řekla: „Paul sem jde. Zjistil něco zvláštního.“

„Myslel jsem si to,“ řekl Mason a odložil „Precedentní

případy“.

Della Streetová prošla kanceláří a zůstala stát u dveří.

„Má kancelář tady v poschodí?“ zeptala se Susan Fisherová.

Mason kývl.

Ozvalo se Drakeovo zaklepání a Della Streetová otevřela

dveře skoro současně.

„Tak co je?“ zeptal se Mason, když Drake vstoupil.

Drake potřásl hlavou. „Něco strašně pitomého, Perry.“

„Co?“

„Tak ti teda povím, co se stalo,“ řekl Drake. „Ta slečna

Corningová se nijak nesnažila tajit svůj příjezd na nádraží.

Přitahovala fůru pozornosti. Měla čtyři kufry. Dva z nich byly

těžké až hrůza, jako by v nich byly nějaké knihy.“

„Anebo láhve,“ smál se Mason.

„Anebo láhve,“ připustil Drake. „Ale nosičům se zdálo, že to

jsou knihy.

Chtěla, aby jí kufry uložili do skříněk v nádražní úschovně,

zamykaných na zámek. Najmeš si je, dáš dovnitř kufry, zavřeš

dvířka, otočíš klíčem a odejdeš.“

Mason přikývl.

„Zbavila se všech zavazadel, dala vrátnému slušné spropitné a

pak odfrčela v kolečkovém křesle k dámské toaletě – a dočista

zmizela.“

„Vešla na tu toaletu?“ zeptal se Mason.

„O tom nemá nikdo ani potuchy. Od té chvíle se pod ní zem

slehla.“

„Kontrolovali jste vlaky?“

„Naši lidé se ptali dispečerů, nosičů, pokladních, kdekoho.

Našli jsme nosiče, který jí dával kufry do skříněk, aby nám je

ukázal. Vyhledali jsme jednoho z kontrolorů s klíčem pro všechny

zámky, ať nám je otevře.“

„A byly prázdné?“ zeptal se Mason.

„Prázdné,“ kývl Drake.

„Právě toho jsem se bál,“ řekl Mason.

„Cože?“ podivila se Susan Fisherová.

Masonův obličej ztvrdl. „Už jsem vám řekl, že

pětapadesátiletá žena s tmavě modrými brýlemi, žena skoro slepá a

odkázaná na kolečkové křeslo, nemohla dojet na veřejné místo,

jako je nádraží Union, a prostě se rozplynout ve vzduchu.“

„Vím, že jste to říkal,“ souhlasila Susan, „ale –“

Odmlčela se a Mason se usmál.

„Jenže to zřejmě udělala?“ pokračovala Sue.

Mason se obrátil na Paula Drakea. „Paule,“ řekl, „chci po vás,

abyste zablokovali všecky ulice z nádraží Union. Chci, aby se tvoji

lidé pustili do práce a všecko obsadili. Všecko, chápeš? Chci znát

každou cestu, kterou někdo mohl opustit nádraží, a taky chci,

abyste všecky ty cesty prohledali. Nezáleží na tom, jestli budou

pracovat celou noc.“

„Provedem,“ slíbil Drake a odešel.

„Čeho se bojíte, pane Masone?“ zeptala se Susan.

„Žena, jako je ona,“ řekl Mason, „nemohla jen tak zmizet. A

pokud by se opravdu rozplynula ve vzduchu, musíme usoudit, že

jsme vycházeli z mylných předpokladů.“

„Myslíte tím, že by nemohla udělat to, co udělala?“

„Ne,“ řekl Mason, „míním tím, že to nebyla žena toho druhu.“

„Vy myslíte…? Snažíte se mi říct, že…?“

„Předpokládejme,“ navrhl Mason, „že to byla podvodnice,

ano? Vy jste Amelii Corningovou neznala. Jste jediná, kdo ji viděl.

Zavolala vám a řekla, že je Amelia Corningová. Vypadala jako

Amelia Corningová, tak jak vám ji popsali. Přijela jste na letiště.

Seděla tam, obklopená zavazadly s nálepkami z Jižní Ameriky – to

samo může být závažná skutečnost.“

„Co tím míníte?“

„Za obvyklých okolností,“ řekl Mason, „by byla zavazadla v

letištní úschovně. Ta žena seděla v hale na kolečkovém křesle.

Zavazadla stála kolem ní. Jak je tam dostala? Zřejmě nešla,

nepopadla kufry a neodvezla je na kolečkovém křesle. Musela mít

tedy nosiče, který je do haly odnesl.

Ale proč by to dělala? Mnohem logičtější by bylo nechat ta

zavazadla v úschovně do té doby, než by měla zajištěnou dopravu,

a teprve pak říci nosiči, ať je vyzvedne a donese k místu, kde by na

ni ten dopravní prostředek čekal.

Představa ženy, která sedí uprostřed haly v kolečkovém křesle

se zavazadly nakupenými kolem – a ta zavazadla jsou okázale

polepena vinětami z jihoamerických hotelů – naznačuje, že jí

velice, velice záleželo na tom, abyste ji poznala ihned, jak jste

vešla, a abyste ani trochu nezapochybovala.

Tohle mě znepokojovalo,“ pokračoval Mason, „hned jak jste

mi to vyprávěla. Ale když jste mi pak popisovala její povahu, došel

jsem k závěru, že to mohla být právě jedna z těch osob, které trvají

na tom, že budou mít svá zavazadla v dohledu. Snažil jsem se

původní myšlenku zapudit. Nicméně je to jeden z důvodů, proč mi

tenhle případ dělá starosti.“

„Vy si tedy myslíte, že to byla podvodnice?“

„To nevím,“ řekl Mason. „Opravdu vím jen to, že od

okamžiku, kdy jste mi ji líčila jako osobu sedící v letištní hale se

zavazadly kolem sebe, začal jsem to považovat za možné.

Ale pokud to je podvodnice, musíte připustit, že se zmocnila

opravdu báječné kořisti. Odjela se spoustou obviňujících důkazů

proti Endicottu Campbellovi, což jí dává dobrou možnost k

vydírání, a pravděpodobně odjela i s krabicí od bot, ve které bylo

bůhvíkolik tisíc dolarů a –“

Polohlasný výkřik Susan Fisherové Masona přerušil. Zřejmě

pochopila. Tvář měla bílou jako křída, oči doširoka otevřené, k

ústům tiskla kotníky prstů. Nebylo pochyby, že je strašlivě

vyděšená.

„Tak vidíte,“ řekl Mason. „Nechtěl jsem prozatím mluvit o

honoráři. Chtěl jsem přijít na to, co za vším vězí. A nerad bych,

abyste si připadala jako v pasti, odkud není úniku.“

„Co míníte tím, že váš předpoklad mohl být chybný?“ vyhrkla

Sue Fisherová.

„Dejme tomu,“ odpověděl Mason, „že ta žena, která

vystupovala jako Amelia Corningová, je podvodnice. Dejme tomu,

že zajela na dámskou toaletu, sesedla z kolečkového křesla, sňala

tmavé brýle a pak vyšla zpátky k východu, už ne jako bezmocný

mrzák, ale jako statná žena.“

„A někdo se s ní setkal?“ zeptala se Sue.

„A někdo se s ní musel setkat,“ přisvědčil Mason. „Někdo, kdo

otevřel v úschovně skříňky, naložil je do auta, složil kolečkové

křeslo, strčil je do kufru auta, pak odvezl ženu, která se vydávala

za slečnu Corningovou, ven do města, a tam už se nedá ničím

rozeznat žena středního věku od milionu jiných.“

„Musela sebrat tu krabici,“ zašeptala Sue vyděšeně.

„Určitě mohla,“ řekl Mason. „No, slečno Fisherová, měla

byste teď jít domů. A chtěl bych, abyste se aspoň pokusila netrápit

se. Kdyby se vám snad přihodilo něco, co by se vztahovalo k

našemu případu, chci, abyste zavolala do Drakeovy detektivní

agentury a nechala tam vzkaz.“

Mason vstal, položil jí ruku na paži a jemně ji zavedl ke

dveřím. „Dostanete se v pořádku domů?“

Přikývla. „Ovšem. Musím jen počkat na autobus, pak ujdu tři

bloky a jsem doma.“

„Tri bloky?“ zeptal se Mason.

Znovu přikývla.

„Kolik peněz máte u sebe?“

„No, mám něco z toho, co mi zbylo a co mi slečna Corningová

nechala. Chcete zálohu?“

„Ne,“ odpověděl Mason. „Chci, abyste si vzala taxík. A ať vás

doveze až ke dveřím vašeho činžáku. V noci za žádných okolností

nikam neodcházejte, jedině když zavoláte Paulu Drakeovi a povíte

mu, kam jdete.“

Advokát s ní šel po chodbě až k výtahům. Když nastoupila,

zamířil k Drakeově kanceláři. Sotva se ocitl s detektivem o

samotě, zmizel mu z tváře úsměv.

„Ba, ba, Paule,“ řekl. „Nech své lidi na nádraží, ale několik

dalších pošli na letiště. A nech je tam.“

Paul se přimračil. „Ty čekáš, že se tam objeví slečna

Corningová?“

Mason přikývl.

„Myslíš, že si vzala taxíka na nádraží, pak se vrátila zpátky na

letiště a snad zrovna odlétá…“

„Zatraceně, to ne,“ řekl Mason. „Myslím, že zrovna přilétá.“

Detektivovi okamžik trvalo, než si uvědomil, co to Mason

říká. „Oho!“ pronesl pak. „To teda bude pěkná mela!“

„Zřejmě si vybrala leteckou linku do Miami,“ mínil Mason. „A

pak poletí z Miami sem. Je to cesta, o které ta ženská prohlásila, že

se sem tak dostala, čili je to zřejmě cesta, kterou slečna

Corningová létává. Tam v Miami hladce projde pasovou a celní

kontrolou, potom se vydá sem.

Nech svoje lidi na letišti a dej mi vědět, až přiletí – míním tím

na minutu přesně, jakmile tu bude, ať už je to ve dne nebo v noci.

Nechci, aby měla možnost dostat se do blízkosti telefonu anebo

něco podniknout, dřív než se s ní uvidím. Jeden z tvých lidí ať k ní

po příletu zajde a sdělí jí, že ho poslali uvítat ji. Nemusí říkat, jestli

mu tyto instrukce dala společnost. Může říct, že ji doveze do

hotelu. Potom ať mi hned zavolá.“

„Pojedeš na letiště?“ zeptal se Drake.

„Na to nebude čas,“ zavrtěl hlavou Mason. „Počkám v hotelu

Arthenium, kam přijede.“

„A co Endicott Campbell?“

„Endicott Campbell z toho dělá souboj důvtipu,“ řekl Mason.

„Pokud dokáže předvídat, co se stane, potká nás možná na stejném

místě. Ostatně – chci s ní mluvit první.“

„A Susan Fisherová?“ zeptal se Drake.

„Do dvou hodin poté, co se objeví slečna Corningová,“ řekl

Mason, „bude Sue Fisherová zatčena pro zpronevěru asi sto

padesáti tisíc dolarů. Bude obviněna, že odstranila účetní knihy a

doklady společnosti, takže nelze provést audit, a bude až po krk v

průšvihu.“

Drake o tom asi minutu uvažoval, pak smutně potřásl hlavou.

„A ani ty nedokážeš vymyslet žádnou obranu, aby z nastražené

pasti vyvázla?“ řekl.

„Nebuď si tak jistý, Paule,“ napomenul ho Mason. „Ty mi

uvolníš cestu blokováním soupeře, a já se pokusím střelit gól. Ale

potřebuju zatraceně dobrou přihrávku. Tak do toho!“

KAPITOLA 4

V neděli o půl dvanácté zazvonil Masonův telefon, neuvedený

v seznamu, a ozval se hlas Paula Drakea.

„Ahoj, Perry. Vyhráváš.“

„Je tady?“

„Na letišti. Můj chlapík jí všecko zařídil a odveze ji do hotelu

Arthenium autem naší agentury.“

„Prima, Paule, děkuju,“ řekl Mason. „Už tam jedu.“

„Mám u toho být taky?“

„Ne. Zazvoň do bytu k Delle a požádej ji, ať se tam co

nejrychleji rozjede. Připomeň jí, že si má s sebou vzít poznámkový

blok a svůj ženský šarm. Něco mi říká, že tahle slečna Corningová

může být trochu podezřívavá vůči mužským, ale Della by si ji

mohla získat. Přinejmenším se o to může pokusit.“

„Fajn,“ řekl Drake. „Přeju ti hodně štěstí, Perry.“

„Budu je potřebovat,“ odpověděl advokát.

Zavolal Susan Fisherové. „Vyhlašuju pohotovost,“ řekl.

„A proč?“

„Buďte připravena k akci.“

„K jaké akci?“

„Budu po vás chtít, abyste někam přišla.“

„Dobrá,“ souhlasila, „budu připravena. Na všecko, co mi

řeknete, pane Masone.“

„Buďte na telefonu a oblečená k odchodu,“ sdělil jí Mason a

zavěsil. Vzal si z garáže auto, zajel k hotelu Arthenium a čekal

čtvrt hodiny, dokud se neobjevil Drakeův detektiv, starostlivě

provázející kostnatou ženu na kolečkovém křesle, ženu, která měla

brýle s velkými modrými skly, vyčnělé lícní kosti, výrazné čelisti a

pevná ústa.

Mason k ní přistoupil. „Slečna Corningová?“ zeptal se.

Vztyčila hlavu a pohybovala jí ze strany na stranu. Snažila se

za svými těžkými modrými skly zachytit obraz muže, jehož hlas

slyšela.

Po krátké chvilce odpověděla stručně: „Jsem slečna

Corningová. Co si přejete?“

„Já jsem Perry Mason,“ řekl právník. „Jsem advokát a chci s

vámi mluvit o něčem nanejvýš důležitém, co se týká vašeho

majetku tady. Myslím, že je velmi nutné, abyste vyslechla, co vám

musím sdělit, ještě než se dostanete do styku s kýmkoli jiným.“

Na okamžik zaváhala, pak řekla: „Výborně. Ráda si poslechnu,

co mi chcete říci, pane Masone. Doufám, že mi tu rezervovali

apartmá. Aspoň mi to sdělili telegraficky.“

„Rozumím, vaše společnost vás očekává,“ řekl Mason.

„Ano, odvedli lepší práci, než jsem si myslela. Ale pořád ještě

nevím, jak přišli na to, kdy přijedu. Podle stanoveného programu

jsem se tu měla objevit až zítra. Ovšem cesta je dlouhá, únavná, a

tak jsem se rozhodla přijet o den dřív, abych trochu protáhla ty

svoje unavené kosti a odpočinula si.“

Drakeův zaměstnanec, který došel k recepci, se vrátil ke

kolečkovému křeslu s blanketem přihlášky i s recepčním.

Drakeův chlapík se významně podíval po Masonovi a řekl:

„Tady v hotelu chtějí na přihlášku osobní podpis slečny

Corningové.“

„Ovšemže,“ odpověděl Mason.

Slečna Corningová vztáhla kostnatou ruku po přihlášce, kterou

jí recepční podával, ale nedosáhla na ni, několik centimetrů

chybělo.

Recepční jí taktně vložil formulář přímo do rukou.

„Tady se podepište,“ řekl.

„Kam?“ zeptala se slečna Corningová a uchopila pero.

„Sem.“ Recepční položil dlaň na její ruku, přitlačil pero na

papír a stará slečna se okamžitě podepsala „Amelia Corningová“

hranatým, křečovitým, ale čitelným písmem.

Hotelový sluha ji upozornil: „Tudy, slečno Corningová.“

„Máte jen dva kufry a příruční zavazadlo?“ zeptal se Mason.

„Proboha, kolik jste jich čekal? Víte, co stojí v letadle z Jižní

Ameriky zavazadla nad povolenou váhu? Je to přímo loupež…

Teď bych si přála, abych si s sebou vzala jen jediný příruční

kufřík… ovšem pohodlí je pohodlí, ale zase dolar je dolar…

Vyjeďme teď nahoru a já se dozvím, co vlastně chcete, pane…

ehm…“

„Mason,“ napověděl jí advokát.

„Oh, ano, Mason. Správně. Nemám moc dobrou paměť na

jména, ale vynasnažím se zapamatovat si je. Máte pěkný hlas.

Myslím, že mi budete sympatický.“

Advokát kráčel vedle kolečkového křesla; blížili se k výtahu.

Colton C. Bailey, hotelový detektiv, kterého zřejmě upozornil

recepční, se objevil na scéně, potřásl si rukou s Masonem a pronesl

klidně: „Představte mě.“

Mason řekl: „Slečno Corningová, dovolte, abych vám

představil pana Baileyho. Má tu jednu z vedoucích funkcí, a pokud

si budete cokoli přát, bude mu potěšením udělat všecko, abyste

byla spokojená.“

„To je velice milé,“ řekla slečna Corningová. „Vyjedu teď

nahoru a porozhlédnu se po tom prezidentském apartmá.

Pravděpodobně se budu chtít přestěhovat do něčeho skromnějšího.

Nepotřebuji se v křesle drkotat řadou zbytečných pokojů, no a

takové apartmá stojí spoustu peněz.“

„Pojedem rovnou nahoru a podíváme se na to, slečno

Corningová,“ řekl Bailey. „Chceme mít jistotu, že jste spokojená.“

Malá suita vyjela do prezidentského apartmá. Sluha otevřel

dveře a Bailey, Mason i Drakeův chlapík dovezli slečnu

Corningovou do hlavního pokoje.

Rozhlédla se kolem a popotáhla nosem: „Vsadila bych se, že

tohle stojí takových sto dolarů denně,“ řekla.

„Sto třicet pět,“ omluvně pronesl Bailey.

„Dobrá, chci se přestěhovat do něčeho menšího.“

„Myslím, že je už zaplaceno,“ podotkl Bailey.

Odfrkla. „Tohle je celý Endicott Campbell! Utrácí peníze

společnosti za luxus, který nepotřebuji, snaží se na mě udělat

dojem. Mimochodem, kdepak je?“

Bailey se tázavě zahleděl na Masona.

Mason se podíval na hodinky. „Zřejmě se dosud nedostavil,

slečno Corningová, ale pravděpodobně se ho brzy dočkáte,“ řekl.

„A teď, slečno Corningová,“ řekl Bailey, „je tu jedna

formalita, kterou pro jistotu musíme probrat. Asi budete chtít

proplácet šeky zde v hotelu a my bychom rádi ověřili vaše konto;

po finanční stránce je to ovšem v pořádku, ale potřebujeme ověření

vaší totožnosti. Mohla byste mi ukázat váš pas?“

„Hm!“ řekla. „Kromě toho menšího apartmá jsem po vás ještě

nic nechtěla.“

„Ale pokud vám to nevadí,“ řekl Bailey, „rádi bychom viděli

ten váš pas, slečno Corningová.“

„No, to je nadělení!“ řekla. „Pořád ukazovat ten pitomý pas…

Doufala jsem, že až se dostanu domů do vlasti, nebude nutné mít

ho pořád po ruce a ustavičně ho ukazovat kdejakému Tomovi,

Dickovi a Harrymu, když si zamanou.“

Náhle si uvědomila, že její poznámka nevyzněla nejlíp, a

studeně se usmála. „Vy snad nejste Tom, Dick ani Harry… či snad

ano?“

„Ne, slečno Corningová,“ odpověděl Bailey. „Jsem Colton.

Colton Bailey.“

„Ano, správně,“ řekla. „Jsem ráda, že jste to nepochopil ve

zlém. Všecko mi jde tak trochu na nervy.“

Otevřela malou kabelku a vytáhla pas.

Bailey ho pečlivě prohlédl, a když ho vracel slečně

Corningové, pohlédl na Masona.

„Dobrá,“ řekl a v hlase mu zaznívalo ulehčení, „už tu nemám

co dělat, slečno Corningová, alespoň ne teď. Odejdu a nechám vás

a pana Masona, abyste si pohovořili.“

Drakeův chlapík rovněž prohlásil: „I já jsem splnil své

povinnosti, slečno Corningová. Myslím, že už ode mne nic

nepotřebujete.“

Když otevřeli dveře, vkročila do pokoje Della Streetová, v

elegantních šatech, klidná a sebejistá.

Odhadla situaci, přistoupila ke kolečkovému křeslu. „Dobrý

den, slečno Corningová,“ řekla. „Jsem Della Streetová, osobní

sekretářka pana Masona; žádal mě, ať sem přijdu, abych vám

mohla být v čemkoli nápomocná. Pokud se vyskytne nějaká ryze

ženská záležitost, udělám pro vaše pohodlí všecko, co jenom

mohu.“

Slečna Corningová charakteristickým ptačím pohybem otočila

hlavu a pohnula jí ze strany na stranu, jako by doufala, že tak

svými silnými čočkami lip uvidí.

„Ano, má milá,“ řekla. „Nevidím vás moc jasně, ale vidím, že

máte velice pěknou postavu a nádherný hlas. Můj zrak se ustavičně

zhoršuje, proto jsem více závislá na svém sluchu. Spoléhám hodně

na to, jaký má kdo hlas. Váš se mi opravdu líbí.“

„Děkuji vám. Opravdu vám moc děkuji,“ řekla Della

Streetová.

„Není zač. A teď, pane Masone, vy jste právník. Pokud není

váš čas drahý, nejste moc dobrý právník. A jestli jste velmi dobrý

právník, váš čas jsou skutečně velké peníze. Nikdo z nás ho nechce

marně ztrácet. Takže k věci.“

„Nechtěla byste se nejdřív trochu osvěžit?“ zeptal se Mason.

„Jen mluvte, mladý muži,“ odfrkla. „Uvidíte, že jsem svěží až

dost. No, tak co tedy chcete?“

„Já sám nic,“ řekl Mason. „Ale jedna z mých klientek ano.“

„Hm, to je totéž,“ poznamenala. „Pokračujte. Povídejte.

Posaďte se, udělejte si pohodlí a přimějte tu vaši půvabnou

sekretářku, ať si taky udělá pohodlí.“

„Vám je v tom kolečkovém křesle dobře?“ zeptala se Della.

„Nechcete se posadit do pohodlnějšího křesla?“

„Je mi dobře takhle,“ odpověděla slečna Corningová.

„Nemíním ztrácet čas diplomatickými okolky, slečno

Corningová,“ začal Mason. „V této záležitosti mám jen jedinou

možnost, a to vyložit karty rovnou na stůl.“

„Tak ven s nimi,“ řekla slečna Corningová.

„Tak ven s nimi,“ opakoval Mason s úsměvem. „Tedy první

věc, kterou vám musím sdělit a která vás může šokovat, je to, že se

včera na letišti objevila žena, která se za vás vydávala a

telefonovala do úřadoven Důlní, hutní a investiční společnosti

Corning.“

„Cože!“ vykřikla.

Mason přikývl.

„No, pokračujte,“ vybídla ho slečna Corningová. „Co se tedy

stalo?“

„Tady se ocitáme v oblasti spekulací,“ řekl Mason. „Nemohu

vám přesně sdělit, co se stalo. Ale je toho dost. Ta žena

telefonovala do kanceláří společnosti. Mladá žena jménem Susan

Fisherová, která je zaměstnána jako osobní sekretářka ředitele

Endicotta Campbella a která byla panem Campbellem pověřena,

aby připravila některé věci před vaším příjezdem, tam pracovala v

přesčase v sobotu a brala telefon.

Když se dozvěděla, že je slečna Corningová na letišti a že

telegramem oznámila svůj časnější přílet, ale nedaří se jí spojit se s

panem Campbellem, spěchala na letiště.

Našla tam ženu, která je vám fyzicky nápadně podobná. Seděla

v kolečkovém křesle, obklopena zavazadly s nálepkami z

jihoamerických hotelů a jihoamerických letišť. Susan dopravila tu

ženu sem do apartmá, ale ona trvala na tom, že se okamžitě

odebere do kanceláře ověřit si jisté věci.“

„A co se stalo pak?“ zeptala se slečna Corningová.

„Ta žena prokázala překvapující důvěrnou znalost firemních

záležitostí. Vyptávala se na různé podrobnosti, pak poslala Susan

Fisherovou koupit nějaké kufry a dát do nich některé doklady a

účetní knihy, a potom zmizela. A je tu možnost, že s sebou ze sejfu

vzala značně velkou sumu peněz. V tom si nejsme jisti.“

„Proč o tom nemáte jistotu?“

„Protože původ těch peněz je také zahalen tajemstvím.“

„Dobrá,“ řekla slečna Corningová, „ale jak jste se do toho

dostal vy?“

„Zastupuji Susan Fisherovou.“

„Ona potřebuje advokáta?“

„Může potřebovat advokáta.“

„Proč?“

„Protože,“ řekl Mason, „možná vpustila do kanceláře

podvodnici. Stala se možná obětí osoby, která se za vás vydávala.

Předala jí některé doklady i účetní knihy a dovolila, aby byly

odneseny z kanceláře.“

„Proč taková uspěchanost, a k tomu v sobotu?“ zeptala se

slečna Corningová.

„Upřímně řečeno,“ odpověděl Mason, „protože je tu jistý

důvod věřit, že se v činnosti vaší společnosti vyskytly podvody.

Vezměme například důl v Mojave, známý jako Mojavský

monarcha. Ten důl…“

„Ten důl,“ rázně ho přerušila slečna Corningová, „a jeho

situaci je zapotřebí prošetřit. Nemusíte už pokračovat a povídat mi

víc, pane Masone. Je to jeden z důvodů, proč jsem tady. A teď –

kde je Endicott Campbell?“

„Nevím,“ pokrčil rameny Mason. „Otevřeně říkám, že jsem

předvídal váš přílet na letiště a toho muže, s kterým jste se prvně

setkala, zaměstnávám já, ne vaše společnost.“

„A vy si myslíte, že někdo hodlá dělat potíže té vaší mladé

klientce?“

„Pan Campbell se v tom smyslu vyjádřil.“

„Dobrá,“ řekla slečna Corningová, „nechme teď stranou pana

Campbella i tu vaši mladou klientku. Kde je vaše zdatná osobní

sekretářka? Je tady?“

„Jsem zde,“ ozvala se Della Streetová.

„Tak tedy,“ řekla slečna Corningová, „předpokládám, že znáte

telefon té vaší klientky. Zde je pár telefonních čísel, která mám od

pana Campbella a kde prý ho lze zastihnout, pokud není doma. Ale

je tu i jeho číslo domů, to můžete zkusit jako první. Tak mi oba

sežeňte.“

Della Streetová začala vytáčet čísla.

„Ovšem, slečno Corningová,“ řekl Mason, „vzhledem k

převaze vašich akcií ve společnosti, bez ohledu na to, co si myslí

pan Campbell, leží konečné rozhodnutí o osudu Susan Fisherové

téměř zcela ve vašich rukou.“

„To je pravda,“ řekla slečna Corningová, „nemusíte mařit čas a

upozorňovat mě na něco tak očividného, pane Masone. Právě proto

chci, aby sem přišla. Nemám dobrý zrak, ale dokážu opravdu

dobře posoudit hlasy. Teď, když málo vidím, musím zrak

nahrazovat sluchem. Když někoho slyším mluvit, mohu říci, jestli

mu budu důvěřovat, anebo ne. Můj úsudek není neomylný, ale

mně vyhovuje.

Řeknu vám ještě něco. Důvod, proč jsem tady, je, že jsem

volala Endicotta Campbella. Byl to mezinárodní hovor na velkou

vzdálenost a mně se nelíbil zvuk jeho hlasu. Zněla v něm jakási

uhýbavost, která mi byla podezřelá. Nevím, oč jde, jestli se snaží

chránit sám sebe nebo někoho jiného, ale… ano, jsem tu proto,

abych tomu přišla na kloub.“

Delle Streetová hlásila: „Endicott Campbell není doma.

Domovnice neví, kde může být. Je tam sama. Elizabeth Dowová,

vychovatelka, Carleton Campbell, jeho malý syn, i Endicott

Campbell jsou někde mimo dům.“

„Společně?“ zeptal se Mason.

„To ona neví,“ odpověděla Della.

„A co Susan Fisherová, Dello?“

„Té jsem se dovolala a řekla jí, ať sem hned přijede. Bude tu

co nejdřív.“

„Dobrá,“ řekla slečna Corningová. „Teď se chci osvěžit, jak

jste mi navrhovali. Pokud by vaše sekretářka, pane Masone, nic

nenamítala, odeberu se s ní do koupelny, aby trochu pomohla

bezmocné staré ženě. Vy si můžete sedět tady v pokoji, kterému se

myslím pořád ještě v hotelové hantýrce říká ‚přijímací‘. Nikoho

jiného kolem sebe nechci. Seďte a čekejte, pane Masone, budu

brzy hotova. Pokud mezitím přijde ta vaše mladá klientka, řekněte

jí, ať se posadí a udělá si pohodlí, že budeme zpátky co nevidět.“

„Tak tedy,“ obrátila se k Delle, „jmenujete se Della Streetová,

že ano?“

„Ano,“ odpověděla Della.

„Mohla byste jít se mnou nejdříve do koupelny, a pak mi

pomoci s vybalováním? Mám už opravdu špatný zrak a po hmatu

se to těžko dělá… Ano, vidím obrysy a mám nejasný dojem

obličeje, ale jasné světlo mě bolí a v pološeru nic nevidím. Je to

pořád horší a horší. Musím se stále víc spoléhat na hmat.“

„Moc mě potěší, jestli vám mohu s něčím pomoci,“ řekla Della

Streetová.

„Jste spolehlivá a pracovitá,“ prohlásila slečna Corningová, „a

pokud se příliš nemýlím, jste rovněž velice schopná. Tak pojďme.“

Obě ženy se odebraly do koupelny. Mason se znovu posadil do

jednoho z pohodlných křesel, snažil se odpočívat, ale nedařilo se

mu to, a tak vstal a začal zamyšleně přecházet pokojem.

Stále ještě tak přecházel, když kdosi jemně zaklepal na dveře.

Mason otevřel. Na chodbě stála ustrašená Susan Fisherová.

„Pojďte dál,“ uvítal ji.

Vešla dovnitř a s obavami se rozhlížela.

„Jsou v koupelně, vybalují a slečna Corningová se upravuje,“

řekl Mason.

„Je to zlé?“ zeptala se Susan.

„Není – aspoň ne moc zlé. Slečna Corningová je vyrovnaná,

věcná žena, která působí dojmem velmi taktního člověka.“

„Už se s ní pan Campbell nějak spojil?“

„Ne,“ odpověděl Mason. „Pokud vím, Campbell nemá ani

zdání, že je slečna Corningová zde ve městě. Čeká ji zítra.“

„Jak jste to věděl vy, že je tu?“

Mason se široce usmál. „Předvídal jsem to.“

„Jak to myslíte?“

„No,“ řekl Mason, „věděl jsem, že má zítra přijet, a usoudil

jsem, že by mohla přijet o den dřív. Takže Paul Drake měl na letišti

své lidi, kteří tam čekali. Když se objevila, jeden Drakeův člověk

vykročil, pozdravil ji, řekl, že se má postarat o její zavazadla, a

ihned informoval Paula Drakea, který zas informoval mě. A tak

jsme tu.“

„Chcete tím říct, že jste tohle všecko věděl předem?“

„Moc předvídavosti k tomu zapotřebí nebylo,“ řekl Mason.

„Věděli jsme, že se slečna Corningová objeví na letišti, a já jsem

chtěl mít možnost vyprávět jí celou tu historii z vašeho hlediska,

dřív než ji Endicott Campbell seznámí se svým stanoviskem. To je

vše.“

Susan Fisherová impulzivně uchopila Masonovu ruku do obou

svých dlaní. „Myslím si, že jste báječný, skvělý člověk,“ řekla.

„Proč jste mi nepověděl, co míníte podniknout?“

„Bál jsem se, že byste si mohla dělat těžkou hlavu,“ řekl

Mason. „Chtěl jsem, abyste se dobře vyspala. Podařilo se vám to

Sue?“

„Spala jsem jakž - takž,“ odpověděla, „a nebylo to nic, co

byste mohl označit jako ‚dobře se vyspat‘. Vypadám jako ubohá

troska?“

„Vypadáte báječně,“ usmál se Mason. „Ale slečně Corningové

nezáleží tolik na tom, co uvidí. Je z valné části odkázána na svůj

sluch. Ráda naslouchá lidským hlasům a podle nich si dělá úsudek

o charakteru. Ona je –“

Dveře koupelny se otevřely a Della Streetová dovezla slečnu

Corningovou v kolečkovém křesle do pokoje.

„Dobrý den, Susan,“ řekla. „Tohle je slečna Corningová.

Slečno Corningová, je tu Susan Fisherová.“

„Kde jste, dítě?“ zeptala se slečna Corningová.

„Tady,“ odpověděla Susan a přistoupila blíž. „Bože, slečno

Corningová, cítím se tak strašně kvůli tomu, co se stalo včera. Pan

Mason mi řekl, že už vám všecko vyprávěl.“

„Posaďte se těsně vedle mne,“ vybídla ji slečna Corningová,

„a sama mi povězte, co se přihodilo.“

„Dovezu slečnu Corningovou k vaší židli, Susan,“ nabídla se

Della Streetová, „takže s ní můžete mluvit z jedné strany vy a z

druhé pan Mason.“

„Asi to není moc správné a slušné,“ ozvala se slečna

Corningová, „ale ráda bych vám odloudila vaši sekretářku, pane

Masone. Nevím, kolik vám pan Mason platí, slečno Streetová, ale

já vám dám dvojnásobek.“

„Tak počkat,“ protestoval Mason, „tohle je zločinné spiknutí,

loupež a velezrada.“

„Nic takového,“ řekla slečna Corningová. „Je to obchodní

nabídka, ne velezrada, protože já vám nejsem povinna žádnou

věrností a Della by o podobné nabídce ani neuvažovala. Nebo snad

ano, Dello?“

„Bojím se, že ne,“ zasmála se Della Streetová.

„Takže přejděme k povinnostem. Vy, mladá dámo… jak že se

jmenujete – Fisherová?“

„Ano, Susan Fisherová.“

„Kolik je vám let, Susan?“

„Dvacet čtyři.“

„Máte pěknou postavu?“

Susan se rozpačitě zasmála a Della Streetová odpověděla

místo ní: „Velmi pěknou, slečno Corningová.“

„Jste zamilovaná?“ zeptala se slečna Corningová.

„Právě teď ne.“

„Jak dlouho už tu v kanceláři pracujete?“

„Přes rok.“

„Začínala jste jako sekretářka pana Campbella?“

„Ne. Jako stenotypistka.“

„A on si vás vytáhl, abyste se stala jeho sekretářkou?“

„Ano.“

„Jak píšete na stroji?“

„Opravdu dobře.“

„A jak ovládáte těsnopis?“

„Myslím, že skutečně dobře.“

„Vybral si vás pan Campbell pro vaše schopnosti anebo pro

vaši pěknou postavu?“

Susan se opět rozpačitě zasmála.

„Jen do toho,“ řekla slečna Corningová, „odpovězte mi na mou

otázku.“

„Abych byla upřímná, slečno Corningová, myslím, že si mě

vybral pro mou postavu. Ale když zjistil, že umím stenografovat a

psát na stroji, ponechal si mě pro mé schopnosti.“

„Snažil se vás někdy obtěžovat?“

Susan zaváhala, ale pak klidně odpověděla: „Ano.“

„A dosáhl někdy něčeho?“

„Ne.“

„Jak vás obtěžoval?“

„Jak se to dělá, jenom se pokoušel zjistit, až kam může zajít.“

„Za to ho nemohu obviňovat,“ řekla slečna Corningová. „To

udělá každý normální mužský, když s ním pracuje pěkné děvče. A

teď – je pan Campbell darebák, anebo není?“

„To vám nemohu s jistotou říci.“

„A co si o tom myslíte?“

„Nevím, slečno Corningová, a chtěla bych to vědět. Jsou

některé věci, které mě velice znepokojují. Jenže nejsem v revizním

oddělení. Píšu jenom výkazy a…“

„Pracujete s počítacím strojem?“

„Ano.“

„No, pokračujte. Takže píšete výkazy, a co dál?“

„Podklady dostávám především od revizního oddělení, anebo

mi je dává pan Campbell… Chci tím říci, že náš úřad je rozdělen

na jednotlivá oddělení, takže upřímně pochybuji, že by někdo jiný

než pan Campbell měl komplexní obraz o všem, co se děje. Já

jsem se začala zajímat o mojavský důl Monarcha.“

„Proč?“

„Víte, pro jednu věc,“ pokračovala Susan. „Vyjela jsem si tím

směrem na výlet. Vůbec mě ani nenapadlo podívat se na ten důl;

po pravdě řečeno jsem docela zapomněla, že tam někde je. Právě

jsem jela kolem a viděla jsem na silnici značku, či spíš deštěm a

větrem poničený kus dřeva, připevněný na sloupu. Stálo tam

napsáno Mojavský monarcha, a tak jsem se tam vydala z čiré

zvědavosti.“

„A co jste objevila?“

„Našla jsem důl, jenže tam určitě nikdo nepracoval. Šla jsem k

jedné benzinové stanici a zeptala se, jestli je tady v okolí ještě

nějaký jiný Mojavský monarcha. Chlapík u pumpy mi řekl, že

nikdy o žádném jiném neslyšel, že jediný Mojavský monarcha,

který zná, je důl zavřený od té doby, co se tam rudné žíly ztratily.“

„Měsíční výkazy uvádějí, že důl je v provozu, ale za cenu

těžkých ztrát,“ řekla slečna Corningová.

„Ty měsíční výkazy moc dobře znám,“ odpověděla Susan. „Já

je přece opisuju na stroji.“

„Takže vy nemyslíte, že se na dole pracuje?“

„To nevím.“

„A pokud jsou ta hlášení nepravdivá, je pan Campbell

darebák?“

„To bych neřekla. Hlášení přicházejí od správce v Mojave a –“

„Endicott Campbell nikdy nejel do Mojave, aby si důl

prohlédl?“

„Nevím.“

„Pokud chce řídit mé obchodní záležitosti, měl by vědět, co se

děje na dole, který má rovnou za humny.“

Susan Fisherová neříkala nic.

„No tak,“ úsečně pronesla slečna Corningová, „řekněte něco!

Měl by to vědět, nebo ne?“

„Pan Campbell má hodně, opravdu hodně práce v kanceláři,“

začala Susan. „Sestavuje hlášení, řídí obchodní akce a má až nad

hlavu starostí s berňákem. Otevřeně řečeno, nemyslím si, že by byl

někdy jel do Mojave. Má asi pocit, že ten důl stojí nějak mimo

jeho pravomoc. Nevím, kde –“

Otevřely se dveře a v nich se objevil Endicott Campbell. „Kdo

tvrdí, že jsem nikdy nejel do Mojave?“ hřímal. „Co se zde děje? O

co se to tu za mými zády snažíte? Obcházet mě a ničit mou

reputaci?“

„Předpokládám,“ řekla slečna Corningová, „že tenhle

rozhněvaný chraplavý hlas patří mému řediteli Endicottu

Campbellovi. Jen pojďte dál, pane Campbelle, a posaďte se. Je

dobrým zvykem zaklepat, než vejdeme.“

„Nezáleží mi na tom, co je a co není dobrým zvykem,“ zlobil

se Campbell. „Nevím, co se zde děje. Navzdory skutečnosti, že pro

vás pracuji, slečno Corningová, vidím, že jste přijela a

shromažďujete kolem sebe mé zaměstnance, abyste s nimi

hovořila o mých schopnostech a výsledcích mé práce na místě

ředitele, a to ještě dřív, než jste vůbec se mnou jednala nebo mi

dala vědět, že jste tu.“

„Počkejte, Campbelle,“ řekl Mason. „Snažili jsme se s vámi

telefonicky spojit.“

„Jak vy jste věděl, že je tu slečna Corningová?“ zeptal se

Campbell.

„Předvídal jsem její příjezd,“ řekl Mason.

„Měla přijet až zítra.“

„Ano, jistěže,“ odpověděl Mason, „ale pokud to chcete vědět,

měl jsem na letišti lidi, kteří tam čekali, abych se s ní mohl setkat

hned po jejím příletu. To bylo něco, co jste mohl udělat taky,

pokud byste chtěl – anebo pokud by vás to napadlo.“

„Moje myšlení se bohužel neubírá těmito poněkud záludnými

cestami,“ odsekl Campbell a obrátil se k slečně Corningové.

„Promiňte, slečno Corningová, že takto jednám, ale upřímně

řečeno jsem dopálený.“

„Jen pokračujte, jen pokračujte,“ řekla slečna Corningová.

„Jen se rozčilujte. Ráda poslouchám, když se dva muži spolu

hádají.“

„Nelíbí se mi, jak se sem pan Mason vetřel a snaží se jednat za

mými zády.“

„Tak okamžik,“ zarazil ho Mason. „Především mi ani za mák

nezáleží na tom, jestli se vám to líbí nebo ne. Za druhé, nikdo

nejedná za vašimi zády. Stojíme tu proti vám tváří v tvář a vracíme

míč, který jste zahrál v rozporu s pravidly. Uvědomte si jednu věc.

Zastupuji Susan Fisherovou. Je to moje klientka. Připadá mi, že jí

tu chcete předvádět jakési kličkování, abyste zakryl vlastní chyby.

To vám nedovolím. Přál jsem si seznámit slečnu Corningovou s

reálnými fakty, dřív než budete mít možnost překroutit je.“

„No prosím,“ řekl Campbell, „taky bych byl rád seznámil

slečnu Corningovou s pravdivými skutečnostmi, dřív než jste se vy

dostal k ní a fakta zfalšoval.“

„Mluvíme o faktech,“ řekl Mason.

„Mluvili jste o důvěrných záležitostech naší společnosti.“

„Odpovídali jsme slečně Corningové na otázky týkající se

Mojavského monarchy, a myslím, že se slečna Corningová může

velice oprávněně zeptat na Mojavského monarchu vás. Pokud

soudíte, že jsme překroutili fakta, moc rád si poslechnu, co o tom

řeknete vy.“

„Totéž chci já,“ řekla slečna Corningová.

Campbella opustila valná část jeho bojovnosti. „V pořádku,“

řekl, „co se týče Mojavského monarchy, jediná věc, kterou mohu

slečně Corningové sdělit, je to, že jsem byl zřejmě podveden

mužem, který je za ten důl odpovědný a mně patrně podával

falešná hlášení osobně, písemně i telefonicky.“

„Byl jste tam někdy?“ zeptala se slečna Corningová.

„Byl,“ odpověděl Campbell. „Právě jsem se odtamtud vrátil.

Byl jsem tam včera. Nejsem důlní odborník, slečno Corningová.

Jsem úředník, specialista na kontrolu investic vložených do

nemovitostí. Důlní podnikání je zcela mimo můj obor. Sdělil jsem

vám to, hned když jste mě přijímala.

Pokud se týče nemovitostí, zjistíte, že jste za mého

ředitelování měla velice slušné zisky. Pokud se týče Mojavského

monarchy, byl jsem podveden a vy jste utrpěla dost značnou

škodu. Mrzí mě to, ale byl jsem tak zaměstnán realitami, že jsem

musel pověřit správou dolu Kena Lowryho. Důl, to je oblast, v níž

se prakticky nevyznám.

Zisky z realit, které jsem pro vás spravoval, jsou velmi vysoké

a víc než vyrovnávají ztráty z Mojavského monarchy. Rád bych to

s vámi probral detailně, ale ne v přítomnosti dalších lidí.

Co se týče této mladé ženy, která se tolik snažila dostat se k

vám dřív, než jsem měl já možnost cokoli říci, obávám se, že

účetní knihy prokážou její zpronevěru asi sto jednašedesáti tisíc v

hotovosti. Naše revizní oddělení pracovalo celou noc a objevilo

veliké manko. Prokazuje to ďábelskou chytrost slečny Fisherové

stejně jako její neobyčejně dobrou znalost poměrů v naší

společnosti.“

„V pořádku,“ ozval se Mason, „teď to říkáte otevřeně.

Obviňujete Susan Fisherovou, že zpronevěřila peníze patřící

společnosti.“

„Zatím nikoho neobviňuji. Prostě důvěrně sděluji své

zaměstnavatelce, co objevilo revizní oddělení jako výsledek

celonoční práce.“

„Považujete sám sebe v této věci za naprosto nevinného?“

zeptal se Mason.

„Ovšemže.“

„Jste výkonným ředitelem podniku. Myslíte si, že jste pracoval

dobře, a přesto jste teprve v posledních čtyřiadvaceti hodinách

objevil manko zhruba sto šedesáti tisíc dolarů – i to, že Mojavský

monarcha byl spravován způsobem, při němž slečna Corningová

pozbyla mnoho tisíc dolarů?“

„Na tyto otázky nemusím odpovídat. Nelíbí se mi, jak je

formulujete, a nemusím se podrobit vašemu křížovému výslechu,“

řekl Campbell. „Pro vaši informaci uvedu, že za mého vedení bylo

pro slečnu Corningovou dosaženo něco přes tři čtvrtě milionu

čistého zisku. Jediný člověk nemůže v tak rozsáhlém byznysu jen a

jen vydělávat, jsou některé oblasti, kterým nemůže věnovat

veškerou svou pozornost.“

„A v těch oblastech podnikání, kterým jste svou veškerou

pozornost nevěnoval, tam byla manka a podvody?“ zeptal se

Mason.

„Už jsem vám řekl, že se nemusím podrobovat vašemu

křížovému výslechu.“

„Vy obviňujete moji klientku ze zpronevěry,“ řekl Mason, „a

ten křížový výslech budete muset podstoupit, ať už tady nebo před

soudem.“

„Než se dostaneme před soud,“ řekl Campbell, „budu mít fakta

i čísla tak průkazně uspořádána, že ani vy nedokážete svou

klientku zprostit podezření.“

„Pro vaši informaci, slečno Corningová,“ ozval se Mason,

„pan Campbell měl zřejmě ve svém šatníku krabici od bot. Ta

krabice byla plná stodolarových bankovek. Jeho sedmiletý syn ji

bezděčně sebral a –“

„A pro vaši informaci, slečno Corningová,“ skočil mu hněvivě

do řeči Campbell, „tohle je podlá lež!“

„Máme o tom důkazy,“ prohlásil Mason.

„Jenom nepodložené tvrzení vaší klientky,“ zaútočil Campbell.

„Tu krabici od bot plnou dolarů nikdo nikdy kromě Susan

Fisherové neviděl.“

„Váš syn ji přinesl do kanceláře, pane Campbelle,“ řekla

Susan. „Kde je teď Carleton?“

„Vezměte všichni jednou provždy na vědomí,“ rozhořčil se

Campbell, „že můj syn do toho nebude zatahován. Nechci, aby byl

citově týrán a popouzen proti svému otci. Mého syna z toho

vynechte. Vyslýchat ho nikdo nebude.“

„Chápu to tak,“ řekl Mason, „že jste podnikl patřičné kroky,

aby nemohl být nalezen.“

„Jednám v souladu se svým nejvnitrnějším přesvědčením

jakožto jeho otec. Plním své rodičovské povinnosti.“

„Jinými slovy,“ řekl Mason, „když vaši promluvu zbavíme

všech těch vznešeně znějících kudrlinek o vašich otcovských

povinnostech, dojdeme k faktu: Susan Fisherová tvrdí, že jí váš

syn svěřil krabici od bot, patřící vám a plnou stodolarových

bankovek. Říkáte, že je to naprostá lež, že kromě Susan Fisherové

nikdo tu krabici neviděl, a abyste své stanovisko podpořil, svého

syna jste někam ukryl, takže se ho nelze zeptat.“

„Vy jste právník,“ řekl Campbell. „Můžete věci všelijak

překroutit, aby to vyhovovalo vašemu záměru. Já jsem to vyložil

po pravdě a myslím, že to slečna Corningová přijme tak, jak to

bylo řečeno.“

„Dobrá,“ řekla Amelia Corningová, „slyšela jsem už myslím

dost, abych si udělala skutečně správný obraz situace. Vám, pane

Masone, i vaší klientce jsem dala možnost hovořit, a teď ji dám i

panu Campbellovi.“

„Chci dodat,“ začal Endicott Campbell, „že jsem se včera ráno

snažil svého syna rozveselit. Měl krabici od bot, která obsahovala

nějaké jeho dětské poklady. Já jsem měl krabici s vycházkovými

botami. Zažertoval jsem, že si tohle ‚zboží‘ vyměníme. Zřejmě si

vzal krabici s lakýrkami. Řekl mi, že ji dal Susan Fisherové. Prý ji

uložila do sejfu, takže ji nedostal zpátky. To je celá a pravdivá

historie o krabici od bot. Vím, co v ní bylo: pár lakýrek. Můžu vám

ukázat paragon z obchodu, kde byly zakoupeny. A pokud teď

slečna Fisherová laskavě předloží krabici od bot, o níž prohlašuje,

že byla plná peněz, uvidíme, co v ní je.“

„Situace je naprosto jasná,“ prohlásila Amelia Corningová.

„Někdo z vás lže. Vy tři teď odejděte, já si sednu a prohovořím

všecko s panem Campbellem. Vy, pane Campbelle, se domníváte,

že jste schopen řádně zdůvodnit veškeré transakce, které jste

provedl?“

„Naneštěstí,“ řekl Campbell, „Sue Fisherová měla přístup k

mnoha písemným dokladům. Říká, že je předala ženě, která sem

včera přijela a vydávala se za vás. Kdyby to byla slečna Fisherová

neudělala, když k tomu ode mne jakožto ředitele společnosti

nedostala schválení, byli bychom mohli –“

„Snažila jsem se jako blázen sehnat vás,“ přerušila ho Sue.

„Hm, ale nesnažila jste se dostatečně, anebo ne na správných

místech,“ namítl Campbell. „Pro vaši informaci: zrušil jsem

smluvené golfové utkání proto, že jsem se spěšně vydal do Mojave

zjistit, co se tam na dole děje. Vy jste na vlastní odpovědnost

vydala důvěrné záznamy naší společnosti úplně neznámé cizince.

To je pro vás, slečno Fisherová, moc, moc výhodné. Já sám si

myslím, že jste si tu podvodnici na poslední chvíli někde sehnala,

abyste tak zmátla pátrání a nemohla být usvědčena ze zpronevěry.“

„Vy ji tedy jasně obviňujete,“ řekl Mason. „Teď dovolte, abych

se vás na něco zeptal, pane Campbelle. Je vůbec nějaký důvod,

proč by kdokoli, kdo by byl spáchal zpronevěru, ať už Susan

Fisherová, pan Nevímkdo anebo Endicott Campbell, nemohl velice

chytře zaranžovat celý herecký výstup falešné slečny Corningové,

aby zmizely jak písemné doklady o zpronevěře, tak i peníze?“

Campbell se mrazivě usmál. „Takže na tomhle chcete postavit

obranu, protiútok, co? Dobrá, přijímám vaši výzvu, pane Masone.

A teď chci podat důvěrné hlášení své zaměstnavatelce. Věřte, bude

opravdu důvěrné.

Zavolejte slečně Corningové za hodinu a uvidíte, že vaše

klientka nebyla natolik mazaná, jak si myslela. Mám v rukou dost

důkazů, abych vylíčil její obojakost.“

„Všichni jste měli možnost povědět od plic, co si myslíte,“

ozvala se slečna Corningová. „Vyslechla jsem stanovisko slečny

Fisherové. Teď vyslechnu vás, pane Campbelle. A vy ostatní

pryč!“

KAPITOLA 5

Mason, Della Streetová a Susan Fisherová kráčeli pomalu

chodbou k výtahu.

„Pane Masone,“ řekla Sue Fisherová v polovině cesty,

„nemůžeme něco podniknout, abychom našli Carletona? Campbell

asi přinutil chlapcovu vychovatelku, aby s ním někam odjela.“

Mason mlčel, dokud nedošli k výtahu a nestiskl přivolávač.

„Ten chlapec,“ zeptal se, „opravdu nevěděl, co je v té krabici,

viďte?“

„Ne, věděl jen, že je to tatínkův poklad.“

„A jeho tatínek,“ řekl Mason, „trvá na tom, že tím pokladem je

pár lakýrek. Takže by nám moc nepomohl… I kdybychom objevili

krabici plnou peněz, nic tím nedokážete, protože Endicott

Campbell odpřisáhne, že v té jeho byl jen pár bot – ve chvíli, kdy

svému synkovi dovolil vzít si ji. Řekne, že nemohl zabránit tomu,

abyste zahodila lakýrky někam do smetí a naplnila krabici

stodolarovkami, výtěžkem vaší zpronevěry.“

Sue Fisherová zdrceně pohlédla na Masona, jako by na ní už

spočívala plná tíha její situace. „Ale co můžeme dělat?“ zeptala se.

„To,“ řekl Mason, „bude z valné části záležet na vývoji

událostí a na tom, jaký člověk je slečna Corningová.“

„Připadá mi jako někdo, kdo se dá těžko oblafnout,“ soudila

Sue Fisherová.

„V tom případě,“ řekl Mason, „teď Endicott Campbell asi

prožívá horké chvilky.“

„Takže čekáme na něco… co způsobí nečekaný obrat?“

Mason se na ni usmál svým hřejivým úsměvem. „Vy ano, vy

budete čekat, Sue,“ řekl, „ale my podnikneme kroky, které k tomu

obratu přispějí. Mezi novináři se říká, že dobrý reportér je svého

štěstí strůjcem, a já si myslím, že i my musíme tomu štěstí nějak

pomoci.“

„Ale kde je hledat?“

„Kde? Na různých místech.“

„V Mojave?“ zeptala se.

„Ani bych tím nebyl moc překvapen,“ odpověděl Mason.

„Ach, pane Masone, můžu jet s vámi, prosím? Můžu…?“

Advokát zavrtěl hlavou. „Nechceme, abyste udělala něco, co

by mohlo být později považováno za útěk nebo únik před

vyšetřováním. Jděte okamžitě domů a zůstaňte tam. Buďte na

telefonu. Pokud se přihodí něco mimořádného, ihned zavolejte

Paula Drakea.“

Kabina výtahu k nim sjela a dveře se otevřely.

Mason poklepal Sue na rameno. „Pamatujte si,“ řekl, „že je to

hra a že své karty vyložíme v pravou chvíli… přesně v tu pravou

chvíli.“

KAPITOLA 6

Hustý nedělní provoz je zprvu zdržoval; Mason, tvář jako z

kamene, skoro nepromluvil.

Když pak dopravní ruch začal slábnout, advokát se rozjel

plnou rychlostí.

Della Streetová znala Masonovy názory na bezpečnou jízdu i

jeho přesvědčení, že auto jedoucí velkou rychlostí je smrtonosná

řízená střela, kterou by měl řídit jenom ten, kdo plně ovládá své

schopnosti a je soustředěn na volant. Proto se nepokoušela hovořit

o celém případu, dokud se nedostali přes menší pahorek, nepřejeli

železniční trať a nespatřili město Mojave, rozložené podél hlavní

ulice.

Vzduch byl tady venku křišťálově čistý. Stavby a budovy

vypadaly v odpoledním slunci jako vyleptané.

Mason zajel k benzinové stanici, požádal zřízence: „Naplňte

mi nádrž,“ a když mu už zapojil hadici, zeptal se nedbale:

„Neznáte náhodou chlapíka, který se jmenuje Lowry? Ken

Lowry?“

„Samozřejmě,“ řekl zřízenec. „On je – Tamhle, koukejte, jede

tamhle vpravo přes ulici v té malé dodávce.“

Mason sledoval směr, kam muž ukazoval prstem, a uviděl

trochu otlučenou dodávku, která měla na postranních dvířkách

nápis DŮL MOJAVSKÝ MONARCHA.

Advokát tam honem zamířil, ale Lowry se rozjel, když byl

Mason ještě v půli cesty.

Zřízenec benzínky pronikavě zapískal, muž za volantem

dodávky škubl hlavou, spatřil Masona, jak na něho mává, a

zpomalil, až nakonec zastavil.

Mason přistoupil k jeho vozu. „Jste Lowry z Mojavského

monarchy?“

„To jsem.“

„Já jsem Perry Mason, advokát z Los Angeles, a moc rád bych

si s vámi promluvil.“

„O čem?“

„O důlním podnikání.“

Lowry se usmál a zavrtěl hlavou. „S cizími lidmi se o své práci

nebavím,“ řekl. „Aspoň ne o důlní branži.“

„Dobrá,“ připustil Mason, „když nemluvíte, budete

poslouchat?“

Přes ulici přeběhla Della Streetová a přistoupila k vozu.

„To je moje sekretářka, slečna Streetová, pane Lowry,“

představil ji Mason.

Lowry, prošedivělý chlapík se suchou pletí a šedýma očima,

asi čtyřicetiletý, zhodnotil Dellu pohledem. Prudký poryv větru jí

rozvlnil sukni a Lowry hbitě sklopil zrak, aby si ji prohlídl i od

nohou. „Dobrý den, madam. Moc mě těší,“ řekl.

Della Streetová se na něj usmála svým nejpodmanivějším

úsměvem a podala mu ruku. „Dobrý den, pane Lowry.“

„Vidím, že máte práci,“ řekl Mason, „ale my jsme sem jeli jen

proto, abychom se s vámi viděli. Mohl byste nám věnovat pár

minut?“

„Mluvit nebudu.“

„Věnujete nám pár minut?“

„Budu vás pár minut poslouchat.“

„Kde si můžeme promluvit?“ zeptal se Mason.

„Tady je to stejně dobré místo jako jinde,“ řekl Lowry.

Della zachytila Masonův pohled. „Proč si nesednout do vozu k

panu Lowrymu a nepromluvit si tam? Aspoň nebudeme přitahovat

příliš mnoho pozornosti a nemusíme zvyšovat hlas.“

Lowry zaváhal, Mason přikývl: „Dobrý nápad, Dello.“

Došel k autu a přidržel jí otevřená dvířka.

Della naskočila, na okamžik se kmitl a blýskl rozvlněný nylon

a plně Lawryho upoutal. Mason nasedl vedle Delly a zavřel dvířka.

„Poslouchám,“ řekl Lowry.

Zpola se otočil na sedadle, takže mohl vidět Perrymu

Masonovi do tváře, a když zachytil třpytivý pohled Delliných očí,

opřel se o polštář, pravou paži ovinul kolem sedadla vzadu a

naznačil tak, že navzdory předchozím slovům nebude zas tolik

spěchat s ukončením rozhovoru.

„Předpokládám, že tu byl Endicott Campbell a varoval vás,

abyste s nikým nemluvil,“ začal Mason.

Lowry se jenom ušklíbl.

„A možná uvedl právě moje jméno,“ pokračoval Mason.

„Poslouchám vás,“ řekl Lowry.

„Dobrá. Tak začínám. Rád bych se něco dověděl o dolu

Mojavský monarcha. Chtěl bych vědět, jak je zařízen, jak je

spravován a jak dlouho je už zavřený.“

Lowry seděl a mlčel.

„No?“ zeptal se Mason.

„Nepouštím se do řečí,“ odpověděl Lowry. „A co víc, nechci

se pouštět do řečí.“

„Pane Lowry,“ ozvala se Della Streetová, „chtěl byste

vyslechnout mě?“

„Poslouchám.“

„Jedna mladá žena, velice atraktivní mladá žena, je obviněna

ze zločinu,“ začala Della Streetová. „Pan Mason se ji snaží hájit.

Nedělá to pro peníze. Nezaplatila mu ještě ani zlámanou grešli.

Nemůže si dovolit zaplatit mu ani zlomek toho, kolik jeho služby

stojí. Je to mladá sekretářka, má celý život před sebou. A její život

může být zničen, pokud budou fakta zkreslena. Snažíme se najít

pravdu, to je všecko, co chceme. Není důvod, proč by se někdo

měl pravdy bát. Je to tak, pane Lowry? Anebo je nějaký důvod,

proč se té pravdy obávat?“

„Ne, co se týká mě, tak ne.“

„Proč tedy nechcete odpovědět na pár jednoduchých otázek,

abychom se dozvěděli skutečná fakta? Máte ponětí, co znamená

pro ženu jít do vězení? Žena má v životě jen pár šťastných let, kdy

je přitažlivá. I v nejlepším případě, kdy může mít spoustu

vitaminů, čerstvého vzduchu, slunce, cvičení a duševní pohody,

začíná po několika letech uvadat.

Představte si, co to znamená pro mladou atraktivní ženu, když

se za ní zavřou vrata věznice a ona zjišťuje, že zatímco vede tuhle

duchamornou existenci, její krása jí proklouzává mezi prsty.“

„No, vám teda, madam, krása mezi prsty neproklouzla,“ řekl

Lowry, „jestli to tak můžu říct a jestli vám to nevadí.“

Della Streetová mu uštědřila svůj nejzářivější úsměv. „Nevadí

mi, že to tak říkáte. Zdá se mi, že jste slušný člověk, fér chlapík,

charakter, který pohrdá lstí a vytáčkami. Podle mého odhadu jste

udělal věci, které jste udělat nechtěl a které vám působí starosti. Po

pravdě řečeno si myslím, že zrovna teď máte kvůli něčemu těžkou

hlavu. Pan Mason je velice chytrý advokát. Je tu šance, že by vám

mohl pomoci.“

„Já žádnou pomoc nepotřebuju,“ řekl Lowry.

„Možná si myslíte, že ne, ale na to mohou být různé názory,“

pokračovala Della Streetová. „Mějte na paměti, že Endicott

Campbell má značný zájem na tom, aby si zachránil vlastní kůži.“

Lowry se zadíval na Perryho Masona, sedícího proti němu, a

poznamenal: „Tahle slečna umí zatraceně dobře prodat to, co

chce.“

„Přesvědčila vás?“ zeptal se Mason s úsměvem.

„Doposavad ne.“

„Měla by vás už teď přesvědčit,“ řekl Mason, „protože mluví

pravdu.“

„Musím uznat, že to zní přesvědčivě.“

„Pravda je vždycky přesvědčivá,“ řekla Della Streetová. „Je v

ní něco neomylného. Ale teď risknu, že mě odtud vyhodíte rovnou

na chodník, když vám řeknu, že vy sám jste už o všem začal

přemýšlet. Jste člověk zvyklý žít pod širým nebem, stačí jen

podívat se na vás. Jste zvyklý širým prostorám, větru, který vám

fouká do obličeje, slunci a spoustě čerstvého vzduchu. Já jsem

přesvědčena, že si v celé té věci nejste skálopevně jistý, pane

Lowry.

Řekla jsem vám už, co by pro mladou ženu znamenalo jít do

vězení, ale uvědomujete si, co znamená pro člověka uvyklého žít

venku být zavřený mezi kamennými stěnami, být zbaven

slunečního světla, vzduchu, svobody? Uvědomujete si, jaká

spousta lidí tohoto druhu dostává ve vězení tuberkulózu?“

Lowry zrudl. „Řekněte mně,“ pronesl hněvivě, „co to děláte?

To mně vyhrožujete?“

Della Streetová se mu podívala zpříma do očí. „Nevyhrožuji

vám, pane Lowry. Varuju vás. Jste moc pěkný exemplář mužského.

Nerada bych vás viděla, jak trávíte příštích deset let za mřížemi. A

ještě něco. Můj šéf pan Mason je velice chytrý člověk. Pokud mu

vypovíte svou historii, může vám pomoci.“

Lowry zarputile zavrtěl hlavou.

Della Streetová se otočila k Masonovi. Mrkla na něho. „Tak

nic, šéfe, můžeme jet zpátky.“

„Počkejte chvilku,“ řekl Lowry. „Drobet si to v hlavě

srovnám.“

„Raději si to promyslete rychle,“ řekl Mason na Dellin pokyn.

Několik vteřin bylo ticho, pak Lowry opět potřásl hlavou. „Ani

nápad,“ ozval se pak, „nic vám neřeknu.“

„Dobrá,“ obrátil se Perry Mason k Delle, „vezměte si svůj

zápisník, Dello.“

Della Streetová vytáhla z kabelky zápisník.

„Uveďte datum a hodinu,“ řekl Mason, „a pište: Diktováno v

přítomnosti Kena Lowryho, správce dolu Mojavský monarcha.

Navštívili jsme pana Lowryho a požádali ho, aby nám něco řekl o

provozu dolu. Upozornili jsme ho, že jedna mladá žena byla

obviněna ze zločinu, ačkoli je nevinná, ale okolnosti se proti ní

spikly a stala se pravděpodobně obětí nepoctivé machinace. Pan

Lowry nechtěl učinit žádnou výpověď. Nechtěl nám nic sdělit o

provozu dolu, o jeho stavu ani jak dlouho je už důl uzavřen.

Odepřel hovořit o čemkoli, čímž dal najevo svoji předpojatost a

snahu zatajit pravdivé skutečnosti.“

„Počkat,“ řekl Lowry. „Když už to teda takhle sepisujete, dejte

tam taky, že jsem prohlásil: Nechci nic tajit, dostal jsem jen

instrukce, že o dolu nemám s nikým mluvit, a zvlášť ne s Perrym

Masonem.“

„Kdo vám dal ty instrukce?“ zeptal se Mason.

„Endicott Campbell, když to teda chcete vědět.“

„No,“ řekl Mason podmračeně, „co já vím, takové instrukce

nemůže Endicott Campbell nikomu dávat. A jestli se s ním chcete

spolčit, jen do toho! Ale než to risknete a budete k němu slepě

loajální, radši si zjistěte něco o tom, co Campbell dělá, a ověřte si

fakta.

Pravděpodobně vás před soudem podrobím křížovému

výslechu, pane Lowry. Neříkejte pak, že jsem vám nedal

příležitost.“

Otevřel dveře auta.

„Ano, dal jste mi příležitost,“ opakoval Lowry hněvivě.

„Nemusím s vámi mluvit a nebudu s vámi mluvit.“

Della Streetová se k němu obrátila a impulzivně mu položila

ruku na paži. „Poslyšte, pane Lowry,“ řekla, „nedopusťte, prosím,

aby tu došlo k vzájemnému nedorozumění.“

„Nic takového nedělám.“

„Možná jsme nepochopili my vás. Ale dovolte, abych vám to

řekla takto: měl jste možnost setkat se s Endicottem Campbellem.

Znáte ho už nějaký čas a –“

„Včera to bylo poprvé, co jsem ho viděl na vlastní oči,“

přerušil ji Lowry.

„Dobrá,“ řekla Della Streetová a významně pohlédla na

Perryho Masona. „Jste pravděpodobně hrdý na to, že se vyznáte v

lidských povahách. Co soudíte o Endicottu Campbellovi? Vydal

byste se s ním do terénu jako prospektor? Chtěl byste ho za

společníka?“

„Svoje kamarády si vybírám sám, a vybírám si je pečlivě,“

řekl Lowry.

„Ne, to neděláte,“ odporovala Della Streetová. „Endicott

Campbell si vás vybral za partnera, ale doběhl vás. Jste jeho

společníkem, jak pokud jde o ty informace, tak jako partner v

důlním podnikání.“

„Mým parťákem na dole přece není,“ namítl Lowry.

„To si myslíte vy,“ řekl Mason. „Campbell sem za vámi přijel.

Napovídal vám fůru věcí, balamutil vás a řekl, ať s nikým

nemluvíte. Vy ho teď posloucháte a odmítáte nám dát případné

informace – informace, na které máme právo a které byste nám

měl poskytnout, abyste chránil sám sebe, nehledě na tu mladou

ženu.“

„Tak počkejte, počkejte,“ skočil mu do řeči Lowry. „Když to

říkáte takhle, dotklo se mě to. Povídám vám, ten chlap není můj

partner.“

„A já vám říkám, že je,“ odpověděl Mason. „On vás k tomu

zrovna zhypnotizoval. Hrajete na jeho straně. Plníte jeho instrukce

a děláte přesně to, co si od vás přál. Nejste jeho společník na dole,

ale jste jeho společníkem v něčem, co může být zločin a vás může

zaplést do spousty potíží.“

Poprvé se Lowry otočil, odvrátil pohled od návštěvníků a

zadíval se předním sklem do dlouhé ulice.

„Proč bych vám měl něco vykládat?“ zeptal se.

„A proč byste neměl?“ opáčil Mason. „Pokud ovšem nemusíte

něco skrývat. Řeknu vám to jinak: proč byste měl být

Campbellovým společníkem jen proto, že sem přijel a řekl vám, co

po vás chce?“

„Protože jistým způsobem pracuji pro Campbella.“

„Podle jeho instrukcí?“

„Ano, podle instrukcí vedení.“

„A myslíte si, že právě Endicott Campbell představuje

vedení?“

„Řekl, že ano.“

Mason se záhadně usmál.

Lowry přimhouřil oči a zhluboka se nadechl. „Tak dobře,“

pronesl, „chci promluvit. Chci vysvětlit svůj postoj. Ale slíbil jsem

Campbellovi, že vám nic neprozradím.“

„Takže jste jeho partnerem,“ řekla Della Streetová.

„Proboha, neomílejte to pořád,“ rozhněval se Lowry.

„Povídám vám, že ne.“

Mason pohlédl na Dellu Streetovou, usmál se a shovívavě

potřásl hlavou.

„Je mi líto, že to nechápete, pane Lowry,“ řekla Della.

Ještě okamžik si Lowry všecko promýšlel, pak spustil: „Dobrá,

tak vám povím tohle. Udělal jsem některé neobvyklé věci, ale

všecko, co jsem udělal, bylo na příkazy, které jsem dostával přímo

od slečny Corningové.“

„Dávala vám je osobně?“ zeptal se Mason.

„Telefonicky, meziměstsky.“

„Kolikrát jste s ní po telefonu mluvil?“

„Dvakrát.“

„Volala z Jižní Ameriky?“

„Ne. Z Miami. Byla dvakrát na obchodní cestě ve Státech a

sama mi volala.“

„Znáte ji osobně?“ ptal se Mason.

„Nikdy jsem se s ní nesetkal.“

„Jinými slovy,“ pokračoval Mason, „vy jste slyšel v telefonu

hlas. Ten hlas vám řekl, ať uděláte jisté věci. Byly to věci velice

neobvyklé. A potom sem za vámi přijde muž, kterého jste nikdy

předtím neviděl, a řekne vám, ať o těch věcech s nikým

nemluvíte… Připadá mi, že jste moc důvěřivý člověk, pane

Lowry.“

„Míníte tím, že ta žena, která se mnou telefonovala, nebyla

Amelia Corningová?“

„To nevím,“ řekl Mason. „Nevíte to ovšem ani vy. Dovolte,

abych se vás na něco zeptal: řekl vám Endicott Campbell, že se

včera objevila žena, která předstírala, že je Amelia Corningová?“

„Proboha, ne!“ vykřikl Lowry.

„Ano, stalo se to. Pokud je někdo dost velký šílenec, aby se

vydával za Amelii Corningovou v osobním styku, nebude mu to

docela určitě působit potíže v telefonickém styku.“

Lowry uvažoval.

„Dobrá,“ řekl posléze. „Já nechci být společníkem Endicotta

Campbella. Nemám toho chlapa rád. Je na můj vkus trochu moc

uhlazený a trochu moc úlisný. Myslím, že jste mi otevřela oči,

slečno Streetová, když jste se mě zeptala, jestli bych s ním chtěl

tábořit někde pod širým nebem. S tím chlapem bych nechtěl mít

nic společného, to teda ne. Nemohl bych mu důvěřovat.“

„Teď je vhodný čas ujasnit si situaci,“ řekl Mason.

„Povím vám tohle,“ odpověděl Lowry. „Byl jsem přijat

dopisem Amelie Corningové. Převzala Mojavského monarchu.

Koupila celý důl – jak to stojí a leží. Sdělila mi, ať pokračuju a

pracuju podle jejích instrukcí.“

„A co Důlní, hutní a investiční společnost Corning?“

„Je to dceřiná společnost,“ řekl Lowry, „jenže já jsem pracoval

přímo pod slečnou Corningovou a hlášení jsem podával jí… Ano,

dostali jsme se do problémů. Rudná žíla se nám ztratila a já jsem

nevěděl, co si počít. Napsal jsem to slečně Corningové a ta mi

sdělila, že pověřila společnost v Los Angeles, aby mi dala

instrukce. Ale hned na druhý den mě zavolala a řekla, že změnila

své rozhodnutí. Ptala se mě, co si myslím o uzavření dolu, a já na

to, že podle mého názoru je to jediná věc, která se má udělat, že

hledáním nové žíly bychom mohli přijít o celé jmění.

Odpověděla, že mi ještě dá vědět. Pak mě o něco později

znovu zavolala a řekla, že si kvůli daním nemůže dovolit náš důl

zavřít. Řekla, že náš důl převedla na Důlní, hutní a investiční

společnost Corning s vedením v Los Angeles, ať jim tam každý

měsíc napíšu a pošlu výplatní listiny, tak jako by důl pracoval na

plné obrátky. Pokud jde o účetní knihy, ať uvádím jako

zaměstnance v každé ze tří denních směn dvanáct mužů, celkem

teda šestatřicet zaměstnanců. Losangeleské kanceláři jsem měl

sdělit, kolik peněz na výplaty potřebuju, oni že mi pošlou šek a ten

si mám dát proplatit v stodolarovkách, z toho že si mám vzít svůj

plat a ostatní peníze poštou vrátit do Los Angeles. Takhle, řekla

mně, to bude jen peněžní transakce a všecko, co ona na tom

vydělá, půjde na povinné pojištění, které musí zaměstnavatel platit,

i na příležitostné výdaje. A pokud se týče účetních knih, ty pro

daňové účely vykážou, že důl je pořád ještě v činnosti… No, byl to

podvod?“

„Co si o tom myslíte vy?“ zeptal se Mason.

„To mi právě dělá starosti,“ vzdychl Lowry. „Řídil jsem se

instrukcemi slečny Corningové a udělal jsem, co mi řekla, ale

nelíbilo se mi to.“

„Takže vy jste posílal peníze společnosti v Los Angeles?“

„Ne. Posílal jsem je Dceřiné společnosti Corning v Los

Angeles, na jejich poštovní schránku.“

„Posílal jste je v hotových penězích?“

„V bance mi ten šek propláceli v stodolarových bankovkách.

Odpočítal jsem si svůj plat, zbylou částku jsem zabalil do balíčku.

A právě to mi dělá těžkou hlavu. Řekla mně, ať je neposílám jako

doporučenou zásilku, aby se nezjistilo, že je to něco cenného. Měl

jsem to jen zabalit a poštou poslat balíček na jejich poštovní

schránku.

Z Důlní, hutní a investiční společnosti Corning jsem dostával

šeky na krytí všech provozních nákladů. Každých čtrnáct dní jsem

šek na rubu podepsal a odnesl do banky, kde mně ho hotově

proplatili.“

„V bance nepoznali, že něco není v pořádku?“ zeptal se

Mason.

„Co míníte tím ‚není v pořádku‘?“

„No, jestli se bance nezdálo, že je na tom něco neobvyklého.“

„Jistě, banka se domnívala, že to neobvyklé je, ale nezatrhla

to. Řekl jsem jim, že jednám na přímý příkaz vedení a… Víte, v

bance mě znají.“

„Vy tu už nějaký čas žijete, viďte?“

„Ano.“

„A zaručeně máte tady v místě pověst řádného a poctivého

chlapíka.“

„To určitě, jak doufám.“

„Kolik peněz jste celkem poslal do Los Angeles?“

„Takových sto jednaosmdesát tisíc dolarů.“

„Posílal jste peníze na sociální pojištění a…“

„Ne, jen jsem vracel hotové peníze do Los Angeles. Z Dceřiné

společnosti Corning jsem nikdy nedostal žádné písemné potvrzení,

ani řádku, ale pokaždé mi telefonicky zavolali a potvrdili, že

zásilka v pořádku došla.“

„Kdo vám to volal?“

„Nevím, kdo to byl. Nějaká ženská. Prostě se ohlásila jako

Dceřiná společnost Corning, kancelář, a že prý chce potvrdit

příjem zásilky. A ať prý tak pokračuju dál.“

„Takže vy jste v telefonu slyšel dva různé hlasy,“ řekl Mason,

„hlas ženy, která potvrzovala příjem peněz, a hlas ženy, která se

vám představila jako Amelia Corningová.“

„Ano, tak to myslím bylo,“ přisvědčil Lowry. „Hlas slečny

Corningové si moc dobře nepamatuju.“

„Mohl to být stejný hlas?“

„Nevím. Začínám si s tím dělat velké starosti, pane Masone.“

„A co ten hlas, který vám telefonicky potvrzoval příjem

zásilky? Domníváte se, že byste ho poznal, kdybyste ho slyšel?“

„Myslím si, že ano. Rozhodně bych se o to mohl pokusit.“

„Kam vám volala?“

„Domů, do bytu správce dolu.“

„Během úředních hodin?“

„Ne. Pokaždé až večer.“

„A Endicott Campbell vám řekl, ať se o tom nikomu

nezmiňujete?“

„Řekl mi, ať to nepovídám vám. Ale čím víc o tom uvažuju,

tím víc zjišťuju, že jsem v moc podivné situaci. Endicotta

Campbella bych za společníka nechtěl.“

„To je správné,“ přisvědčil Mason. „Jak se domnívám, zjistíte,

že jste udělal jedině správnou věc, když jste mi vyprávěl, co se

přihodilo.“

„Víte,“ řekl Lowry, „přiměla mě k tomu slova slečny

Streetové, že se takhle stávám Campbellovým spojencem.“

„Je správné,“ kývl Mason, „že jím nechcete být… Ale

pokračujme: slyšel jste o Amelii Corningové ještě později?“

„Ani slovo.“

„Hlásil jste někomu, co jste dělal?“

„Ne, to jsem neměl dělat – jen si dát proplatit šek a poslat

peníze do Los Angeles.“

„Neměl jste z toho dojem, že je to náramně zvláštní způsob

obchodního jednání?“

„Jistě, měl. Ale představoval jsem si, že je to všecko kvůli

daním. A víte, taky by se mi nelíbilo, kdyby důl zavřeli. To by bylo

něco jako prohra. Ovšem, lidi tady vědí, že je důl zavřený. Ale

pokud jde o účetní knihy důlní společnosti, každý měsíc se jim

posílal výplatní seznam, každý měsíc se jim vracel balíček s

penězi, a o těch se asi domnívali, že je to výnos z těžby. Když to

bylo ve formě hotovosti, nedalo se nic vypátrat.“

„To je vaše domněnka?“ zeptal se Mason.

„Ano.“

„A jak jste výstižně poznamenal, když je to ve formě

hotovosti, nedá se nic vypátrat.“

„Povězte, co si o tom myslíte?“ zeptal se Lowry.

Mason otevřel dveře auta. „Buďte jen opatrný v tom, koho si

zvolíte jako partnera, Lowry. Pravda je asi ten nejlepší přítel,

kterého můžete získat.“

Lowry náhle vztáhl paži a potřásli si s Masonem rukama.

„Víte,“ řekl, „jsem strašně rád, že jsem potkal vás a tu vaši

sekretářku. Myslím, že jste mi dal zatraceně dobrou radu. Cítím se

teď mnohem líp než předtím celý den.“

Della Streetová se na něho usmála a také mu podala ruku.

„Bylo moc milé setkat se s vámi, pane Lowry“ řekla. „Chápu,

že pro vás bylo opravdu těžké všecko v sobě tlumit a skrývat. Vy

nejste typ člověka, který se klidně zaplete do nějaké pochybné

transakce.“

„Tížilo mě to už hodně dlouho,“ přiznal Lowry.

„Moc vám děkuju,“ řekl mu Mason. „A moc mě těšilo.“

Lowry se za nimi díval, jak se vracejí k benzinové stanici.

„Děkuju, Dello,“ řekl Mason, „vy jste toho chlapíka

obdivuhodně přivedla na dobrou cestu. Byl to šikovný

psychologický tah říct mu, že si zvolil Endicotta Campbella za

svého společníka. Jak jste na to přišla?“

„Ať se propadnu, jestli to vím, šéfe,“ odpověděla Della. „Jen

mi to střelilo hlavou, protože on je typický horník, typický člověk

z venkova.“

„Myslím, že bych měl mít tu vaši hlavu ustavičně s sebou,“

usmál se Mason.

„Dobrý nápad. Je k maní. Co budeme dělat teď?“

„Teď,“ řekl Mason, „se vrátíme zpátky do Los Angeles. Ale

nejdřív zatelefonujem Paulu Drakeovi. Zaměříme se na Endicotta

Campbella. A taky vyšťáráme všecko, co se dá, o Dceřiné

společnosti Corning. Ale bojím se, že toho moc nenajdeme.“

KAPITOLA 7

Z telefonní budky v Lancasteru zavolal Mason Paula Drakea.

„Dej sledovat Endicotta Campbella,“ přikázal mu. „Celý ten

případ je ještě větší, než jsem se domníval, Paule, a mám tušení, že

i smrtelně nebezpečný. Dej sledovat Campbella a snaž se vypátrat,

kde je jeho syn.“

„To začíná být zatraceně těžký úkol,“ řekl Drake. „Předvídal,

že budeš po chlapci pátrat, a předem naplánoval úkryt. Když tohle

udělá inteligentní člověk, je pro soukromého detektiva skoro

nemožné přijít mu na stopu. Policie by toho snad byla schopná, ale

pro nás to bude dlouhá a nákladná práce.“

„Uvaž, co vůbec můžeme dělat,“ řekl Mason. „Vracím se teď

do města. Počkej na mě v kanceláři. Až přijedu, chci se s tebou

vidět.“

„Jak jsi venku pořídil – dobře?“

„Myslím, že ano,“ odpověděl Mason.

„Doufejme,“ připomenul Drake, „protože už ti pekelně rychle

narůstá účet za naše pátrání.“

„Ale úvěr mám pořád?“ zeptal se Mason.

„Až do milionu,“ ujistil ho Drake.

„Dobrá. Pokračujte,“ řekl Mason a zavěsil.

Zavolal hotel Arthenium tak, aby nikdo kromě telefonisty

nevěděl, že volá meziměsto, a požádal, aby mu dali apartmá

Amelie Corningové.

Když uslyšel její hlas, ohlásil se jí: „Tady Perry Mason, slečno

Corningová. Rád bych vás navštívil brzy zvečera.“

„To je báječné, pane Masone. Ráda jsem si s vámi pohovořila

a myslím, že mně vy i ta vaše klientka můžete prokázat dobré

služby. Pro vaši informaci: můj rozhovor s Endicottem

Campbellem nebyl nijak uspokojivý.“

„Rozumím,“ řekl Mason vyhýbavě.

„Právě jsem dostala telegram, že moje sestra a můj brazilský

zmocněnec odletěli z Miami a mají zde přistát v deset dvacet pět.

Chtěla bych vás vidět, ještě než přijedou… mohl byste se ke mně

hned teď dostavit?… Kde jste?“

„Právě teď se mi to nehodí,“ odpověděl Mason, aniž upřesnil,

odkud volá, „ale bude to stačit v půl osmé?“

„Ráda bych, aby to bylo dřív, ale beru samozřejmě na vědomí,

že jste velice zaměstnaný člověk. Chtěla bych něco udělat pro tu

Susan Fisherovou, je skutečně milá. Došla jsem k závěru, že… no,

radši vám to povím osobně, až vás uvidím. Vezmete s sebou svou

sekretářku?“

„Ano, ovšem,“ řekl Mason.

„Tak přijďte oba. Nemusíte se předem ohlašovat. Budu vás

čekat v půl osmé.“

„V půl osmé,“ opakoval Mason.

„Snad bych vám měla říct ještě jednu věc, pane Masone.

Potrpím si na přesnost. Pokud tu můžete být v půl osmé, čekám

vás v půl osmé. Pokud vám to ale nevyhovuje, raději si určíme tři

čtvrtě na osm.“

„V půl osmé tam budu,“ řekl Mason.

„Děkuji, pane Masone. Na shledanou.“

Mason se vrátil k autu. „Máme s Amelií Corningovou schůzku

přesně v půl osmé,“ řekl Delle Streetové. „Paul dává sledovat

Endicotta Campbella.“

„Jakpak pochodil Endicott Campbell u Amelie Comingové?

Víte o tom něco?“ zeptala se Della.

„Víc než něco,“ odpověděl Mason. „Slečna Corningová s tím

nedělala žádné tajnosti. Řekla, že rozhovor byl velmi

neuspokojivý.“

Della Streetová se zazubila: „Měla jsem pocit, že ten mládenec

zašel trochu moc daleko.“

„Ještě pořád může dělat potíže,“ poznamenal Mason. „Ale

musíme sebou hodit, Dello, slečna Corningová obzvlášť

zdůrazňovala, že si potrpí na přesnost. Mimochodem, z Jižní

Ameriky se za ní vydali její sestra a její brazilský zmocněnec.

Poslali jí z Miami telegram a přiletí v deset dvacet pět.“

„Takže se kolem Endicotta Campbella stahuje síť,“ řekla

Della.

„Může se stahovat,“ opravil ji Mason. „Ale nikdy

nepodceňujte chlapíka jeho druhu. Je důvtipný, mazaný, odvážný a

tuhle situaci už asi nějaký čas předvídal a plánoval dopředu.“

„Jenže co mu ty jeho plány pomohou?“ zeptala se Della.

„Ovšem, ulité peníze si pěkně schoval do krabice od bot a jeho syn

ji pak sebral a svěřil Susan Fisherové.“

„A co se s ní stalo potom?“ zeptal se Mason.

„Hm,“ uvažovala Della Streetová, „buďto ji sebrala ta ženská,

která si zahrála na Amelii Corningovou, anebo…“

„Jen pokračujte,“ vybídl ji Mason, když se odmlčela.

„Nebo,“ dokončila, „se k sejfu vrátil Endicott Campbell a vzal

si ji… Jistě to udělal, šéfe.“

„Příležitost měl,“ řekl Mason, „bezpochyby se do kanceláře

vrátil a sejf otevřel. Ale připomeňte si, že jestli tu krabici vzala

žena, která se tu vydávala za slečnu Corningovou, nebylo to v

době, kdy tam byl Campbell.“

„Ale šéfe, nevidím v tom rozdíl. Pracovali přece ruku v ruce.

On ten podvod záměrně naplánoval a všecko narafičil tak, aby

Susan Fisherová padla do nastražené pasti. Vydala jí veškeré

doklady, které mohly podvody prokázat, a –“

„Ovšem,“ skočil jí do řeči Mason, „to byl přece důvod, proč

sem byla poslána. Jenže krabice od bot plná stodolarovek, to je

něco docela jiného.“

„Myslíte, že mohla Campbellovi uchystat podraz?“

„Campbell si počíná velice zvláštním způsobem,“ řekl Mason.

„Víte, je opravdu možné, Dello, že ho někdo podfoukl, ale on

bezpečně neví, jestli to byla Susan Fisherová, která sebrala peníze

a ukryla je poté, co mu navykládala historku o penězích uložených

v sejfu, anebo jestli to byla jeho komplicka, ženská, které přidělil

úlohu slečny Corningové a která si řekla, že na téhle smetaně si

smlsne sama.“

„Jinými slovy, vy máte pocit, a to podle způsobu jeho jednání,

že on sám ty peníze nemá?“ zeptala se Della.

„Je to možné,“ řekl Mason.

Snížil rychlost na přípustnou míru a soustředil se na řízení.

Když se blížili k Los Angeles, Della Streetová se několikrát

podívala na hodinky a pak bystře šlehla pohledem po Masonovi.

„Pokusíte se nejdřív zavolat Paulu Drakeovi?“ zeptala se.

„Nebudeme mít čas,“ mínil Mason. „Cesta nám trvala trochu

déle, než jsem si myslel, a musíme jít rovnou do hotelu, abychom

stihli schůzku ve smluvenou dobu.“

„Nechcete mě tam vyložit, sám jít, zavolat Paulovi a nechat

mu aspoň vzkaz, ať vám brnkne?“

„Ne,“ řekl Mason. „Chci, abyste šla se mnou. Abych

nezapomněl, slečna Corningová si výslovně vyžádala, abyste

přišla. Chtěla naurčito vědět, jestli vás přivedu. Zřejmě jste na ni

udělala velký dojem… Opravdu, Dello, dneska jste byla

neocenitelná.“

„Musím se červenat,“ řekla skromně.

„A já na vás musím být moc, moc hrdý,“ opáčil Mason.

„Pořádně jste zapracovala v rozhovoru s Lowrym. Myslím, že teď

máme pár informací, které jsou pro Amelii Corningovou velice

důležité. Nebyl bych ani příliš překvapený, kdyby chtěla požádat o

vydání zatykače na Campbella. Ale je tu něco, co mi dělá starost.“

„Co je to?“

„Myslím, že Campbell musel přijít na to, že jsme si vyjeli do

Mojave zjistit, co je s dolem.“

„No a?“

„V tom případě,“ řekl Mason, „bude chtít vědět, na co jsme

přišli.“

„A je v tom nějaký rozdíl?“ zeptala se Della.

„Je,“ odpověděl Mason. „Pokud bude chtít vyčmuchat, co

všecko jsme se dozvěděli – co udělá?“

„No… řekla bych, že zavolá Lowrymu.“

„Přesně tak,“ kývl Mason. „Ale až s ním teď bude Lowry

telefonovat, nebude to už ten ochotný spolupracovník, jakým byl

ještě dopoledne. A tak se ho Campbell zeptá, jestli nám snad

nevypravoval celou svou historii, a Lowry se projeví jako moc

špatný lhář.“

„Ten se ani nepokusí lhát,“ mínila Della Streetová. „Vyklopí

pravdu.“

Mason znovu přikývl. „A tak si představte, co asi udělá

desperát Endicott Campbell, dřív než se budeme moci vrátit.“

Della Streetová se zamyslila. „Není to moc uklidňující

pomyšlení.“

Mason opět kývl. Podmračeně se soustředil na nedělní večerní

provoz a přijel před hotel Arthenium tři minuty před půl osmou.

Podal portýrovi dva dolary. „Postarejte se o moje auto,“

požádal ho. „Nemám čas zaparkovat.“

„Postarám. Bude to v pořádku, ale jen na kratší dobu,“ řekl

portýr. „Zdržíte se tu?“

„Nemyslím. Dám vám vědět, pokud to bude víc než deset nebo

patnáct minut.“

Mason s Dellou kvapně proběhli halou k výtahům a vyjeli pak

k prezidentskému apartmá.

Když kráčeli chodbou, poznamenala Della: „Vypadá to, jako

by dveře byly otevřené.“

Mason pozoroval obdélník světla vycházejícího ze dveří

apartmá a zrychlil krok.

Dveře byly dokořán. Všecka světla uvnitř byla rozsvícena.

Nikde ani potuchy po kolečkovém křesle, nikde Amelia

Corningová.

„Co teď?“ zeptala se Della Streetová.

Mason zůstal stát ve dveřích. „Předpokládal bych, Dello, že

když nás čekala, nechala dveře otevřené, abychom mohli vejít a

posadit se.“

Vstoupili dovnitř. Mason ukázal k pootevřeným dveřím

ložnice. „Radši se porozhlédněte, jestli není tam, Dello.“

Della Streetová se na něj rychle, chápavě podívala, chystala se

něco říci, ale pak se zarazila, vykročila k pootevřeným dveřím,

zaklepala a zavolala:

„Haló, slečno Corningová. Jsme tu.“

Žádná odpověď.

Della otevřela dveře dokořán a vešla do ložnice.

„Je tu někdo?“ zavolala.

Slyšela rychlé kroky. Mason stál za ní.

V ložnici byly stopy po přítomnosti ženy: otevřené dveře

vestavěné skříně, na ramínkách šaty, na toaletním stolku krémy.

Mason kvapně ustoupil. „Prohlídněte to zde, Dello. Abychom

měli jistotu, že tu nikdo není. Podívejte se do skříní – dokonce i

pod postel.“

Několik minut nato se Della Streetová vrátila a mlčky zavrtěla

hlavou.

„Dívala jste se všude?“ zeptal se Mason.

„Všude.“

„V koupelně?“

„Ano.“

„Dobrá,“ řekl Mason a ukázal na druhou stranu obývacího

pokoje k dalším dveřím. „Je tu ještě jedna koupelna. Zkuste to

tam.“

Della spěšně otevřela dveře, tentokrát bez klepání, opět všecko

prohledala a vrátila se. „Nikdo tam není,“ řekla.

„Ani kolečkové křeslo?“

Zavrtěla hlavou.

„A kolik kufrů?“

„Toho jsem si zvlášť nevšimla. Myslím, že jich je… počkejte,

nechtě mě přemýšlet. Správně, dva kufry a jedno příruční

zavazadlo.“

„Asi tu počkáme,“ řekl Mason a posadil se.

Della Streetová se také posadila. „Neměli bychom se zeptat

zřízenců u výtahů?“

„Mohli bychom,“ řekl Mason, „ale neuděláme to. Aspoň ne

právě teď.“

„Byla bych myslela, že tu nechá nějaký vzkaz,“ řekla Della.

„No, nechala otevřené dveře a –“ Mason se zarazil, protože

zaslechli jakési hlasy.

„Někdo přichází chodbou,“ řekl Mason.

Ve dveřích se objevila asi pětačtyřicetiletá, dost korpulentní

žena. Za ní stál pomenší chlapík s tmavými vlasy, tmavýma očima

a krátkým knírkem. Následovali je dva hoteloví sluhové se

zavazadly.

Mason vstal.

„Promiňte,“ řekla žena. „Myslela jsem, že je to apartmá

Amelie Corningové.“

„To také je,“ odpověděl Mason. „Čekáme zde na ni.“

„Není tady?“

„Právě teď ne,“ odpověděl Mason. „Měli jsme s ní schůzku a

našli jsme otevřené dveře. Usoudili jsme, že je to vyzvání,

abychom vstoupili a posadili se. Dovolte, abych se představil.

Jsem Perry Mason, advokát, a to je slečna Streetová, moje

sekretářka. A vy jste…?“

„Jsem Sofie Elliotová,“ řekla, „Ameliina sestra. A tohle je

Alfredo Gomez, její obchodní zmocněnec.“

„Ano, ano,“ řekl Mason přívětivě. „Čekala vás. Do telefonu mi

pověděla, že přijedete, ale myslel jsem, že máte přijet později.“

„Zjistili jsme, že můžeme stihnout dřívější letadlo,“

vysvětlovala Sofie Elliotová a obrátila se k sluhovi. „V pořádku,“

řekla, „zaneste zavazadla dovnitř.“

Alfredo Gomez, štíhlý, hbitý a s kočičími pohyby, vykročil a

hluboce se uklonil před Dellou Streetovou. Na okamžik podržel

její ruku ve své, pak se obrátil a podali si ruce s Perrym Masonem.

„Velice mě těší,“ řekl.

Della Streetová se rychle podívala na Perryho.

„Předpokládám, že jste slečně Corningové telefonovali z

Miami?“ zeptal se Mason.

„Posílali jsme jí telegram,“ řekla Sofie Elliotová.

„Jste slečna nebo paní Elliotová?“ otázal se Mason.

„Paní Elliotová,“ pronesla stroze. „A jsem vdova – pokud vám

do toho něco je. Ale zřejmě není.“

Mason řekl: „Zastupuji klientku, která má nějaké jednání se

slečnou Corningovou, a slečna Corningová mě žádala, abych se tu

s ní setkal,“ podíval se na hodinky, „asi před deseti minutami.“

„Hm, pokud vám řekla, že jste tu měl být před deseti

minutami, ale sama tu není, nemíní se s vámi setkat,“ řekla Sofie

Elliotová. „Má přesně nařízené hodinky, a když si smluví schůzku,

řídí se podle nich. A teď – kam máme dát svoje věci?“

Otázka nebyla určená Masonovi, ale sluhům.

„V tomto apartmá jsou dvě ložnice,“ odpověděl jeden.

Sofie Elliotová kráčela přes obývací pokoj ke dveřím ložnice

obrácené na sever, otevřela je, nahlédla dovnitř, vrátila se a beze

slova zamířila k dalším dveřím. I ty otevřela, podívala se dovnitř,

vrátila se a řekla: „Dobrá, Alfredo, vy si vezmete tuhle ložnici. Ať

vám tam sluha uloží zavazadla. Zde v druhé ložnici je dvojité

lůžko. Tam budu já s Amelií.“

Alfredo Gomez se rezignovaně uklonil a ukázal na jeden kufr

a jedno příruční zavazadlo. „Ty jsou moje,“ řekl sluhovi poněkud

šroubovanou angličtinou a jasnou výslovností bez přízvuku.

Sluhové odnesli zavazadla do ložnic. Sofie Elliotová na to

dohlédla, ale Alfredo Gomez stál a čekal mlčky a pozorně, dokud

mu sluha neuložil v druhé ložnici kufry.

Sofie Elliotová se vrátila. „Dejte jim spropitné,“ obrátila se ke

Gomezovi.

Gomez sáhl do kapsy a vytáhl roličku bankovek.

„To jsou brazilské peníze, tady neplatí,“ upozornila ho Sofie

Elliotová.

Gomezovi zablýskly v úsměvu bílé zuby, uložil peníze do

kapsy, sáhl po jiném svazku bankovek a slavnostně vytáhl dolar.

Podával jej jednomu ze sluhů.

„To je málo,“ řekla Sofie Elliotová.

Gomez vytáhl další dva dolary.

„To je moc,“ řekla Elliotová. „Dejte každému po dolaru.“

Gomez jí rozpačitě vyhověl.

Sluhové zamumlali poděkování a s tvářemi, v nichž se

nepohnul ani sval, opustili apartmá.

„Váš telegram,“ řekl Mason Sofii Elliotové, „byl zřejmě pro

slečnu Corningovou překvapením.“

Obrátila k němu pohled, kterým ho oceňovala a v němž nebyl

ani stín srdečnosti.

„Říkáte, že jste advokát?“

„Ano.“

„Zastupujete moji sestru?“

„Ne, zastupuji někoho, kdo má s vaší sestrou obchodní

jednání.“

„Byl jste sem pozván?“

„Bylo mi řečeno, ať jsem v půl osmé zde.“

„To není odpověď na mou otázku. Pozvala vás výslovně sem?

Míním tenhle pokoj.“

„Našli jsme dveře otevřené dokořán,“ odpověděl Mason.

„Považoval jsem to za němé pozvání.“

„Kolik je teď?“

„Skoro tři čtvrtě na osm.“

„No,“ řekla Sofie Elliotová. „Není tady, nenechala tu pro vás

žádný vzkaz. Řeknu jí, že jste tu byl. Pokud vás bude chtít vidět,

pošle si pro vás.“

„Promiňte,“ pronesl Mason, „pro mne si nikdo neposílá. Jsem

advokát.“

Alfredo Gomez se neslyšně přiblížil a stanul po Sofiině boku.

„Tentokrát pro vás poslala, či snad ne?“

„Požádala mě, abych přišel, a já jsem souhlasil.“

„Tak dobrá, když jste na to tak háklivý,“ řekla Sofie Elliotová.

„Pokud vás bude chtít sestra vidět, požádá vás, abyste přišel, a vy s

tím můžete souhlasit. To je vše. Nastěhuji se sem.“

Prošla místností, zastavila se u dveří a přidržela je otevřené.

Mason se uklonil. „Setkat se s vámi oběma bylo pro mě

nesmírným potěšením,“ řekl a ustoupil Delle, aby mohla projít na

chodbu.

„Ehm!“ zamumlala Sofie Elliotová.

„A můžete vyřídit slečně Corningové,“ dodal Mason, „že

pokud si mě přeje vidět, budu ve své kanceláři zítra v půl desáté a

může mě telefonicky požádat o schůzku.“

Vyšli do chodby a Sofie Elliotová za nimi přibouchla dveře.

Della Streetová tázavě zvedla obočí.

Advokát se usmál, vzal ji pod paží a vydal se s ní k výtahům.

„Tomu se říká dominantní osoba,“ podotkl.

„A vašemu konstatování,“ opáčila Della, „se říká záměrná

zdrženlivost nebo opak přehánění. Ráda bych věděla, jak to snáší

Amelia Corningová.“

„Taky bych to rád věděl,“ řekl Mason. „Je nad slunce jasnější,

že si pro sestřičku ani pro šviháckého Alfreda neposlala. Přijeli z

vlastní vůle, na vlastní pozvání a pravděpodobně i na ochranu

vlastních zájmů.“

„Asi nechtěli pustit slečnu Zazobanou z dohledu,“ mínila Della

Streetová.

Mason přivolal výtah. „Soudil bych, že sestra slečny

Corningové je suverén. Všimněte si, že nepožádala, aby jí dali

zavazadla do obývacího pokoje, dokud se neobjeví Amelia

Corningová. Prostě se nastěhovala.“

„A převzala velení,“ dodala Della.

Kabina výtahu sjela, zastavila a dveře se otevřely. „Kam teď?“

zeptala se Della.

„Teď,“ řekl Mason, „se jedeme podívat na naši klientku Susan

Fisherovou.“

KAPITOLA 8

Perry Mason zazvonil u bytu Susan Fisherové, ale nikdo mu

neodpovídal.

Zamračil se na Dellu Streetovou a zkusil dveře. Byly zavřené.

Znovu zazvonil.

„To nechápu,“ podivil se. „Řekl jsem jí, ať zůstane ve svém

bytě, aby mohla být kdykoli zastižena telefonicky.“

„Co se mohlo stát?“ zeptala se Della Streetová.

„Ať je to cokoli,“ odpověděl Mason, „bylo to něco vrcholně

důležitého, co ji přimělo porušit slib, který mi dala a… pokud ji

ovšem nepotkalo něco nepředvídaného a nezavolala Paula Drakea.

Zkusme, jestli u něho nenechala nějaký vzkaz.“

Vrátili se do přízemí, našli tam telefonní kabinu a zavolali

Drakeovi.

„Tady Perry Mason,“ ohlásil se advokát. „Nevíš o Susan

Fisherové – nevolala ti?“

„Volala v šest hodin,“ řekl Drake. „Povídala, že se stalo něco

mimořádného, moc a moc důvěrného, takže nemůže porušit dané

slovo a ani naznačit, oč jde, ale že musí být chvíli mimo domov.

Žádala mě, ať ti tady nechám její vzkaz.“

„Ty ses nesnažil vytáhnout z ní, oč jde?“

„To ano, ale nedostal jsem se vůbec nikam. Zřejmě strašlivě

spěchala, sotva dechu popadala. Prý ti mám povědět, že všecko jde

dobře a že si nemáš dělat těžkou hlavu.“

„Fajn,“ řekl Mason, „budu s tebou ve spojení. Jistě ti dá vědět,

až se vrátí.“

Zavěsil, vynořil se z telefonní budky a na nevyslovenou otázku

Delly Streetové jen zavrtěl hlavou. „Odešla,“ řekl. „Nechala dost

záhadný vzkaz u Paula Drakea. Prý hrozně spěchala. Jak to tak

vypadá, Dello, půjdeme se najíst. Podle všeho nás dneska večer

kdekdo nechává čekat.“

„Tahle slova,“ usmála se Della Streetová, „mi znějí jako rajská

zvonkohra – najíme se!“

„Dobře,“ řekl Mason, „uděláme si večeři na pokračování,

Dello. Vím, že pár bloků odsud je denní bar. Půjdeme tam,

objednáme si koktejl, pak se asi tak za dvacet minut vrátíme sem,

ještě jednou zkusíme zazvonit u naší klientky, a pokud nebude

doma, tak někde opravdu dobře povečeříme.“

„Můžu podat pozměňovací návrh?“ zeptala se Della Streetová.

„Jaký?“

„Dlouhé zkušenosti s vámi mě poučily, že vrabec v hrsti je

mnohem, mnohem lepší než dva holubi na střeše. Místo abychom

si dali koktejl teď a najedli se později, koktejl vynecháme a

zastavíme se na půl hodiny v restauraci za rohem. Dám mnohem

raději přednost sekané v žaludku před slibem, že kolem půlnoci

dostanu báječný kus pečeně. Maso je opravdu mnohem výživnější

než slova.“

„Dobrá,“ zasmál se Mason, „ale chci být maximálně do půl

hodiny zpátky. V tomhle případě je něco, co mi působí starosti.“

Zašli do malé restaurace za rohem, kde byla rychlá obsluha.

Jak Della žertem předpovídala, měli tu sekanou s vypečenou

šťávou, připravenou k okamžitému podávání.

Za půl hodiny byli zpět a Mason zaparkoval svůj vůz proti

činžáku, kde bydlela Sue Fisherová.

Pak vedl Dellu k domu, kde se právě štíhlá postava v dlouhém

pršiplášti a klobouku staženém hluboko do očí snažila otevřít

dveře. Ale najednou se zastavila a užasle vydechla:

„Pane Masone!“

Byla to Sue Fisherová. Mason si prohlédl její oblečení –

mužský klobouk, svetr, kalhoty, plášť do deště a střevíce na

nízkém podpatku – a zeptal se: „Co tu děláte v mužském

přestrojení?“

„Já – já nevím,“ odpověděla Susan Fisherová. „Bože, já jsem

tak ráda, že vás vidím! Já – já jsem doufala, že se s vámi nějak

setkám!“

„Mohla jste být ve spojení se mnou,“ řekl Mason, „jen

kdybyste se chovala podle mých instrukcí a zůstala doma.“

„Já vím, vím, ale nešlo to.“

„A proč ne?“

„Protože mi telefonovala.“

„Kdo?“

„Amelia Corningová.“

„Co chtěla?“

„Chtěla, abych udělala něco, o čem nikdo nesmí vědět.“

Mason přimhouřil oči. „Co se stalo?“ zeptal se.

„Já… je správné hovořit o tom tady?“

„Pravděpodobně ne,“ kývl hlavou Mason. „Pojďme nahoru k

vám… podívejte, dítě, vždyť vy se celá chvějete.“

„Vím, třesu se. Jsem tak nervózní, až mám pocit, že bych tu na

schodech mohla omdlít.“

Advokát ji dovedl k výtahu a pak po chodbě. „Dejte mi svůj

klíč, má zlatá,“ řekla jí Della Streetová přede dveřmi, „odemknu.“

Když vstoupili do bytu, vybídl ji Mason: „No, Susan, ven s

tím! Co je?“

Susan se posadila a začala nervózně kroutit rukavicemi, jako

by je ždímala.

„Povídejte,“ povzbuzoval ji Mason a dodal: „Víte, možná

nemáme moc času.“

„Telefonovala mi,“ začala Susan, „a přesně mi nařídila, co

mám dělat. Řekla, ať si vezmu tužku a zapíšu si její instrukce

těsnopisem.“

„Jaké to byly instrukce?“

„Mám je zaznamenané v notesu, ale utkvěly mi v hlavě. Řekla,

ať jdu do kanceláře půjčovny aut, což je jen čtyři bloky odtud, ať

si vypůjčím auto, potom ať jedu směrem k Mulholland Drive ke

křižovatce, kterou mi přesně popsala, a potom k benzinové stanici

vzdálené asi jednu a tři desetiny míle. U benzinové stanice jsem

měla sjet po silnici další dvě desetiny míle. Tam je prázdné místo a

tam že mám zaparkovat. Potom jsem se měla pěšky vrátit k

benzinové stanici a chtít galonový kanystr benzinu. Řekla, ať ten

kanystr vezmu, zaplatím, odnesu k autu a uložím ho tam tak, aby

každý, kdo by chtěl v noci jet, měl pro všecky případy zásobu

benzinu.“

„Ale k čemu to všechno?“ žasl Mason.

„Řekla, že chce, abych ji zavezla do Mojave, ale že si nepřeje,

aby o tom někdo věděl. Že musí stůj co stůj mluvit s tím

chlapíkem v Mojave ještě dřív, než zítra otevřou banky.“

„A řekla vám proč?“

„Ne.“

„Anebo nějaké jméno?“

„Ne –“

„Nezmiňovala se o šatech, co máte na sobě?“

„Řekla mi, ať si vezmu mužský klobouk s hodně širokou

krempou a obleču si kalhoty a pršiplášť. A že mám mít boty s

nízkým podpatkem, abych mohla jít hezky rychle, když to bude

nutné.

Taky mi řekla moc úžasných věcí, pane Masone. Řekla, že si

mě prověřila, a to velice pečlivě, že oceňuje mou upřímnost,

přímočarost a otevřenost stejně jako moji oddanost společnosti. Že

chce Endicotta Campbella vyhodit a já že ho ve vedoucí funkci

nahradím. Řekla –“

„Na tom všem nezáleží,“ přerušil ji Mason. „Povězte mi

přesně, co se stalo. Co dalšího ještě řekla, jaké další instrukce vám

dala a co jste udělala vy.“

„Udělala jsem přesně všecko, co po mně chtěla. Věděla jsem,

že je u nás v domě komora na věci k úklidu a že tam má domovník

nějaké staré šatstvo. Věděla jsem, že je tam i tenhle starý klobouk

se širokou střechou. Tak jsem si ho vypůjčila.

Sama mám tenhle těžký neprůhledný plášť do deště. Odjela

jsem a dostala jsem se na určené místo na Mulholland Drive

dobrých dvacet minut před smluvenou dobou. Zaparkovala jsem,

šla k benzinové stanici, koupila kanystr s galonem benzinu, vrátila

se a tam jsem čekala, čekala a čekala.“

„A co ten muž, který vám prodal kanystr benzinu,“ zeptal se

Mason, „ten zřízenec benzinové stanice? Nenabídl vám, že vás

zaveze k vašemu vozu?“

„Ne. Slečna Corningová mi řekla, že kdyby snad ano, nesmím

toho využít. Ona prý si nemyslí, že to udělá, protože je tam sám a

je ve službě.“

„Opravdu vám to nenabídl?“

„Chtěl, ale skutečně řekl, že je tam sám. Pokud by tam byli

dva, že by mě zavezl. Dokonce uvažoval, jestli nemá stanici zavřít

na tak dlouho, než by to stihl, ale já jsem nechtěla a… Myslím, že

se bál, aby tam někdo nepřijel, nenašel stanici zavřenou a nehlásil

to dál.“

„A co ten vypůjčený vůz?“ zeptal se Mason.

„Čekala jsem pořád, a když se slečna Corningová

neobjevovala, odvezla jsem auto zpátky do půjčovny a zaplatila za

ně. Řekla mi, ať to tak udělám, pokud se nesetkáme do sedmi

hodin padesáti. Řekla, že jestli tam v tu dobu nebude, mám ihned

odjet, vrátit se domů a vrátit i to auto. Zeptala jsem se, co mám

udělat s kanystrem benzinu, a ona mi výslovně přikázala, ať ho do

benzinové stanice nevracím, ale hodím do křoví u silnice.“

„Kde jste vzala peníze na půjčení auta?“

„Ta falešná slečna Corningová, která byla v kanceláři včera,

mi dala peníze na výdaje. Tahle slečna Corningová mi řekla, ať

jich použiju, že mi je pak vrátí.“

„V kolik hodin vám řekla, že tam bude?“ zeptal se Mason.

„To mi neřekla. Řekla mi, že já mám být na Mulholland Drive

nejpozději ve čtvrt na osm a čekat tam do sedmi padesáti – přesně.

Řekla, že pokud to půjde, tak se ke mně během těch pětatřiceti

minut připojí.“

„Kdy vám to volala?“

„Asi… myslím, že to bylo ve tři čtvrti na šest.“

Mason pohlédl na Dellu Streetovou. „To nemohlo být moc

dlouho po našem rozhovoru s ní.“

„Řekla mi, že s vámi telefonicky mluvila, pane Masone. Ptala

jsem se jí, jestli snad neví, kde bych vás mohla zastihnout, a ona

řekla, že nejste k zastižení, prý jste mimo město, ale že jste jí

volal.“

„Víte jistě, že to byl její hlas?“ zeptal se Mason

„Ale ano, docela jistě. Má charakteristický způsob výslovnosti

a já mám na hlasy v telefonu dobrý sluch. Jsem si naprosto jistá, že

to byla ona.“

„Vrátila jste tedy vůz a od půjčovny aut jste šla pěšky rovnou

sem?“

Zaváhala.

„Ano?“

„Ne, pane Masone. Věděla jsem, že bych neměla, ale byla

jsem tak rozrušená… Zastavila jsem se v jednom baru na koktejl.

Potřebovala jsem to.“

„Znají vás tam?“

„Ano, barman je moc milý. Občas se tam zastavím.“

„Jak dlouho jste tam byla?“

„Dlouho ne – takových deset až patnáct minut.“

„Pak jste šla sem?“

„Ano.“

Mason se zamračil. „Celá ta věc prostě nedává smysl,“ řekl.

„Nejde to složit dohromady tak, aby to smysl mělo… Řekla vám

slečna Corningová něco o své sestře nebo o svém zplnomocněná z

Jižní Ameriky?“

„Ani dost málo ne,“ odpověděla Susan.

„Podívejte, Susan,“ řekl Mason. „Ona je z Jižní Ameriky.

Nebyla zde už celá léta. Nemohla vám dát všecky ty podrobné

informace. Nemohla znát vzdálenosti ani vědět, jestli je zřízenec v

benzinové stanici sám anebo ne –“

„Ale ano, mohla,“ přerušila ho Susan. „Řekla, že si najala

detektivní agenturu a že všecky ty údaje jsou části skládačky, které

mají do sebe zapadat. Řekla, že osoby, které mínily společnost

oloupit, plánují schůzku, a my je při ní překvapíme. Než prý se

vrátíme do města, budeme mít pohromadě všechen usvědčující

materiál, který potřebujete… A byla to slečna Corningová, určitě

ano. Poznala jsem její hlas. V tom se nemůžu mýlit.“

„Obávám se,“ řekl Mason, „že buďto jste důvěřivý blázínek

vy, nebo se tahle slečna Corningová vystavila nebezpečí a může si

to škaredě odnést – a v tom případě jste opravdu v bryndě, Sue.“

„Ale pane Masone, co jsem mohla dělat? Absolutně všechno

závisí na tom, abych měla důvěru a podporu slečny Corningové…

Nemohla jsem udělat nic jiného, než jsem udělala… Řekla mi, že

právě dostala zprávu od svých detektivů a že nesmí ztratit ani

minutu. Slíbila, že jim dá deset tisíc dolarů, pokud jí podají zprávy

o něco dřív a ještě předtím, než jí zavoláte. Domnívala se, že jste v

Mojave.“

Mason přestal náhle přecházet po místnosti a v očích se mu

objevila napjatá soustředěnost.

„Oč jde?“ zeptala se Susan Fisherová. „Předpokládáte…?“

Della Streetová, která už znala advokátovy zvyky, viděla, že

hluboce přemýšlí. Položila si prst na ústa, aby Susan mlčela.

Mason chodil sem a tam asi dvě minuty. Najednou se otočil.

„Dobrá, Susan, můžete mi nakreslit přesný plánek místa, kde

jste zaparkovala?“

„Ovšem. Slečna Corningová mi sdělila údaje o vzdálenostech

v mílích a já jsem si to zapsala těsnopisem –“

„Kde máte ten stenogram?“

„Tady.“

„Přepsala jste to?“

„Ne.“

„Máte zde psací stroj?“

„Ano.“

„Přepište to,“ řekl Mason, „a tak rychle, jak jen můžete. Potom

seďte tady doma. Ať se děje co se děje, neopouštějte byt, dokud

vám neřeknu.“

Donucena jeho naléháním sundala Sue kryt psacího stroje,

zasunula papír a napsala pokyny, které dostala od slečny

Corningové.

Mason si je rychle pročetl, složil papír, strčil ho do kapsy a

obrátil se k Delle Streetové: „Pojďme, Dello.“

„Já mám čekat tady?“ zeptala se Sue Fisherová.

„Tady a nikde jinde,“ přikázal jí Mason, „a pokud vám slečna

Corningová telefonicky sdělí, kde je, zavolejte Paulu Drakeovi a

povězte mu to. Já mu také zavolám, ať sem pošle někoho, kdo by

vás hlídal.“

„Ale co když slečna Corningová zavolá a řekne mi, ať se k ní

rozjedu a –“

„Zjistěte, kde je, zavolejte do Drakeovy agentury a teprve

potom udělejte, co vám slečna Corningová řekne. Pokud zjistíte,

že vás sleduje nějaký muž, nebojte se. Bude to někdo z

Drakeových lidí.“

Mason pobídl Dellu Streetovou k výtahu, zastavil se v

telefonní kabině dole v hale, dal příkazy Paulu Drakeovi a pak

spěchal k svému autu.

„Jedeme tam?“ zeptala se Della Streetová.

Mason přikývl.

„Proč? Co čekáte, že tam najdete?“

„Můžeme tam být včas, abychom zabránili vraždě,“ řekl vážně

Mason.

„Šéfe, vy myslíte… vy se domníváte…?“

„Přesně tak,“ odpověděl Mason.

Obvykle byl přívržencem opatrné, bezpečné jízdy, ale teď hnal

své auto jako zběsilý.

„Seberou nás,“ varovala ho Della, když proletěl křižovatkou,

ještě než měl zelenou.

„To by bylo nejlepší,“ řekl Mason. „Policista by nás sledoval a

vzali bychom ho s sebou.“

Ale dopravní strážníci nikde. Advokát dojel na Mulholland

Drive a začal kontrolovat vzdálenosti.

„Tady je benzinová stanice,“ upozornila ho Della Streetová.

Mason, rty zaťaté, zamračeně přisvědčil. Zpomalil a opatrně

projížděl silnici.

„Počkejte, počkejte chvilku,“ prosila Della Streetová. „Právě

tady je místo, kde zaparkovala vůz, šéfe.“

„Vím,“ odpověděl Mason, „ale náš vůz tam zaparkovat

nechci.“

Jel ještě nějakých sto yardů, než našel místo, kde mohl s autem

parkovat. Z přihrádky na rukavice vyňal baterku. „Pojďte, Dello,“

řekl.

Jeho dlouhé nohy dělaly tak velké kroky, že Della Streetová

musela skoro klusat, aby mu stačila. Vrátili se k osvětlenému místu

na cestě, kde byly ve vlhké půdě otisky pneumatik.

Paprsek Masonovy baterky, pátrající kolem, se pohyboval a

pronikal křovím.

„Co tady přesně hledáte?“ zeptala se Della.

Na její otázku náhle odpověděl paprsek baterky: spočinul na

červeném galonovém kanystru, který byl pohozen v křoví.

„Kanystr na benzin,“ řekla Della Streetová. „Řekla bych, že je

jistě prázdný.“

Mason přikývl.

„Vytáhneme ho a…?“

„Ničeho se ani nedotknem,“ řekl Mason. „Tudy, Dello.“

Automobily, které tudy projížděly mezi nízkými keři k

příkrému svahu, vyjezdily cestu tvořenou pouze dvěma

rovnoběžnými liniemi polámaných křovin.

Mason mířil k bodu, kde se na okraji srázu prostíralo osvětlené

nezarostlé místo. Parkovaly tu milenecké dvojice, které pak ihned

obracely a vracely se k hlavní silnici, takže tu zanechaly kruh,

prakticky zbavený veškeré vegetace.

Mason zhasl světlo a naslouchal.

Od Mulholland Drive sem občas dolehl svist aut. Daleko,

hodně daleko odtud se jako dunivý spodní tón ozýval hluk města,

tlumený vzdáleností. Moře blikavých světel se prostíralo, kam oko

dohlédlo, až tam, kde temný okraj vyznačoval plochu oceánu.

Nahoře na obloze se pokojně a klidně třpytily hvězdy.

„Jak překrásný, překrásný kout,“ řekla Della Streetová.

„Nebylo by ideální –“ Najednou polohlasně vykřikla a odmlčela

se.

Masonova kapesní svítilna, s níž ještě jednou propátrával

okraje tohoto místa, narazila na obrys postavy, ležící na zádech v

nezaměnitelné groteskní poloze smrti.

Mason přistoupil blíž.

Pach benzinu se šířil vzduchem.

Advokátova svítilna ozářila rysy mrtvého.

„Šéfe,“ zvolala Della Streetová skoro hystericky, „to je Lowry,

Ken Lowry, správce dolu.“

Mason přisvědčil. Paprsek svítilny se pohyboval dál.

„A tady jsou účetní knihy,“ vydechla Della Streetová, „všecky

prosáklé benzinem.“

Mason přisvědčil a přiblížil se k tělu Kena Lowryho. Sklonil

se nad ním a nahmatal mu puls.

„No, Dello,“ řekl, „už nic nenaděláme.“

„Šéfe, co se stalo? Co…?“

„Přijeli jsme příliš pozdě, než abychom zabránili vraždě,“ řekl

Mason. „Ale možná ještě včas, abychom překazili zničení

důkazů.“

„Myslíte… ohněm?“

Mason přisvědčil. „Buďte opatrná, Dello. Je tu pravděpodobně

chladnokrevný vrah, který pozoruje všecko, co děláme.“

Vracel se ve svých stopách k Mulholland Drive, vzal Dellinu

ruku do své a seběhl dolů k místu, kde nechal auto. Naskočili do

vozu a zajeli k benzinové stanici.

„Máte tu telefon?“ zeptal se zřízence.

Muž přikývl a rozběhl se k telefonu.

Mason spěchal za ním a vytočil číslo losangeleské policie.

„Oddělení vražd,“ řekl.

Když ho o minutu později spojili, zeptal se: „Není tam

náhodou poručík Tragg?“

„Jen na skok se tu zastavil a je právě na odchodu. Snad bych

ho mohl chytit na chodbě, pokud –“

„Zastavte ho!“ vykřikl Mason. „Řekněte mu, že volá Perry

Mason! A že je to důležité!“

Slyšel hlas na druhém konci drátu: „Hej, chyťte Tragga!

Nenechte ho odejít z budovy!“

Pár vteřin nato Mason zachytil zvuk kroků blížících se k

telefonu a Traggův hlas: „Ano, haló… Tady je Tragg.“

„Nebude se vám to líbit zrovna tak jako mně,“ řekl Mason.

„Našel jsem mrtvolu.“

„Chápu,“ pronesl Tragg suše. „A vůbec za to nemůžete.“

„Za co?“

„Za to, co mně není po chuti stejně jako vám, snad jen o trochu

míň. Tak teda, kde jste a co se děje?“

Mason řekl: „Mrtvý je politý benzinem a myslím, že vrah

mínil zapálit nejen mrtvolu, ale i dokumenty a doklady ležící

nablízku. Vracím se a pokusím se to překazit. Pošlete policii na

Mulholland Drive tak rychle, jak jen můžete. Vynasnažím se

ohlídat to tam. Dám vám k telefonu Dellu Streetovou. Poví vám,

kde jsem a jak se sem dostat.“

Podal telefon Delle Streetové.

„Poskytněte mu informace,“ řekl. „Já se vracím.“

„Ne, ne!“ vykřikla. „Je to nebezpečné. Nemůžete… nejste

ozbrojený…“

„Jestli budou ty důkazy zničeny,“ řekl Mason, „naši klientku

čeká plynová komora. Nemyslím, že se vrah pokusí založit oheň,

když ví, že je tu svědek.“

„Zabije svědka,“ vydechla Della.

„Řekněte Traggovi, jak se sem dostane,“ pronesl Mason. „To

je to nejlepší, co můžete udělat. Taky mu povězte, ať sem pošle co

nejrychleji hlídkový vůz s vysílačkou, a pak ať sem pospíší on

sám.“

Nenechal už Delle víc času, aby se s ním dohadovala, ale hnal

se za vyděšeným zřízencem benzinové pumpy, skočil do svého

auta, zajel k prázdnému místu na silnici, otočil vůz tak, aby

reflektory ozařovaly cestu vyježděnou mileneckými páry, vypnul

motor a stáhl okénka. Seděl, pozoroval cestu vyznačenou paprsky

svítilny a pozorně naslouchal.

Čekal asi tak deset minut, když zaslechl vzdálený kvílivý zvuk

sirény. Kvílení rychle přerůstalo v jekot. Paprsky krvavě rudého

světla reflektoru přejížděly křovinatý porost zlověstnou září, poté

zaplavily Masonovo auto oslnivým světlem.

Siréna dozněla chraplavě hrdelním zvukem. Jeden z policistů

vyskočil z auta a přispěchal k Masonovu vozu, ruku na pistoli.

„No tak,“ řekl, „co je?“

„Jsem Perry Mason, advokát. Telefonoval jsem na oddělení

vražd a žádal jsem poručíka Tragga, aby sem zajel, co nejdřív

může, a aby poslal hlídkový vůz hned, jak to půjde. Tamhle, asi sto

yardů od cesty, leží mrtvola politá benzinem. Myslím, že vrah

chtěl tělo zapálit, ale byl vyrušen mým příchodem.“

„Ehm, myslíte? A jak to, že vy jste sem zrovna přijel?“

„Hledal jsem tady stopu.“

„Jakou?“

„Stopu k něčemu naprosto jinému, ačkoliv to může mít s tou

vraždou spojitost.“

„Víte, kdo je ten zavražděný?“

„Podle mého nejlepšího přesvědčení,“ řekl Mason, „je to tělo

Kennetha Lowryho, který byl zaměstnán jako správce dolu

patřícího důlní společnosti Mojavský monarcha.“

Policista na okamžik zaváhal, potom nařídil: „Počkejte tady.

Nehýbejte se. Neodcházejte. Nevystupujte z vozu.“

Vrátil se a radil se s dalším policistou, pak vytáhl silnou

kapesní svítilnu a vydal se pěšky podél silnice. Opatrně se držel při

jedné straně křovin, tak aby nezničil případné stopy.

Mason seděl ve svém autě a čekal.

Uplynulo dalších dvanáct minut a v dálce se opět ozvala

siréna. Zakrátko nato se tu zastavil druhý policejní vůz. Poručík

Tragg vystoupil a přešel k Masonovu autu.

„Tak co to má znamenat, Masone?“

„Podal jsem zprávu o nálezu mrtvoly, to je všecko.“

„Vražda?“

„Řekl bych, že ano.“

„A zbraň?“

„Žádnou jsem neviděl.“

„Kdo je to?“

„Myslím, že je to Kenneth Lowry, správce dolu Mojavský

monarcha.“

„Znáte ho?“

„Ano.“

„Kdy jste ho viděl naposledy?“

„Dnes pozdě odpoledne. Poprvé a naposledy.“

„Kde?“

„V Mojave.“

„Zřejmě vás sem sledoval.“

„Možná mě předešel,“ odpověděl Mason.

„A proč vy se zajímáte o Mojavského monarchu?“

„Ověřoval jsem nějaké finanční transakce.“

„Pro koho?“

„Pro klienta.“

„A kdo je to?“

„Teď,“ řekl Mason, „nemohu o svém klientovi nic

prozrazovat. Nicméně bych vás chtěl na něco upozornit,

poručíku.“

„Na copak?“

„V hotelu Arthenium se ubytovala Amelia Corningová. Jak to

tak vypadá, nějak záhadně hotel opustila. V půl osmé si se mnou

dala schůzku, ale nebyla tam. Mám všecky důvody domnívat se, že

rychlá policejní akce může zabránit její vraždě.“

„Kde je ten mrtvý?“ zeptal se Tragg.

„Hned dole u cesty,“ odpověděl Mason. „Svítil jsem na ni

svými reflektory a jeden z policistů z hlídkového vozu se tam jel

podívat; pravděpodobně je u mrtvoly a dohlíží na to, aby se s

ničím nehýbalo.“

Tragg přešel k policejnímu autu, hovořil krátce s policistou

uvnitř, dal mu potichu nějaké příkazy a vrátil se k Masonovu vozu.

„Pojďme,“ řekl advokátovi. „Světla nechte rozsvícená. Pokud

se vám vybije baterie, můžete dostat u benzinové stanice jinou.

Nechte to místo pořád osvětlené.“

Kráčel pak k vozu, ve kterém přijel, pronesl pár slov a z vozu

se vynořili fotograf s bleskem i technik s potřebami k snímání

otisků prstů.

„Veďte nás, Perry,“ řekl Tragg. „Držte se při okraji silnice.

Snažte se nezničit žádné stopy.“

Mason řekl: „Už jsem tudy jednou šel. To jsem ještě nevěděl,

že je tam dole mrtvola, takže jsem nechal na silnici svoje stopy.

Ale když jsem se vracel, držel jsem se podél křovin.“

Svítilna policisty z prvního vozu jim dala signál.

„Tudy,“ zavolal na ně.

Tragg a celá skupina zamířili při okraji až k místu, kde

policista stál.

„Poručík Tragg,“ ohlásil se Tragg. „Co tu máte?“

„Je to zřejmě vražda,“ hlásil policista. „Mrtvý je politý

benzinem a nějaké knihy kolem něho taky. Je tu i nůž na papír v

podobě dýky, zřejmě smrtící zbraň. Zdálo se mi, že tu nablízku

může někdo čekat, aby škrtl zápalkou a založil oheň, proto jsem to

zde hlídal.“

„Dobrá práce,“ pochválil ho Tragg. Obrátil se k Masonovi:

„No, Masone, dáme vám s sebou doprovod, abyste se dostal k

svému vozu. Neodjíždějte, dokud vás nevyslechnu.“

„Zůstanu u benzinové stanice,“ oznámil Mason. „Tam mě

najdete.“

„Proč u benzinové stanice?“

„Je tam Della Streetová.“

„Dobrá. Jděte tam, ale dál ne, a už tam zůstaňte.“

Policistovi řekl Tragg: „Vezměte ho zpátky k autu.

Dohlédněte, aby nasedl do vozu a sjel dolů k benzinové stanici.

Držte ho v křoví podél jedné strany cesty, aby nenechával stopy.“

Jeden z mužů skloněných nad tělem oznámil: „Poručíku,

tenhle chlapík není moc dlouho mrtvý.“

„A je vůbec mrtvý?“ zeptal se Tragg.

„To je.“

„Dobrá,“ řekl Tragg. „Vezměte si všecko potřebné a udělejte

pár snímků. Takže vy, Masone, jste došel až sem.“

Policista vzal Masona za paži a vedl ho křovím podél jedné

strany cesty. Když se advokát vrátil až k svému autu, policista mu

řekl: „A teď sjedete dolů k benzinové stanici.“

„Ovšem.“

„Pojedu za vámi naším vozem,“ řekl policista.

„V pořádku,“ odpověděl Mason.

Nastartoval své auto, širokým obloukem zajel k Mulholland

Drive a vrátil se k benzinové stanici. Policejní vůz ho následoval.

Když Mason předjel ke stanici, policejní vůz opsal křivku ve tvaru

písmene U a vracel se zpátky.

Della Streetová se na Masona usmála, otevřela kabelku a

vytáhla z ní jakési potrhané kousky látky.

„Co je to?“ zeptal se Mason.

„Krásný pár nylonových punčoch, na kousky roztrhaných

křovím. Jsou to účtovatelné výdaje?“

„Pro vás účtovatelné výdaje, pro mě odpočitatelná položka,“

řekl Mason.

„V daňových dokladech to bude vypadat moc pěkně,“ usmála

se Della. „Pár nylonových punčoch pro sekretářku.“

Mason se ušklíbl: „V daňových dokladech se to neobjeví v

téhle slovní podobě, Dello. Zavolejme teď Paulu Drakeovi.“

Zřízenec benzinové pumpy se k nim dychtivě přihrnul.

„Heleďte, co se to vlastně děje?“ vyptával se.

„Tam dole u cesty se stala vražda,“ odpověděl Mason.

„Sakra, jak k tomu došlo?“

„To se přesně neví,“ odpověděl Mason. „Je tam kanystr s

benzinem. Neprodal jste teď někdy galonový kanystr benzinu, či

snad ano?“

„Ale baže, prodal,“ řekl muž, „je to tak půldruhý hodiny, a jen

jsem kroutil hlavou, co se to, krucinál, stalo.“

„Komu jste ho prodal?“

„Byla to mladá ženská, měla mužskej klobouk a dlouhej

pršiplášť. Klobouk měla staženej hluboko do očí.“

„Blondýnka?“ zeptal se Mason a významně pohlédl na Dellu

Streetovou.

„Jo, to nevím.“

„Modrooká blondýnka, zhruba sto sedmdesát centimetrů

vysoká a asi sedmadvacetiletá?“

„Řekl bych, že mladší.“

„Kolik asi?“

„To teda taky nevím. Mohlo jí bejt sedmadvacet.“

„Modré oči,“ řekl Mason přesvědčivě.

Zřízenec se zamračil. „To já nevím. Tím si nejsem tak docela

jistej.“

„Takže jste si ji nijak zvlášť neprohlídl?“

„Ne, moc ne. Přišla a chtěla galon benzinu. Pamatuju si, že

jsem se divil, proč má ten mužskej klobouk a… taky jsem se divil,

proč sem jde pro benzin. Samotná ženská tady, a běží pro benzin –

byl bych ji rád zavezl zpátky k jejímu autu, jenomže jsem tady byl

sám.“

„Nějaká pochybná existence?“ zeptal se Mason. „Taková, co

se toulá po nocích, oblečená v mužských šatech?“

„Tím si nejsem jistej, jestli na sobě měla mužský oblečení.

Vím, že měla pršiplášť a ten klobouk.“

„Byl to mužský klobouk?“

„Jo, byl to mužskej klobouk.“

„Se širokou krempou?“

„Se širokou krempou, a tu měla sklopenou dolů.“

„Ale mohl jste vidět, jestli měla modré oči?“

„Momentíček. Nejsem si jistej, že modrý.“

„Nemohl byste přísahat, že byly modré?“

Zřízenec zaváhal. „Ne, nemůžu odpřisáhnout, že to byly

modrý oči.“

„Nemůžete ani přísahat, jakou barvu měly?“

„Já… ne. Nemůžu.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „Dello, mohla byste si s ním promluvit a

zapisovat, co řekne? Snažte se dostat popis té mladé ženy.“

Rychle zamrkal pravým okem. „Jdu si zavolat,“ řekl zřízenci.

Zřízenec, jak se zdálo, byl převelice ochotný popovídat si s

Dellou Streetovou.

Mason zašel k telefonu a zavolal kancelář Paula Drakea. Když

měl detektiva na drátě, zeptal se: „Co je nového s Endicottem

Campbellem?“

„Tak mám dojem, že hlídáte maštal, až když vám ukradli

koně,“ řekl Paul Drake. „Nebyli jsme s to zachytit jeho stopu.

Doma není a nemůžem ho najít.“

„Snažte se dál,“ řekl Mason. „Až ho najdete, nepusťte ho z očí,

je to důležité. A ještě něco, Paule.“

„Co?“

„Musíme prostě najít Carletona Campbella – je to sedmiletý

chlapec a hlídá ho anglická vychovatelka Elizabeth Dowová.“

„Měj s námi slitování,“ zabědoval Drake. „Děláme, co můžem,

Perry.“

„Dělejte ještě víc,“ odpověděl Mason. „Došlo k vraždě. Ken

Lowry, správce dolu Mojavský monarcha, byl zabit. Mluvil jsem s

ním dneska odpoledne. Když jsme odjeli, zřejmě si všecko

jaksepatří promyslel a možná došel k tomu, že mi řekl moc, anebo

si dal prostě dohromady všecko, co jsem mu pověděl já.

No, a možná vyrazil do Los Angeles, aby se setkal s

Endicottem Campbellem, anebo se třeba vydal za Amelií

Corningovou do hotelu Arthenium. Možná nějak vypátral, že je ve

městě: podle toho, co víme, mu mohla taky telefonovat.

Slečna Corningová zmizela. Měla se mnou schůzku v půl

osmé a nedostavila se na ni. Pokud jde o dochvilnost, je

puntičkářsky přesná. Chci, abyste vypátrali všecko, co je možné, a

abyste to udělali rychle.“

„Jak daleko ses v celé té věci dostal?“ zeptal se Paul.

„Jsem zhruba uprostřed,“ odpověděl Mason. „Vypadá to, že si

hraju s vrahem na honičku, jenže bohužel zatím nevím, kdo to je.“

„Ale máš nějaké podezření?“

„To mám,“ řekl Mason, „ale budu potřebovat důkaz.

Amelia Corningová má sestru, ta se teď s jejím jihoamerickým

zmocněncem nastěhovala do hotelu Arthenium. Ta sestra, Sofie

Elliotová, zřejmě nosí v rodině kalhoty nebo se o to aspoň snaží.

Nemyslím, že s Amelií Corningovou moc dobře vychází.

A je tu něco, co mě znepokojuje, Paule. Nemám dojem, že

Amelia Corningová přespříliš toužila po tom, aby za ní sestra a ten

zmocněnec, Alfredo Gomez, přijeli. Myslím, že se zde vynořili z

vlastní iniciativy a že za tím vězí nějaké napětí, nějaké protichůdné

zájmy. Ale je to jen moje tušení.

Dal jsem policii tip, aby se snažili Amelii Corningovou

vypátrat. Řekl jsem jim, že je nebezpečí, že by mohla být

zavražděna. To je popíchne.“

„Myslíš si, že je opravdu ohrožena?“

„Nevím,“ odpověděl Mason. „Nelíbí se mi jen, že se tady ti

dva objevili, a mám podezření, že ani Amelii Corningové to

nebude po chuti. Když jsem s ní mluvil telefonicky, řekla mi, že

dostala telegram o jejich příjezdu, ale nijak nad tím nejásala.“

„Jestli se tím zabývá policie,“ řekl Drake, „nemůžu s tím moc

dělat. Policajti se budou kolem mne točit.“

„To je v pořádku,“ odpověděl Mason. „Ale může se stát, že na

něco náhodou narazíš. Řeknu ti, Paule, o jedné věci, kterou můžeš

udělat.“

„Co je to?“

„Pátrej po ní tak okázale a tak naléhavě, až vytvoříš takové

ovzduší obav, které zasáhne všecky zúčastněné.“

„Všecky zúčastněné?“

„Správně,“ odpověděl Mason, „všecky zúčastněné.“

„Tak to bude pořádná fuška,“ vzdychl Drake.

„Máš pravdu, změnilo se to v pořádnou fušku,“ přisvědčil

Mason. „Dělej na tom ve dne v noci.“

Advokát zavěsil a přitom si všiml, jak Della Streetová svýma

široce otevřenýma krásnýma očima hypnotizuje zřízence

benzinové stanice, takže skoro nevnímal, že má Mason nějaký

telefonický rozhovor a teď sám nepozorovaně naslouchá.

Mason zatelefonoval pro taxík, ať zajede k benzinové stanici, a

pak se připojil k Delle Streetové. Po chvilce ji mohl odvést stranou

a promluvit si s ní, aniž je někdo slyšel.

„Dello,“ řekl jí, „mám od policie příkaz nevzdalovat se odtud.

Ale nikoho nenapadlo dát stejný příkaz i vám. Telefonoval jsem

pro taxík. Bude tu čekat. Vezměte si můj vůz a předběhněte je.“

„Kam mám jet?“

„Dello, je to důležité,“ řekl Mason. „Nechci, aby se policie

dostala na stopu Sue Fisherové dřív, než to bude nezbytné. Na

druhé straně se ji neodvážím vybídnout k útěku, protože by to bylo

považováno za důkaz její viny. No, a teď si představte, že bych

vám řekl, ať jdete a snažíte se najít slečnu Corningovou. Kam

byste zamířila?“

„Nevím.“

„Je to těžké,“ pokračoval Mason, „ale musíme mít na paměti,

že měla nějaké velice komplikované důlní zájmy poblíž Mojavské

pouště. Musíme mít na paměti i to, že vražda Keňa Lowryho má

nějaký hluboký význam. Takže kdybyste teď zastavila u domu Sue

Fisherové a vzala ji s sebou, mohla by vás stručně informovat o

různých věcech, které byste si přála vědět. A kdybyste se pak

rozjela k Mojave – ano, já vím, jste dneska hodně unavená.

Nechtěl bych po vás, abyste pracovala dnem i nocí. Celý den jste

dostávala pořádně zabrat. Vy dvě děvčata byste mohla cestou

zastavit někde v motelu. Musely byste být ovšem obě dvě velmi

opatrné a nepoužívat svého vlastního příjmení. A pak byste se

mohly vydat ven a zítra se porozhlídnout kolem Mojave. Je to jen

šance… jenom šance, že byste snad něco objevily.“

„Vy chcete zdržovat, viďte?“ zeptala se Della Streetová.

„Psst, psst, Dello,“ napomenul ji Mason. „Nemusíte hned dělat

ukvapené závěry. Spíš po vás chci obstarání usvědčujícího

materiálu. Myslím, že byste mohly zajet do Mojave, kouknout

sem, kouknout tam a udělat kus dobré práce.“

„Chcete, abych se vám hlásila?“

„Občas,“ řekl Mason. „Není nutné, aby to bylo hned dneska.

Máte dost peněz?“

„Moc ne.“

Mason sáhl po peněžence a vytáhl dvě stodolarové bankovky.

„No,“ řekl, „tohle vám bude na nějaký čas stačit.“

„Jak se odtud chcete dostat bez vlastního auta?“

„Ale dostanu se,“ ujistil ji Mason. „Najmu si vůz. Vy si

vezměte tenhle, ale nepospíchejte, Dello. Občas mi zatelefonujte.“

„A co když nás chytí policie?“

„Pokud by vás policie chytila,“ řekl Mason, „můžete Susan

Fisherovou poučit, že advokát obvykle nechce, aby jeho klient

udělal bez něho jakoukoli výpověď, a že se svými klienty rád

hovoří a zná fakta, dřív než učiní policii nějaké doznání.“

„Myslím, že rozumím,“ řekla Della. „Popřejte mi štěstí.“

„Šťastnou cestu. Jeďte,“ řekl Mason.

Della Streetová zamířila k Masonovu vozu a rychle nasedla, až

jí zavlála sukně a objevila se hezká noha.

Zřízenec benzinové stanice ji sledoval pohledem, jak odjíždí.

„Není to nějaká filmová hvězda?“ zeptal se.

Mason zavrtěl hlavou.

„Měla by bejt,“ řekl zřízenec zasněně. „Nejkrásnější děvče,

jaký jsem v životě viděl. Sakra, ty oči! A ta figura!“

Mason se chápavě usmál. „A jak pracovitá!“ dodal.

„Co dělá,?“ zeptal se zřízenec.

„Je to velice, velice schopná sekretářka,“ odpověděl Mason.

Chlapík stál, ještě, chvíli se díval na silnici a pak se s

povzdechem vrátil dovnitř.

KAPITOLA 9

Taxametr ukazoval devět dolarů a osmdesát centů, když Tragg

poněkud zdráhavě dovolil Perrymu Masonovi, aby si šel po svých.

„Ale celá ta věc mě moc netěší, Masone,“ řekl mu.

„Člověka by nikdy neměla těšit vražda,“ opáčil Mason.

„Tak jsem to nemínil,“ řekl Tragg, „Netěší mě žádná z nich.“

„Hm, fajn,“ odpověděl Mason. „Vás netěší žádná, ani tahle ne.

To je pochopitelné.“

„Řekněme, že mě netěší vaše účast na téhle.“

„Nemám účast na žádné vraždě,“ odpověděl Mason.

Traggem to škublo. „Jak chcete,“ řekl. „Osobně si myslím, že

to se svými profesionálními výsadami dost přeháníte. Chci vám

něco připomenout, Perry Masone. Dřív nebo později vyjdou

najevo všechna fakta tohoto případu. Dozvíme se, jak se stalo, že

jste se nachomýtl právě tady a hledal mrtvolu.“

„Říkám vám, že jsem žádnou mrtvolu nehledal,“ odpověděl

Mason.

„Dobrá, nemusíme to znovu probírat. Jak chcete.“

Mason nastoupil do taxíku a kývl na řidiče: „Zpátky do

Hollywoodu.“

Když dojeli do Hollywoodu, dal Mason taxikáři adresu Susan

Fisherové a řekl: „Někde asi tak tři nebo čtyři bloky odtud je

půjčovna aut. Víte, kde to je?“

Taxikář asi minutu uvažoval, pak přisvědčil: „Pobočka

společnosti Rent Car M je nahoře na bulváru asi tři a půl bloku

odtud.“

„Zkusme to tam,“ řekl Mason.

Řidič zastavil naproti půjčovně. Mason vešel a zeptal se:

„Jak je to s vypůjčením auta?“

„Záleží na tom, kdy je chcete,“ řekl mu chlapík u stolu. „Právě

zavíráme a obchody se dneska hýbaly. Jsme pobočka hlavní

půjčovny. Mám tu už jenom jediný vůz, který se mi právě vrátil.

Nebyl dlouho venku. Stačí, abych naplnil nádrž, a je to. Pokud

chcete vůz až na zítřek ráno před devátou, můžete si ho vypůjčit v

některé z našich poboček. Napíšu vám na lístek jejich adresy.“

„Mně tenhle stačí,“ řekl Mason. „Potřebuju auto.“

„Máte u sebe svůj řidičský průkaz?“

Mason průkaz vytáhl a ukázal mu ho, použil i kreditní karty

pro leteckou společnost, aby prokázal svou solventnost, a vyšel

ven zaplatit taxikáři.

„Právě jsem zavíral,“ vysvětloval mu majitel půjčovny. „Měli

jsme perný den a jsem tu už patnáct či dvacet minut přes čas,

zanáším ještě do účetních knih položky.“

„Bylo hodně výpůjček?“

„Poměrně hodně.“

„Ale nemáte tu mnoho vozů?“

„Tady ne, je to pobočka. V současné době se snažíme mít zde

pořád aspoň jedno auto, jinak zatelefonujeme na některou z našich

poboček, aby nám poslali náhradu. Když jim zavolám, jsou

schopni dodat sem vůz do deseti minut, někdy i dřív.“

„Takže vy tu máte pořád jeden vůz?“

„Ano. Není to ovšem pokaždé stejný.“

„Jistěže,“ řekl Mason. „Jenom jsem chtěl vědět, jak to tu

chodí.“

„V současné době přišla naše společnost na nový nápad,

kterého využívá. Někteří naši konkurenti mají garáž někde ve

městě a pak vyhrazený prostor na letišti. Pokud si u nich chcete

půjčit auto, musíte jít na jedno či druhé místo anebo zařídit, aby

vám je dovezli. Potom při vracení vozu jsou s tím potíže. My se na

to snažíme jít trochu jinak, nově. Máme pobočky po celém městě.

Auto si můžete vyzvednout buď u nich, anebo vám je během deseti

minut obstarám a pak vám dám seznam míst, kde je můžete

odevzdat. Jde to u každé z našich poboček, a máme je roztroušené

po celém městě.“

„Dobrý nápad,“ řekl Mason.

„Docela slušně se mi to osvědčuje,“ řekl chlapík. „Já tu mám

ovšem benzinovou pumpu. Jenom vám naplním nádrž a budete

moci ihned odjet.“

Zatímco plnil nádrž benzinem, přešel Mason k telefonní budce

a zavolal Paula Drakea.

„Paule,“ řekl, „mám tu auto a chci, aby je velmi, velmi pečlivě

prohlédl znalec. Chci někoho, kdo se v tom vyzná a prozkoumá je

lupou centimetr za centimetrem.“

„Proč?“

„Skvrny od krve, otisky prstů, všecko.“

„Dobrá,“ odpověděl Drake trochu unaveně, „znám technika,

který pracuje v policejní laboratoři a příležitostně i pro mě. V tuhle

noční dobu už bude pravděpodobně ležet v posteli. Musím ho z ní

vytáhnout, jestli ho chceš.“

„Bude držet jazyk za zuby?“

„Bude držet jazyk za zuby.“

„Vstane kvůli tobě?“

„Kvůli mně ne – kvůli padesáti dolarům.“

„A bude makat skoro celou noc?“

„A bude makat skoro celou noc.“

„Fajn,“ řekl Mason. „Zavolej ho a pak na mě počkej dole na

chodníku. Vyzvednu tě a zajedem k němu.“

„Za jak dlouho?“

„Za čtvrt hodiny.“

„Dobrá, vynasnažím se zařídit to,“ ujistil ho Drake. „Budu

čekat na chodníku. To dneska nepůjde nikdo spát?“

„Pokud vím, tak ne,“ řekl Mason. „Zjistili jste už něco o

Amelii Corningové?“

„Ano, chytli jsme stopu. Chlápek z vrátnice dostal pětadvacet

dolarů, aby slečnu Corningovou i s jejím kolečkovým křeslem

svezl nákladním výtahem. Řekla, že se chce dostat ven tak, aby o

tom nikdo neměl ani páru, prý musí cosi trochu zkontrolovat.“

„Kdy to bylo, Paule?“

„V půl sedmé.“

„To se dalo čekat,“ řekl Mason.

„A copak?“

„Měla se mnou schůzku v půl osmé, a je velice dochvilná.

Mohla si myslet, že bude v půl osmé zpátky.“

„Správně. Zařizovala si to tak. Domluvila se s tím chlapíkem,

co obsluhuje nákladní výtah, že na ni počká v uličce venku poblíž

vchodu pro dodavatele přesně v sedm dvacet, tak aby ji tam mohl

naložit a vyvézt až nahoru; dostala by se tak včas do svého

apartmá.“

„Ale neukázala se?“

„Neukázala. Čekal tam na ni deset minut, ale marně.“

„A hotel opustila v půl sedmé?“

„Přibližně. Mohlo to být i o pár minut dřív. Ten chlapík tvrdí,

že bylo asi za pět minut půl.“

„Vyprávěl svoji historku policii?“

„Policajti se ho ještě neptali. Vypadá to, že je to nezajímá –

prozatím. Moji lidé neviděli nic, co by naznačovalo, že se tím

poldové zabývají. Sestra slečny Corningové zřejmě všecko

diriguje a tlumí nežádoucí zájem o to, kdy Amelia přišla a odešla.“

„To je dobře,“ řekl Mason. „Máme očividně náskok před

policií. Porozhlídni se, co můžeš udělat, pokud jde o taxíky, co

obyčejně stávají u hotelu Arthenium a –“

„Už jsme to udělali,“ skočil mu do řeči Drake. „Všecky taxíky,

co tam stávají, vždycky přijedou a zařadí se do fronty. Zůstanou

stát až vzadu a na portýrovo zavolání předjede ten první zkraje.

Pokud tam vrátný není, chytí si taxikář zákazníka u hotelu a

samozřejmě, pokud zákazník dojde k začátku jejich řady a vleze

do taxíku, taxikář nemůže udělat nic jiného než ho nabrat.

Obyčejně ovšem spolupracují s portýrem. Ten dostane spropitné za

to, že taxík přivolal, je k taxikářům jako milius a všecko jde jako

na drátkách.“

„A co když někdo přivolá taxi za roh do uličky?“

„To by mělo fungovat na telefonické zavolání,“ řekl Drake.

„Ověřil jsem si u všech taxikářských společností, že v tu dobu

nikdo nikoho telefonicky neobjednal. To by musel být soukromý

vůz.“

„To sotva,“ pochyboval Mason.

„Musel to být soukromý auťák.“

„No dobře,“ řekl advokát. „Jedu teď pro tebe. Chci, aby ten

tvůj odborník auto prohlédl, udělal otisky prstů a všecko ostatní:

normální policejní kontrola.“

„To zabere čas.“

„My čas máme.“

„Z toho jsem měl vítr,“ zívl Drake do telefonu.

„Vytáhni toho svého chlapíka z postele,“ řekl Mason. „Přijedu

k tobě, a až tě naložím, ať máš na rukou rukavice.“

Advokát zajel s půjčeným autem před budovu, kde měl

kancelář, a vyzvedl Paula Drakea, který už čekal na kraji

chodníku. Drake určil, kam se pojede, a tak zamířili k vilové čtvrti,

zabočili na soukromou příjezdovou cestu a do otevřené garáže.

„Představuju ti Myrtona Aberta,“ řekl Drake. „Je to znalec,

který spolupracuje s policejní laboratoří.“

„Chci překontrolovat tento vůz,“ obrátil se Mason k Abertovi,

„ale nechci, aby o tom někdo věděl.“

„Tak to si oba přejem naprosto stejně,“ řekl Abert. „Není snad

ukradený?“

„Kradený není. Je to vypůjčený vůz. Chci jenom vědět, kdo ho

řídil, dřív než se setřou všecky otisky prstů.“

„A co když policie bude chtít totéž?“ zeptal se Abert.

„Pak jim poskytnete tutéž informaci,“ řekl Mason.

„Pokud to mám udělat, musím použít lepicí pásku a sejmout

otisky prstů.“

„Dejte se do toho, sejměte je, ale musíte si být jistý, že z vozu

sejmete všecky průkazné otisky.“

„Nemám ponětí, co tím získáte,“ řekl Abert.

Mason řekl: „Někdy mi policie nesdělí to, co ví. Pokud se s

nimi o svoje poznatky podělím já, budu aspoň na stejné úrovni s

nimi.“

Abert zauvažoval a ušklíbl se. „Dobrá. Mám chlapíka, který

mi přijde pomoci,“ řekl. „Měl by tu být každou minutu. Musel

jsem ho vytáhnout z postele.“

Zavřel dveře garáže, rozsvítil světla a pustil se do práce.

Už se rozednívalo, když Abert pronesl: „Pane Masone, v tom

autě nejsou žádné stopy krve. Je tu pár rozmazaných otisků prstů.

Pak je tu třiadvacet zřetelných otisků na dveřích, na zadní straně

zpětného zrcátka a na postranním zrcátku. Ty jsem sňal lepicí

páskou. Co máme dělat teď?“

„Jak jste na tom se srovnáváním daktyloskopických otisků?“

zeptal se Mason.

„Opravdu dobře.“

„Chci duplikáty těch otisků,“ řekl Mason. „To teda musím

ofotografovat otisky, které jsem sňal.“

„Jak dlouho vám to bude trvat?“ zeptal se Mason.

„Fotografování moc dlouho ne, ale vyvolávání a kopie, to už je

jiná.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „Chcete chránit sám sebe. Uděláte

fotografie a mně dáte originály sejmutých otisků. Až budete mít

volno, můžete si fotografie vyvolat. To vám poskytne ochranu.“

Abert si to chvíli promýšlel, pak se ozval: „To bude stát o něco víc,

pane Masone. Je to o něco víc práce, než jsem si představoval.“

Mason mu podal dvacetidolarovou bankovku. „Stačí to na

zvýšené výdaje?“

„Stačí.“

„Tak pokračujte,“ řekl Mason.

Abert se odebral ke skříňce na protější straně garáže, vytáhl

aparát na fotografování otisků, položil sejmuté otisky na tmavý

podklad, nad ně si pak přichystal aparát a za pár minut byl hotov.

„Máte to všecko?“ zeptal se Mason. „Všecko.“

„Dobrá,“ řekl mu advokát. „Tak jsem si to představoval.“

„Povězte mi, tohle je vůz z půjčovny, viďte?“

„Ano.“

„Chápejte, v téhle věci musím chránit sám sebe,“ řekl Abert.

„Až dosud je to naše soukromá dohoda. Ale měl jsem v ruce

papíry od toho vozu a všecko ostatní a –“

„Jistěže,“ řekl Mason. „Nechci, abyste udělal něco, co by vám

mohlo uškodit. Ale ve svém volnu máte právo pracovat externě.“

„Děkuji. Chtěl jsem se jen ujistit, že jednáte na rovinu.“

„Ano, na rovinu,“ řekl mu Mason.

Abert se podíval na hodinky a zívl. „Než budu muset do práce,

ještě si tak dvě hodinky zdřímnu.“

„To jste šťastný člověk,“ podotkl Drake.

„Proč?“

„Že půjdete na dvě hodiny do hajan,“ vzdychl Drake. Mason

se zazubil, otevřel dvířka auta a vklouzl za volant. „Pojď, Paule,“

řekl, „máme před sebou cestu.“

„Kam?“ zeptal se Drake, když vycouvali z garáže.

„Do postele,“ řekl Mason.

„Zlatá slova,“ usmál se Drake.

„Zastavíme se u tebe v kanceláři,“ uvažoval Mason, „a

podíváme se, jestli tvoji lidé nemají něco nového.“

„Proč tam nezatelefonovat?“

„Dobrá,“ svolil Mason, „zavoláme.“

Zastavili u telefonní budky. Drake vytočil číslo své kanceláře a

po chvilce se vrátil. Zavrtěl hlavou. „Nic nového,“ řekl. „Endicotta

Campbella nenašli, po jeho sedmiletém chlapci ani po

vychovatelce nikde ani potuchy, policie převrátila Mojavského

monarchu naruby, jak se snaží něco vyčmuchat o Kenu Lowrym, a

pokud víme, nezajímají se ani za mák o Amelii Corningovou. V

tom máme před nimi náskok.“

„Fajn,“ řekl Mason. „Máme teď asi dvě a půl hodiny. Můžem

si přispat o chvilku déle než ten tvůj expert.“

KAPITOLA 10

Perry Mason vstal ve tři čtvrtě na osm. Oholil se, osprchoval,

oblékl, bez snídaně se zastavil v supermarketu a koupil tam dva

tucty velkých, šťavnatých a voňavých jablek. Zajel pak s

vypůjčeným autem před budovu nižší střední školy, zaparkoval

vedle obrubníku, vypustil vzduch z levé přední pneumatiky, až

splaskla, a stál bezradně u vozu, dokud kolem nešla skupina

studentů, kteří spolu hovořili a smáli se, úplně ponořeni do

vlastního světa a vlastních problémů.

„Haló,“ zeptal se Mason, „nechtěli byste si, mládenci, vydělat

dvacet dolarů?“

Skupinka se odmlčela a podezřívavě se na něho zahleděla.

„Tady jsou klíčky od vozu,“ řekl Mason. „Mám schůzku a

nechci se celý umazat při výměně pneumatiky. Je taky pravda, že

ani nevím, jak se to dělá a kde je nářadí. Tady jsou klíčky a tady

dvacet dolarů.“

„Pánové, co vy na to?“ ozval se jeden z chlapců.

„Mana spadlá z nebe,“ poznamenal druhý.

„Jdu teď naproti do automatu a dám si šálek kávy,“ řekl

Mason. „Byl bych rád, kdybyste si s tím poradili, jak nejlíp umíte.“

Položil dvacetidolarovou bankovku na sedadlo auta a zamířil

přes ulici k automatu. „A poslužte si, chlapci, těmi jablky, pokud

máte chuť.“

Když se ohlédl, viděl, jak se hoši doslova vrhají na auto.

Než advokát vypil kávu a vrátil se, pneumatika byla vyměněna

a jeden z chlapců, kteří postávali u auta, prohodil: „Teda, všichni

vám moc děkujeme, pane. Zdálo se nám, že si ani tolik

nezasloužíme. Všichni jsme si říkali, že nám dáváte moc.“

„Vůbec ne,“ řekl Mason. „Však já si určitě přijdu na své.“

Mezitím se kolem auta shromáždilo patnáct až dvacet chlapců,

a ti, kteří se nezúčastnili výměny pneumatiky, pohlíželi závistivě

na ty, kteří ano.

„Já jsem vás už někde viděl,“ řekl náhle jeden z nich. „Někde

v novinách byla vaše fotografie. Nejste… no ano, vy jste advokát

Perry Mason.“

„Správně,“ usmál se Mason, posadil se za volant, nechal dveře

na levé straně auta dokořán otevřené a čtyři nebo pět minut

klábosil s chlapci. Pak dveře zavřel a rozjel se ke své kanceláři.

Zajel s vozem na parkoviště, kde on i Della Streetová měli

vyhrazené místo, na němž obvykle parkovali. Vyskočil z vozu a

požádal hlídače: „Mám zatraceně naspěch. Byl byste tak laskav a

zaparkoval mi auto tam, kde stávám, pokud je to možné? Moc

děkuju.“

Usmál se a pospíchal k výtahům.

Zastavil se v kanceláři Paula Drakea. „Paul už přišel?“ zeptal

se telefonistky v ústředně.

„Ještě tu není,“ odpověděla. „Nechal tu vzkaz, že pracoval do

pěti ráno a že si musí trochu zdřímnout.“

„Vyřiďte mu, ať za mnou zajde, jakmile se ukáže, ano?“

požádal ji Mason a odebral se do vlastní kanceláře. Vešel

přijímacím pokojem a řekl: „Della Streetová tu dnes

pravděpodobně nebude, Gertie. Já sám chvíli zůstanu ve své

pracovně, ale buďte tak hodná a zrušte všecky smluvené schůzky.“

Gertie, vždy romantická, řekla s posvátnou úctou i hrůzou:

„Bože, pane Masone, snad se nevyskytla další vražda?“

„Bojím se, že ano,“ odpověděl Mason.

„A vy jste do toho zapletený?“

Mason se zasmál: „Dejme tomu, že mám klientku, která se do

toho zapletla.“

Zašel do své pracovny, posadil se, sáhl po sluchátku a řekl:

„Gertie, chci zavolat prezidentské apartmá v hotelu Arthenium.

Budu mluvit s kýmkoli, kdo zvedne telefon. Obávám se však, že

nás čeká dost těžký den. Musíme se dnes obejít bez Delly a –“

„Ale ne, nemusíme. Zrovna přichází,“ hlásila Gertie.

„Cože!“ zvolal Mason a vyskočil ze židle.

„Právě vchází!“

Mason zavěsil, prudkými kroky přešel pracovnou a otevřel

dveře v okamžiku, kdy se je Della Streetová chystala otevřít z

druhé strany.

Padli si tak do náruče a zůstali stát v objetí, až Mason řekl:

„Panebože, to jsem rád, že vás vidím, Dello. Ačkoliv, jak

předpokládám, přinášíte nedobrou novinu.“

„Nedobrou,“ přisvědčila Della Streetová.

„Pojďte a všecko mi povězte. Kde jste byla?“

„V kanceláři státního návladního,“ hlásila Della, „a od šesti

ráno. Šerifův zástupce z okresu Kern nás vytáhl z postele hrozně

brzy. Přišel náš přítel, poručík Tragg z oddělení vražd, a začal mě

dopodrobna vyslýchat.“

„Co jste mu řekla?“ zeptal se Mason.

„Řekla jsem mu pravdu,“ odpověděla Della.

„Celou pravdu?“

„No, u některých věcí jsem se do všech detailů nepouštěla, ale

ještě nikdy jsem neviděla poručíka Tragga tak neústupného. Byl

tam i zástupce okresního návladního, který se choval vysloveně

urážlivě.“

„Neměli žádné právo zadržet vás,“ podotkl Mason.

„Právě tak jsem jim to řekla. Ale na všecko měli odpověď.

Tvrdili, že mohu být důležitým svědkem, že mohu poskytovat

pomoc a napomáhat při hrdelním zločinu, a že se mohu pokusit

skrývat důkazy… no, měli na všecko fůru odpovědí.“

„Dali vám zabrat?“

„Byli opravdu dotěrní jak štěnice,“ řekla Della Streetová.

Uložila si klobouk do přihrádky ve skříni a unaveně klesla na židli.

„Myslím, že by se zástupce šerifa i státního návladního chovali

opravdu hrubě a urážlivě, nebýt poručíka Tragga. Ten chtěl přijít

věci na kloub, byl neústupný, ale zůstával pořád džentlmenem ze

staré školy.“

„A co jim řekla Susan Fisherová?“ zeptal se Mason.

„Nic o tom nevím,“ odpověděla Della Streetová. „Měli ji v

jiné místnosti a od okamžiku, kdy nás zajistili, nás nenechali

promluvit spolu ani slovo. Ji posadili do jednoho auta, mě do

druhého a potom nás vyslýchali odděleně.“

„Hm,“ řekl Mason, „teď jde do tuhého, teď to spustí na plné

obrátky.“

Gertie v přední kanceláři několikrát krátce a ostře cinkla

telefonem. Současně se dveře její místnosti otevřely a na prahu stál

usmívající se poručík Tragg.

„Dobré jitro, Perry!“ pozdravil, obrátil se k Delle Streetové,

uklonil se jí a řekl: „My dva jsme se už dneska ráno viděli, Dello.“

„To tedy viděli,“ odpověděla.

„Odpusťte, Perry, že jsem vstoupil rovnou a bez ohlášení,“ řekl

Tragg, „ale jak jsem už při několika příležitostech vysvětloval,

daňovým poplatníkům se nelíbí, když musíme dlouho přešlapovat

a čekat, a zatím člověk, který o nás už ví, se snaží podnikat jisté

kroky, aby zmařil účel naší návštěvy.“

„A jaký je dneska ráno účel vaší návštěvy?“ zeptal se Mason.

„Víte,“ odpověděl Tragg, „dostal jsem pokyn požádat vás,

abyste se podíval na jisté odstavce trestního zákoníku.“

„Opravdu?“ pronesl Mason.

„Jde o ty odstavce, které se týkají utajování důkazů, spoluviny

po činu a podobných věcí. Ale nechci o tom mluvit.“

„Pročpak ne?“ zeptal se Mason.

„Protože,“ řekl Tragg stále s úsměvem, „jsem přesvědčen, že

jste se s nimi už důvěrně seznámil, pane advokáte, a

pravděpodobně jste už podnikl kroky, abyste dokázal, že se vás

netýkají.“

„Jaký je tedy účel vaší návštěvy?“ zeptal se Mason.

„Právě teď,“ řekl Tragg, „je účelem mé návštěvy podat vám

zprávu, že zajišťujeme auto, které jste si včera pozdě večer

vypůjčil v Rent Car M. Jsem pověřen zeptat se vás, proč jste

považoval za nutné najmout si právě toto, a ne jiné.“

„Jaké ‚toto a ne jiné‘?“ zeptal se Mason.

„To, které jste si vypůjčil.“

Mason se usmál. „Důvodem, proč jsem si půjčil vůz, bylo, že

Della Streetová musela pracovat, ale vy jste mi nařídil zůstat u

benzinové stanice. Když jste se mnou skončil výslech, bylo nutné

najmout si taxi a vrátit se od benzinové stanice do města. Člověk

přirozeně nechce ustavičně jezdit taxíkem a jen platit a platit. I

slušně prosperující advokát by takhle utratil majlant.“

„Asi ano,“ pronesl Tragg ironicky. „Jak předpokládám, víte, že

auto, které jste si vypůjčil, bylo totéž, které si předtím půjčila vaše

klientka Susan Fisherová a kterým jela na místo, kde bylo

nalezeno tělo Kena Lowryho.“

„No ne!“ vykřikl Mason překvapeně.

„Vy jste to nevěděl?“

„A jak jsem to měl vědět?“

„Půjčil jste si auto ze stejné agentury.“

„Jistě,“ řekl Mason. „Myslím, že od té benzinové stanice, kde

jste mi nařídil zůstat, to byla nejbližší půjčovna aut.“

„Aha,“ podotkl Tragg. „Jinými slovy, byla to jenom náhoda.“

„Můžete tomu tak říkat,“ odpověděl Mason.

„Ale taky nemusím,“ opáčil Tragg. „Jsem si úplně jistý, že

státní žalobce tomu tak říkat nebude.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „Chcete ten vůz zajistit. Souhlasím,

pokud mi dáte potvrzení a hned teď zjistíme stav taxametru,

zavolám do půjčovny a vy jim sdělíte, že policie auto přebírá, a

taky jim oznámíte údaje na taxametru. Nerad bych platil za všecky

ty vzdálenosti, které najezdí policie.“

„Jistě, jistě,“ řekl Tragg. „My s vámi vždycky rádi

spolupracujeme, Perry.“

„Vřelé díky.“

„Takže teď,“ pokračoval Tragg, „pokud ten vůz podrobíme

prohlídce a zjistíme, že všecky otisky prstů byly setřeny, bude to

velice podezřelá okolnost, pane advokáte. Myslím, že si umíte

představit, jak důležitá a jak podezřelá.“

„Nevím, proč podezřelá,“ odpověděl Mason, „ale jsem si jistý,

že pokud se jí obžaloba bude zabývat, projeví se jako velmi

důležitá.“

„Ale vás to může přivést do velmi trapného postavení,“

pokračoval Tragg.

„Může,“ souhlasil Mason.

„A nezdá se vám, že k tomu dojde?“

„Doufám, že ne, protože taky doufám, že nezjistíte setření

otisků prstů.“

„No,“ řekl Tragg, „nechali jsme vůz na parkovišti a dva naši

experti na něm pracují. Pokud nic nenamítáte, pojďte dolů na

parkoviště a zkontrolujte taxametr, my vám dáme stvrzenku a vůz

si převezmeme.“

Mason povzdychl. „No, asi to musím udělat. Jak dlouho už ti

vaši lidé na tom autě pracují?“

„Od okamžiku, co jste s ním přijel,“ ušklíbl se Tragg. „Víte,

Masone, rád bych s vámi uzavřel sázku.“

„A jakou?“

„Podle mne naši znalci zjistí, že na voze nejsou vůbec žádné

otisky prstů, leda tak dva tři vaše na dveřích… A víte, co se v tom

případě stane? Vezmu vás k nám na policii k výslechu, aby se

zjistilo, jestli víte něco o tom, jak všecky otisky zmizely. Právě

jsem si myslel, že bych vám to měl sdělit, abyste mohl své

neobyčejně schopné sekretářce dát pokyn, ať zruší vaše smluvené

schůzky – pro případ, že byste se do kanceláře už nevrátil.“

Mason vzdychl a sáhl po klobouku. „Vždycky mi hrozně vadí

ty panovačné způsoby naší policie,“ řekl.

„Vím, vím,“ přisvědčil Tragg, „ale státní žalobce se dívá na

advokáty, kteří zahlazují důkazy, moc mrzutě a s nedůvěrou.“

„Důkazy čeho?“ zeptal se Mason.

„Důkazy vraždy!“

„Jaký druh důkazů?“

„No, například,“ řekl Tragg, „nebyl bych tolik překvapený,

kdyby Ken Lowry sice v tom autě nebyl, ale zároveň se tam našly

jeho otisky prstů, pokud je ovšem někdo nesetřel. Pro vaši

informaci, pane advokáte, ti chlapíci, co zkoumají otisky prstů na

autě, jsou skuteční odborníci a dokážou zjistit, jestli byly otisky

setřeny nebo ne. A vzhledem k tomu, že jste si auto půjčil a jste

jediný kdo měl silný motiv, to je chránit svou klientku, odpověď je

více či méně nasnadě.“

„Řekl bych spíš méně než více,“ odpověděl Mason.

„Rozhodně sejdeme dolů a podíváme se na vůz. Snad abyste šla s

námi, Dello, jako svědek při kontrole údajů na taxametru.“

„Čím nás půjde víc, tím líp,“ poznamenal Tragg. „Pojďme.“

Vyšel z kanceláře, vedl Masona i Dellu Streetovou k výtahu a

pak postranním vchodem ven z budovy na parkoviště.

Na automobilu, který tam Mason zaparkoval, teď horečně

pracovali dva muži. Další, který měl aparát, byl plně zaměstnán

fotografováním otisků prstů.

„Tak co?“ zeptal se Tragg, když se přiblížili k vozu. „Zjistili

jste, že otisky byly setřené?“

Jeden z mužů se obrátil k Traggovi. V jeho tváři se jevila

značná podrážděnost. „Za celou dobu, co tuhle práci dělám,

poručíku,“ řekl, „jsem ještě nikdy neviděl vůz, kde by se našlo víc

otisků než v tomhle. To auto je doslova poseté otisky prstů. Jsou

všude, po celém voze – vpředu, vzadu, na čelním skle, na oknech,

na volantu, na zpětném zrcátku – nic než otisky prstů.“

Na okamžik zmizel Traggovi úsměv z tváře. Pak se zhluboka

nadechl a uklonil se Perrymu Masonovi. „Nelze mít respekt před

protivníkem, který toho není hoden,“ pronesl. „Bude pro mě

velkým potěšením vrátit se k státnímu žalobci a sdělit mu, že nemá

důvod předvolávat vás k výslechu.“

„Vy jste čekal, že najdete na autě otisky?“ zeptal se Mason.

„Abych pravdu řekl,“ odpověděl Tragg, „nemyslel jsem si, že

by snad byly setřeny všecky otisky prstů. Podle instrukcí jsem vám

měl říci, že to tak bude, jenže já sám jsem si nebyl jistý, že to

může být tak snadné. Ale auto, kde se to bude otisky jen hemžit, to

jsem nečekal. Mohl byste mi vysvětlit, jak k tomu došlo?“

Mason pokrčil rameny. „Myslím, že se toho auta dotýkala jen

hrstka lidí,“ řekl. „Třeba je prohlížela policie ještě předtím, než

jsem je sem přivezl.“

„Neblázněte,“ ohradil se Tragg.

Jeden z obou odborníků, který stál poblíž, se otočil k Traggovi.

„Vypadá to, jako by v tomhle zatraceném autě měla předvolební

mítink jedna z našich politických stran. Otisky, nic než otisky

prstů.“

Tragg se uklonil a nadzvedl klobouk gestem, které mohlo být

stejně dobře rozloučením s Dellou Streetovou jako vyjádřením

úcty Perrymu Masonovi. „Za těchto okolností,“ řekl, „není důvod

probírat s vámi, co všecko jste dělal, pane advokáte. Přeji vám

dobrý den.“

„Dobrý den,“ odpověděl Mason, vzal Dellu Streetovou pod

paží a šli ověřit počet ujetých mil.

„Sedmnáct tisíc devět set čtyřicet osm a dvě desetiny. Je to tak

správně, poručíku?“

„Správně,“ potvrdil Tragg.

„Zapište to, Dello,“ řekl Mason.

Della Streetová udělala záznam.

„Sbohem, poručíku.“

„Au revoir,“ odpověděl Tragg. „Bezpochyby se uvidíme

později.“

„Bezpochyby,“ přikývl Mason a doprovodil Dellu zpět do

budovy.

Když oba vstoupili do výtahu a čekali, až bude plně obsazen,

viděli spěchajícího Paula Drakea; dal zřízenci znamení, ať počká, a

vběhl dovnitř, ještě než se dveře zavřely.

„Ahoj, Paule,“ pozdravil ho Mason.

Detektiv sebou překvapeně trhl, otočil se dozadu a spatřil

Masona i Dellu Streetovou. „Bože, to jsem rád, že vás vidím,“

řekl.

„Stalo se něco?“ zeptal se ho Mason.

„Hromada věcí,“ řekl Drake. „Půjdu s vámi do vaší kanceláře

a cestou vám vypovím všecky novinky…“ Významně se podíval

po ostatních ve výtahu, kteří na ně pohlíželi a naslouchali se

zvědavostí lidí, kteří žijí jednotvárně, a jen občas zahlédnou

klíčovou dírkou senzační událost, jež se přihodila někomu jinému.

Mason přikývl, a když se v jednotlivých poschodích začala

kabina výtahu vyprazdňovat, připojil se k Drakeovi, takže všichni

tři vystoupili společně a společně vykročili po chodbě.

„Zatkli tvou klientku,“ sděloval Drake.

„Vím,“ řekl mu Mason. „Pár hodin měli ve vazbě dokonce i

Dellu.“

„Ano,“ kývl Drake. „Rád bych ti něco řekl, Perry. Mají jakýsi

betonový důkaz, prostě kládu, jenže nemůžu přijít na to, oč jde.

Ale povím ti, že je to poprvé, co hájíš klienta, který je vinen.“

„A víš to tak jistě?“

„Já ne,“ odpověděl Drake, „ale můj informátor ano. Dostal

jsem tip rovnou od poldů a mám ti říct, ať se od tohohle případu

radši odtáhneš.“

„To nemůžu, Paule. Už jsem se dostal moc daleko. A co další

zprávy?“

„Zjistili jsme, kde je Endicott Campbell. Vrátil se dneska v pět

hodin ráno domů. Nikdo nemá tušení, kde byl. Přihasil si to ve

svém fáru, zajel příjezdovou cestou ke garáži, vstoupil do domu a

od té chvíle tam je.“

„A dál?“

„Policajti vydali krátkou zprávu o Amelii Corningové. Včera

večer se ve svém kolečkovém křesle dostala nákladním výtahem

dolů, a to je naposledy, co ji někdo viděl.“

„A ten zřízenec z nákladního výtahu – ví policie, že na ni čekal

v postranní uličce?“

„Na beton,“ odpověděl Drake. „Jakmile zahájili oficiální

pátrání, vyslýchali kdekoho, kdo má co dělat s výtahem, a ten

chlapík jim všecko vyklopil.“

„A nenašli po ní žádnou stopu?“

„Žádnou.“

„To je záhada,“ řekl Mason. „Poloslepá žena v kolečkovém

křesle se sotva mohla rozplynout ve vzduchu.“

„A přece se rozplynula,“ řekl Drake. „A vzpomeň si, že je to v

osmačtyřiceti hodinách podruhé. Zmizela ta první, která se

vydávala za Amelii Corningovou, a teď se vypařila i Amelia

Corningová.“

„Jedna z nich nebyla slečna Corningová,“ připomněl Mason.

„Pro tu bylo hrozně jednoduché zmizet. Všecko, co musela udělat,

bylo sesednout z kolečkového křesla, sundat tmavomodré brýle, a

pak si jít po svých. Ale pro pravou Amelii Corningovou, to je jinší

kafe!“

Advokát odemkl dveře své soukromé pracovny, ustoupil

stranou, aby Paul Drake i Della Streetová mohli vejít, a řekl:

„Dobrá, Paule. Teď se pustíme do práce. Máme k prověření

spoustu otisků.“

„Jenže zatraceně málo času,“ řekl Drake.

„Jak to?“

„Policie má velkou pravomoc,“ zdůraznil Drake. „Můžou zajít

za tím chlapíkem z Rent Car M a zeptat se ho, jestli by neměl nic

proti tomu, aby mu sejmuli otisky prstů. Můžou zajít za

Endicottem Campbellem a říct mu o ně taky. Potom je srovnají s

těmi ve voze.

My jsme v docela jiné situaci. Máme spoustu sejmutých

otisků, ale všecko, co mužem udělat, je postupně vyloučit některé

z nich, a pak posuzovat ty další. Nemáme pravomoc jako

policajti.“

„A co chlapík, který ty otisky snímal? Předpokládáš, že sebere

fotografie a půjde na policii?“

„Jo, jestli se dozví, že po nich poldové pátrají.“

„Kdy by se to mohl dozvědět?“

„Asi ne dřív než za den za dva,“ odpověděl Drake. „To závisí

na tom, jak se o to budou zajímat novináři. Celý ten případ je nějak

divně zašmodrchaný, Perry. A nepodceňuj Endicotta Campbella. Je

hladký jako úhoř, rychlý a mazaný.“

„Udělal jsem chybu, Paule,“ řekl Mason. „Měl jsem po tobě

chtít, aby se mu pověsili na paty dva tvoji lidé a vypátrali, kam

odjel a co dělal. Neměli jsme ovšem ani potuchy, že Amelia

Corningová zmizí.“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Drake.

„No,“ pokračoval Mason, „dáš se do práce a vypátráš všecko,

co můžeš. Sežeň každou sebemenší informaci. Mezitím si vezmi

tyhle sejmuté otisky prstů a pokoušej se je srovnávat. Policie zatím

sepíše protokol se Susan Fisherovou, takže budou mít i její otisky.

Koroner sejme otisky prstů Kenu Lowrymu. Je otázka, jestli

dokážem najít otisky Amelie Corningové. Možná ve spojitosti s

jejím pasem a vízem anebo s nějakým jiným dokladem, který

úřední šiml vyžaduje při imigraci. Pravděpodobně je to někde v

kartotéce.“

„Předpokládej, že jeden z těch dvou, Amelia Corningová nebo

Ken Lowry, v tom autě seděli,“ řekl Drake. „Předpokládej, že

policajti už otisky identifikovali.“

Mason chvíli přemýšlel, pak pomalu zavrtěl hlavou. „Pokud

jeden z nich v tom voze seděl,“ řekl, „čeká nás porážka jako

hrom.“

„Mám v celé té věci moc divný pocit kolem žaludku, Perry,“

řekl Drake. „Myslím, že na tebe políčili past.“

„Hm,“ uvažoval Mason, „se získáním otisků Kena Lowryho

nebudete mít potíže. Je v márnici. Hned sežeň někoho, ať na tom

dělá.“

„Toho mám,“ odpověděl Drake. „Dej mi otisky a já půjdu do

naší kanceláře. Dal jsem svým lidem příkaz, ať seženou Lowryho

otisky hned, jak je koroner sejme.“

„A koroner je tam pustí?“ zeptal se Mason.

„Určitě,“ řekl Drake. „Berou to jako samozřejmost. Snímají

otisky u každé mrtvoly, co se dostane do pitevny.“

„Víš, jak byla ta vražda spáchána?“

„Bodná rána do srdce; jen jedna a zasazená nožem ve tvaru

dýky, asi na otvírání dopisů.“

„Odkud byla zasazena, zepředu nebo zezadu?“

„Z boku,“ upřesnil Drake. „Kena Lowryho očividně

překvapila. Byl tam zřejmě s někým, komu důvěřoval.“

„Fajn,“ řekl Mason. „Dejte se do srovnávání otisků.“

„Lowryho otisky můžu ověřit během několika minut,“

odpověděl Drake. „Zavolám k nám do kanceláře. Dal jsem si to

poslat tam.“

Vytočil číslo své kanceláře a řekl: „Jsem u Masona. Dostali

jste od koronera otisky Keňa Lowryho?… Dobrá… Pošlete mi je

sem, ano?“

Za necelou minutu stál Drakeův telefonista u dveří se

souborem otisků prstů a Drake seděl u psacího stolu. Mason vyňal

otisky ze své aktovky a podal je Drakeovi.

Drake seděl s lupou a zkoumal nejprve jeden, pak druhý,

srovnával je s deseti otisky prstů, které dostal z koronerova úřadu.

Najednou vzhlédl, obličej vylekaný a zděšený.

„Sbal to, Perry!“ řekl.

„Co je?“ zeptal se Mason.

„Musím to ještě ověřit,“ odpověděl Drake.

Držel jeden otisk, který dostal od Masona, nad otiskem z

koronerova úřadu, pak pomalu položil lupu na psací stůl, podíval

se na Perryho a řekl: „Teď je to jisté. Otisk Kena Lowryho patřil

mezi ty, které jste sejmuli v autě.

Jestli ohlásíš poručíku Traggovi, že máš tenhle otisk, obstaráš

své klientce vstupenku do plynové komory. A jestli to neohlásíš,

máš sám na krku obvinění ze zatajování důležitého důkazu v

případě vraždy.“

Mason asi minutu uvažoval, pak se rozhodl: „Nic z toho

neuděláme, Paule. Zavolej svému chlapíkovi, který nám v noci

obstarával otisky z auta. Pověz mu, že auto figuruje v případu

vraždy. Ať vyvolá své negativy a okamžitě je předloží policii.“

„A nemá nikomu věšet na nos, žes mu to navrhl ty?“

„Ano.“

„To pak budeš napadnutelný ze dvou stran,“ řekl Drake.

„Poldové dostanou tu informaci a ty nemáš na obranu nic, čím bys

mohl dokázat, žes jim ten důkaz předal.“

Mason přikývl. „Ten problém vyřešíme, až na něj přijde řada,

Paule. Dokud se bude policie věnovat mně, nebude mít tolik času

na to, aby se věnovala Susan Fisherové. Odvrátím jejich

pozornost.“

„To se teda nepleť,“ zabručel Drake ponuře, „ti si udělají čas,

aby si pořádně posvítili na všecky, i na mě.“

KAPITOLA 11

Když vstoupil soudce Burton Elmer ze svých místností do

soudní síně a zůstal na okamžik stát, zatímco sluha vyhlašoval

zahájení soudního jednání, diváci si se zájmem povšimli, že

Hamilton Burger, okresní státní zástupce, se posadil po pravici

svého náměstka Harrisona Flanderse. Po kancelářích v okresu se

rychlostí blesku rozkřiklo, že klientka Perryho Masona bude

uznána naprosto jistě vinnou, takže nemůže být řeč o tom, že by

Mason mohl tentokrát svůj případ vyhrát. Výrok o její vině byl

považován za něco tak nevyvratitelného, jako že jedna a jedna jsou

dvě, a nebyla sebemenší pochybnost, že by po předběžném

projednání před soudcem Elmerem nebyl případ postoupen vyšší

soudní instanci.

Kromě toho se proslýchalo, že hned poté, co soudce Elmer

předá obžalovanou vyššímu soudu, bude Perry Mason obviněn pro

zatajení důkazů o vině a bude proti němu zahájeno soudní řízení.

Jeden z předních soudničkářů zašel dokonce tak daleko, že v

raníku předpovídal, že soudce Elmer projedná celý případ za dvě

hodiny a ještě týž den večer se advokát octne ve stejně svízelné

situaci jako jeho klientka.

Chování Hamiltona Burgera svědčilo o důležitosti, kterou má

zde před soudem, jenž může skončit jediným způsobem, a to

rozsudkem smrti.

„Lid proti Susan Fisherové,“ pronesl soudce Elmer.

„Obžaloba je připravena,“ řekl Harrison Flanders.

„Obhajoba je připravena,“ oznámil Mason.

Flanders s obratností a zkušeností ostříleného státního žalobce

přikročil k vylíčení podkladů soudního projednávání. Uvedl

důkazy o spáchaném zločinu: nález mrtvoly Kena Lowryho velmi

krátce poté, co byl usmrcen; předložil mapy a diagramy ukazující

přesnou polohu nálezu; identifikaci mrtvého rodinnými

příslušníky; podrobnosti o jeho zaměstnání u společnosti Důlní a

průzkumná společnost zlatého dolu Mojavský monarcha i

skutečnost, že je to přidružená firma Důlní, hutní a investiční

společnosti Corning.

Když Flanders skončil s posledním z předběžných svědectví,

udělal rozmáchlé gesto.

„Předvolejte na místo pro svědky Endicotta Campbella,“ řekl.

Endicott Campbell předstoupil, složil přísahu, udal své jméno,

bydliště a zaměstnání jakožto generální ředitel Důlní, hutní a

investiční společnosti Corning.

„Znal jste zesnulého Kennetha Lowryho?“ zeptal se Flanders.

„Setkal jsem se s ním krátce před jeho smrtí.“

„Byl jste dobře obeznámen se společností, kterou budeme ve

stručnosti nazývat Důlní společnost Mojavský monarcha?“

„Povšechně ano.“

„Co chcete touto odpovědí říci?“

„Společnost, kterou řídím, posílala Důlní společnosti

Mojavský monarcha peněžité částky na jejich podnikání.“

„Víte, jaká částka byla za poslední rok zaslána této dceřiné

firmě?“

„Ano, pane.“

„Kolik?“

„Dvě stě sedm tisíc pět set třicet šest dolarů a osmdesát pět

centů.“

„Je to zaneseno v knihách Důlní, hutní a investiční společnosti

Corning?“

„Ano, je.“

„Došlo k něčemu neobvyklému ve spojitosti s touto Důlní,

hutní a investiční společností Corning, kterou budu stručně

nazývat Společnost Corning?“

„Došlo.“

„A co to bylo?“

„Amelia Corningová, majitelka devadesáti pěti procent akcií,

která žije už několik let v Jižní Americe, přijela do našeho města,

aby osobně zkontrolovala obchodní záležitosti naší společnosti i

těch přidružených.“

„Znáte obžalovanou?“

„Ano.“

„Zaměstnával jste ji?“

„Zaměstnával.“

„Jak dlouho?“

„Asi po dobu osmnácti měsíců.“

„Jakou funkci zastávala?“

„Byla zaměstnána jako moje sekretářka, ale byla víc než

sekretářka. Spolupracovala se mnou při řízení firemních

záležitostí.“

„Vzpomeňte si, prosím, na sobotu třetího tohoto měsíce.

Hovořil jste s obžalovanou?“

„Zcela určitě ano.“

„Kde to bylo? Osobně?“

„Telefonicky.“

„Znáte hlas obžalované, takže si můžete být jistý, že jste

mluvil s ní?“

„Ano, pane.“

„Jaký ráz měl tento rozhovor? Co vám řekla?“

„Sdělila mi, že slečna Corningová, která měla přijet teprve v

pondělí, pátého, přijela nečekaně už třetího; že se mě snažila

zastihnout, ale nepodařilo se jí to.“

„Co jiného ještě tvrdila?“

„Tvrdila, že můj syn Carleton, kterému je sedm let, přišel do

kanceláře se svou vychovatelkou Elizabeth Dowovou, a že jí

ukazoval krabici od bot, o které prohlašoval, že patří mně.

Obžalovaná prý prohlédla obsah této krabice od bot a zjistila, že je

očividně plná stodolarových bankovek, představujících velkou

částku peněz. Tvrdila dále, že uložila tuto krabici do sejfu, ale

peníze nepřepočítala.“

„Co dál?“

„Dále mi sdělila, že jí tato slečna Corningová poručila přijet na

letiště, že potom odvezla slečnu Corningovou do hotelu, nato do

kanceláří firmy, a tam že spolu strávily dosti dlouhou dobu.

Probíraly doklady a některé z nich odvezly z kanceláře.“

„To všecko se udalo v sobotu třetího?“

„Ano, pane.“

„Zjistil jste následovně, zdali to je či není pravda?“

„Zjistil jsem, že alespoň zčásti to pravda není.“

„Co jste zjistil jakožto pravdě neodpovídající?“

„Můj syn jí nedal žádnou krabici ani jinou schránku, která by

obsahovala nějaké peníze, a slečna Corningová v kanceláři nebyla.

Žena, která o sobě prohlašovala, že je slečna Corningová, se

přihlásila v hotelu a obžalovaná se s ní tajně spolčila, aby –“

„Okamžik,“ skočil mu do řeči Mason, „protestuji proti slovům

‚tajně se spolčila‘; je to ukvapený svědkův závěr a žádám, aby byl

škrtnut.“

„Námitce se vyhovuje,“ řekl soudce Elmer. „Vypovídejte jen o

svém rozhovoru s obžalovanou a o tom, co se stalo a o čem víte

sám.“

„Dobrá,“ souhlasil Campbell. „Usiloval jsem ovšem o

okamžité setkání s obžalovanou i s onou slečnou Corningovou.

Osoba, která vystupovala pod tímto jménem, rychle zmizela a

obžalovaná se přede mnou objevila s panem Masonem jakožto

svým advokátem. Projevila se její, abych tak řekl, naprostá

neochota ke spolupráci, protože mi neposkytla žádné další

informace o krabici od bot nebo jiné schránce – ať to bylo co to

bylo – která by obsahovala velkou peněžitou částku.“

„A teď prozatím stručně: byl jste ve spojení se zesnulým

Kenem Lowrym?“

„Ano, spojil jsem se s ním okamžitě po tom incidentu.“

„Co jste udělal?“

„Jel jsem do Mojave.“

„A vyslechl jste pana Lowryho?“

„Ano.“

„Bylo to podruhé, co jste se s ním osobně setkal?“

„Ano. Poprvé to bylo kolem deváté v sobotu třetího. Podruhé

asi v jednu hodinu po půlnoci v neděli čtvrtého. Toto druhé setkání

trvalo přes hodinu.“

„Byl nějaký důvod pro to, že jste se s ním nesetkal dříve než

třetího tohoto měsíce?“

„Měl jsem instrukce, abych se ve své práci soustředil na úsek

realit ve Společnosti Corning a nezatěžoval se mojavským dolem.

Byl jsem zvlášť instruován, abych tuto činnost plně ponechal v

rukou pana Lowryho.“

„Kdo vám dal tyto instrukce?“

„Slečna Corningová.“

„Jak?“

„Při poradě vedené telefonicky na meziměstské lince.“

„Takže vy jste poslal dvě stě sedm tisíc dolarů ze Společnosti

Corning Mojavskému monarchovi, a to během posledního roku.

Dostali jste od nich něco zpátky?“

„Ne přímo Důlní, hutní a investiční společnost Corning, ale

dceřiná firma. Byl jsem slečnou Corningovou vyrozuměn, že nám

tato společnost všecko v příslušný čas vyúčtuje.“

„Nuže, když jste navštívil pana Lowryho, mluvil jste s ním o

této činnosti?“

„Mluvil.“

„A co vám řekl, pokud jde o peníze, které sám odesílal – anebo

co dělal s penězi, které dostával od Důlní společnosti Corning?“

„Námitka,“ ozval se Mason. „Otázka je nemístná, nevhodná a

mimo souvislost s věcí; pro výslech nepatřičná; odvolává se na

skutečnost, která není svědkovi známá z vlastní zkušenosti a byla

mimo doslech obžalované.“

„Pokud slavný soud dovolí,“ řekl Flanders, „je to součást res

gestae, skutkové podstaty. Prozrazuje to důvodné podezření, že byl

Lowry zavražděn. Byl to úřední hovor mezi zaměstnancem

společnosti a jejím ředitelem.“

„Je mi jedno, nakolik byl úřední,“ řekl Mason. „K obžalované

se nevztahuje. Kromě toho je teď zcela zřejmé, že Lowry nebyl v

žádném zaměstnaneckém poměru ke Společnosti Corning. Od ní

dostával peníze, ale jak je ze svědectví jasné, dělal s nimi něco

jiného, nežli že by je zasílal Společnosti Corning.“

„To je přesně to, co chci dokázat,“ pronesl Flanders.

„Udělejte to tedy patřičnými důkazy,“ odsekl Mason.

„Považuji to za dobře položenou otázku,“ řekl soudce Elmer.

„Předpokládám, že se vztahuje k účetním dokladům, že ano?“

„Upřímně řečeno nikoli,“ odpověděl Flanders. „Je to zvláštní

situace a právě v důsledku této situace byl Lowry zavražděn.

Svědectvím několika osob můžeme prokázat, co dělal Lowry s

penězi, které dostával.“

„Můžete prokázat, co tvrdil, že dělá,“ řekl Mason, „ale to, co

tvrdil, není pro obžalovanou závazné.“

„Myslím, že námitku připustím,“ řekl soudce Elmer.

„Velmi dobře,“ pronesl Flanders, dávaje ostentativně najevo

zklamání, ale z Burgerova chování bylo patrné, že soudcovo

rozhodnutí předvídal.

„Měl jste s panem Lowrym další rozmluvu v týž den,

rozmluvu, ke které došlo poté, co jste opustil Mojave?“

„Měl.“

„Kdy to bylo?“

„Kolem páté hodiny odpoledne.“

„Byl to telefonický nebo osobní rozhovor?“

„Telefonický.“

„Co říkal pan Lowry?“

„Řekl mi, že pan Mason a jeho sekretářka –“

„Okamžik,“ řekl Mason, „pokud jde o tento rozhovor, přeji si

vznést námitku, protože je to věc známá jen z druhé ruky, a

mimoto nemístná, nevhodná, mimo souvislost a neopodstatněná.

Nic nenaznačuje, že tomuto rozhovoru byla obviněná přítomna

anebo že jí byl někdy sdělen ať už jako celek, nebo jen částečně.“

„Uvádím to v souvislosti s rozhovorem, který se konal mezi

zesnulým a tímto svědkem,“ bránil se Flanders, „a uvádím to ve

vztahu k údajům, které předložil pan Mason jakožto právní

zástupce obviněné.“

Soudce Elmer zavrtěl hlavou. „Pokud nemůžete prokázat, že

byl tento rozhovor obžalované sdělen nebo že byla přítomna či ho

vyslechla, námitku přijímám.“

„Velmi dobře,“ znovu prohlásil Flanders. „Nuže, vedl jste s

obžalovanou osobní rozmluvu o té krabici od bot plné peněz?“

„Docela určitě ano.“

„Kdo byl této rozmluvě přítomen?“

„Obviněná, Perry Mason jako její obhájce a slečna Della

Streetová, jeho sekretářka.“

„A co bylo řečeno?“

„Řekl jsem jí, že v sejfu naší kanceláře není žádná krabice od

bot plná peněz, jak mě o tom předtím informovala.“

„A co řekla obžalovaná v souvislosti s tím?“

„Nic, jenom stále trvala na tom, že jí můj syn tu krabici dal.“

„Jak starý je váš syn?“

„Je mu sedm let.“

„Jak se jmenuje?“

„Carleton.“

„A kdy jí podle obžalované tu krabici od bot dal?“

„Řekla, že jí dopoledne v kanceláři můj syn Carleton,

provázený svou vychovatelkou Elizabeth Dowovou, odevzdal

krabici od bot; že ji otevřela a zjistila, že je plná stodolarových

bankovek.“

„Křížový výslech,“ oznámil Flanders.

„Vy jste se odebral před rozhovorem s námi do kanceláře,

abyste tu krabici hledal?“ zeptal se Mason.

„Ano.“

„Proč?“

„Řekla mi, že jí můj syn tu krabici dal a tvrdil, že patří mně.

Chtěl jsem tomu přijít na kloub jednak jako otec, jednak jako

úředník společnosti.“

„A žádnou takovou krabici jste v sejfu nemohl najít?“

„Správně.“

„Otevřel jste sejf, abyste se tam podíval?“

„Ano.“

„Byl tam někdo s vámi?“

„Ne.“

„Pak tu stojí jen vaše tvrzení proti jejímu.“

Endicott Campbell si dopřál přepych vítězoslavně se zasmát.

„Tak pokud jde o tohle, pane Masone,“ řekl sarkasticky, „je tu

moje tvrzení proti jejímu, ale já přece nejsem obviněn z toho, že

jsem někoho zabil, abych zakryl svou defraudaci.“

Mason se uklonil. „Prozatím ne,“ prohlásil. „Děkuji vám, to je

teď všecko.“

„Zavolejte svého dalšího svědka,“ nařídil soudce Elmer.

„Elizabeth Dowová,“ ohlásil Flanders.

Elizabeth Dowová, žena hranaté postavy, kterou se nijak

nepokoušela vylepšit, přirázovala na plochých nohou k místu pro

svědky. Seděla, obličej jako z kamene, a když uvedla své jméno,

adresu a zaměstnání, čekala na otázky.

„Znáte dobře Carletona Campbella, sedmiletého syna

Endicotta Campbella, svědka, který právě vypovídal?“

„Ano.“

„Jste v nějakém oficiálním vztahu k němu?“

„Jsem jeho vychovatelka.“

„Byla jste jeho vychovatelka i v sobotu třetího tohoto měsíce?“

„Ano.“

„Vzala jste ho ten den dopoledne do kanceláře Důlní

společnosti Corning?“

„Ano.“

„Kdo tam byl?“

„Susan Fisherová, obžalovaná.“

„Susan a Carleton spolu hovořili?“

„Ano.“

„Vyslechla jste jejich rozhovor?“

„Ano. Částečně.“

„Když Carleton přišel do kanceláře, nesl s sebou něco?“

„Ano.“

„Co to bylo?“

„Krabice od bot.“

„Přesvědčila jste se, co v té krabici bylo?“

„Ano.“

„A co tam bylo?“

„Pár černých lakýrek pana Campbella.“

„Jak víte, že tam byly?“

„Než jsme odešli z domu, bavili se Carleton a jeho otec o

krabici s poklady a Carleton se otce ptal, jestli si ty krabice mohou

vyměnit. Carleton byl přesvědčen, že mu otec dovolí vzít si tu jeho

krabici od bot.“

„Byla tam jenom jedna krabice?“

„Ano, jenom jedna krabice, a tu Carleton s sebou odnesl z

domu.“

„A jak tedy víte, co v ní bylo?“

„Když jsme seděli v autě, využila jsem příležitosti, a když se

Carleton nedíval, krabici jsem rozvázala. Chtěla jsem vědět, co

tam je, protože se za něho přirozeně cítím do jisté míry

odpovědná.“

„Co tam bylo?“

„Jak jsem už uvedla, pár černých lakýrek.“

„To je všecko. Můžete se ptát,“ Harrison Flanders se maličko

uklonil Perrymu Masonovi.

„Řídila jste v té chvíli auto?“ zeptal se Mason.

„Neřídila,“ odpověděla mu. „Seděla jsem ve voze za volantem.

Nastartovala jsem, a pak jsem se Carletona zeptala, kde má kabát.

Zapomněl si ho vzít, nechal ho doma. Řekla jsem mu, ať si pro něj

dojde. Zatímco byl v domě, využila jsem příležitosti a krabici

rozvázala.“

„Krabice byla tedy zavázaná – čím?“

„Něčím jako provázkem. Myslím, že to byl kus vlasce na

ryby.“

„A vy jste se podívala dovnitř?“

„Ano.“

„A pak jste krabici znovu zavázala?“

„Ano.“

„Kam jste jela potom?“

„Rovnou do kanceláře.“

„Proč jste jela do kanceláře?“

„Věděla jsem, že tam bude obžalovaná, a chtěla jsem ji

požádat, aby dala pozor na Carletona, než si vyřídím nějaké osobní

záležitosti. Požádala jsem ji o to jako o přátelskou službu.“

„A ona souhlasila?“

„Ano.“

„Je tedy nějaká možnost, že by krabice od bot mohla být

mezitím vyměněna?“

„Do té doby, než jsme vešli do kanceláře, tak ne, pane.

Carleton měl tu krabici s sebou a vzal ji do kanceláře. Nějakou

výměnu mohla provést jedině obžalovaná.“

„To je vše,“ řekl Mason.

„Zavolejte Franka Goldena,“ požádal Flanders.

Golden složil přísahu a uvedl jako své zaměstnání, že je

majitelem půjčovny aut Rent Car M.

„Zaměřte svou pozornost na neděli čtvrtého tohoto měsíce.

Viděl jste obžalovanou?“

„Ano.“

„Hovořil jste s ní?“

„Ano.“

„Došlo mezi vámi k nějaké transakci?“

„Ano.“

„O co šlo?“

„Půjčil jsem jí jedno z našich aut, vůz označený v našich

záznamech jako číslo 19.“

„Kdy jste jí to auto půjčoval?“

„V půl sedmé.“

„A vrátila vám ho?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Naše záznamy ukazují, že to bylo za deset minut devět.“

„A ten vůz byl ve vašich záznamech veden jako číslo 19?“

„Ano.“

„Je na voze namalováno nějaké číslo?“

„Je, sice dost nenápadné, ale je tam číslice 19.“

„Měl jste ještě týž den večer příležitost pronajmout to auto

někomu dalšímu?“

„Ano.“

„Komu?“

„Panu Perrymu Masonovi, advokátu obžalované.“

„Kolik bylo hodin?“

„Těsně předtím, než jsem zavíral. Tak nějak – ano, pár minut

před jedenáctou. Uvedl jsem to v záznamech jako půl jedenácté,

protože je to naše stanovená zavírací doba.“

„Když jste se setkal s obžalovanou, jak byla oblečena?“

„Měla na sobě plášť do deště, svetr, kalhoty a mužský

klobouk. Ten klobouk s širokou krempou si narazila hluboko do

očí. Zprvu jsem si myslel, že je to mužský, ale když se mnou

začala mluvit, viděl jsem, že je to žena. A pak jsem to ovšem zjistil

podle řidičského průkazu.“

„Ona vám ukázala svůj řidičský průkaz?“

„Ano. Když si chcete půjčit auto, je to nutné.“

„A vaše záznamy uvádějí jméno z toho průkazu?“

„Ano, pane. Jméno obžalované Susan Fisherové.“

„Kdy jste nakonec dostal auto zpátky?“

„Bylo to pátého odpoledne. Vrátila je policie. Dostal jsem

znamení, že je policie zajistila.“

„To je všecko. Můžete se ptát,“ vybídl Flanders Masona.

„Nemám žádné otázky.“

„Zavolejte Myrtona Aberta,“ řekl Flanders.

Myrton Abert uvedl svou adresu i zaměstnání a prohlásil, že v

neděli po půlnoci, asi v půl jedné, tedy už v pondělí, byl zavolán

Perrym Masonem a Paulem Drakem, aby sňal z vozu otisky prstů.

Poznamenal si evidenční číslo auta a také číslo 19, namalované na

nenápadném místě. Zhotovil sérii otisků prstů a odevzdal je

Perrymu Masonovi. Nicméně si vyhradil, že pokud by snad auto

figurovalo v nějakém zločinu, podá Abert oznámení na policii, a

zhotovil si fotografie otisků prstů. Tyto fotografie se chystal předat

policii, ale než se tak stalo, policie sama přišla se souborem otisků

prstů, zřejmě patřících zesnulému Kenu Lowrymu, a jeden z těchto

otisků – prostředníku pravé ruky – se shodoval s latentním

otiskem, který byl sňat ze zadní strany zpětného zrcátka

automobilu. Svědek je odborník na daktyloskopii a oba otisky

identifikoval. Nemůže být pochyb o tom, že je to otisk

prostředníku pravé ruky zesnulého.

„Křížový výslech,“ štěkl Flanders.

„Nemám otázky,“ prohlásil Mason.

„Zavolejte poručíka Tragga,“ řekl Flanders.

Poručík Tragg zaujal místo pro svědky. Potvrdil, že mu zavolal

Perry Mason a oznámil nález mrtvoly v místě, které je na mapě

označeno jako oblast Mulholland Drive. Sám tedy nejdřív zařídil,

aby tam okamžitě jel policejní hlídkový vůz a zajistil usvědčující

důkazy. Potom se on sám s koronerovým zástupcem, fotografem a

technickým znalcem odebral na místo činu a našli tam mrtvolu

Kena Lowryho.

Tragg předložil různé fotografie a identifikoval je.

„Jak dlouho tam asi mrtvý ležel? Jaká doba asi uplynula od

jeho smrti?“

„Velmi krátká doba,“ prohlásil poručík Tragg. „Ponechám na

patologovi, aby určil přesný čas, ale smrt nastala krátce před naším

příjezdem.“

„Hledal jste při svém pátrání v okolí mrtvoly stopy po autě?“

„Ano.“

„A co jste našel?“

„Zjistil jsem, kudy přes sotva patrnou cestu projíždělo auto k

místu, kde byla mrtvola nalezena. Opatrně jsem sejmul stopy po

pneumatikách a udělal otisky; podařilo se mi udělat dobré otisky

pneumatik všech čtyř kol. Byly dost charakteristické.“

„Byly všecky čtyři pneumatiky stejné?“

„Ne, pane. Bylo to dvojí různé provedení, dvojí odlišné typy

otisků. Přední patřily k jednomu typu, zadní k druhému. Mimoto

na pravé přední pneumatice bylo výrazné rýhování, které

nechávalo velice svéráznou stopu.“

„Našel jste dodatečně nějaký automobil s pneumatikami, které

by souhlasily s otisky?“

„Ano, pane.“

„Který automobil to byl?“

„Auto číslo 19, patřící půjčovně Rent Car M. Našel jsem je na

parkovišti před budovou, kde má kancelář pan Mason, a pan

Mason mi přiznal, že tam tento vůz sám zaparkoval a v noci

předtím si jej pronajal v té půjčovně.“

Mason přimhouřil oči. „Poručíku, kdy jste našel ty stopy?“

„Tu noc, kdy jsme našli mrtvého.“

„Za jak dlouho po nálezu mrtvoly?“

„Pár minut nato, myslím, že jste zrovna čekal na benzinové

stanici.“

„Nezmínil jste se mi o těch stopách.“

„Ne, pane.“

„A proč ne?“

„Nedomnívám se, že jsem měl povinnost informovat vás o

tom, co policie objevila, pane Masone.“

„To je vše,“ řekl Mason.

Na místo svědků předvolal Flanders Sofii Elliotovou. Sofie

Elliotová dosvědčila, že je sestrou slečny Corningové, že

přicestovala z Jižní Ameriky, že se odebrala do apartmá své sestry

v hotelu Arthenium, a když se tam dostala, našla dveře otevřené a

uvnitř Perryho Masona a jeho sekretářku; že po krátkém hovoru s

ním navrhla, aby byly dveře zavřeny a pan Mason i jeho sekretářka

odešli; pokud by je slečna Corningová chtěla vidět, že jim to sdělí.

Muž, který obsluhoval nákladní výtah, prohlásil, že dostal

pětadvacet dolarů za to, že propašoval slečnu Corningovou ven z

hotelu.

Pak přišlo překvapení Harrisona Flanderse, nečekaný svědek.

„Předvolávám Carlottu Ames Jacksonovou.“

Paní Jacksonová se projevila jako dosti popudlivá žena s

ostrým nosem, nervózní osůbka, které zřejmě dělala dobře

pozornost, již vyvolala.

„Kde jste byla večer v neděli čtvrtého tohoto měsíce?“ zeptal

se jí Flanders.

„Byla jsem vzadu v uličce za vchodem pro dodavatele hotelu

Arthenium.“

„Jak jste se tam dostala?“

„Pracuji v hotelu. Jsem pokojská. Vycházím zadním vchodem

a jdu tou uličkou každý večer, když se vracím z práce.“

„Tehdy večer jste tam šla také?“

„Ano.“

„Všimla jste si něčeho neobvyklého?“

„Ano.“

„Popište nám to, prosím.“

„Viděla jsem v uličce ženu v kolečkovém křesle. Není tam

chodník, a ona měla své křeslo přímo proti zdi. Bylo to pro ni

nezvyklé místo, a tak jsem vykročila, abych s ní promluvila.“

„Mluvila jste s ní?“

„Ne.“

„Proč?“

„Protože do uličky zabočilo auto, projelo kolem mne a

zastavilo přesně vedle té ženy. Řidič vystoupil, pomohl jí do vozu,

kolečkové křeslo složil a dal dovnitř, a potom auto odjelo.“

„Viděla jste, kdo to auto řídí?“

„Ano.“

„Byl to muž anebo žena?“

„Byla to žena.“

„Můžete ji popsat?“

„Měla na sobě plášť do deště, svetr, kalhoty a mužský klobouk

naražený hluboko do čela.“

„Mohla jste jí vůbec vidět do obličeje?“

„Ano.“

„Jak blízko jste byla, když jste jí viděla do obličeje?“

„Myslím, že takových dvacet stop.“

„Viděla jste tu ženu už někdy dřív?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Viděla jste ji někdy později?“

„Ano.“

„Kdy jste ji viděla znovu?“

„Na policejním komisařství.“

„Kdo vám ji ukázal?“

„Stálo tam vedle sebe pět žen. Já jsem ji mezi nimi označila.“

„A kdo byla ta žena, pokud to víte?“

„Obžalovaná, ta, co tu sedí. Susan Fisherová.“

Susan Fisherová vyjekla zděšením a hrůzou.

„Měla jste příležitost povšimnout si vzhledu toho auta?“

„Ano, měla.“

„Viděla jste je od té doby?“

„Ano. Dodatečně jsem je identifikovala v půjčovně… Bylo na

něm namalované číslo 19.“

„Můžete se ptát,“ obrátil se Flanders s přehnanou zdvořilostí k

Perrymu Masonovi.

Mason povstal a obrátil se k svědkyni. „Všimla jste si

evidenčního čísla toho auta, když jste je poprvé viděla?“

„Myslela jsem, že ano.“

„Vy jste si myslela, že ano?“

„Ano. Jsem si úplně jistá, že ano.“

„Napsala jste si někam to číslo?“

„Ne.“

„Věřila jste své paměti?“

„Ano, a zapomněla jsem je. Mezitím mi bylo řečeno, že to, co

jsem viděla, může být pro vyšetřování vraždy velice důležité.

Zjistila jsem, že se na evidenční číslo nemohu upamatovat.“

„Když to auto zajelo do uličky, viděla jste na něm číslo 19?“

„Ne.“

„Bylo v tu dobu tma?“

„Ano, byla tma.“

„Stála jste blízko toho auta?“

„Něco přes dvacet stop.“

„Pokračovala jste v chůzi?“

„Ne, stála jsem na místě.“

„Proč?“

„Lépe jsem tak viděla.“

„Nebyla byste viděla lip, kdybyste byla přistoupila blíž k

autu?“

„Možná.“

„Tak proč jste nepokračovala v chůzi?“

„Já… No, chtěla jsem jen vědět, co se děje, to je všecko.“

„Býváte zvědavá na to, co se kolem vás děje, paní

Jacksonová?“

„To ne!“

„Takže to bylo ve vašem chování něco nového?“

„Nevím, co tím míníte.“

„Obvykle se nezajímáte o věci, které se odehrávají kolem

vás?“

„Obvykle se zajímám o to, co vidím.“

„A snažíte si to zapamatovat?“

„Někdy.“

„Říkáte, že jste identifikovala obžalovanou mezi

figurantkami?“

„Ano.“

„Viděla jste ji už někdy předtím?“

„Tenkrát v té uličce.“

„A nikdy dřív?“

„Ano, zahlídla jsem ji, když byla eskortovaná do předváděcí

místnosti.“

„Viděla jste předtím její fotografii?“

„Ano. Na policii mi ukázali její fotografii a ptali se, jestli je to

ta mladá žena, kterou jsem viděla.“

„A vy jste jim řekla, že ano?“

„Řekla jsem jim… No, řekla jsem jim, že myslím, že ano.“

„Řekla jste jim nejprve, že si nemůžete být jista?“

„Ano, ovšem. Člověk nemůže jen mrknout na fotku a hned –“

„Ptám se vás,“ řekl Mason, „jestli jste jim nejprve řekla, že si

nemůžete být jista.“

„Ano.“

„Řekla jste jim zprvu, že si nemyslíte, že by to byla tato

dívka?“

„Ano, možná.“

„Ale když jste ji viděla mezi figurantkami poté, co vás policie

nechala, jak říkáte ‚mrknout na ni‘, to jste ji s jistotou poznala?“

„Ano.“

„Všimla jste si té devatenáctky namalované na autě tehdy,

když jste je viděla v uličce?“

„Ne, to bylo později.“

„A jak jste indentifikovala to auto?“

„Podle toho, jak vypadalo.“

„Ten vůz patřil k rozšířené značce automobilů?“

„Ano.“

„Na ulicích Los Angeles jsou tisíce a tisíce aut této značky a

modelu, vzhledově ve všem všudy stejných, viďte?“

„No, o tisících a tisících já nevím, ale… teď jsem přesvědčená,

že to byl ten vůz.“

„Vy jste přesvědčená?“ zeptal se Mason.

„Ano.“

„Kolik rozhovorů jste měla s policií?“

„Několik.“

„A s úředníky státního žalobce?“

„Několik.“

„Na policii asi tak deset?“

„Řekla bych, že celkem deset.“

„A s úřadem státního žalobce taky deset?“

„Ne, asi jen pět.“

„Tak si to probereme,“ řekl Mason. „Jak jsem pochopil, nebyla

jste si tolik jistá v době, kdy vás policie poprvé vyslýchala, ale

postupem času jste získala větší jistotu. Je to tak správně?“

„Ano.“

„Nebyla jste si jistá poprvé, když vás vyslýchali?“

„Víte… Ne, nemyslím, že jsem si byla jistá. Řekla jsem jim, že

si nejsem docela jistá. Musela jsem o tom uvažovat, a čím víc jsem

o tom přemýšlela, pokaždé jsem si vybavovala o trochu víc.“

„Takže s každým pohovorem, který jste na úřadě měla, jste si

byla víc a víc jistá?“

„Ano.“

„Bylo to předmětem jejich rozmluv s vámi?“

„Nevím, jestli to bylo tím předmětem.“

„Ale hovořili s vámi aspoň desetkrát?“

„To ano.“

„A po každé rozmluvě jste se cítila jistější?“

„Ano.“

„Takže při deváté rozmluvě jste si nebyla tolik jistá jako při

desáté anebo jak jste si jistá teď.“

Hamilton Burger povstal. „Vaše Ctihodnosti,“ řekl, „tohle je

zastrašování svědka. Je to neseriózní slovíčkaření. Není to logický

křížový výslech. Vůbec to není to, co říkala.“

„To je přesně to, co říkala,“ ironicky odpověděl Mason.

„Říkala, že si byla po každém rozhovoru jistější a že těch

rozhovorů bylo nejméně deset. Z toho vyplývá, že si nebyla tak

jistá v době devátého pohovoru jako po desátém.“

„Námitku asi zamítnu,“ řekl s úsměvem soudce Elmer.

Hamilton Burger se mlčky posadil.

„Když vás tedy státní žalobce předem varoval před

nastraženou pastí, můžete odpovědět na otázku?“ zeptal se

svědkyně Mason. „Byla jste si méně jistá při devátém pohovoru,

nežli jste teď?“

„No, já jsem to tak nemínila.“

„Nezáleží na tom, jak jste to mínila,“ řekl Mason. „Ptám se vás

na něco. Odpovězte ano nebo ne.“

„Ne. Byla jsem si jistá už při devátém pohovoru.“

„Tak proč jste šla ještě na ten desátý?“

„Nevím.“

„A proč jste říkala, že jste si byla jistější při každém

následujícím pohovoru?“

„Víte, já jsem nevypovídala speciálně o době mezi devátým a

desátým.“

„Dobrá, vrátíme se k tomu osmému,“ řekl Mason. „Byla jste si

jistější v době desátého pohovoru nežli v době osmého?“

„Ano,“ vyštěkla svědkyně hněvivě.

„A byla jste si jistější v době toho sedmého, nežli jste byla v

době šestého?“

„Ano.“

„A jistější při tom pátém než při tom čtvrtém?“

„Ano.“

„Děkuji vám,“ řekl Mason. „To je vše.“

Soudce Elmer se podíval na hodiny. „Je pár minut po době,

kdy začíná polední přestávka,“ pronesl. „Počítá obžaloba s tím, že

bude ještě hodně důkazů?“

„Ne, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl Hamilton Burger.

„Soud vyhlašuje přestávku do dvou hodin odpoledne,“ řekl

soudce Elmer. „Mám krátké jednání, kterému se budu věnovat od

půl druhé, ale očekávám, že ve dvě hodiny bude uzavřeno, takže

můžeme pokračovat s tímto případem. Soud má přestávku a

obžalovaná se vrátí do vyšetřovací vazby.“

KAPITOLA 12

Perry Mason, Della Streetová a Paul Drake zašli do uzavřené

jídelny malé francouzské restaurace poblíž justičního paláce, kde

při Masonových procesech často obědvali.

Mason se rozhlédl kolem. „No, tady jsme už leckdy bývali

hodně blízko porážce, ale obyčejně jsme během oběda dokázali dát

hlavy dohromady a vyklouznout z nastražené pasti.“

„Tohle je jediná, z které nevyklouzneš,“ řekl Drake truchlivě.

„Tvoje klientka je vinna, Perry, a co víc, pravděpodobně někam

vylákala Amelii Corningovou a zbavila se jí. Vsadím se, že se v

nejbližších čtyřiadvaceti hodinách mrtvola slečny Corningové

někde najde, a až se najde, zjistíš, že tvá klientka je obžalovaná z

další vraždy.“

„Může být z vraždy obžalovaná,“ mínil Mason, „ale to

neznamená, že je vinna.“

„Perry, jak tohle můžeš říct? Usvědčující materiál to dokazuje

nad slunce jasněji, takže nezbývá ani stín naděje v její nevinu.“

„To proto,“ řekl Mason, „že ty důkazy vidíš ze stanoviska

obžaloby. Pusťme se teď do malého detektivního pátrání… Co jste

dokázali zjistit o Lowryho telefonických hovorech?“

„Ani jednou nevolal nikam sám,“ odpověděl Drake, „a nebyli

jsme schopni vypátrat, že by ho byl někdo volal.“

„Měl jeden hovor,“ připomněl Mason. „Víme, že mu někdo

volal. Byl to Endicott Campbell, prohlásil to před soudem. Takže

Campbell buď řekl něco, co Lowryho přimělo rozjet se do Los

Angeles, anebo ho hned po Campbellovi volal někdo jiný. Když

jsme ho s Dellou opouštěli, neměl v úmyslu jet do Los Angeles.

Zřejmě ho někdo zavolal hned poté, co jsme tam byli, a přiměl ho,

aby se tam vydal. My jsme se zastavili, abychom ti zatelefonovali

a vypili si šálek kávy. K hotelu Arthenium jsme se dostali pět

minut před půl osmou. Lowry se prostě nemohl dostat do města o

mnoho dřív než v tu dobu. I kdyby ho byl někdo zavolal

bezprostředně po našem odjezdu, nemohl se do Los Angeles dostat

o moc dřív než před tři čtvrtě na osm.“

„No dobrá,“ řekl Drake. „Tvoje klientka se s ním potkala hned,

jakmile přijel, zavezla ho ven, zavraždila ho a s autem byla zpátky

ve čtvrt na devět.“

„Na to neměla dost času,“ namítl Mason. „Byla by musela

Lowry ho přimět, aby se s ní setkal na místě vraždy.“

„Hm, a je to snad nemožné?“ zeptal se Drake. „Lowry se vrátil

do svého domku v blízkosti dolu. Tam ho čekal telefon. Hlas

Susan Fisherové, hlas, který on znal, mu sdělil, že udělal strašnou

botu, když se s vámi vůbec bavil, a řekl mu, ať se sebere, okamžitě

jede do Hollywoodu a dostaví se na určené místo. Tvoje klientka

měla těsnopisem zapsáno, kde to místo je.

Vy s Dellou jste jeli do Los Angeles, do hotelu, a pak do

Hollywoodu. Lowry mohl zvolit zkratku přes Burbank a ušetřil si

tím nejmíň půl hodiny.“

„Chtěli jsme něco zjistit o tom telefonátu. Pokusme se, jestli

bychom to mohli vypátrat,“ řekl Mason.

„Jestli se nám to podaří,“ řekl Drake, „zjistíme, že ho volala

tvoje klientka a… co chceš dělat potom, Perry? Pokusíš se zatajit

důkaz, anebo ho míníš přihrát do ruky poldům?“

„Staví mě to před obtížný etický problém,“ mínil Mason.

„Advokát by neměl utajovat důkazy. Na druhé straně by neměl

pátrat po důkazech proti svému klientovi. Ovšem tenhle důkaz

nemusí být zaměřen proti mé klientce. Co takhle zavolat do tvé

kanceláře a zeptat se, jestli neobjevili něco nového?“

Drake požádal, aby mu na stůl přinesli a zapojili telefon, sdělil

ústředně číslo své kanceláře a začal hovořit: „Haló, tady Paul

Drake. Přišli jste na něco?… Prima, ven s tím.“

Přimhouřil oči. Dělal si poznámky a pak požádal: „Jsem v

restauraci, kam obvykle chodíme, v uzavřené jídelně. Zavolejte

mi, jestli se něco změní.“

Zavěsil a obrátil se k Masonovi: „Ano, máme něco, ale je to

dost divná věc.“

„A copak?“ zeptal se Mason.

„Meziměstská z Los Angeles volala Kennetha Lowryho v

neděli odpoledne, pravděpodobně v tu dobu, když jste s ním

mluvili v Mojave. Lowry se nehlásil, a tak mu nechali vzkaz, ať

volá Los Angeles, spojovou službu 67. Mexičanka, která v domě

uklízí, si vzpomněla, že na poznámkový blok u telefonu psala číslo

67.

Spojili jsme se s ústřednou 67 a pátrali po tom, kdo Lowryho

volal. Byl to hovor z telefonní budky, ženský hlas. Ta ženská

prohlásila, že bude čekat, dokud se jí Lowry neozve. Zřejmě seděla

u budky nějakých dvacet minut, než jí zavolal. Byl to veřejný

telefonní automat a ta ženská zaplatila pěkné prachy. No, Perry, a

ta telefonní budka je asi dva bloky od bytu tvé klientky. Zřejmě

nechtěla volat z domova, tak šla a zavolala z budky.“

„Jaké jméno udala?“ zeptal se Mason.

„Řekla ústředně, že volá paní Smithová.“

„Rád bych věděl, jestli to zjistila i policie,“ poznamenal

Mason.

„Ne, to si nemyslím, Perry.“

Masonovy oči se změnily v úzké škvírky. „Takže teď víme,

proč se Lowry rozjel do města. Jel tam, aby se s někým setkal. A

bylo to nesmírně důležité, protože musel vyjet okamžitě, jakmile

hovor skončil. Musel být na silnici v závěsu za námi.“

„A Susan Fisherová naložila Amelii Corningovou v té uličce,“

řekl Drake, „a odjela s ní. Potom s sebou vzala Keňa Lowryho. A

co se Lowrymu stalo, to víme… Pane na nebi, Perry, ta ženská

musí být ďábel v lidské podobě. Aby zakryla zpronevěru velké

částky peněz, spáchala dvě vraždy.“

„No, počkej, počkej,“ skočil mu do řeči Mason. „Neodsuzujme

ji za dvě vraždy dřív, než o tom budeme mít důkazy. Ona mi tvrdí,

že ten večer rozhodně nevzala do auta Keňa Lowryho, že se s ním

vůbec nikdy nesetkala, že ani neví, jak vypadá, a že taky nikdy

nenaložila v té uličce Amelii Corningovou.“

„Jdi mi k šípku!“ rozčílil se Drake. „Proti ní je důkazů až běda.

Propánaboha, Perry, jsi ty ale optimista! Skoro každý, koho znám,

by už sbalil fidlátka hned dneska dopoledne u soudu – po všech

těch nezvratných důkazech, které byly předložené… Sakra, Perry,

mohl sis všimnout, jak tam Hamilton Burger sedí a září radostí. Je

to případ jednoduchý jak facka, a on musel přijít k soudu osobně,

aby byla v novinách jeho fotka, až Perry Mason prohraje.“

„Žádný případ neprohrajem,“ prohlásil Mason. „Je to

předběžné líčení. Jeho jediným účelem je určit, jestli důkazy o

tom, že byl spáchán zločin, jsou postačující a že lze obviněnou s

tímto zločinem spojovat.“

„Já vím,“ řekl Drake, „umíš to vysvětlit se vší právnickou

odborností, ale měj na paměti, že v obecném povědomí to případ

je, a to případ, který jsi prohrál.“

„Ještě neprohrál, Paule,“ ozvala se ostře Della Streetová a

pohlédla na hodinky. „Zbývá mu ještě půldruhé hodiny, než něco

prohraje.“

„V tomhle případě jsou pro mě některé věci záhadou,“ řekl

Mason.

„A jaké?“ zeptal se Drake.

„No, to, jak si počínala ta žena, která se objevila na letišti v

sobotu dopoledne… Bylo to přece neobvyklé, sedět si tam v

kolečkovém křesle a mít kolem sebe rozložená zavazadla… Moc

bych si přál dozvědět se o ní něco víc.“

„Byla to podvodnice,“ řekl Paul Drake.

„Ale chytrá podvodnice,“ podotkl Mason, „a dovedla velice

dobře zacházet s kolečkovým křeslem. Uměla s ním ujíždět, jen to

svištělo…“

„Jak to víš?“ zeptal se Drake.

„Susan Fisherová mi to dopodrobna popsala,“ řekl Mason.

Drake se skepticky usmál. „Nestavěl bych nějaké naděje anebo

výsledek případu na tom, co řekla Susan Fisherová. Já osobně si

myslím, že je duševně nenormální. To děvče je pravděpodobně

psychopatka.“

„Jaký další důkaz má obžaloba?“ zeptala se Della Streetová.

„Jenom vražednou zbraň,“ řekl Mason. „Přidají ho k dalším,

uvedou do spojitosti se Susan Fisherovou a tím obžalobu ukončí.“

„Chcete nějaký důkaz předložit i vy?“

„Ani ne,“ odpověděl Mason. „Nemá cenu něco riskovat a

potom připustit, aby to Susan Fisherová všecko popřela.“

„Pokusíš se přivolat ji na místo pro svědky a Hamilton Burger

ji při křížovém výslechu roztrhá na cucky,“ varoval Drake.

„Proto přece sedí Burger u soudu, jako by snědl všechnu

vtipnou kaši. Pokud nezavoláš svou klientku jako svědka, bude mít

tu čest, že vyhraje proces, ve kterém sis rozbil… hm, ústa. A jestli

ji budeš vyslýchat, on bude ten, kdo ji přímo rozcupuje.“

„Obvykle se nic nezíská,“ řekl Mason, „když při předběžném

líčení obhajoba vyslýchá obviněného, ale… Čert aby to vzal! Moc

rád bych věděl něco víc o té ženské, co si zahrála na Amelii

Comingovou.“

„Dojela na nádraží Union,“ uvažoval Drake, „a prostě zmizela.

Neodjela žádným taxíkem, takže musela odjet v soukromém autě.

Někdo tam na ni čekal a ona pravděpodobně jen prostě sundala své

tmavomodré brýle, vstala z kolečkového křesla, složila je a

odkráčela jako každý jiný normální člověk.“

Znenadání luskl Mason prsty.

„Copak?“ zeptal se Drake.

„Je ještě jedna věc, kterou jste nezkusili,“ řekl Mason.

„Co?“

„Pronajímané limuzíny.“

„Co tím míníš?“

„Na krátkou cestu si najmeš taxík,“ řekl Mason. „Na dlouhou

cestu limuzínu s řidičem. Zavolej do své kanceláře, Paule. Ať tvoji

lidé ověří různé společnosti, co pronajímají limuzíny. Zjistěte,

jestli některé z nich nezavolal někdo v sobotu odpoledne po páté

hodině a nechtěl jet do Mojave.“

„Do Mojave?“ podivil se Drake.

Mason přikývl.

„Proč do Mojave?“ zeptal se Drake.

Mason, náhle vzrušený, vstal ze židle a začal přecházet po

místnosti. „Mám nápad, Paule,“ řekl. „Je to strašný nápad.“

„Ty si myslíš, že tam nikdy žádná jiná ženská nebyla? Že se

tvoje klientka Susan Fisherová převlíkla za Amelii Comingovou,

smyla si make –up a –“

„Zavolej svou kancelář,“ přerušil ho Mason netrpělivě. „Ať

prověří ty půjčovny limuzín.“

Drake zapojil telefon, dal pokyn svým zaměstnancům a

zavěsil.

„No,“ řekla Della Streetová, „nevím jak vy, ale já se chci

najíst.“

Drake povzdychl. „Myslím, že se raději zásobím potravou

hned teď, v příhodný okamžik. Smutná zkušenost mě učí, že když

v těchto případech dojde k nečekaným zvratům, vývoj vždycky

spěje k sendvičům s mastnými, nepropečenými hamburgry místo

dobře připraveného jídla. Tentokrát na to vyzraju.“

Dali příkaz číšníkovi, usadili se kolem stolu, a když byli

obslouženi, jedli za stísněného mlčení.

Dvacet minut nato se ozval telefon pro Paula Drakea.

Drake naslouchal, dělal si poznámky a nakonec řekl: „Prima,

to je ono.“

Zavěsil a obrátil se k Masonovi: „Víš, Perry, ty jsi jasnovidec.“

„Pokračuj,“ řekl Mason a bylo vidět, že stěží potlačuje

vzrušení. „Co je?“

„V sobotu odpoledne ve čtvrt na šest do servisu A-Zet, co

půjčuje limuzíny, někdo zatelefonoval a žádal o přistavení

limuzíny ke vchodu na nádraží Union. Dostali pokyn, ať je

natankována plná nádrž a limuzína připravená k cestě. Řidič podle

daných instrukcí zastavil ženě v kolečkovém křesle – ženě, která

měla tmavě modré brýle. Dala mu klíče k nějakým skříňkám v

úschovně na nádraží. Šel tam, vyzvedl její zavazadla i kufry, dal je

do auta a zamířil s ní k Mojave.“

Mason se podíval na hodinky a přimhouřil oči. „No,“ řekl,

„vraťme se k soudu. Chci udělat malý křížový výslech, pak

budeme možná vědět víc než teď.“

„Propánakrále,“ utrápeně vzdychl Drake, „přestaň už marně

bušit hlavou do zdi, Perry. V tomhle případě můžeš udělat jen

jedno jediné. Jakmile soud zahájí jednání, hoď sebou a navrhni

soudci, že ačkoli myslíš, že se tvá klientka dokáže dobře hájit, jsou

předložené důkazy natolik průkazné, aby opravňovaly k prohlášení

o vině obžalované, a požádej soud, aby rozhodl o předání vyšší

instanci. Jen tak sebereš Hamiltonu Burgerovi vítr z plachet a

zabráníš mu, aby vstal a začal dokazovat, prokazovat a řečnit, což

bude určeno především pro noviny.

To je přece všecko, co Burger chce. Hlavně příležitost povstat

a pronést řeč. Bude deklamovat o mladé ženě s maskou nevinnosti

na tváři. Bude mluvit o ďábelské povaze, která se za tou maskou

skrývá. Bude hřímat a veřejně odsuzovat. Bude naznačovat, že je

někde ještě další mrtvola, která čeká, až bude nalezena. A bude mít

v novinách fotku.

Koneckonců, Perry, tahle věc… ta záležitost s limuzínou ve

skutečnosti nic neznamená. My všichni víme, že se tu objevila

falešná stará panna, která sem v sobotu přišla sehrát roli Amelie

Corningové. A co je přirozenější, než že ji sem přivezli z Mojave.

Připouštím, trochu se stydím, že mě to s tou půjčovnou limuzín

nenapadlo, ale ono to nenapadlo ani poldy. Řidiče té limuzíny

zatím nikdo nevyšetřoval.“

Mason neztrácel čas a neodpovídal mu. Zavolal číšníka,

podepsal účet a řekl: „Pojďme k soudu. Čeká nás práce.“

KAPITOLA 13

Když se Mason vrátil do soudní síně a čekal, až soudce Elmer

opět usedne na své místo, řekl náhle: „Paule, chci něco vědět o

přítelkyních Endicotta Campbella.“

„Žádné nemá,“ odpověděl Drake.

„To mi nepovídej,“ nevěřil mu Mason. „Ten chlápek musí mít

přítelkyně. Žena ho opustila před dvěma roky a –“

„Nějaký čas přítelkyni měl,“ řekl Drake. „To ještě předtím, než

přijal do své kanceláře Susan Fisherovou. Ta přítelkyně byla jeho

sekretářkou. Vdaná. Zamiloval se do ní jako kluk a bylo to zřejmě

obapolné. Aspoň její manžel si to myslel. Udělal kvůli tomu

pořádný brajgl, vyhrožoval, že Campbella zastřelí, a donutil svou

ženu, aby z kanceláře odešla.“

„S Campbellem se teď nestýkají?“

„Ne.“

„Nenavštěvuje nějakou ženu?“

„V době, kdy jsme ho začali sledovat, tak ne, Perry.“

„Je dost chytrý, aby si uvědomoval, že je sledován. Žádné

telefony? Žádná milenka, která chodí za ním domů?“

„Do jeho domu telefonovala jen jediná ženská,“ odpověděl

Drake, „a to je přítelkyně Elizabeth Dowové, té vychovatelky.“

„Skutečnost, že je přítelkyní vychovatelky, nevylučuje

možnost, že by mohla být i přítelkyní Endicotta Campbella,“

poznamenal Mason.

„Tahle určitě ne,“ ušklíbl se Drake. „Koukej, dám ti o ní

informace.“ Vytáhl z kapsy notes a otevřel ho. „Cindy

Hastingsová, Rentner Road 1536. Je to adresa nájemních bytů

Tulane. Ona bydlí v čísle 348. Je to ošetřovatelka. Postavu má asi

jako Elizabeth Dowová, jenže je o hodně starší. Hranaté bidlo.

Angličanka. Ploché nohy. Plochá hruď. Koňský obličej…“

„To stačí,“ řekl Mason. „Škrtni ji. Ale je to dobré vodítko. Jaké

další přátele má ta vychovatelka? Lidi stejně staré jako ona sama?“

„Zřejmě žádné,“ odpověděl Drake. „Přinejmenším jsme nebyli

schopni objevit je. Asi věděli, že je sledujeme. Nedali nám vůbec

znát, že to vědí, ale zřejmě je to napadlo a jsou opatrní. Oni –“

Dozorkyně přivedla do soudní síně Susan Fisherovou. Když si

dívka sedala za Masonovu židli, naklonila se k advokátovi. „Vy si

myslíte, že jsem vás podvedla, viďte, pane Masone?“ řekla.

„Upřímně řečeno,“ odpověděl Mason, „já nevím.“

„Tak já vám něco povím, pane Masone. To svědectví je

hromada lží. Živého Kena Lowryho jsem vůbec neznala. Nikdy

jsem ho v tom autě nevezla. Vždycky jsem vám říkala čistou

pravdu –“

Ze svých místností vstoupil soudce Elmer a soudní sluha

použil kladívko, aby zjednal ticho.

Hamilton Burger se posadil na místo prokurátora, vrhl rychlý,

vítězoslavný pohled na Masona, a pak upřel oči na hromádku

papírů na svém stole.

Harrison Flanders řekl: „Pokud soud dovolí, naším dalším

svědkem je Norma Owensová.“

Norma Owensová se představila jako vedoucí kanceláře Důlní,

hutní a investiční společnosti Corning.

Flanders se k ní obrátil: „Ukazuji vám nůž na otvírání dopisů;

má tvar dýky a je označen jako předmět doličný G. Ptám se vás,

jestli ho můžete identifikovat.“

„Tenhle zvláštní nůž býval na stole obviněné Susan Fisherové.

Užívala ho k otvírání dopisů.“

„Podle čeho ho poznáváte?“

„Podle celkového vzhledu a malého vrypu na hraně rukojeti.

Pamatuji si, jak k tomu vrypu došlo. Slečna Fisherová nože

použila k odklopení víčka z plechovky s barvou.“

„Nemám na svědkyni další dotazy,“ řekl Flanders. „Obhajoba

ji může podrobit křížovému výslechu.“

„Nemám otázky.“

„Předvolávám znovu poručíka Tragga,“ řekl Flanders. „Vy jste

pod přísahou, poručíku Traggu. Zaujměte místo pro svědka.“

Mason se díval z okna, pohled upřený do dálky, a vypadal,

jako když si stěží uvědomuje, oč jde.

„Vy jste dělal prohlídku bytu obviněné, poručíku?“

„Ano.“

„Mezi jinými jste pátral po stvrzence za pronájem auta číslo 19

z půjčovny společnosti Rent Car M?“

„Ano.“

„Našel jste ji?“

„Našel.“

„Byl na ní podpis obviněné?“

„Ano.“

„Mohl byste ji ukázat, prosím?“

Tragg předložil stvrzenku.

„Žádám, aby byla tato stvrzenka zařazena jako předmět

doličný R,“ řekl Flanders. Obrátil se k Masonovi. „Křížový

výslech.“

Mason zjevně neslyšel, co Flanders říká. Zamyšleně

přimhouřil oči, hleděl stále oknem.

„Můžete klást otázky, Masone,“ vybídl ho soudce Elmer.

Mason sebou trochu škubl. „Ano, Vaše Ctihodnosti. Děkuji

vám.“

Povstal, přistoupil k poručíku Traggovi, který k němu

vyčkávavě natočil tvář, a pak náhle prohlásil: „Nemám žádné

otázky,“ a vrátil se na svou židli.

„To je všecko, poručíku,“ řekl Flanders. „Teď je řada na vás,

pane státní zástupce.“

Hamilton Burger povstal. „Pokud slavný soud dovolí,“ řekl,

„přeji si jen komentovat předměty, které byly předloženy jako

doličné důkazy. Ale soud nechť vezme na vědomí, že tu jde o

vraždu – chladnokrevnou, promyšlenou vraždu. K tomu přistupuje

zmizení Amelie Corningové. Je to věc velice závažná a zbývá

pouze otázka, v jaké spojitosti jsou vražda a zmizení slečny

Corningové.“

„Okamžik,“ přerušil ho Mason. „Jste připraven prokazovat

tuto věc hned teď?“

„Jistěže,“ přisvědčil Hamilton Burger.

„Pochybuji, že je nutné něco dokazovat,“ řekl soudce Elmer.

„Není snad správné,“ zeptal se Mason, „dát obhajobě možnost

předložit důkazy?“

Burger se na něho překvapeně zadíval. „Nemáte žádný důkaz,

který byste si troufal předložit, žádný, který můžete předložit.“

„Pokud soud dovolí,“ řekl Mason, „než budu předvolán, abych

předložil důkaz obhajoby, rád bych znovu předvolal Endicotta

Campbella k dalšímu křížovému výslechu.“

„Protestujeme,“ ozval se Hamilton Burger. „Je to oblíbený trik

pana obhájce, čekat, dokud neproběhnou všecka svědectví, takže je

pak obeznámen se vším, s čím přichází obžaloba, a potom si dá

zavolat jejího klíčového svědka k dalšímu křížovému výslechu.“

„Nicméně k tomu dám své svolení,“ řekl soudce Elmer.

„Ačkoli je to předběžné slyšení za tím účelem, aby se zjistilo, zda

je logické spojovat obviněnou se spácháním vraždy, zůstává

skutečností, že je to slyšení před soudem. O obhajobě se nedá

předpokládat, že zná všecko, co předkládá obžaloba. Zákon

zaručuje, že obhajobě budou poskytnuty veškeré možnosti objasnit

fakta.“

„Pokud soud dovolí,“ řekl Hamilton Burger, „jsou tato fakta

vysvětlitelná jen jediným způsobem, a já mám pocit, že přání pana

Masona podrobit Endicotta Campbella dalšímu křížovému

výslechu má prostě taky jediný účel, a to získávat čas a najít

podklady k možnému rozporu v důkazech, až případ přijde před

soudní dvůr vyšší instance. Prokázali jsme případ prima facie a

jsme teď oprávněni požadovat soudní rozhodnutí. Pokud chce pan

Mason předvolat Endicotta Campbella jako svého svědka, může to

udělat.“

Soudce Elmer zavrtěl hlavou. „Svoluji, aby obhajoba znovu

předvolala pana Campbella ke křížovému výslechu,“ řekl.

„Zaujměte místo pro svědky, pane Campbelle. Přísahu už jste

složil.“

„Chci vám položit jen pár otázek, pane Campbelle,“ začal

Mason. „Vy jste se od obžalované telefonicky dozvěděl, že jí váš

syn Carleton dal krabici od bot, která obsahovala velký počet

stodolarových bankovek. Dozvěděl jste se to v sobotu večer. Je to

tak?“

„Nic takového jsem se nedozvěděl,“ prohlásil Campbell

rozhořčeně. „Řekla mi, že to můj syn udělal. Nedozvěděl jsem se,

že to udělal, protože on to neudělal. Lhala mi. Dokázal jsem, že je

to lež. Zahájil jsem pátrání a zjistil jsem, že můj syn nic takového

neučinil a má jen krabici s mými vycházkovými botami. Jak vím,

můj syn schovává svoje hračky čili poklady, jak tomu říká, v

krabici od bot, a vzpomínám si, že jsem mu žertem dovolil, aby si

je se mnou vyměnil. Ale nikdy jsem neměl krabici od bot

obsahující peněžitou částku a ukrytou v mém domě. Ani Carleton

nikdy neměl krabici od bot s velkou peněžitou částkou, kterou by

dal obžalované.“

„Přesto jste se bál,“ řekl Mason, „že chlapec bude v této věci

vyslýchán, takže jste ho odstranil z dohledu, aby ho nemohla

vyslýchat policie. Udělal jste to?“

„Nic takového jsem neudělal!“ vykřikl Campbell. „Ale určitě

jsem neměl v úmyslu nechat vás, abyste mého syna hypnotizoval,

abyste sedmiletému chlapci promýval mozek jen proto, aby –“

„Okamžik, jen okamžik,“ povstal Hamilton Burger. „Pan

Campbell nemusí dobrovolně poskytovat žádné informace a já

dokážu pochopit jeho spravedlivé rozhořčení. Nicméně, pokud

soud dovolí, je tento křížový výslech nepředložený, nevhodný

vztahující se k věcem nepříslušným, nemístným a mimo

souvislost.“

„Domnívám se, že může jít o předpojatost svědka. Rád bych

věděl, co se tam vlastně přihodilo,“ řekl soudce Elmer. „Není

důvod, proč by svědek nemohl zodpovědět tuto otázku. Jak se zdá,

umí se o sebe velmi dobře postarat.“

Hamilton Burger se posadil.

Campbell pronesl: „To je všecko, co mohu říci. Určitě jsem

nechtěl, aby se v případu defraudace snažil nějaký vychytralý

advokát udělat z mého syna kopací míč. Připouštím, že jsem řekl

vychovatelce Elizabeth Dowové, ať chlapce vezme někam, kde by

nebyl rušen osobami, které by se ho snažily vyptávat, a ať tam

spolu zůstanou tak dlouho, dokud jí nedám pokyn k návratu.“

„Ale jak jste jí chtěl dát pokyn, kdy bude vhodné vrátit se,

pokud nevíte, kde jsou?“

„Řekl jsem jí, ať mi čas od času zavolá.“

„Nemám další otázky,“ prohlásil Mason.

„Tím je náš případ uzavřen,“ oznámil Hamilton Burger.

„Rád bych znovu předvolal Elizabeth Dowovou k dalšímu

křížovému výslechu,“ ozval se Mason.

„Protestujeme, Vaše Ctihodnosti. Obhajoba se teď zjevně

chystá nazdařbůh zjišťovat náhodné souvislosti.“

„Zjevně ano,“ rozhodl soudce Elmer. „Kdybyste nám, pane

Masone, naznačil směr křížového výslechu, který chcete vést, soud

by mohl rozhodnout jinak.“

„Míním zjistit, kde byl ukryt sedmiletý syn Endicotta

Campbella od sobotního večera,“ řekl Mason.

„Nechápu proč,“ podivil se soudce Elmer.

„Může to přinést zásadní obrat v celé věci,“ řekl Mason.

Soudce Elmer zavrtěl hlavou. „To si nemyslím. Svolení znovu

předvolat Elizabeth Dowovou není uděleno. Máte ještě něco, pane

Masone?“

„Pokud soud dovolí,“ řekl Mason, „rád bych požádal o

přestávku do čtyř hodin odpoledne. Potom budu buď pokračovat v

obhajobě, anebo bez obhajoby ponechám na soudu, aby rozhodl.“

„Proč žádáte o tento odklad, pane Masone? Jistě si jako

obhájce s dlouholetou praxí musíte být vědom, že důkazy proti

vaší klientce jsou tak průkazné, že absolutně nelze očekávat, že by

obhajoba měla něco, co by soud opravňovalo nařídit propuštění

obviněné.

Není to předběžné líčení toho druhu, kdy je nutné dokázat vinu

obžalovaného tak, aby nezbyly žádné pochybnosti. Je to pouze

předběžné líčení, kdy je nutné stanovit, byl-li zločin spáchán, a

pokud ano, zda je logický důvod věřit, že tento zločin spáchala

obviněná. Tyto podmínky byly zcela určitě štědře splněny.“

Hamilton Burger povstal, aby nepromeškal příležitost pronést

několik poznámek. „Nicméně, pokud soud dovolí,“ řekl, „mám

pocit, že byly spáchány vraždy dvě, nikoli jedna. Zdá se mi, že této

obviněné nemají být prokazovány žádné ohledy. Máme tu velice

odpornou situaci, kdy mladá žena zradila důvěru a očekávání a

oloupila společnost, která ji zaměstnávala. Měla pak tu drzost, že

se pokoušela zakrýt svou zpronevěru snahou vetřít se do přízně

hlavní akcionářky společnosti. Když neuspěla, rozhodla se pro

vraždu, aby tak zahladila stopy své defraudace. Víme, že se

dopustila jedné vraždy, a podle mého názoru soud na základě

důkazů zjistí, že lze právem předpokládat dvě spáchané vraždy.“

„Obžalovaná je ve vězení,“ ohradil se Mason. „Nemohla

spáchat žádnou vraždu, protože je v žaláři. Domnívám se, že jsem

oprávněn požadovat půldruhé hodiny, abych mohl pracovat na

teorii, kterou mám a která, jak soudu prokážu, přispěje k objasnění

jistých sporných bodů vyžadujících ozřejmění. Mohu soudu

poskytnout své slovo advokáta a obhájce, že během příští půldruhé

hodiny mohu odhalit důkaz vrcholné důležitosti.“

„Za těchto okolností,“ řekl soudce Elmer, „a vzhledem k tomu,

že je nám známa dobrá pověst pana obhájce, je soud nakloněn

přijmout jeho ujištění.“

„Jsem taky moc dobře obeznámen s obhájcovou pověstí,“

vykřikl Burger. „Získal ji svými triky a úskoky.“

„Svým důvtipem,“ opravil ho soudce Elmer. „Důvtipem a

čestností. Stává se někdy, že jeho vtipnost snad státního žalobce

podráždí, ale pokud může tento soud konstatovat, čestnost pana

obhájce nebyla nikdy zpochybněna. Soud hodlá uznat pohnutky

obhajoby a udělá přestávku do čtyř hodin. Obviněná nechť je

poslána zpět do vyšetřovací vazby.“

Mason kývl na Dellu Streetovou a Paula Drakea a rychle se

protlačil k místu, kde seděl poručík Tragg. „Poručíku Traggu,“

řekl, „mohu s vámi aspoň na minutu mluvit? Je to neobyčejně

naléhavé.“

Tragg na okamžik zaváhal, pak řekl: „Dobrá, proč ne?“

„Tudy,“ ukázal Mason.

Zamířil k výtahu. Všichni čtyři se ke kabině dostali dřív než

předvoj diváků.

„Sjeďte bez zastavování,“ požádal Mason zřízence, „rychle a

rovnou do přízemí. Je to mimořádně nutné.“

„Hej, počkejte,“ ohradil se Tragg. „Co se děje?“

„Musíme něco udělat,“ řekl Mason, „a to dřív, než si někdo

jiný uvědomí, co podnikáme.“

„Ale počkejte,“ protestoval Tragg. „Nepatřím k obhajobě,

nestojím na vaší straně, Masone. Jsem na straně –“

„Chcete nebo nechcete prosadit právo a chránit občany tohoto

státu?“ zeptal se Mason.

Tragg se na něho ušklíbl. „Nemusíte mi tu dělat přednášku.

Jsem pro ochranu mateřství a boj proti hříchu. Pojedu s vámi,

Perry, ale varuju vás, když to bude nutné, ostře proti vám

zakročím.“

„Jen do toho!“ řekl Mason.

Výtah zastavil v přízemí. Mason zamířil ke dveřím a rázoval

dlouhýma nohama tak, že mu Paul Drake sotva stačil, zatímco

malý poručík Tragg i Della Streetová skoro klusali za ním.

Advokát se pustil k místu, kde parkovala auta.

„Máte tu policejní vůz, poručíku?“ zeptal se.

Tragg přisvědčil.

„Použijme ho,“ požádal Mason. „Vy budete řídit. Zapojte i

červené světlo a sirénu.“

„To mohu jenom v případě nejvyšší nutnosti,“ odpověděl

Tragg.

„Tohle je nejvyšší nutnost,“ řekl mu Mason. „Přesvědčíte se,

že získáme důkaz, rozhodující důkaz, pokud to stihneme, než bude

zničen.“

„Míníte tím důkaz, který očistí z podezření vaši klientku?“

zeptal se Tragg pochybovačně.

„Důkaz, který nezvratně usvědčí vraha, ať je to kdokoli,“ řekl

Mason. „Dávám na to svoje čestné slovo, Traggu. Ještě nikdy jsem

vám nelhal.“

„Dobrá,“ řekl Tragg, „jeďme. Je to neobvyklé, ale udělám to.“

Namačkali se do Traggova vozu. Tragg nastartoval, a když se

dostali na ulici, zapnul červené světlo i sirénu. „Kam jedeme?“

zeptal se.

„Rentner Road 1536,“ odpověděl Mason. „Jsou to nájemní

byty Tulane, a my chceme byt číslo 348.“

„Co je tam?“ zeptal se Tragg.

„Důkaz,“ řekl Mason.

„Dobrá,“ prohlásil Tragg. „Koleduju si o průšvih. Pojedu s

vámi, Perry, ale musí to být k něčemu dobré.“

„Spolehněte se,“ odpověděl Mason.

Traggova siréna jim na křižovatkách klestila cestu. Když už se

poručík rozhodl, jel jako blázen a řítil se nedovolenou rychlostí

bez ohledu na červená světla či značky „stůj“, vyhýbal se ucpané

autostrádě, aby získal čas v ulicích, kde nebyla tak rušná doprava.

Když byl policejní vůz asi šest bloků od Tulane, požádal

Mason: „Teď raději vypněte sirénu, Traggu. Není nutné, aby vznikl

nějaký zbytečný poplach.“

Tragg vypnul sirénu a neslyšně ujel poslední úsek, dokud

nezastavil téměř na obrubníku.

Mason otevřel dvířka auta skoro ještě dřív, než zastavilo, a

hnal se k činžáku. Nahrnuli se do výtahu. Mason stiskl knoflík do

třetího poschodí. Kabina se zvolna pohnula. Mason byl jako na

trní.

Spěchali chodbou k bytu číslo 348. Mason zaklepal na dveře.

Pár okamžiků nato se otevřely dveře natolik, nakolik jim to

dovoloval ochranný řetízek. „Kdo je to?“ zeptal se ženský hlas.

„Policie,“ řekl Mason. „Poručík Tragg z oddělení vražd.

Chceme dovnitř, vyslechnout vás.“

„Dovnitř nemůžete,“ odpověděla žena.

„Je to věc policie,“ řekl Mason.

„Počkejte,“ protestoval Tragg. „Já –“

„Máte zatykač?“ zeptala se žena za dveřmi.

„Ne,“ řekl Tragg, „a mimoto já –“

Mason na chodbě poodstoupil a náhle se sám vrhl proti

dveřím.

Petlice držící ochranný řetízek povolila. Šrouby z dřevěného

dílu vyletěly a dveře se s třeskem otevřely.

Mason vrazil dovnitř, proběhl kolem zděšené ženy, proletěl

obývacím pokojem a prudce otevřel dveře ložnice.

Na kraji postele seděla omámená žena a přidržovala se

mosazného sloupku v nohách lůžka. Když Mason následovaný

poručíkem Traggem vstoupil do místnosti, pronesla otupěle:

„Nenechte je… Nenechte je… Ať mi zas nepíchají drogy.“

„Kdo je to?“ zeptal se poručík Tragg.

„To je Amelia Corningová,“ řekl Mason, „a jestli si

přichvátnete, můžete chytit tu ženskou, co tu byla, než se rozběhla

k výtahu. Jestli nechcete –“

Tragg se zadíval na ženu na posteli, pak se rychle otočil.

Opozdil se. Žena, kterou tu zastihli, utíkala chodbou. Když

viděla, že v patře nestojí výtah, zabočila ke schodišti. Tragg běžel

za ní.

Mason se posadil na postel a zeptal se: „Jste schopna mluvit,

slečno Corningová?“

„Mohu dostat kávu?“ řekla. „Dávali mi drogy…“

„Uvařím vám trochu kávy,“ nabídla se Della Streetová. „Jistě

tu nějaká bude. Pojď a pomoz mi, Paule.“

Žena na posteli se zakymácela, tápavě hledala, oč by se opřela,

položila Masonovi hlavu na rameno a okamžitě upadla do

hlubokého, drogami vyvolaného spánku.

Za deset minut nato se poručík Tragg vrátil do bytu.

Zastihl Masona i Dellu Streetovou, podpírající slečnu

Corningovou, která upíjela kávu ze šálku přidržovaného Paulem

Drakem.

„Utekla vám?“ zeptal se Mason.

Poručík Tragg se tvářil sveřepě. „Neutekla!“

„Vyběhla vám na ulici, viďte?“ ptal se dál Mason.

„Na ulici utekla,“ přisvědčil Tragg, „ale moderním policejním

metodám ne. Sedl jsem do svého vozu, zavolal našeho dispečera a

propátrali jsme celý obvod. Hlídkové vozy se sjížděly ze všech

stran a já jsem uvedl její popis, šaty, které na sobě měla, věk,

výšku, váhu, vzhled…“

„To všecko jste stačil postřehnout za ten krátký okamžik, co

jste ji zahlídl?“ divil se Mason.

„Jistěže stačil,“ řekl Tragg. „Za koho mě, sakra, máte? Jsem

polda, ale ne přitroublý polda. Mám policejní trénink. Tu ženskou

jsme chytli tři minuty nato, co vyběhla na ulici, a je právě na cestě

k ústředí, kde ji čeká výslech. A teď mi povězte, co se to tu zběhlo

a na co se jí mám ptát.“

„Ta, co utíkala,“ řekl Mason, „je Cindy Hastingsová,

ošetřovatelka. Zahrála si na slečnu Corningovou, nosila tmavé

brýle a seděla v kolečkovém křesle. To ona telefonovala Susan

Fisherové, ať si obleče pršiplášť, kalhoty, svetr a narazí si hluboko

do čela mužský klobouk. A že má jet na označené místo u

Mulholland Drive a koupit u benzinové stanice kanystr s galonem

benzinu.“

„A pak ji Susan Fisherová naložila do auta v uličce za

hotelem?“ zeptal se Tragg.

„Ne, kdepak,“ odpověděl Mason. „Cindy Hastingsová prostě

seděla tam v uličce v kolečkovém křesle. Elizabeth Dowová,

oblečená přesně tak, jak to nařídily Susan Fisherové, přijela a

odvezla ji. Ta pokojská to viděla – ale víte, jak nepřesné jsou

výpovědi očitých svědků, zvlášť když jde o identifikaci někoho

neznámého. Svědkyně viděla jakousi ženu v pršiplášti a v

mužském klobouku naraženém hluboko do očí, a fantazie i

šikovné nápovědi policie udělaly své.

A ty dvě ženské, Dowová a Hastingsová, jely na schůzku s

Lowrym. Za krátkou chvilku poté, co ho naložily do auta, ho

zavraždily. Měly pečlivě naplánované podrobnosti, takže Susan

Fisherová nemohla nikdy nikoho přesvědčit o své nevině.

S vražedkyněmi jsem se musel minout jen o pár minut.“

„Takže pravá slečna Corningová,“ řekl Tragg, „byla ta…“

„Ta žena, která přiletěla v sobotu,“ dokončil Mason. „Mohli

jsme to poznat, kdybychom důkladněji zapřemýšleli. Dovedla

velice obratně zacházet s kolečkovým křeslem. Dělala všecko, co

by dělala skutečná slečna Corningová, a nic z toho, co falešná

slečna Corningová měla v úmyslu.

Ty dvě ženské unesly slečnu Corningovou, když se snažila

dostat se do Mojave, aby si prohlédla důl. Nechaly ji do Mojave

dojet, ale pak jí daly drogy, přivezly zpátky do Los Angeles a

držely ji v úkrytu. Mezitím – protože věděly, že Ken Lowry

promluví a mohl by poznat hlas ženy, která mu nařídila posílat

peníze Dceřiné společnosti Corning – se rozhodly odklidit

Lowryho z cesty. A jak to mohly provést líp než zkonstruováním

falešného obvinění proti Susan Fisherové?“

Žena na posteli se omámeně usmála. „Nevidím dobře,“

pronesla, „ale…“ Zívla a mohutně zaklimbala hlavou. „Na hlasy

mám dobrý sluch,“ řekla. „Ať jste kdo jste, všichni jste otevřené

hlavy.“

„Teď už bude všecko v pořádku, slečno Corningová,“ řekl

Mason. „Já jsem Perry Mason, advokát, který vám chce pomoci.“

Pak se obrátil k Traggovi: „Ty dvě si naplánovaly, že Cindy

Hastingsová si zahraje na Amelii Corningovou a z pravé slečny

Corningové tak udělá podvodnici. Ale sestra slečny Corningové a

její zplnomocněnec poslali telegram o svém příletu z Jižní

Ameriky a dalším pobytu zde, a to Dowové i její přítelkyni udělalo

čáru přes rozpočet.“

Žena na posteli se usilovně snažila neusnout. „Takže Sofie

přiletěla, ano?… To mě strašně dopaluje… má hrozný strach,

abych nepotkala nějakého lovce věna a nevdala se.“ A opět zívla.

„Dobrá,“ řekl Tragg. „Teď mi povězte, co je s těmi penězi, a

zbytek celé historie si už dám dohromady sám.“

„Pokud jde o ty peníze, nemám naprostou jistotu,“ řekl Mason.

„Campbell měl pravděpodobně v nějaké krabici pár bot. Řekl

synkovi, že si mohou navzájem krabici s pokladem a s botami

vyměnit. Ale chlapec neúmyslně sebral krabici se všemi penězi,

které Elizabeth Dowová ukradla z mojavského dolu. Netušila to,

dokud neslyšela Campbella telefonicky hovořit se Susan

Fisherovou. Tak se dozvěděla, že Carleton sebral její skrytý poklad

místo pokladu svého otce – totiž páru lakýrek.“

„A co se stalo s krabicí plnou peněz?“ zajímalo Tragga.

Amelia Corningová zívla, snažila se něco říci, znovu zívla,

usmála se a řekla: „Ty mám já… dala jsem je tam, kde je nikdy

nenajdou… ne dřív, než já… ještě trochu kávy?“

„To je vše, co k tomu mohu říci,“ dokončil Mason. „Elizabeth

Dowová, protože se jako vychovatelka v Campbellově domě

leccos dověděla, viděla báječnou příležitost, jak si nahrabat peněz

jako želez. Zavolala Kenu Lowrymu, řekla, že je slečna

Corningová, že volá z Jižní Ameriky, a poručila mu udělat fůru

věcí, jaké by neudělal žádný obchodník, který má zdravý rozum.

Ale Lowry, protože to byl přímočarý slušný chlap, horník, uvyklý

žít pod širým nebem a jednat s lidmi, na jejichž slovo je

spolehnutí, a protože věděl, že v tom může být snaha platit menší

daně, do puntíku plnil její instrukce.

Elizabeth Dowová si najala poštovní přihrádku na jméno

Dceřiná společnost Corning.

Lowry byl natolik poctivý, že…“ Mason pohlédl na své

náramkové hodinky a řekl: „Téhle pravé slečně Corningové dáme

ještě trochu kávy, poručíku. Musíme ji dopravit k lékaři a použít

váš služební vůz, abychom se do čtyř hodin všichni dostali k

soudu.“

KAPITOLA 14

Mason přispěchal k soudu přesně ve čtyři, právě když soudce

Elmer, už netrpělivý pro zdržení, usedal na svou soudcovskou

stolici.

„Přejete si mít slovo, pane Masone?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděl Mason. „Chtěl bych znovu předvolat Franka

Goldena, majitele společnosti Rent Car M, a položit mu v

křížovém výslechu pár otázek.“

„Námitka!“ vykřikl Hamilton Burger. „Všecko se bude

probírat znovu. My –“

„Zamítá se,“ přerušil ho soudce Elmer. „Pokud je to

odůvodněné, začněte.“

„Výborně,“ řekl Mason. „Chci předvolat jako svého svědka

Franka Goldena, a pak, pokud mohu spoléhat na laskavé

pochopení soudu a ujistit se, že se můj další svědek už zotavil z

drog, které mu byly podávány – předvolám Amelii Corningovou

jako druhého svědka obhajoby.“

„Koho?“ zakřičel Hamilton Burger.

„Amelii Corningovou,“ pronesl Mason s úsměvem. „Franku

Goldene, zaujměte prosím místo pro svědky. Už jste přísahal.“

Golden zaujal místo.

„Půjčil jste ten vůz obžalované v neděli večer?“ zeptal se

Mason. „Přivezla ho zpět. Později jsem si vypůjčil auto já. Vyjelo

někam poté, co ho obžalovaná vrátila, a předtím, než jsem si ho

najal já?“

„Obávám se, že ano,“ řekl Golden. „Když ho obžalovaná

přivezla zpátky, měl jsem práci. Zaznamenal jsem si ujetý počet

mil, ale doklady jsem nevyplnil. Auto jsem nechal zaparkované

venku před půjčovnou. Když jsem se po něm šel za chvíli podívat,

bylo pryč. Předpokládal jsem, že je zaparkoval můj pomocník.

Později jsem zjistil, že to neudělal.“

„Jak dlouho bylo to auto pryč?“

„Něco přes hodinu. Vrátilo se krátce předtím, než jste si je

vypůjčil vy, a taxametr ukázal, že najelo asi třicet mil.“

„Proč jste o tom nic nevypověděl dříve?“ zeptal se Mason.

„Nikdo se mě neptal,“ zakoktal svědek. „A protože jsem taky

mohl přijít o místo, rozhodl jsem se, že nikomu nic neřeknu, pokud

se mě nikdo nezeptá.“

„Děkuji vám,“ řekl Mason.

Do soudní síně vešla Della Streetová a podala mu list papíru.

„Pokud soud dovolí,“ řekl Mason, „lékař potvrzuje, že slečna

Corningová není schopna dostavit se jako svědek. Nicméně

myslím, že jako dalšího svědka obhajoby předvolám poručíka

Tragga.“

Tragg, který si u stolu státního žalobce cosi šeptal s

Hamiltonem Burgerem, zamířil k místu pro svědky. Ale státní

žalobce povstal, zhluboka se nadechl a pronesl: „Vaše Ctihodnosti,

nebude to nutné. Rád bych nyní navrhl, aby bylo zastaveno

předběžné líčení proti Susan Fisherové, a požádal, aby byla

propuštěna z vazby.“

Hamilton Burger se posadil.

Nastal okamžik ohromeného mlčení, ale reportéři, kteří už byli

nějakou chvíli ve střehu, protože očekávali senzační vývoj

událostí, se vyhrnuli hlava nehlava ze soudní síně v takovém

počtu, že soudce Elmer musel pár vteřin počkat, než se mohl s

úsměvem obrátit k Susan Fisherové: „Návrh se přijímá. Předběžné

líčení proti Susan Fisherové se zastavuje… a děkuji vám, pane

státní žalobce, za váš postoj v této věci.“

Mason povstal, uchopil svou aktovku, otočil se, a vtom byl

zaplaven lavinou nadšení. Susan Fisherová se mu vrhla kolem

krku, plakala i smála se současně. „Jste báječný, báječný člověk,“

volala.

Della Streetová, stojící skromně stranou, se usmála a dodala:

„To říkáme všichni.“

„Ale já vám to nikdy, nikdy nemohu zaplatit,“ vzlykala Susan

Fisherová. „Pámbu ví, kolik peněz jste vynaložil a –“

„S tím si nedělejte starosti,“ řekla Della Streetová. „Pan Mason

měl správné tušení. Od začátku tvrdil, že mu jeho účet zaplatí

slečna Corningová.“

„Když ostřílený advokát vyslýchá svědka, poručíku, určitě

pozná, jestli ten svědek mluví pravdu,“ vyprávěl Mason Traggovi.

„Když jsem se ptal Endicotta Campbella na peníze v té krabici od

bot a na jeho syna, najednou jsem si uvědomil, že jeho odpovědi

znějí pravdivě.

Považoval jsem ho za darebáka, protože to je typický náfuka,

arogantní chlápek, který se snaží být důležitý a šikanuje drobné

úředníky. Pokud však jde o tu krabici plnou peněz, mluvil náhodou

pravdu.

Ale pokud mluvil pravdu, musela lhát Elizabeth Dowová. Ta

možnost mě zaujala. Zčistajasna jsem viděl fakta celého případu v

docela jiné perspektivě. Je to něco jako jeden z optických klamů,

když vidíte černé schodiště stoupající mezi patry vzhůru, a pak ve

vašem mozku cosi povolí a vy spatříte rameno bílého schodiště

směřujícího dolů.

Jedna z těch dvou starých panen byla podvodnice.

Předpokládali jsme, že je to ta první, ale ta dovedla skutečně

obratně používat kolečkové křeslo. V okamžiku, kdy jsem zjistil,

že opustila hotel, aby podnikla tajnou cestu do Mojave, věděl jsem,

že ta pravá je ona. Falešná slečna Corningová by si nikdy nepřála

jet do Mojave.

Jakmile mi svitlo, že Elizabeth Dowová lže a že zmizela pravá

Amelia Corningová, vzpomněl jsem si najednou, jak jsme při

pátrání zjistili, že přítelkyní Elizabeth Dowové je zdravotní sestra,

jejíž fyzický zjev se přesně shoduje s podobou Amelie

Corningové.

Když jsem se dostal tak daleko, znal jsem na vše odpověď.

Lowry mi řekl, že by asi poznal hlas ženy, která mu dávala

telefonické instrukce a potvrzovala příjem peněz. Ta žena ho

přirozeně chtěla odstranit z cesty. Campbell mluvil s Lowrym

telefonem. Lowry mu řekl, že mi všecko pověděl. Elizabeth

Dowová seděla zřejmě poblíž, mohla tedy slyšet, jak Campbell

končí rozhovor – a to jí stačilo, aby se rozhodla, že Lowry musí

být okamžitě zlikvidován.

Zcela samozřejmě chtěla obvinit z vraždy Sue Fisherovou.

Kdekdo na ni svaloval vinu a dělal z ní zlodějku, takže bylo

snadné zaměřit podezření na ni.

A tak Elizabeth Dowová spěchala k telefonní budce, zavolala

Lowryho a řekla mu, ať hned přijede do Los Angeles, ať se dostaví

na určené místo v Hollywoodu a čeká tam na ni, pokud by tam

ještě nebyla.

Spolu se svou přítelkyní pak rychle sestavily ďábelský plán.

Přiměly Sue, aby se nápadně oblékla, najala auto, zajela na určené

místo a potom vůz vrátila. Nato Elizabeth Dowová, oblečená

stejně jako Sue, odvezla svou společnici, která hrála roli slečny

Corningové, ale musela zmizet, protože měla přijet sestra slečny

Corningové. Její zmizení mělo samozřejmě vypadat jako únos.

Mělo to mít děsivý přídech, takže i kdyby bylo tělo pravé Amelie

Corningové objeveno, bylo by to na Sue Fisherovou rovněž vrhalo

špatné světlo.

Jakmile Sue vrátila půjčené auto, ty dvě je sebraly, setkaly se

na smluveném místě s Lowrym a zavezly ho tam, kde si přály, aby

bylo jeho tělo nalezeno. Připomeňte si, že Lowry byl oddaný

zaměstnanec. Elizabeth Dowovou znal jen podle hlasu. Domníval

se, že je to vedoucí pobočky, pro kterou pracoval. Poznal její hlas a

do písmene splnil její instrukce.“

„Máte tušení, jaké to byly instrukce?“ zeptal se Tragg.

„Jen se dohaduji,“ řekl Mason. „Ale vsadil bych se, že moje

dohady jsou správné.“

„Jaké?“

„Víte,“ řekl Mason, „Elizabeth Dowová mu pravděpodobně

namluvila, že její společnice je Amelia Corningová, majitelka

společnosti. Že se rozhodly zničit některé účetní knihy společnosti

a přejí si ho mít při tom jako svědka. Řekly, že co se stalo, může

být špatné, takže ty účetní knihy chtějí spálit, zanést peníze, které

zasílal, jako příjem a zaplatit z nich daně.“

„To je vaše domněnka?“ zeptal se Tragg.

„Ano,“ odpověděl Mason. „A pokud se vám nelíbí, přijďte se

svou vlastní. Vmyslete se do situace Lowryho. Seděl v autě se

ženou, o které si myslel, že je to velká šéfka všemocné společnosti;

navíc to byla žena, která mu dávala instrukce a kterou slepě a

věrně poslouchal celé měsíce. Byl ochoten udělat všecko, co mu ty

dvě řekly.“

„Která z nich ho zabila?“ tázal se Tragg.

Mason pokrčil rameny. „Byly u toho obě dvě, takže je to

jedno. Pravděpodobně to byla Elizabeth Dowová, kdo mu zasadil

osudnou ránu nožem na papír – ačkoli si myslím, že když je

pořádně zmáčknete, každá se bude snažit svalit vinu na tu druhou a

prohlašovat, že vražda pro ni byla překvapením. Ovšem Elizabeth

Dowová by byla ztratila nejvíc, protože Lowry mohl poznat její

hlas. Byla také silnější a pohyblivější.“

Tragg přimhouřil oči. „Pokud je vaše úvaha správná,“ řekl, „a

pokud jste vražedkyně překvapil při činu, proč jednoduše nehodily

do benzinu sirku a nespálily důkazy?“

„Protože je spálit nechtěly,“ odpověděl Mason. „Přály si, aby

to vypadalo, že důkazy měly být spáleny, ale zároveň chtěly mít

jistotu, že benzinem politá mrtvola a knihy s galonem benzinu

budou nalezeny jako důkaz proti Sue Fisherové, která ten benzin

kupovala u benzinové stanice.

To všecko muselo být naplánováno někým, kdo žil nablízku,

znal zdejší okolí, kdo věděl, že si pobočka půjčovny bude ověřovat

počet ujetých mil, až se vůz vrátí, a pak ho nechá vzadu na parcele

s klíčky v zapalování. Musel to být někdo, kdo žil v těsném

sousedství, a taky někdo, kdo byl důvěrnou přítelkyní či přítelem

Elizabeth Dowové. Je to jako s tím zrakovým klamem – když to

jednou spatříte v patřičné perspektivě –“

Della Streetová se prodrala kupředu a zachytila Masonův

pohled.

Advokát viděl, jak se tváří, a odmlčel se vprostřed věty.

„Amelii Corningové je mnohem, mnohem líp,“ řekla Della.

„Lékař jí dal povzbuzující prostředek, který jí pomohl. Myslí jí to

teď dokonale. Přeje si vás vidět a je vám velmi, velmi vděčná.“

Tragg vrátil Masonovi jeho ironický úsměv jedním koutkem

úst a prohodil: „Dobrá, Perry, ale teď mi povězte: jak jste dokázal,

že to auto bylo doslova poseto otisky prstů?“

„To,“ zazubil se Mason, „je obchodní tajemství. Kdyby na tom

autě nebyly otisky Lowryho prstů, byl bych vám to dal jako moc

těžký úkol k přemýšlení… Ale teď nás, prosím, omluvte, jdeme za

Amelii Corningovou. Domnívám se, že mi to vynese opravdu

štědrý honorář.“