ERLE STANLEY GARDNER

píšící pod pseudonymem

A. A. FAIR

PŘÍPAD JACKPOT

DETEKTIVNÍ PŘÍBĚHY

DONALDA LAMA A BERTY COOLOVÉ

„DÁM VÁM VŠECHNO, CO ODE MNE

BUDETE CHTÍT…“

Toto vyznání, určené soukromému detektivovi Donaldu Lamovi, který vypadal jako střízlík, by od té krásné dívky nikdo neočekával! Jenomže Donald byl na takové věci zvyklý… a dokonce i na víc… od slečen, které se dostaly do potíží. Měl v sobě něco, co působilo, že mladé dámy zhlouply.

Tentokrát však to byly ony slečny, které skoro dokázaly dohnat ke zhloupnutí Donalda. Začalo to jednou blondýnkou, po které pátral, a málem skončilo rusovláskou, kterou nalezl. Byl v tom zapleten i tajuplný dopis, útržek od lístku do kina… a jedna vražda!

Nějakou dobu Donald nevěděl, zda stopuje podvodníka, anebo vraha a nejdřív na tom ve skutečnosti nezáleželo.

Musel se totiž sám bránit tomu, aby vraždu nehodili na krk jemu.

Vyšetřování ho přivedlo do hráčských doupat v Las Vegas… do úkrytu rusovlasé uličnice i pod magický svit hvězd v Nevadské poušti… a nakonec do ložnice krásné blondýnky. Ale nedařilo se mu případ rozluštit, dokud jedna dívka nevykřikla: „Trháte mi srdce na hadry!“

Peníze byly návnada…

Odměnou byla vražda!

DONALD LAM a BERTA COOLOVÁ si musí v Las Vegas razit cestu touto sbírkou potenciálních vrahů: ARTHUR WHITEWELL, jediný muž na světě, který se kdy pokoušel dvořit Bertě Coolové, a kterému se to líbilo!

PHILIP WHITEWELL, Arthurův syn. Jeho láska se zrodila na nešťastné planetě a byla možná i zrazena.

CORLA BURKEOVÁ, Philipova nevěsta. Zmizela dobrovolně… nebo k tomu byla donucena pod nátlakem?

ANITA

DEARBORNEOVÁ

–

přítelkyně

Whitewellových, která vyhlíží hubená a vyhladovělá.

ELOISE DEARBORNEOVÁ, Anitina dcera. Lovkyně stejně jako její matka.

OGDEN DEARBORNE, Anitin syn. Plavovlasý hromotluk, ale už nic moc víc.

HELEN FRAMLEYOVÁ, jediná dívka na světě, která dokázala donutit Donalda, aby prohlásil, že je zamilovaný.

SID JANNIX, bývalý trestanec, jehož minulost byla mnohem světlejší než budoucnost.

PAUL ENDICOTT, Whitewellův obchodní partner.

Nalézt alibi je pro něho hračka.

PAN A PANÍ CLUTMEROVI, sousedé Helen Framleyové, kteří mají sklon navykládat víc, než opravdu vědí.

LOUIE HAZEN, vyhazovač v herně. Měl ruce plné stříbra a zlaté srdce.

KAPITOLA 1

Ošetřovatelka pravila: „Doktor Crabtree s vámi chce mluvit předtím, než se setkáte s pacientkou. Pojďte prosím laskavě za mnou.“

Šla první. Z rytmického klapotu jejích podpatků i chrastění naškrobené uniformy vyzařovala odborná způsobilost. Udělala vpravo v bok, otevřela dveře a podržela mi je.

„Pan Lam,“ ohlásila.

Vstoupil jsem dovnitř a ona za mnou dveře zavřela.

Dr. Crabtree měl pichlavá pronikavá očka a tenký nos.

Když jste se mu na něj podívali, měli jste dojem, že hledíte na dlouhou rovnou čáru s puntíky po stranách.

„Vy jste pan Donald Lam?“

„Ano.“

Dlouhé chladné prsty mi sevřely ruku. „Posaďte se.“

Posadil jsem se a upozornil: „Letadlo mi odlétá za čtyřicet sedm minut.“

„Pokusím se být stručný. Přišel jste pro paní Coolovou?“

„Ano.“

„Co víte o jejím zdravotním stavu?“

„Moc ne. Měla chřipku a zápal plic. Lékař v Los Angeles jí navrhl vaše sanatorium na delší odpočinek.“

„Řekl vám proč?“

„Ne.“

„Vy jste její partner?“

„Zaměstnanec.“

„Ona má detektivní agenturu?“

„Ano.“

„A zcela vám ji svěřila?“

„Ano.“

„Má o vás velmi vysoké mínění, pane Lame, hraničící s náklonností.“

„Na platu to vidět není.“

Usmál se. „Dobrá, chci, abyste byl informován o jejím zdravotním stavu. Nerad bych ji zbytečně vyplašil, a tak jsem jí to neřekl. Ale kdyby to bylo nutné, chci, abyste požádal jejího lékaře v Los Angeles, aby jí to řekl.“

„Co je s jejím zdravotním stavem?“

„Určitě víte, kolik vážila?“

„Nevím to přesně. Jednou mi řekla, že ať sní cokoli, promění se to v tuk. Tvrdila, že by mohla pít pouze vodu, a přesto by tloustla.“

Lékař to vzal doslova. „To těžko,“ pravil. „Chtěla bezpochyby říct, že má vysoce účinné trávicí enzymy a…“

„Vyčerpá do poslední kapky všechny živiny z každého kousku jídla.“

„Ano, něco v tom smyslu.“

„To je celá Berta,“ řekl jsem. „Taková už je.“

Prohlížel si mě asi minutu.

„Předepsal jsem jí přísnou dietu.“

„Nebude ji dodržovat.“

„Budete muset dohlédnout, aby ji dodržovala.“

„Nemohu. Mám plné ruce práce.“

„Dostala se do politováníhodného stavu, pokud jde o váhu.“

„Nestará se o to,“ odpověděl jsem. „Snažila se zůstat štíhlá, dokud nezjistila, že ji podvádí manžel. Potom ho nechala, aby měl své holčičky, a sama se vrhla na brambůrky a dezerty. V každém případě mi to jednou takhle vysvětlila. Když jí manžel zemřel, jídla se nevzdala.“

„Dobrá, teď zeštíhlela na rozumnou váhu a musí si ji udržet. Koneckonců by její srdce nesneslo neustále nápor způsobovaný tak enormní zátěží, jakou její tělo představovalo. Nejde jenom o výkon, který si vynucuje vlastní nadváha, ale každé kilo tuku znamená dlouhé metry kapilár, které musí být zásobovány krví.“

„Mluvil jste o tom s paní Coolovou?“

„Ano.“

„A co vám na to řekla?“

V očích jsem mu zaznamenal rozhořčení. „Řekla mi, že mohu jít k čertu, doslova, pane Lame.“

„To se nedivím.“

Stiskl tlačítko. Ošetřovatelka otevřela ihned dveře.

„Pan Lam si přijel pro paní Coolovou. Je připravená k odjezdu?“

„Ano, pane doktore.“

„Výborně.“

„Účet je zaplacený?“ zeptal jsem se ho a vytáhl z kapsy zprávu, kterou nám poslal poštou do kanceláře.

Vyhnul se mému pohledu. „To je vyřízeno. Paní Coolová podala reklamaci a my jsme výši honoráře…

řekněme… upravili.“

Sledoval jsem ošetřovatelku chodbou a pak po schodech nahoru. Zastavila se před létacími dveřmi. Otevřel jsem je a Berta Coolová řekla: „Jděte k čertu. Zaplatila jsem účet a nechci už žádný teploměr… Ach, to jsi ty, Donalde!

Konečně vidím někoho milého. Pojď dál, drahoušku. Nestůj tam, prosím tě, a nezírej tak. Pojď dál. Seber můj kufr a vypadněme z tohohle pekla. Pro všechno na… co se ti vlastně stalo?“

Zmohl jsem se na odpověď: „Nemohu tě poznat.“

„Já těžko poznávám sama sebe. Zhubla jsem, když jsem byla nemocná, a ten doktor tvrdí, že to nesmím nabrat. Ať jde k čertu. Víš, kolik vážím, Donalde Lame?

Dvaasedmsedát a půl kila. Představ si to. Teď můžu vyhodit celý šatník.“

„Vypadáš výborně.“

„Kecy! To ti taky nakukal ten blbej doktor. Řekl ti, abys mi lichotil, viď, Donalde? Pověděl ti ten starej felčar důvěrně, že moje pumpa tu zátěž nevydrží?“

„Jak to víš?“

„Byla bych špatný detektiv, kdybych neviděla takovému jelimánkovi, jako je on, až do žaludku. Ptal se, kdy přilétá letadlo, kdy očekávám, že sem dorazíš, a uložil ošetřovatelce, že s tebou chce mluvit, jakmile přijedeš.

Kecy! Hlouposti a nesmysly! Co jsi udělal s naší agenturou, drahoušku? Vyrazil jsi z ní nějaký prachy? Berta měla veliké výdaje a tak musíme hlídat každý cent. A víš, co dělá berní úřad? Pane bože, Donalde, vlastenectví je dobrá věc, ale já nemám v úmyslu uhradit jim sama celý ten jejich zbrojní program. Já?“

Zvedl jsem kufr a řekl: „Letadlo startuje v deset hodin.

Venku na nás čeká taxík a…“

„Taxík! A čeká venku!“

„Ano.“

„Tak proč jsi mi to neřekl? Tady se vykecáváš, zatímco taxametr běží a připravuje nás o peníze. Takhle mi chceš pomáhat vyrovnávat se s výdaji? Jsi sice docela hodný chlapec, Donalde, ale někdy si myslíš, že prachy rostou na stromech. Způsob, jak je utrácíš, je…“

Ošetřovatelka uhnula rukama, když Berta Coolová vyrazila ze dveří.

„Sbohem, paní Coolová, a mnoho štěstí.“

„Sbohem,“ odvětila Berta, aniž se ohlédla, a klusala dál chodbou.

Upozornil jsem ji: „Nebude nám čekací dobu účtovat.“

„Díky bohu,“ řekla a zmírnila krok.

Sešli jsme ze schodů a taxikář vzal Bertin kufr.

„Na letiště?“ zeptal se.

„Na letiště,“ potvrdil jsem.

Berta se opřela o sedadlo. „Jak to vypadá s Gilmanovým případem, Donalde?“

„Je uzavřený.“

„Uzavřený? Jak mám vydělat nějaký prachy, když uzavřeš jediný případ, který stojí za to?“

„Našli jsme ji. Zaplatil nám prémii.“

„Ach jo.“

„Máme další případ.“

„Jaký?“

„Nevím. Nějaký pan Whitewell nám napsal do kanceláře, aby se s ním náš zástupce sešel dnes večer v Las Vegas.“

„Poslal nějaké peníze?“

„Ne.“

„Co jsi mu odpověděl?“

„Poslal jsem mu telegram, že se s ním setkám.“

„Nepožádal jsi ho o zálohu?“

„Ne. Stejně tudy prolétáváme. Mohu přerušit let, aniž by mě to stálo něco navíc.“

„Já vím, ale mohl jsi z toho Whitesida vyrazit nějaké peníze na náklady, a…“

„Whitewella.“

„Dobrá, to je jedno, jak se jmenuje. Co chce?“

„To neřekl.“ Vytáhl jsem jeho psaní z kapsy. „Tady je jeho dopis. Všimni si papíru. Dal by se použít k výrobě letadel místo plechu.“

Vzala si dopis. „Dobrá, zastavím se tam s tebou.“

„Ne. Máš týden nebo dva odpočívat.“

„Kecy. Promluvím s ním sama.“

Nic jsem na to neřekl.

Na letiště jsme dorazili se čtvrthodinovým předstihem.

Posadili jsme se a čekali na letadlo. Za chvíli přiletělo od východu, přirolovalo přes plochu a vrhl se na ně letištní personál.

Potom zavřeštěl amplion, že cestující na Západ mají nastoupit.

Dveře se otevřely.

Muži, kteří načerpali do nádrží letadla pohonné hmoty a provedli jeho běžnou kontrolu, se uklidili z cesty. Letuška otevřela vchod do letadla a uniformovaný zřízenec odstrčil bariéru. Berta a já jsme nastoupili. V kabině již bylo půl tuctu dálkových cestujících. Berta se usadila, vydechla si zhluboka a řekla: „Umírám hladem. Donalde, skoč mi koupit tabulku čokolády.“

„Ne, už na to není dost času.“

„Nebuď trouba, ještě máme dvě minuty.“

„Obávám se, že ti jdou pozdě hodinky.“

Opřela se s povzdechem do křesla. Muž sedící u okna se otočil a vrhl na ni kradmý pohled.

„Všechno v pořádku?“ zeptal jsem se jí.

„V pořádku, kromě toho, že se mi moc podlamují kolena. Jsem zcela vyhladovělá. Jsem jako hadr. Ti doktoři mě vyždímali jako citron.“

Muž vedle mě vytáhl hodinky a zaklepal na ciferník.

Pořád ještě bylo do odletu tři a půl minuty. „Náhodou vím, že jdou správně, na vteřinu,“ řekl.

Berta otočila hlavu. Řekl jsem mu: „Ano, vím, že její hodinky se trochu zpožďují. Vidíte, moje jdou zcela přesně.

Srovnal jsem si je dnes ráno na letišti.“

Vytáhl jsem své hodinky a ukázal mu je. Ukazovaly stejně jako jeho.

Chtěl něco namítnout, ale pak si to rozmyslel a podíval se znovu ven z okna.

Pilot spustil motory a vrtule se začaly líně roztáčet.

Přiběhl jeden opožděný cestující a nastoupil do letadla.

Tvářil se, jako by to stihl opravdu jen o vteřinu. Posadil se na sedadlo a očekával, že letadlo odstartuje. Když nevzlétlo okamžitě, vypadal překvapeně.

Berta Coolová se podívala na hodinky a pak se otočila a upřeně se na mě zahleděla. O dvě minuty a patnáct vteřin později začalo letadlo pojíždět po ploše.

Když jsme se dostali do vzduchu a zvuk motorů se změnil na hluboké monotónní uspávající vrčení, začala Berta dřímat.

Muž sedící vedle mě se naklonil tak, aby jeho rty byly u mého ucha, a řekl: „S tím časem jste se nespletl, viďte?“

Nezasmál se. „Promiňte, ale zajímám se o psychologii.“

„To je zajímavé téma.“

„Byl jste v sanatoriu ve Springs?“

„Tam byla ona.“

„Slyšel jsem, co říkala o doktorech a podlamujících se kolenou. Zdá se, že je dost robustní.“

„Ano.“

Prohlížel si mě několik sekund, pak se opřel a zadíval se z okna. Po další půlhodině se ke mně znovu obrátil.

„Prodělává redukční kúru?“

Zavrtěl jsem hlavou.

Vrátil se na chvíli k oknu a já se zase usadil. O maličko později jsem slyšel, jak se otáčí, a cítil jsem, že na mě zírá.

Otevřel jsem oči. Byl zamračený a upřeně mě pozoroval.

Spěšně odvrátil zrak.

Kývl jsem na něho, aby se ke mně naklonil, a tichým hlasem jsem mu řekl: „Lékař chce, aby držela redukční dietu. Měla chřipku a zápal plic. Shodila kolem padesáti kilo. Lékař chce, aby si tuhle váhu udržela. Ona si nikdy nic neodpírala. Ráda jí. A teď už mě nechejte spát.“

Nejdřív se zdálo, že je překvapený, potom pochopil, oč šlo, a zasmál se: „Jste fajn,“ řekl.

Dřímal jsem pár minut a potom jsem se probudil, když jsme šli na přistání. Můj soused se ke mně naklonil a poklepal mi na koleno.

Hluk motorů se zeslaboval a on ztlumil hlas a zeptal se spěšně: „Jak dlouho měla tu velkou nadváhu?“

„Nevím.“

„Budete to mít těžké, abyste jí zabránil zase ztloustnout.“

„Já ne. To je její problém.“

„Vy nejste příbuzní?“

„Ne.“

Chvíli se zdálo, že je zklamaný, a potom řekl: „Možná, že bych vám mohl pomoci a udělat zajímavý psychologický pokus. Vsadil bych se, že už je to pěkně dlouho, co si jí nikdo nevšiml jako ženy. Budu se jí na této zastávce trochu věnovat a vy sledujte a dívejte se, co se stane.“

„Kvůli mně to nedělejte.“

„Rád bych. Bude to zajímavé.“

„Dobrá, je to na vás.“

Letadlo hladce dosedlo na dlážděné přistávací dráze za hangáry a dojelo před velkou letištní budovou, kde se zastavilo. Letuška oznámila: „Desetiminutová přestávka.“

Motory zmlkly a většina pasažérů vystoupila.

„Jak se cítíš?“ zeptal jsem se Berty.

„Jsem slabá jako moucha.“

„Po tvé nemoci je to normální.“

„Umírám hladem.“

„Půjdeš ven?“

„Myslím, že ano. Chci nějakou čokoládu.“

Vystoupila a zašla do čekárny, spatřila prodejnu cigaret a stánek s novinami. Došla k pultu a koupila si dvě tabulky čokolády.

Můj soused z letadla k ní přistoupil a něco jí řekl. Berta se na něho upřeně podívala svýma diamantovýma očima.

Pohlédl na ni souhlasně, začal od ní odcházet, potom se otočil a řekl něco, co způsobilo, že se Berta usmála.

Koupil jsem si noviny a pročítal titulky. Za pár minut muž, který hovořil s Bertou, se ke mně přiblížil, postavil se mi vedle ramene a řekl tiše: „Chcete se vsadit?“

„Ne.“

Zasmál se. „Je to naprosto jistá věc. Vsadím se s vámi, o co chcete, že tu druhou tabulku čokolády nesní.“

Složil jsem noviny. „Zaplatila za ni pět centů, že?“

„Ano.“

„Tak potom ji sní.“

KAPITOLA 2

Letadlo začalo nad pouští klesat a klouzalo dolů nad jejím oslnivě bílým povrchem tu a tam porostlým trsy šalvěje a kaktusy. Stín vrhaný jeho velkým trupem uhánějícím po zemi pod námi se zdál inkoustově černý.

Potom se kola dotkla půdy. Letadlo se posadilo a popojíždělo k místu, kde je očekával letištní personál.

„Tak jsme tady,“ řekl jsem Bertě.

Muž sedící vedle mě pravil trochu překvapeně: „Vy tady vystupujete?“

„Ano.“

„Já také.“

Berta se na něho usmála. „To je fajn. Možná, že se uvidíme.“

„Zdržíte se dlouho?“ zeptal se muž, když jsme nastupovali do automobilu, který nás měl odvézt do města.

„Nevím.“

„Jste tu obchodně?“

„Ano.“

Berta Coolová byla na předním sedadle vedle řidiče.

Muž se naklonil, aby měl rty blízko mého ucha.

„Mám dojem, že Las Vegas neznáte.“

„Ne.“

Chvíli jsme jeli a potom řekl: „Hotel Sal Sagev je docela dobré místo na ubytování. To jméno se dá těžko zapamatovat, dokud si neuvědomíte, že je to prostě Las Vegas obráceně. Je to ohromné město. Reno si dělá reklamu, ale Las Vegas má určitě zrovna tolik koloritu jako Reno. A někdy si myslím, že ještě víc. Má svůj charakter, je specifičtější.“

„Byl jsem v obou.“

„Dobrá, tak potom víte, jaké je. Mně se docela líbí.“

Berta Coolová se na sedadle otočila.

„Tenhle pouštní vzduch vám udělá dobře.“

Muž vedle mě řekl s lehkou úklonou: „Jsem si jist, že na vás má skvělý účinek. Přímo záříte zdravím.“

„To jsou mé válečné barvy,“ odpověděla Berta.

„Jiskru ve vašich očích nezpůsobily lesklé stíny, a máte-li vůbec nějaký make-up, je to prostě nošení dříví do lesa.

Lidé, kteří mají tak hladkou a jemnou pleť jako vy, se nepotřebují líčit.“

Bylo to už dlouho, co Berta něco takového slyšela. Čekal jsem, jak ho odpálí. Místo toho se pokusila o úsměv. Ten nabyl samolibou příchuť, když se muž otočil k čelnímu sklu.

V hotelu Sal Sagev se zapsala svým čmáropisem do seznamu hostů. Muž řekl: „To je zajímavé, mám se tu setkat se zástupcem člověka, který se jmenuje Cool.“

Berta se na něho podívala: „Vy jste Whitewater?“

zeptala se náhle.

„Whitewell,“ opravil jsem ji.

Překvapeně zíral. „Ale, ale, já…“ Otočil se ke mně: „Vy jste Lam?“

Přikývl jsem.

„Neříkejte mi, že Cool je žena.“

Berta pravila: „Vedu agenturu pod jménem B. Cool, protože to ušetří spoustu vysvětlování.“

Whitewell pravil: „Půjdeme nahoru a pohovoříme si. U

vás v pokoji, paní Coolová?“

Odpověděla mu: „Ano, za deset minut.“

Jeho pokoj byl pod našimi. Když vystoupil z výtahu, Berta poznamenala: „Je milý.“

„Hm, hmhm.“

„Kultivovaný, a vypadá výborně.“

„Hm. Sníš tu tabulku čokolády?“

„Teď ne, drahoušku. Trochu mě bolí hlava. Čokoládu si schovám. Utíkej do pokoje a buď u mě určitě za deset minut. Nechci nechat pana Whitewella čekat.“

„Budu tam.“

Umyl jsem se a stál přede dveřmi Bertina pokoje přesně za devět a půl minuty. Když jsem klepal, blížil se zrovna chodbou Whitewell.

Berta nám otevřela. Voněla krémem na ruce a toaletní vodou. „Pojďte prosím dál, pane Whitewelle,“ řekla.

„Pojďte dál a udělejte si pohodlí. Donalde, ty se posaď tamhle na to křeslo.“

Posadili jsme se. Whitewell na mě zkoumavě mrkl a prohlásil: „Není zrovna ten typ, jaký jsem čekal.“

Berta dovolila, aby se jí tvář rozzářila upejpavým úsměvem, jaký zřejmě nepoužila hodně dlouho, protože z něho málem čišel naftalín. Hlasem znějícím jako zamňoukání kotěte pronesla: „A já jsem vás překvapila také, že?“

„Velice. Prostě si nedovedu představit něžnou a kultivovanou dámu v takovém byznysu. Nepřipadá vám trochu nečistý?“

„Ale vůbec ne,“ odpověděla Berta afektovaným tónem pokrytecké zdvořilosti. „Ve skutečnosti je velice zajímavý.

Tu jeho špinavou stránku zajišťuje pochopitelně Donald. Co byste si přál, abychom udělali?“

„Přeji si, abyste nalezli jednu mladou ženu.“

„Na to je Donald dobrý. Právě jeden takový případ uzavřel.“

„Dobrá, ale tohle je poněkud odlišné.“

Berta se opatrně zeptala: „Vy jste její otec?“

„Ne. Jsem otcem mladého muže, kterého se to týká, ve skutečnosti až příliš.“

Vyčkali jsme, až bude pokračovat. Přehodil si nohu přes nohu, ustřihl špičku doutníku a zeptal se: „Nebude vám vadit, když si zakouřím?“

„Zapalte si, prosím,“ vybídla ho Berta. „Ráda pozoruji muže kouřícího doutník. Je to tak dokonale mužné.“

Zapálil si doutník a odložil zápalku opatrně do popelníčku. Pak pravil: „Mám jediného syna Philipa. Řídím reklamní agenturu. Philip se stane mým společníkem. Mám v úmyslu vytvořit z podniku společnost a chci dát Philipovi polovinu akcií jako svatební dar.“

„To je od vás hezké.“

„Víte, on se doposud nesnažil usadit se v kanceláři. Byl jsem k němu možná příliš shovívavý. Když se zamiloval, všechno se změnilo. Úplně se do té mladé ženy zbláznil.

Ona pracovala jako sekretářka jednoho vedoucího pracovníka v letecké továrně a byla v práci výkonná a plná sebedůvěry. Zapůsobila svým postojem k životu na Philipa, a on se najednou rozhodl vyhrnout si rukávy a vrhnout se do práce. Byla to zázračná proměna.“

„Musel jste z toho mít radost.“

„Ano, v jistém smyslu, ale…“

„Vy jste nechtěl, aby se s ní oženil?“

„Především jsem si nepřál, aby se ženil vůbec, dokud si seriózně nezvolí nějakou životní dráhu. Je mu osmadvacet let a dosud se nestaral o nic jiného než o zábavu a cestování.

Nikdy se mi nepodařilo probudit v něm zájem o poctivou každodenní práci.“

„Chápu. Co se stalo té ženě?“

„Dva dny před svatbou, tedy desátého, mám-li být přesný, zmizela.“

„Nechala po sobě nějakou zprávu nebo něco jiného?“

„Vůbec nic. Prostě se vypařila a od té doby o ní nikdo neslyšel.“

„Když jste nechtěl, aby si ji vzal, proč to nenecháte tak?“

zeptala se Berta. „Jistě měla nějaký důvod, aby odešla. Je to patrně něco, co by způsobilo, že by byla… řekněme méně žádoucí jako snacha.“

Whitewell mávl lehce rukou. „Na to jsem taky myslel.“

„No a, o co tedy jde?“

„Jde o Philipa. Řekl jsem vám, že způsobila jeho naprostou proměnu. Upřímně řečeno, jsem proti té svatbě.

Okolnosti zmizení té dívky jsou však takové, že ji jednoduše najít musím, alespoň kvůli Philipovi, když už kvůli ničemu jinému. Philip nespí a nejí. Je jako v transu a vypadá jako mátoha.“

Berta prohlásila: „Tak dobrá, Donald vám ji najde.“

Obrátila se ke mně.

„Řekněte mi všechno, co o tom víte,“ vyzval jsem ho.

„Jak už jsem řekl, byla Corla zaměstnaná jako sekretářka jednoho vedoucího pracovníka v Randolfově letecké společnosti.

Bydlela v garsoniéře s další dívkou. Toho dne, kdy zmizela, vypadala mrzutě a rozrušeně. Spolubydlící se pokoušela zjistit, co se jí stalo. Corla ale odpověděla, že je všechno v pořádku.

Ráno desátého asi v osm deset odešla do práce. Přišla do kanceláře. Její šéf říká, že mu připadala jako obyčejně kromě toho, že byla mimořádně zamlklá. Podala již výpověď s tím, že odejde, jakmile budou schopní najít někoho na její místo. Ona a Philip proto odložili líbánky na pozdější dobu. Corla byla mimořádně schopná sekretářka a její šéf se ji několikrát pokoušel přesvědčit, aby neodcházela. Říkám to proto, že chci, abyste pochopil, jak velice svědomitá v práci byla. I kdyby se stalo něco, co by způsobilo, aby dala Philipovi košem, nenechala by na holičkách svého zaměstnavatele.“

„Pokračujte,“ řekla Berta.

„Do deseti hodin zapisovala diktát a potom jej začala přepisovat. Mezi dopisy, které zaznamenala, byla jedna velice důležitá a důvěrná zpráva, týkající se nového modelu letadla. Byla mezi nimi i určitá důležitá a tajná interní sdělení.

Když jí šéf přestal diktovat, odešel z kanceláře na krátkou poradu s jedním z dalších vedoucích. Porada trvala asi dvacet minut. Po návratu si všiml, že Corla není u svého stolu. V psacím stroji měla zastrčený list papíru. Začala přepisovat první dopis, ale napsala jen několik slov a uprostřed věty práci přerušila.

Domníval se, že odešla na toaletu. Vrátil se do své kanceláře, posadil se za psací stůl a dal se do práce. Asi o patnáct minut později přišel na to, že musí odeslat další dopis, a zazvonil na Corlu. Když nepřicházela, vyšel do její kanceláře a nalezl věci v témže stavu jako prve.

Asi po další čtvrthodině požádal druhou sekretářku, aby se zašla podívat na toaletu, zda se Corle neudělalo nevolno.

Corla tam však nebyla. Od té doby po ní nikdo nenašel žádnou stopu. Její kabelka ležela na psacím stole. Bylo v ní padesát dolarů v hotovosti, veškeré peníze, které to děvče mělo. Neměla žádné bankovní konto. V kabelce zůstala její rtěnka, pudr, hřeben, klíče, prostě všechno.“

„Bylo to oznámeno policii?“ otázal jsem se.

„Ano. Nic nezjistila.“

„Existovaly nějaké stopy?“

„Jen jedna.“

„A co to bylo?“

„Podle toho, co říká její spolubydlící, byla Corla mimořádně šťastná až asi do dvaceti čtyř hodin před svým zmizením. Pokusil jsem se tedy zjistit něco o průběhu oněch posledních dvaceti čtyř hodin. Jediná věc, kterou se mi podařilo objevit, byla, že ráno před svým zmizením dostala jakýsi dopis. Ten dopis byl z Las Vegas, Nevada, od osoby, která se jmenuje Framley.“

„Jak se na to přišlo?“

„Domácí rozděluje nájemníkům do garsoniér poštu. Její dívčí jméno bylo Franley, s N. Podle ní by ji vůbec nenapadlo prohlížet korespondenci, kterou její nájemníci dostávají, s výjimkou adres, aby věděla, do které garsonky který dopis patří.“

„Pochopitelně,“ poznamenala Berta uštěpačně. „Tu by vůbec ani nenapadlo prohlížet si cizí korespondenci.“

Whitewell se krátce zasmál a řekl: „Tvrdí, že jméno Framley v levém horním rohu obálky bylo natolik podobné jejímu dívčímu jménu, že si na chvíli pomyslela, že dopis napsal nějaký její příbuzný. Potom si ale všimla, že je tam na rozdíl od jejího jména M místo N.“

„A všimla si, že dopis přišel z Las Vegas?“

„Ano.“

„Jaká byla adresa odesílatele v Las Vegas?“

„To si nepamatuje.“

„A pamatuje si, jaké bylo křestní jméno, zda mužské, či ženské?“

„Ne, pamatuje si jen, že to bylo Framley, Las Vegas. To je pochopitelně jen velice hubená stopa, ale je jediná, jakou máme. Jinak není kolem Corlina zmizení nic, co by nám pomohlo.“

„Co takhle její zápisník?“ zeptal jsem se. „Zápisník, psaný těsnopisem s poznámkami o důležitých a důvěrných…“

„Zůstal ležet na jejím psacím stole,“ pravil. „Kdyby chyběl, mohl bych požádat o nějaký zásah FBI, ale neexistuje absolutně nic, co by naznačovalo, že její postavení v zaměstnání má něco společného s jejím zmizením. Evidentně se jedná čistě o osobní záležitost.“

„A vy si myslíte, že v Las Vegas existuje nějaká osoba jménem Framley, která něco ví o jejím zmizení?“ zeptala se Berta.

Whitewell odpověděl: „Ano, paní Coolová. Existuje jistá Helen Framleyová, která bydlí v Las Vegas. Tedy, která zde bydlí několik posledních týdnů.“

„Byl jste za ní?“ zeptal jsem se.

„Proč si myslíte, že jsem za ní byl?“ zeptal se opatrně.

Řekl jsem mu: „Když už jste Framleyovou našel, určitě byste neutrácel peníze na detektivní agenturu, kdybyste se nepokusil získat tuto informaci sám, ale bezúspěšně.“

Odpověď jsem nedostal okamžitě. Vyňal z úst doutník, chvíli si jej prohlížel, potom v křesle poposedl a řekl: „Upřímně řečeno, pokusil jsem se o to. Mám tu náhodou přátele, Dearborneovy. Slyšel jste o nich někdy?“

„Neznám nikoho v Las Vegas,“ řekl jsem.

Whitewell pravil: „Paní Dearborneová je moje velmi blízká přítelkyně. Její dcera Eloise je docela přitažlivá, dlouho jsem doufal, že by si Philip mohl všimnout, jak moc přitažlivá je.“

„On si toho nevšiml?“

„No, spřátelili se. Doufal jsem, že by se to přátelství mohlo změnit v něco hlubšího. Myslím, že by se to i stalo, nebýt slečny Burkeové.“

„Patří do rodiny Dearborneových ještě někdo?“

„Ogden Dearborne, mladík zaměstnaný v elektrárně Boulder Dam. Amatérský letec. Má čtvrtinový podíl na jednom letadle.“

„To je všechno?“

„Ano, jen tito tři.“

„A vy jste jednoho z nich poslal, aby navštívil Helen Framleyovou?“

„Ano. Ogden podnikl vyšetřování. Zavolal jsem mu telefonem a požádal ho, aby se pokusil najít osobu jménem Framley. Kdyby se mu takovou osobu podařilo najít, měl zjistit, zda tato osoba ví něco o Corle. Přišel na to, že ve městě bydlí jistá Helen Framleyová.“

„Našel ji?“ zeptala se Berta.

„Ano, našel Helen Framleyovou, a to je asi tak všechno, co se mu podařilo.“

„Co se stalo?“ zajímala se Berta.

„Slečna Framleyová mu řekla, že žádný dopis nenapsala a že nemá žádnou představu, kdo Corla je nebo kde by mohla být. Prohlásila, že si nepřeje, aby ji někdo vyslýchal ohledně čehokoli, co se týká Corly Burkeové, a že o ní nikdy neslyšela.“

„Mluvila pravdu?“ tázala se Berta.

Whitewell odpověděl: „To nevím. Ogden si zřejmě myslí, že ano. Ta mladá žena je velice vyhýbavá a tajuplná.

Proto jsem chtěl, aby se věci ujal profesionální detektiv.“

„A policie?“ zeptala se Berta. „Říkal jste, že se o to nezajímala?“

Pokrčil rameny. „Pro ni je to prostě další nezvěstná osoba. Pročtou si tam oznámení, aby se ji pokusili najít, ale to je všechno. Tvrdí, že určité procento mladých žen, které takto zmizí, čeká dítě nebo uteče s nějakým mužem. Zdá se, že si policie myslí, že Corla byla ve skutečnosti zamilovaná do někoho jiného, rozhodla se vzít si Philipa, protože jí připadal jako dobrá partie, ale potom změnila názor.“

„A byl Philip dobrá partie?“ zeptala se Berta.

„Některé matky ho za ni považovaly,“ pronesl Whitewell suše.

„Vy tedy chcete, aby Donald znovu proklepl to Framleyovic děvče?“

„Chci, aby zjistil, co se stalo Corle, proč zmizela a kde nyní je.“

„Co přesně chcete, aby zjistil?“ zeptala se znovu Berta.

„Chci se ujistit, zda její zmizení bylo dobrovolné.

Doufám, že důvod, který za tím je, nejenom uklidní mysl mého syna, ale umožní mu pochopit výhody, jaké by mělo posílení jeho přátelství s Eloise Dearborneovou. Mám pocit, že po tom, co se stalo, není Corla zrovna tím typem ženy, jakou bych si přál mít za snachu. Záležitost se zmizením vyvolává příliš mnoho publicity. Je to sice hodné děvče, ale Whitewellové takové věci strpět nemohou.“

Berta pravila: „Donald obrátí Helen Framleyovou naruby. Donald se děvčatům líbí, a pořádně.“

Whitewell pohlédl s uznáním na Bertu. „Opravdu mě velmi těší,“ pravil, „že vaše agentura je přesně taková, jakou jsem potřeboval, i když jsem vůbec neočekával, že v jejím čele najdu ženu, a dokonce tak atraktivní.“

Zeptal jsem se: „Máte fotografii Corly Burkeové?“

Přikývl.

„Budu ji potřebovat a také její popis. Rovněž byste mě mohl ohlásit Ogdenu Dearborneovi. Můžete mu zavolat a říct mu, že k němu jedu. Požádejte ho, aby mi řekl všechno, co se budu chtít dozvědět.“

Whitewell se zamyslel a řekl: „Ano, myslím, že to tak bude nejlepší.“

„A také adresu Helen Framleyové, pokud ji máte.“

„Napíšu vám ji.“

„Máte po ruce tu fotografii?“

Vytáhl z náprsní kapsy dvě fotografie a podal mi je.

Jedna z nich byla studiová fotografie světlovlasé dívky s trošku zdviženým nosem a melancholickýma očima. Druhá byla momentka. Stíny na ní byly dost tmavé. Aparát byl sice trošku rozostřený, ale snímek dívky v plavkách na pláži byl docela zřetelný. Zrovna se chystala hodit plážovým míčem.

Smála se a v ústech jí bylo vidět rovné řady krásných zubů.

Oči měla příliš zastíněné a rozmazané, aby něco vyjadřovaly, ale v póze, kterou aparát zachytil, bylo něco jako temperamentní elán a nadšení pro život. Tohle děvče se nikdy docela neuklidní a neusadí. Bylo skrz naskrz lehkomyslné. Bude dělat v životě chyby, ale to je nezastaví.

Zastrčil jsem fotografie do kapsy. „Nezapomeňte zavolat Dearborneovým, že si přijdu promluvit s Ogdenem.“

„Mohl bych vás tam odvézt a…“

„Ne, půjdu tam raději sám.“

„V pořádku.“

Berta řekla: „Donald pracuje velmi rychle.“

Whitewell prohlásil: „Myslím, že si mohu gratulovat.“

Když to říkal, hleděl upřeně na Bertu.

Berta sklopila oči. Za celou dobu, co jsem s ní pracoval, jsem u ní ještě nikdy neviděl takový výraz obličeje.

Zatvářila se upejpavě.

„Co mě to bude stát?“ zeptal se Whitewell.

Bertina tvář se proměnila, jako by jí někdo strhl masku.

„Dvacet pět dolarů denně a náklady.“

„Není to moc?“

„Nikoli za služby, které poskytujeme.“

„Myslel jsem, že soukromý detektiv…“

„Nenajal jste si detektiva, ale agenturu. Donald bude na palebné čáře a já sice v kanceláři, ale zrovna tak zaangažovaná do té záležitosti.“

„Při takové ceně,“ namítl Whitewell, „se mi zdá, že byste měli garantovat výsledky.“

Berta na něho blýskla očima: „Za koho mě k čertu pokládáte?“ zeptala se.

„Měly by být určité meze nákladů.“

Berta odpověděla: „Vynasnažíme se, aby náklady nebyly příliš vysoké.“

„A co náklady na pohoštění?“

„Žádné nebudou. A chceme dvě stě dolarů jako zálohu.“

Whitewell začal vyplňovat šek. „Jestliže ji do týdne buď najdete, nebo získáte důkaz, že odjela z vlastní vůle, dám vám prémii pět set dolarů. A kdybyste ji dokázali najít, zvýším to na tisíc.“

Berta se na mě podívala: „Slyšel jsi, Donalde?“

Přikývl jsem.

„Dobrá, tak vypadni a dej se do práce. Byla jsem sice půl roku zavřená v sanatoriu, ale na to, abych podepsala stvrzenku, žádnou pomoc nepotřebuji.“

KAPITOLA 3

Pouští se táhly purpurové stíny. Vzduch byl průzračný jako gin a suchý jak troud. Bylo sice teprve časné jaro, ale nikdo z mužů s výjimkou ojedinělých turistů neměl kabát.

Las Vegas zůstává věrné tradiční dispozici měst Západu v tom, že má jedinou hlavní třídu, která je jeho výkladní skříní. Ve vedlejších ulicích je sem tam jen pár potravinových samoobsluh a dalších obchodů, které lidé potřebují. Na konci hlavní třídy se napojují dva nejdůležitější obvody. První z nich je tři kilometry dlouhá řada turistických kempů, kde se dají najít nejlépe klimatizované přívěsy z celé země. Na druhém konci, jako rameno obrovského písmene Z, je čtvrť, kde posedávají a čekají rozvádějící se ženy.

Hlavní třídu lemují po celé její délce hráčská kasina, restaurace, hotely, bistra a hospody. Zcela volně se tu provozují hazardní hry prakticky v každé podobě. Až na chodníku, po němž jsem se prošel, abych si to tady prohlédl, bylo zřetelně slyšet svištění rulety i bizarní klapot kol štěstí.

Když jsem trochu nasál atmosféru, zastavil jsem si taxík a dal řidiči adresu, kterou mi napsal Whitewell.

Domek byl dost malý, ale měl určitý charakter. Ten, kdo ho projektoval, se pokusil vyhnout konvenční šabloně, kterou se vyznačovaly ostatní domy v této ulici.

Zaplatil jsem taxikáři, vystoupil po třech betonových schodech ke vchodu a zazvonil.

Mladý dlouhán, který otevřel dveře, měl plavé vlasy, ale obličej opálený do barvy, jakou má kůže, z níž se dělají sedla. Podíval se na mě šedýma očima, jakoby vybledlýma od slunce, a pravil: „Vy jste určitě Lam z Los Angeles,“ a když jsem přikývl, stiskl mi štíhlými a silnými prsty ruku.

„Pojďte dál. Arthur Whitewell nám zavolal, že přijdete.“

Šel jsem za ním dovnitř. Ucítil jsem kuchyňský pach.

„Mám dnes volno,“ vysvětloval. „Budeme večeřet v pět hodin. Pojďte, zkuste tamhleto křeslo u okna. Je pohodlné.“

Bylo. Bylo to jediné pohodlné křeslo v pokoji. Takový byl celý dům. Úspornost umožnila luxus zakoupení jednoho nebo dvou kusů nábytku, které za to stály. Dům nenesl známky vyslovené chudoby, ale obsahoval nepřehlédnutelné důkazy, že zde bydlí lidé toužící po lepších věcech, ochotní podstoupit každou oběť, aby mohli vlastnit jeden nebo dva předměty, jež by jejich touhu symbolizovaly.

Ogden Dearborne byl štíhlý jako tyčka, ale pohyboval se s půvabem, svižně a lehce. Bylo na něm vidět, že pracuje venku v poušti a je ještě dost mladý, aby byl klukovsky hrdý na pleť opálenou do bronzova.

Otevřely se dveře a vstoupila nějaká žena. Vstal jsem a Ogden pravil: „Maminko, dovol, abych ti představil pana Lama z Los Angeles, o kterém nám telefonoval Arthur Whitewell.“

Přistoupila ke mně a mile se usmála.

Byla to žena, která si stále ještě zachovávala naději na úspěch. Pečovala o svou postavu i obličej. Mohlo jí být hodně přes čtyřicet, možná už přes padesát, ale stejně dobře by jí mohlo být mezi třicítkou a čtyřicítkou. Tato žena věděla, co je to sebezapření. Určitě nejedla všechno, na co měla chuť, ani se nesnažila udržovat si postavu elastickými pomůckami. Udržovala si ji sebekázní, hladověním.

Byla to tmavovláska s očima zbarvenýma jako černý mramor, jež se třpytily jako vyleštěné. Nos měla dlouhý a rovný a po stranách tak tenký, že se zdál průhledný.

Pravila: „Těší mě, pane Lame. Bude pro nás ctí, udělat pro přítele pana Arthura Whitewella, co budeme schopni.

Nechcete si zvolit náš dům za svoji základnu, pokud budete v Las Vegas?“

Bylo to jedno z těch pozvání, která mají symbolickou povahu. Kdybych souhlasil, někdo z nich by musel jít spát na zadní verandu. Nepředpokládalo se, že bych řekl ano.

Pronesl jsem velice vážně: „Mnohokrát děkuji. Zůstanu zde pravděpodobně jen několik málo hodin a budu mít plno práce. Ale vážím si vašeho pozvání.“

Potom vešla dívka. Bylo to, jako by stáli za dveřmi a načasovali si pečlivě vstupy, aby nenarušili dojem, který mohli udělat ostatní.

Paní Dearborneová zopakovala představování: „Eloise, ráda bych ti představila pana Lama z Los Angeles, muže, kterého nám telefonicky ohlásil pan Whitewell.“

Eloise byla bez jakýchkoli pochyb po matce. Měla týž dlouhý a rovný nos. Nozdry nebyly silnější než papír. Vlasy měla tmavě kaštanové. Oči měla sice modré, ale jinak se vyznačovala touž pevnou štíhlostí, odhodlaností k životu a týmž dojmem sebekázně. Tyto ženy byly lovkyně a měly onen kočičí půvab, který lovkyně vždy mají. Kočka, hovící si před sálajícím krbem, vypadá jemně ornamentálně jako kožešina kolem ženského krku. Její vypolštářkované tlapky se pohybují bez hluku a měkce. Ale jsou v nich drápy, a jsou tak smrtelně nebezpečné právě proto, že jsou zatažené. Pes své drápy neschovává a hodí se mu jenom na hrabání.

Kočka své drápy, které sehrávají díky svému ostří účinnou úlohu při uchovávání života zabíjením, zatahuje.

„Posaďte se, prosím,“ vyzvala nás paní Dearborneová, když jsem zamumlal konvenční formuli.

Všichni jsme se posadili.

Bylo mi jasné, že vše, o čem se bude mluvit, bude projednáváno společně. Ne proto, že by nedůvěřovali Ogdenově schopnosti sdělovat informace, ale proto, že patřili k tomu druhu lidí, který zásadně nedůvěřuje nikomu.

Chtěli dostat informaci z první ruky. Přišli všichni, aby se zúčastnili této porady. Naplánovali to tak.

Pravil jsem: „Zdržím vás jen na chvíli. Potřebuji se dozvědět něco o Helen Framleyové.“

„Nevím o ní prakticky nic,“ řekl Ogden.

„To je v pořádku. Nemusíte tedy vynechávat žádné podrobnosti.“

Usmál se: „Dobrá, já jsem k ní tedy přišel…“

„Myslím, Ogdene, že by pan Lam byl rád, abys začal od začátku,“ přerušila ho matka.

„Ano,“ dodala Eloise, „od hovoru s Arthurem Whitewellem.“

Ani se neobtěžoval říct, zda souhlasí. Vzal prostě jejich návrh jako běžnou věc, něco, o čem se nediskutuje. „Přijal jsem telefonát od Arthura Whitewella. Volal z Los Angeles.

Známe jejich rodinu už nějaký čas. Eloise se seznámila před rokem s Philipem v Los Angeles. Philip se několikrát zastavil u nás doma. Eloise byla pozvána k nim do Los Angeles. Arthur, jak víte, je Philipův otec. On…“ Ogden vrhl rychlý pohled na matku, a jelikož zřejmě nedostal signál, aby pokračoval, řekl místo toho: „Projíždí tudy dost často a zastavuje se u nás na večer.“

„Co vám řekl do telefonu?“ zeptal jsem se.

„Řekl, že někdo jménem Framley poslal dopis Corle Burkeové. Přál si, abych tu osobu našel a zeptal se jí, co v tom dopise bylo. Řekl, že to vypadá, jako by dopis slečnu Burkeovou rozrušil.

Neměl jsem stejně nic na práci. Zabralo mi to půl dne tu osobu najít. Bydlí v nájemním bytě a je tu teprve dva nebo tři týdny. Řekla mi, že o tom nic neví, že nezná žádnou Corlu Burkeovou, že jí neposlala žádný dopis a že mi tudíž nemůže vůbec nijak pomoci.“

„A co potom?“

„To je všechno.“

„Nevypadalo to, že je slečna Framleyová vyplašená nebo že mluví vyhýbavě?“

„Ne, prostě mi upřímně řekla, že o tom všem vůbec nic neví. Spíše se zdálo, že ji to obtěžuje.“

„Vy znáte Corlu?“ zeptal jsem se.

Oči mu přeskočily, tentokráte ne k matce, ale k Eloise.

„Setkal jsem se s ní. Philip mi ji představil.“

„Pochopitelně víte, že ona a Philip uvažovali, že se vezmou?“

Ogden neřekl nic. Odpověděla Eloise: „Ano, věděli jsme to.“

„Whitewell mi dal adresu slečny Framleyové.

Předpokládám, že ji dostal od vás?“

„Ano.“

„Nevíte, zda tam dosud bydlí?“

„Myslím, že ano, alespoň pokud vím. Od té doby jsem ji neviděl. Ale dělalo to na mě dojem, že se tu na nějaký čas usadila.“

„Kdy sem přijel Arthur, pan Whitewell?“ zeptala se paní Dearborneová.

„Přiletěl se mnou dnes odpoledne letadlem.“

„Oh.“

Eloise se zeptala: „Nevíte, zda má Philip v úmyslu připojit se k němu?“

„O tom jsem nic neslyšel.“

Paní Dearborneová mi důvěrně svěřila: „Arthur sem přijde po večeři.“

Na slovo večeře položila jen lehoučký důraz.

„A jaká je ta Helen Framleyová?“ zeptal jsem se Ogdena.

Odpověděl: „Je typická,“ a pak se trochu zasmál.

„V čem?“

„No jako typ, s jakým se tady ve městě setkáváte.“

„Jaký typ?“

Zaváhal, jako by se snažil najít výraz.

Eloise řekla pohotově: „Děvka.“

Ogden řekl: „Když jsem s ní mluvil, přišel tam nějaký muž. Myslím, nevypadal jako její manžel, ale…“

„Žije s ní,“ vmísila se do hovoru Eloise. „To se snažíš panu Lamovi naznačit, Ogdene?“

„Ano,“ vyhrkl.

„Koneckonců, pan Lam musí znát fakta, Ogdene.“

„Teď už je zná,“ namítl Ogden zmateně.

Pohlédl jsem na hodinky a řekl: „Děkuji vám mnohokrát.

Uvidím, dokážu-li z ní něco dostat.“

Zvedl jsem se.

Oni tři vstali též. Neměl jsem čas ani chuť zopakovat si zdvořilé řeči.

Řekl jsem tedy: „Děkuji za pomoc. Jdu si s ní promluvit,“ a zamířil jsem ke dveřím.

Ogden mě doprovodil.

„Nevíte, jak dlouho má Arthur Whitewell v úmyslu tu zůstat?“

„Ne.“

„A neslyšel jste, že by se zmínil, zda přijede Philip?“

„Ne.“

„Kdybych vám mohl nějak pomoci, doufám, že mi dáte vědět. Přeju úspěšný večer.“

Bylo půl páté, když jsem vyšel po schodech k bytu Helen Framleyové a zazvonil u dveří. Zazvonil jsem několikrát a potom to zkusil u vedlejšího bytu. Ze dveří vystrčila nějaká žena hlavu tak rychle, že jsem poznal, že za nimi stála a poslouchala. Zřejmě u sebe v bytě slyšela zvonek od Helen Framleyové.

„Promiňte,“ řekl jsem, „hledám Helen Framleyovou.“

„Bydlí v sousedním bytě.“

„Já vím, ale nezdá se, že by byla doma.“

„Ne, asi nebude.“

Té ženě bylo něco přes čtyřicet. Měla nervózní černé oči.

Těkaly z mého obličeje pryč, pak zase zpátky, potom rychle přehlédly chodbu a vrátily se ke mně.

„Nevíte, kde bych ji mohl najít?“

„Poznáte ji, až ji uvidíte?“

„Ne. Vyšetřuji daň z příjmu za rok 1939.“

„Představ si, že…“ Otočila se napůl a zvolala přes rameno: „Pawe, slyšels to? Ta ženská platí daň z příjmu!“

Žena si olízla rty a nadechla se zhluboka. „Bůh ví, že nepatřím k těm, kdo strkají nos do záležitostí sousedů. Moje zásada je žít a nechat žít. Osobně se nestarám, co dělá, pokud to bude dělat v tichosti. Právě tuhle jsem o tom řekla manželovi. Je to hrůza, kam až dospěl svět, když si děvče jako tahle Framleyová může plést noc se dnem, nechávat známé, aby k ní chodili a zůstávali u ní dlouho do noci. Bozi vědí, co vlastně dělá! Určitě nepracuje a nikdy nevstává dřív než v jedenáct nebo v poledne. A nevěřím, že by některou noc šla do postele dřív než ve dvě. Pochopitelně, chápejte, že nic proti té dívce nemám a nepochybuju, že působí docela slušným dojmem, je dokonale nenápadná a tak dále. Ale…“

„Kde ji mohu najít?“

„Tak hele, nepatřím k lidem, co dělají klepy. Osobně si nemůžu dovolit hrát na těch hracích automatech. Říká se, že jsou seřízené tak, že je to prostě vyhazování peněz oknem.

Jsou to tři dny, co jsem šla odpoledne kolem herny Cactus Patch a podívala se dovnitř, uviděla jsem tam to děvče před hracími automaty vrážet do nich jednu minci za druhou a pumpovat pákou nahoru dolů, že jí málem upadla ruka.

Nemá žádné zaměstnání a nevím, že by nějaké kdy měla.

Když ale nějaké docela hezké, slušně vypadající děvče vede takovýhle život, a vy mi přijdete vykládat, že platí daň z příjmu, tak se musím zasmát. Jak velkou daň platí?“

Poslední otázku na mě vyštěkla tak rychle, že slova splynula dohromady.

Za ženinými zády se ozvaly kroky. Nějaký muž s kulatými rameny, košilí rozhalenou u krku a rozepnutou vestou, vlající mu z propadlé hrudi, si zvedl brýle na čelo a přihlouple na mě vejral. „Co chce?“ zeptal se ženy.

Držel palcem a ukazováčkem noviny otevřené na sportovní stránce. Měl malý povadlý černý knírek a ve svých nočních trepkách vypadal spokojeně a odpočatě.

„Chce vědět, kde může najít tu Framleyovic holku.“

„Proč mu to neřekneš?“

„Právě mu to říkám.“

Odstrčil ji stranou a řekl: „Zkuste to v Cactus Patch.“

„Kde je to?“

„Na hlavní třídě, kasino s velikou baterií hracích automatů. Nemůžete to minout. Pojď domů, Maw, starej se o svý záležitosti a nech tu holku, ať se stará o svý.“

Odstrčil ženu znovu stranou a zabouchl dveře.

Najít Cactus Patch mi nezpůsobilo žádné obtíže. Byl to podnik, který zachovával fikci, že má bar a kasino ve dvou rozdílných zařízeních. Obě měla své vchody široce rozevřené do ulice a uvnitř byla oddělená skleněnou přepážkou.

V kasinu stálo hned vpředu velké kolo štěstí, za ním pár hracích stolů s ruletou, stůl na hru v kostky a několik stolků se stud pokerem. Vzadu za nimi byl salonek na bingo. Po pravé straně se v sevřeném dvojstupu řadil regiment hracích automatů, obsahující celkem možná stovku strojů.

Tu a tam bylo roztroušeno několik málo zákazníků. Bylo ještě příliš brzy, zatím nenastal hlavní nápor turistů, ale i tak bylo publikum směsicí, jaká se dá najít jen v nevadských městech.

Byli tu profesionální gambleři, pouliční povaleči, dostihoví špehové i luxusnější dámičky ze čtvrti červených luceren. Pár chlapů u baru byli patrně horníci. Tři chlápkové u kola štěstí by mohli být inženýři z Boulder Damu. Bez cíle se lokálem potulovala hrstka autoturistů.

Někteří z nich pocházeli ze Západu a více méně Nevadu už znali. Jiní tu však byli poprvé a reagovali s otevřenými ústy na volné provozování hazardních her a neformální družnost davu.

Rozměnil jsem si dolar na pěticentové mince, nikláky, vybral si automat a začal hrát. Zdálo se, jako by pokaždé, když kotouče klapnou a zastaví se, na mě z okének vykoukl citron.

V polovině řady hrála na pětadvaceticentovém automatu nějaká žena. Bylo jí přes třicet a obličej měla zmalovaný jako západ slunce na poušti. Nevypadala na Helen Framleyovou. Byl jsem už u svého posledního nikláku, když mi vyšly dvě třešně a nasypaly mi se zazvoněním mince do kovového výherního poháru. Zrovna v té chvíli vešla nějaká dívka.

Řekl jsem ke stroji dost hlasitě, aby to ta dívka uslyšela: „Teď buď hodnej.“

Otočila se, prohlédla si mě a prošla beze slova kolem.

Vhodila minci do deseticentového automatu. Chytila tři pomeranče a desetníky se s cinkavou melodií nahrnuly do poháru.

Mohla by to být Helen Framleyová, ale zůstala stát před automatem se zmateným výrazem, jako by chtěla říct: „Co mám teď udělat?“ a tak jsem hned usoudil, že nejde o zkušenou hazardní hráčku. Vhodila další deseticent.

Před automatem na čtvrtdolary se zastavil nějaký elegantní muž s bystrýma neklidnýma očima a hlavou, která vypadala, že je dokonale upevněna na svalnatém krku.

Pozoroval jsem mu ruce, když vhazoval minci a stiskl páku.

Žádný zbytečný pohyb. Všechno bylo hladké a elegantní, jako by jeho ruce byly písty pracující v olejové lázni.

Dívka u deseticentového automatu zvolala: „Ach, musela jsem něco pokazit.“

Sklouzla pohledem směrem ke mně, ale ten druhý muž byl blíž. Byl rychlejší. „Co se děje?“

Odpověděla: „Hodila jsem do automatu deseticent. A myslím, že jsem musela něco pokazit. Desetníky všechno zasypaly, sypou se až na podlahu.“

Zasmál se uvolněně a přistoupil k ní. Všiml jsem si zejména jeho širokých, pružných ramen, rovné linie zad, štíhlého pasu a úzkých hýždí.

„Tu mašinu jste nepokazila, ještě ne. Ale bude-li se vás držet štěstí, tak ji možná pokazíte. Jen jste rozbila bank.“

Přelétl mě pohledem a zamrkal.

„Měla byste ukázat mně, jak se to dělá,“ řekl jsem.

Nesměle se zasmála.

Mladý muž se spustil na všechny čtyři a sebral několik desítek desetníků, vybral jich hrst z poháru a pravil: „Teď se ještě podíváme, jestli tam nějaký nezůstal.“

A zkontroloval prsty pohár.

„Ne, je to všechno.“

Zahlédl jsem odraz světla od desetníku, který zůstal na podlaze. Zvedl jsem ho a podal jí ho. Řekl jsem: „Nepřehlédněte tenhle, mohl by vám přinést štěstí.“

Poděkovala mi letmým úsměvem a řekla: „Dobrá, zkusím to.“

Měl jsem pocit, že mě někdo pozoruje. Otočil jsem se a spatřil nějakého dozorce v zelené zástěře s kapsami na drobné, jak na nás zamračeně a podezřívavě civí.

Dívka vhodila desetník do automatu a trhla pákou. Žena s pomalovaným obličejem procházela kolem nás. Když si všimla pohledu dozorce v zelené zástěře, zakašlala.

Byl to zřejmě signál.

Zamířil rychle k nám, zatímco vířící ciferníky udělaly „klap“, „klip“, „bum“ a „cink!“

Zvonící sprška desetníků se hrnula do kovového poháru a přetékala jí do rukou.

Dozorce přispěchal k automatu, který byl rovnou vedle nás.

Mladý muž řekl: „Takhle se to dělá.“ Zasmál se vesele.

„Jen tak dál, děvče. Chytila jste šťastnou šňůru. Jenom si to neuvědomujete. Zkusím, co dokážu na automatu na čtvrťáky, zatímco vy budete dráždit desetníky.“

Vhodil další minci do automatu na pětadvaceticenty, stiskl páku a zavolal na mě: „A jak to jde vám, cizinče?“

Odpověděl jsem: „Nakrmil jsem tu mašinu tak moc, že by už měla začít vyplácet. Je tak nacpaná niklákama, že málem praská.“

Vhodil jsem pěťák a stiskl páku.

Všechny tři kotouče se rozvířily jako divoký kaleidoskop. Levý kotouč se s klapnutím zastavil. O půl sekundy později se na místě zarazil i prostřední.

Spatřil jsem dvě břevna.

Zastavil se i třetí.

Zevnitř automatu vyšlo kovové klapnutí a stavidla se otevřela. Pěťáky se hrnuly z banku do poháru a vesele tančily, když mi přetékaly přes ruce a padaly na podlahu.

Sebral jsem už plné dvě hrsti, ale sypaly se dál. Strčil jsem si mince do bočních kapes, vyprázdnil pohár a pak jsem začal hledat na podlaze.

Dozorce pravil: „Možná bych vám mohl pomoci.“

Sehnul se nade mnou. Náhle vystrčil ruce a prsty mě uchopil za zápěstí.

„Co vás to bere?“ zeptal jsem se a pokoušel se osvobodit.

„No tak, kamaráde. Chce si s tebou popovídat ředitel,“

řekl.

„O čem to mluvíte?“

„Tak půjdeš po dobrém, nebo po zlém?“

Pokoušel jsem se vytrhnout se mu, ale nešlo to. „Seberu si ty nikláky z podlahy. Jsou moje.“

„Okamžik,“ pravil.

Strčil mi prsty do rukávu a ohmatával mi předloktí.

Vytrhl jsem jednu ruku a švihl jí. Odrazil ránu stranou, pokročil vpřed a chytil mě za klopy saka, trhl jimi dolů, takže mi sako zůstalo v polovině paží a sevřelo mi je jako do svěrací kazajky. Na okamžik jsem zůstal bezmocný. Mince v postranních kapsách se změnily v kyvadla, jejichž váha mě tloukla, když jsem sebou pohnul.

Za zády jsem slyšel zvuky vycházející z automatu a lehké cinkání, když sprška desetníků zasáhla kovový pohár.

O chvíli později nastalo další klapnutí a tentokrát se vyhrnuly pětadvaceticenty.

Dozorce mi skroutil prsty límec saka a vší silou do mě strčil, abych odletěl ke druhému automatu.

„Dobrá, kamaráde,“ řekl tomu muži. „A teď se podívám, co máš v rukávě ty.“

„Já?“ podivil se ten mladý muž.

„Ty.“

Zeptal jsem se: „Co se mu stalo? Nezbláznil se?“

Muž, který stál u čtvrtdolarového automatu, se zhoupl dozadu a dopředu, pokaždé jen o palec nebo dva, když přenášel na špičkách nohou svou váhu.

Děvče prohlásilo: „Jsem na odchodu,“ a zamířilo ke dveřím.

Dozorce reagoval: „Tak počkat, děvče,“ a chňapl po ní.

Vytrhla se mu. Kolem se začali shlukovat lidé.

Dozorce řekl: „Vy tři podvodníci se hned dozvíte, oč jde.

Máte schůzku se zákonem.“

„Mě se to netýká,“ řekl jsem.

Pohnul pravým ramenem. Uviděl jsem rozmazaný pohyb. Něco mě udeřilo ze strany do brady. Celou páteří mi projela bolest.

„Jen to zkus, chytráku,“ řekl.

Měl jsem sice oči rozostřené, ale začal jsem oběma pěstmi švihat a vrhl jsem se na něho. Moje levačka mu přistála někde v obličeji. Pravačka ho škrábla na spánku, a potom mě kopla mula. Odletěl jsem dozadu na hrací stroje a měl jsem pocit, jako by mi na hlavu spadl mrakodrap.

Rozhlížel jsem se na to, co se děje, očima, které mi ukazovaly dvojité zkreslené obrazy. Viděl jsem, jak dozorce rozdává svižnou pravačkou rány a jak se kroužící ramena druhého muže vyhýbají úderům. Viděl jsem, jak mu tuhnou záda.

Uslyšel jsem masitý zvuk, jako by řezník udeřil jehněčí kýtou na špalek. Zřízencova hlava vylétla do vzduchu a nohy opustily podlahu. Na okamžik se zdálo, že odstartoval jako raketa, a čekal jsem, jak proletí stropem.

Když upadl, převrhl celou řadu herních automatů, do kterých narazil.

Pak jsem uslyšel policejní píšťalku a nějaký obrovský chlap mě chytil za ruku. Zamával mnou a já se pokoušel bránit.

K mému vědomí dolehl nějaký mužský hlas: „…jeden z nich. Sledovali jsme je už dva týdny. Docela to tady vybílili.

Manipulují s výplatním mechanismem. Jsou to podvodníci.“

„Pojďte s námi,“ řekl muž zákona. Velká ruka mě popadla za límec a trhla se mnou.

Chtěl jsem promluvit, ale nedokázal jsem ze sebe vydat slovo. Děvče, které hrálo na automatech, a muž, který udeřil zřízence, byli pryč. Dozorce ležel na podlaze. Chvěla se mu víčka a pod nimi prosvítalo bělmo.

Obličeje shromážděné v kruhu kolem na nás civěly zvědavě s otevřenými ústy.

Ruka mi stiskla pevně krk. Nadechl jsem se zhluboka a podařilo se mi začít mluvit, ale slova zněla legračně, jako bych poslouchal, jak někdo jiný říká věci, které jsem chtěl říct já.

„Jsem z Los Angeles. Nejsem v Las Vegas ani hodinu.

Přiletěl jsem letadlem ze Salt Lake City. Tento podnik jsem ještě nikdy neviděl. Naházel jsem do automatu pětníky v hodnotě dolaru a poslední pětník rozbil bank.“

Nastalo ticho. Hlava se mi postupně vyjasňovala. Muž, který mě držel, vrhl pohled na nově příchozího, který vypadal tak, že by mohl být ředitelem tohoto podniku.

Ředitel namítl: „To jsou řečičky. Tihle podvodníci mají vždycky po ruce šikovné alibi.“

Ale jeho hlas nezněl tak úplně jistě, jak by měl.

Dozorce se zelenou zástěrou, který se rozplácl na podlaze, sebou pohnul. Opřel se o loket a pohlédl k nám skleněnýma očima, jež vypadaly, jako by se dívaly skrze stěnu budovy.

Ředitel se nad ním sehnul. „Hele, Louie, tohle nesmíme zvorat. Jsi v pořádku?“

Dozorce cosi zamumlal.

„Podívej se, Louie, musíme si být jistí. Je tohle jeden z nich? Je to ten chlap?“

Ředitel na mě ukázal.

Knockautovaný dozorce řekl: „Je to on. Je to vůdce gangu. Používají trik s pohárem a strunou. Tenhle muž je jejich vůdce. Ti druzí přišli dřív a podnik otipovali.“

„Jdeme,“ pravil ke mně policista. „Zajdem si spolu někam.“

Teď už jsem měl hlavu čistou. „Tohle bude někoho něco stát,“ upozornil jsem.

„V pořádku, ať stojí. Jdeme se projet. Chceme vám ukázat naše město. Když jste přijel odpoledním letadlem, jak tvrdíte, neměl jste příležitost si je prohlédnout.“

Veliká ruka zákona mě znovu popadla za sako a začala mě strkat k východu.

Ředitel pravil: „Počkej chvilku, Bille,“ a obrátil se na mě: „Jak se jmenujete?“

„Lam, Donald Lam. Podnikám v Los Angeles.“

„V jakém druhu podnikání?“

„Nehodlám vám to vykládat.“

Zasmáli se.

Řekl jsem policistovi: „V pravé zadní kapse u kalhot mám peněženku a v ní najdete průkazku. Nečtěte ji ale nahlas.“ Policista mi vytáhl z kapsy peněženku, otevřel ji a vrhl pohled na můj průkaz soukromého detektiva. To ho přivedlo k rozumu. Ukázal peněženku řediteli. Viděl jsem, jak ředitelův obličej mění výraz.

„Řekl jste, že jste sem přiletěl letadlem ze Salt Lake City?“

„Ano.“

Řekl policistovi: „Přiveď ho sem zpátky, Bille.“

Zvědavé obličeje se vytratily z prostoru před námi a přesunuly se za nás, jako by to byly pramínky mlhy držící se podél cesty. Ředitel zvedl telefonní sluchátko, dovolal se nějakého čísla a řekl: „Byl mezi cestujícími, co přiletěli dneska ze Salt Lake, nějaký Donald Lam?… Byl?… Něco přes dvacet, vlnité vlasy, pravidelná postava, váha kolem šedesáti kilo. Vysoký 165 cm… K čertu!… V pořádku, díky.“

Zavěsil sluchátko a řekl policistovi: „Zaveď ho nahoru, Bille.“

Otevřel dveře. Vyšli jsme po schodech do vychlazené kanceláře, jejíž široká okna vedla na městskou hlavní tepnu s jejím neustále se zesilujícím ruchem. Všichni tři jsme se posadili. Ředitel zvedl sluchátko a pravil: „Pošlete mi sem hned Louieho.“ Zavěsil a skoro okamžitě jsem uslyšel na schodech kroky, pak se otevřely dveře a dozorce, pořád ještě otupělý, vešel do místnosti.

„Pořádně si prohlédni tohoto muže,“ řekl ředitel.

Dozorce se na mě dobře podíval a řekl: „Je to ten novej chlap, co se sem naboural, aby shrábl balík. To znamená, že je to vůdce toho gangu. Zrovna ždímal tu mašinu.“

„Jak to víš?“

„Poznám to podle toho, jak stál a jak se naklonil nad ní.“

„Ty jsi neviděl žádný pohárek?“

„No, neviděl. Ale byl s těma druhejma dvěma a mluvil s tím děvčetem.“

„Kde jsou ti druzí dva?“

Dozorce zamrkal očima a začal otáčet hlavou. Potom se rychle zarazil, jako by ho něco zabolelo, když se snažil otočit krkem.

„Odešli.“

Ředitel řekl nespokojeně: „Jak to, k čertu? Najal jsem tě, protože jsi tvrdil, že dokážeš tuhle záležitost zvládnout.

Tvrdil jsi, že znáš všechny druhy podvodů a všechny gangy, které je používají.“

Dozorce

si

odstraňoval

mozku

pavučiny.

„Poslouchejte,“ řekl, „ten druhý chlap je špičkový boxer.

Nepoznal jsem ho hned. Když mi dal tu ránu, poznal jsem jeho styl. Je to Sid Jannix. Jednou byl na řadě k boji o titul, ale ušili na něho boudu. Je dobrej, moc dobrej.“ Podíval se na policistu a pak na mě a řekl: „Tenhle chlap je šéf, ale pro mě někdo novej.“

„Teď už nemá smysl něco takového tvrdit,“ řekl ředitel.

„Proč jsi jim nesebral jejich pohárky, abychom měli nějaké důkazy?“

Dozorce mlčel.

„O to ses snažil, když jsi mě chytil za ruku a strhl mi sako?“ zeptal jsem se.

Ředitelův obličej dále rudl. Dozorce mlčel.

Po chvíli pravil ředitel znechuceně: „Dobrá, Louie, jdi k čertu.“

Louie beze slova odešel.

Ředitel se na mě obrátil: „Je to moc špatné,“ řekl.

„Pro vás.“

„Pro jednoho z nás,“ připustil. „Jsem v tom až po uši a tak toho nenechám. Dejme tomu, že mi o sobě něco povíte.“

„Co vám mám o sobě povídat?“

„Kdo jste, co tady děláte a jak mám vědět, že nejde o žádný podvod.“

„Co nemá být podvod?“

„Ta celá hra. Tak či onak se mě nedokážete zbavit, pokud nepřednesete svou verzi událostí před soudem.

Můžete to tedy zrovna tak vyklopit teď.“

Řekl jsem mu: „Jsem soukromý detektiv. Mám zde práci. Jsem zaměstnán u Detektivní agentury B. Cool. Berta Coolová a její klient jsou zrovna teď v hotelu Sal Sagev.

Jestli chcete, tak jí brnkněte. Berta Coolová byla několik měsíců v sanatoriu. Dnes je první den venku. Vedl jsem kancelář v Los Angeles. Jsem tady, abych se pokusil najít jistou osobu. Ta osoba nebyla doma, když jsem k ní přišel.

Proto jsem si krátil čas na hracím automatu.“ Pokoušeli se přerušit mě, ale já drmolil dál. „Nacpal jsem tam dolar a nevyhrál ani floka. Poslední niklák chytil dvě třešně. Sebral jsem výhru a následující pětník rozbil bank. Ani jednoho z těch druhých lidí jsem v životě neviděl a o podvodech s hracími automaty nevím naprosto nic. Říkám vám to proto, že nechci, abyste se mohl postavit před porotu a vykládat, že jsem s vámi nespolupracoval a všechno jsem vám neřekl.

Teď jste na tahu vy. Dejte se do toho.“

Ředitel mě minutu pozoroval, potom zvedl telefonní sluchátko a řekl: „Trvám na tom, že blufujete.“

„Pokračujte.“

Zavolal do hotelu Sal Sagev: „Máte tam zapsanou nějakou Bertu Coolovou?“ zeptal se. „Ano, to je správně, z Los Angeles. Spojte mě s ní.“

Podržel chvíli sluchátko a pak náhle řekl policistovi: „Bude líp, bude-li to oficiální, Bille, kdyby náhodou.“

Policista souhlasně zamručel.

Silnými prsty uchopil sluchátko. Uzavřel je do své veliké ruky a zvedl k levému uchu. Pozoroval jsem mu obličej a uviděl jsem na něm, kdy Berta zvedla telefon.

„Tady je poručík William Kleinsmidt z lasvegaské policie. Pracuje pro vás nějaký muž, jehož křestní jméno je Donald?… Aha… Jaké je jeho příjmení?… Můžete mi ho popsat?“

Držel sluchátko a pozoroval mě, jako by si to ověřoval.

Jednou se ušklíbl, a já věděl, že Bertin popis bude mít pěkně peprnou příchuť, kterou se vyznačovaly všechny její výroky.

„A vy máte detektivní agenturu v Los Angeles? Děkuji vám mnohokrát, paní Coolová… Ne, nic neudělal. Jen jsem si to ověřoval, to je všechno… Dobrá, hned, zůstaňte u telefonu.“

Přikryl mluvítko dlaní pravé ruky, pohlédl na ředitele a řekl: „Sedí to. Chce s ním mluvit.“

Ředitel unaveně povzdechl: „Dejte mu to.“

Policista mi podal sluchátko. Bylo teplé a vlhké tam, kde je držela jeho veliká ruka.

Pravil jsem: „Ahoj.“

Berta odpověděla: „Co teď k čertu děláš?“

„Nic.“

„Kecy!“

Řekl jsem: „Mám zprávy o našem člověku.“

„Mluvil jsi s ní?“

„Ne.“

„Dobrá, to nám žádnou prémii nepřinese.“

„Já vím. Nebyla doma.“

„Tak dobrá, co jsi tedy k čertu vyváděl?“

Odpověděl jsem. „Mluvil jsem s těmi dalšími lidmi.

Potom jsem šel vyhledat naši osobu. Nebyla doma. Zatímco jsem čekal, zašel jsem si do kasina a zahrál na hracím automatu.“

„Cože jsi dělal?“

„Hrál na hracím automatu.“

„A proč jsi to dělal?“

„Protože ta osoba, kterou hledám, se měla údajně motat kolem hracích automatů v tom podniku.“

„Teď mě poslouchej, Donalde Lame,“ zařvala Berta.

„Kvůli tomu, abys našel tu ženskou, nemáš co hrát na hracích automatech.“ Náhle změnila tón. „Kolik jsi prohrál?“

„Devatenáct pětníků, aniž mi něco padlo. Já jsem ani…“

Přerušila mě: „To si taky zasloužíš. Ne, aby ses tohle pokoušel vyúčtovat jako výdaje. Jakýkoli hazard jde na tvé vlastní triko. Mě to nezajímá. Jsi…“

„A potom,“ přerušil jsem ji teď já, „jsem při poslední hře vyhrál tři pěťáky.“

„A pak jsi tři pěťáky zase určitě prohrál,“ poznamenala Berta uštěpačně.

„Ten poslední niklák rozbil bank.“

Nastalo ticho. Potom pravila Berta hedvábným hlasem: „Jak moc jsi vyhrál, drahoušku?“

„To nevím, protože zrovna v tu chvíli se na mě vrhl představitel zákona. Údajně jsem chtěl podojit hrací automaty.“

„Tak mě teď poslouchej, Donalde Lame. Měl bys mít rozum. Jestli nebudeš mít dost rozumu, aby ses vyhnul vězení, máš padáka. Nemůžeš pochopit, že musíme pracovat rychle?“

„Jistě,“ odpověděl jsem a zavěsil.

Ředitel se podíval na poručíka Kleinsmidta. „Jak moc ten popis odpovídá, Bille?“

„Odpovídá. Řekla, že je to půlkilový balíček dynamitu s odvahou boxerského šampióna a úderem, který by neublížil mouše, ale že se nedá odradit.“

Ředitel si povzdechl tak zhluboka, že se zdálo, že ten vzduch vzešel až ze špiček jeho bot: „Dobrá, Lame, kolik?“

„Za co?“

„Za všechno. Úplné upuštění od žaloby.“

„Nemohu určit cenu.“

„Nebuďte blázen. Pravděpodobně děláte za deset dolarů denně. Padesát dolarů by to mělo všechno srovnat. Vy…“

„Slyšel jste, co řekla Berta policistovi.“

„Tak to vyřeší stovka a jsme si kvit.“

Vstal jsem a uhladil si oblek. Pěťáky v obou postranních kapsách napjaly látku mého saka. „Jak se jmenujete?“ zeptal jsem se.

„Harvey Breckenridge. Byl bych rád, abyste mě pochopil, Lame. Není v tom nic osobního. Když vedete takový podnik jako já, musíte čelit…“

Natáhl jsem směrem k němu pravou ruku. „V pořádku, pane Breckenridgi, nic ve zlém. Koneckonců je to obchodní záležitost. Řeknu svému advokátovi, aby se spojil s vaším.“

„Prosím vás, Lame, buďte rozumný. Existují podvodníci, kteří jezdí po Státech a dojí hrací automaty. Každoročně nás připraví o tisíce dolarů. Chystáme na ně léčky, ale je hrozně těžké je chytit. Louie, ten můj dozorce, ke mně přišel před týdnem a hledal práci. Tvrdil, že zná všechny gangy, které v tomhle jedou. Byl šampionem v boxu u námořnictva a je trochu moc od rány. Jenom ztratil hlavu, to je všechno.

Hádám, že je ještě grogy. Proč byste nebyl rozumný a…“

„Já rozumný jsem,“ odpověděl jsem. „To vy nejste rozumný. Zesměšnili jste mě. Ponížili jste mě. A nejen to, zavolali jste mé šéfce a donutili mě, abych jí vysvětloval okolnosti. Ona…“

„Tak si k čertu vezměte pět set dolarů v hotovosti, podepište mi stvrzenku a zapomeňme na to.“

Řekl jsem: „Nic ve zlém. Je to jenom obchodní záležitost,“ a zamířil jsem ke dveřím.

Neřekl nic.

U dveří jsem se obrátil. „Tak dobrá, Breckenridgi, nechci vás ničit. Kdybych nepracoval na tak moc důležitém případu, nevadilo by mi to tolik. Ale vy jste se mě před všemi těmi lidmi zeptal na jméno.“

„To vám přece nijak neuškodilo.“

„Dívka, která hrála na deseticentovém automatu, byla ta, kterou jsem sledoval. Teď budu mít peklo, abych s ní něco dokázal.“

Konečně mu svitlo. Řekl: „K čertu,“ s tak velkým znechucením v hlase, jaké jsem neslyšel od doby, kdy republikáni prohráli ve volbách. „Vraťte se a posaďte se.“

Šel jsem zpátky a posadil se. Poručík Kleinsmidt na mě zíral. Řekl jsem Breckenridgeovi: „A zákon v tom lítá také.“

„Koho tím myslíte?“ zeptal se Kleinsmidt.

„Vás.“

„V žádném případě. Nezaplatím vám ani cent.“

„Lítáte v tom naprosto stejně.“

„Plnil jsem pokyny,“ bránil se Kleinsmidt.

„Čí pokyny?“

„Jeho,“ trhl hlavou směrem k Breckenridgeovi.

Breckenridge se zeptal: „Tak kolik, Lame?“

„Deset tisíc, nebo nic. Dal bych přednost tomu nic.“

Pohlédli na mě tázavě.

Řekl jsem: „Možná, že tu nějakou dobu zůstanu. Třeba budu potřebovat nějakou spolupráci. Vy jste mi to zkomplikovali hned na začátku. Byl bych prostě rád, abyste to pochopili. Můžete mi to později vynahradit. To by bylo všechno, co chci.“

Breckenridge si zachoval ledový výraz: „Děláte si z nás legraci?“

„Ale ne. Myslím to na rovinu.“

Breckenridge odstrčil křeslo, podal mi ruku přes stůl a řekl: „Je to fakt férové, Lame. Podejte mi ruku.“

Stiskli jsme si je. Když mi Breckenridge pustil ruku, spatřil jsem před sebou Kleinsmidtovu velikou tlapu. Stiskl jsem mu ji taky. Byla vlhká a horká a byla v ní síla schopná lámat kosti.

„A co tedy konkrétně chcete?“ zeptal se Breckenridge.

„Nejdřív,“ řekl jsem, „chci hovořit s Louiem. Chci zjistit, co ví o té dívce, která hrála na automatech.“

Breckenridge odvětil: „Osobně si myslím, že Louie je naprostý pitomec. Přivandroval sem ze San Franciska a vykládal mi, že pracoval v letoviscích a zná všechny gangy podvodníků, kteří vykrádají hrací automaty. Zřejmě byl u námořnictva se svými rukavicemi pan Někdo. V tom je ta potíž. Vytloukli mu tam mozek z ložisek. Je napůl cvok.“

Poškrábal jsem si bolavou tvář. „Má dobrý úder,“ přiznal jsem.

Zasmáli se.

Ředitel sáhl po domácím telefonu a řekl: „Pošlete mi sem Louieho zpátky.“

Poručík Kleinsmidt řekl: „Setkáváme se s dost lidmi z vaší branže, kteří s námi nechtějí spolupracovat. Moc času s nimi nemaříme. Vy jste ale jinačí. Budete-li něco potřebovat, prostě řekněte. Postarám se, abyste to dostal.“

Louie se vrátil.

Breckenridge mu řekl: „Louie, tenhle kámoš patří do rodiny. Dej mu všechno, co bude chtít. Co vypije, je na účet podniku. Pokud jde o tebe, mysli si, že mu to tady patří.“

V Louieho očích jsem spatřil překvapení.

Vstal jsem a řekl: „Děkuji. Musím si s Louiem promluvit.“

Louie hleděl mimo mě na Breckenridge. „Chcete říct, že cokoli?“ zeptal se.

„Cokoli v podniku,“ potvrdil Breckenridge.

Louie přeskočil očima na mě.

„Pojďme,“ řekl jsem. „Chci se podívat dovnitř hracího automatu, a jak se dá podvést.“

Louie se začal vžívat o něco lépe do své role: „Můžu tě seznámit s celým tím švindlem,“ řekl. „Na Západě o tom neví nikdo víc než já. Znám všechny gangy a žádný z nich mě nedokáže podfouknout. A navíc, vzhledem k tomu, jak dokážu zacházet se svejma pěstma, nepřijímám žádný výmluvy. Když je uvidím, jak podvádějí nějakou mašinu, vrazím jim jednu dvě, než stihnou ukrýt důkazy a…“

Ředitel suše, mnohoznačně a uštěpačně zakašlal.

Louie okamžitě přestal mluvit.

„Pojďme,“ řekl jsem a postrčil ho ke dveřím. Podíval jsem se přes rameno. Breckenridge na mě pomalu slavnostně zamrkal, přiložil si ukazováček na čelo a dělal s ním malá kolečka.

„Máš nějaký stroj, s kterým si mohu pohrát?“ zeptal jsem se Louieho. „Chci ho rozebrat na kousky. Teď je čtvrt na šest. Mám na to půlhodinku.“

„Jo. Dole v suterénu,“ řekl Louie.

„Dobrá, jde se tedy do suterénu.“

Sešli jsme ze schodů, prošli kasinem k zadnímu východu a dolů do chladného sklepa. Louie rozsvítil světlo. „Co chceš vidět nejdřív?“

„Jak je podvádějí?“

Odpověděl: „Na to je víc metod. Navrtávají automat přesně tady a strčí tam strunu od piana. Potom se stroj po každé hře nevypne a oni dál mačkají páku, dokud stroj zcela nevyprázdní.

Nebo je navrtají, strčí tam strunu a stisknou páčku, která uvolňuje zlatou prémii. Nebo můžou vzít pohárek a zastrčit ho do výplatního mechanismu. Hrají až do výhry, kdy začnou fungovat palce otvírající výplatní otvor. Zastrčí pohárek mezi ně. To jim zabrání, aby se uzavřely, a oni tak můžou ze stroje vydojit ven do výplatního pohárku všechny peníze, které jsou v trubici.“

„Co je to ta trubice?“ zeptal jsem se.

„Hele, ty toho moc o hracích automatech nevíš, co?“

„Vůbec nic.“

Pohlédl na mě a zatvářil se rozpačitě. Řekl: „Mám dojem, že jsem šlápl vedle. Nezlobíš se na mě za tu ránu, co jsem ti dal?“

„Bolí mě jenom obličej, ne pocity.“

„Tak jo, kamaráde, jsi fajn. Podívej se, řeknu ti něco o automatu.“

Louie ukázal na ponk. Ležel na něm hrací automat.

Během několika okamžiků odšrouboval zadní stěnu, vyndal ji, uvolnil několik úchytek a vytáhl vnitřní mechanismus ven.

„Tak tady to máš.“ řekl.

„Jak to funguje?“

„Jednoduše. Vhodíš minci. To odstrčí dozadu tuhle malou páčku. Stiskneš páku. Tím dodáš energii, která to roztočí. Tady je maličký budík, tadyhle dole. Ten se začne otáčet, a když dojde k první zarážce, zastaví se první kotouč.

O kousek později se zastaví druhý a potom třetí. Automat má klapnout pětkrát. První tři klapnutí jsou zastavení kotoučů. Čtvrté klapnutí způsobuje odemknutí a páté výplatní mechanismus. Když to neklapne pětkrát, stroj se pokazil. Chápeš?“

Podíval jsem se na tři ciferníky s pásy různých obrázků.

„Tyhle obrázky nemají žádný význam,“ pokračoval Louie. „Všechno závisí na těch zarážkách tady vzadu. Vidíš, tahle páčka zapadne tady poprvé do mezery, potom podruhé a nakonec potřetí. Rozhodující jsou zarážky, a ty jsou vzadu.“

„A co ta trubice?“

„Trubice je pořád plná mincí. Jakmile se naplní, přebytek mincí padá do banku a dolů do krabice ve stroji.

Banky jsou dva. Když se jeden vyprázdní, do výplatní pozice se přesune druhý a do toho prvého padají znovu další vhazované mince.“

„Když se tedy kotouče začnou otáčet, potom ten budík vzadu určí okamžik, kdy se zastaví?“

„Správně, je to otázka načasování. Tak je to ve všem: v golfu, baseballu, tenisu, boxu, všude.“

Prohlížel jsem si mechanismus.

Louie řekl: „Načasování! Díky tomu jsem vyhrál zápas o šampionát námořnictva.“

Roztančil se po cementové podlaze, sklonil hlavu, zvedl levé rameno a začal šťouchat do imaginárního soupeře, shýbal se, uhýbal kolem dokola, tančil lehce po špičkách, zatímco kožené podrážky jeho bot vydávaly divné šoupavé zvuky, když klouzaly po cementu. Nechal jsem ho, protože jsem si potřeboval prohlédnout ten stroj.

„A teď se dívej,“ řekl Louie.

„Vyrazil na mě dvakrát tvrdou levačkou, takhle, vidíš?“

A Louie švihl levou rukou. „Viděl jsi to?“ ptal se dychtivě, a přerušil své klouzání, aby se podíval přes rameno, s dosud vystrčenou levou rukou.

„Jo, vidím, ale vraťme se k…“

„Dobrá, a pak potřetí jsem na to už čekal. Hodil jsem mu blok. A co se stalo? Přechytračil mě. Jeho pravačka přilétla jako beranidlo. Podařilo se mi sehnout a…“

„Nech toho!“

Ale Louie začal zase poskakovat po sklepě, nohama neustále vířil oblaka prachu, kroužil rameny, rozdával rychlé rány a ránu za ranou vykřikoval popis svého utkání. Nemohl jsem ho zastavit. Byl v ringu a nemohl jsem ho z něho dostat ven. Nakonec jsem se vzdal a čekal, až toho nechá sám.

Zarazil se přesně přede mnou.

„Pojď sem. Chci ti to předvést. Nic ti neudělám, jen se postav do středu. Tak je to správně. A teď mi zaútoč přímo na bradu. No tak. Udeř. Neboj se. Prostě mi dej všechno, co k tomu patří.“

„Obávám se, že to nikdy nedokážu,“ řekl jsem.

„Hlouposti,“ řekl skromně. „Je to jednoduchý.“

„Když jsi tam nahoře upadl, nezdálo se, že by ti to vůbec nějak uškodilo.“

Dychtivý žár se mu vytratil z očí, až z něho zbyla jen prázdná skořápka.

„Hloupost,“ řekl, „to byl Sid Jannix. Viděl jsem ho jednou boxovat. Je dobrej, až moc dobrej. Ale není zase dobrej příliš. Dostal bych ho, kdybych poznal dřív, kdo to je, ale víš, jak to je, kamaráde. V tomhletom kšeftu člověk zpohodlní. Dopadneš tak, že se bojíš rány. Snažíš se zaútočit a dostaneš se přesně do takový pozice, jakou jsi chtěl, ale ukáže se, že není k ničemu. Sida Jannixe nedostaneš.

Nemůžeš napadnout žádnýho boxera, kterej stojí na jeho prstech u nohou. Prostě mě třískl pěstí, to je všechno. Teď dovol, abych ti něco ukázal, kamaráde. Nemáš správnej úder. Zasazuješ ho jen rukou. Tak to nemůžeš dělat. Musíš do rány vložit celý tělo. Koukej, ukážu ti to.“

„Chci se podívat na tenhle hrací automat.“

„V pořádku, kámo, tak jo. Nechtěl jsem tě přerušovat.

Jen jsem si myslel, že tě něco naučím, to je všechno.“

„Díky,“ řekl jsem.

„Co chceš ještě vědět o tý mašině, kamaráde?“

„Jaká je pravděpodobnost výhry?“

„Dost velká. Pochopitelně, kdybys rovnou hrál se sto dolary, dostaneš z nich pravděpodobně zpátky asi čtyřicet.

Těch šedesát bude výhra podniku. Ale když budeš s tou stovkou hrát, můžeš nacpat do mašiny pět dolarů, nevyhraješ ani padesát centů. Potom ale vhodíš padesát centů a dostaneš nazpět čtyři dolary. Chápeš? Takhle to funguje. Lidi nehrají na hracích automatech tak jako na burze, aby do toho vrazili pořádnej balík prachů. Prostě přijdou a zkoušejí, jestli mají štěstí. Nebo někde v restauraci, dostanou-li nazpět drobné, strčí do hracího automatu deset nebo patnáct centů. Potom je třeba chytí hrací horečka, vytáhnou všechny nikláky, co mají po kapsách, a hrají s nimi. Párkrát vyhrají a zase výhru prohrají. Proto se automaty v restauracích tak silně blokují.

Jde o to nedovolit, aby zákazníci vyhrávali. Tady u nás se domníváme, že je to dobrá reklama, když je chvílema slyšet, jak mince cinkají ve výherním poháru. To ale neznamená, že bychom si mohli dovolit změnit se v dobročinnej spolek.“

„Co myslíš tím, že je stroj blokovaný?“

Ukázal na objemný kousek kovu, naražený na jedno ozubené kolečko a přišroubovaný na místo. „Vidíš tenhle váleček na prvním kotouči?“

Přikývl jsem.

„Dobrá, tak to je váleček. Je u jednoho z pomerančů.

Teď si všimni, že na prvním kotouči jsou tři pomeranče, čtyři na druhém a šest na třetím. To dělá lidem dobře.

Podívej se, stroj se zastavuje takhle. Jedna, dvě, tři.

Předpokládejme, že hráč chytil pomeranč na prvním kotouči i na druhém. Potom má čas, aby trochu přemýšlel, než sklapne třetí kotouč, a je-li to také pomeranč, bude si myslet, že se to stalo proto, že na to myslel. Proto je na třetím kotouči tolik pomerančů. Šest z dvaceti. Rozumíš? Na každém kotouči je dvacet obrázků. Je-li teda na třetím kotouči šest pomerančů, existuje pravděpodobnost asi tak jedna ku třem, že se zastaví na pomeranči, potom, když jsi chytil první dva pomeranče. Vtip je tedy v tom, chytit první dva pomeranče.

A teď vstupuje do hry ten váleček. Nestalo se ti někdy, když jsi hrál na automatu, že do okénka vylezl váhavě výherní obrázek a pak náhle odskočil a kotouč se zastavil s velice silným klapnutím až na následujícím obrázku? Tak tedy, když se to stane, tak jsi byl vyblokovaný. Vezmi si například tenhle automat. Na prvním kotouči jsou tři pomeranče. To znamená, že máš šanci asi jedna ku sedmi, abys chytil první pomeranč.

V pořádku, strčíme do zářezu tohoto pomeranče váleček, a to znamená, že zbývají jenom dva pomeranče. Dva pomeranče z dvaceti. To znamená, že ti zůstává jen šance jedna ku deseti, abys chytil první pomeranč. Mohl by sis myslet, že mezi šancemi jedna ku sedmi a jedna ku deseti není tak velký rozdíl, ale až si s mašinou chvíli pořádně zahraješ, určitě moc věcí pochopíš.“

Prohlížel jsem si automat. „Jak s tím manipulují?“

„Nosí s sebou malý vrtáček a vyvrtají přesně tady otvor.

Vidíš? Vidíš tady tyhle nýty? Potom ucpou ten otvor falešnou hlavičkou nýtu. Když se někdo na stroj podívá, nevšimne si ničeho závadného. Chápeš? Nikoho nenapadne počítat nýty na automatu. Jeden nýt navíc není vůbec vidět.“

„A co pak?“ zeptal jsem se.

„Když stroj navrtají a zanýtují, vrátí se. Obyčejně je to tříčlenná nebo čtyřčlenná parta. Bývá v ní jedna pěkná holka. Všichni se tváří, jako by byli pod párou a ohromně se bavili. Jsou vzrušení a nakupí se kolem jednoho automatu.

Ta pěkná holka vytáhne falešnou hlavičku nýtu. Mají kus tuhého drátu maličko zakrouceného na konci, který prostrčí tím otvorem a otáčejí s ním. Když byl otvor vyvrtán na správném místě, otočením drátu se odsune dozadu tento kovový palec, a oni můžou hrát stále, aniž by vhazovali mince, pokud automat nemá ‚kráječ sýra‘ nebo pokud byl ‚kráječ sýra‘ vypnut.“

„Co je to ‚kráječ sýra‘?“ zeptal jsem se.

„To je zařízení, které kontroluje minci. Uvolní ji teprve, až sklouzne po obvodu pěticentu. Je ale dost choulostivé a pořád se ucpává a tak je v mnoha podnicích vyřazují z činnosti. Často se také zasekne a nefunguje vůbec.“

„Říkal jsi něco o pohárku.“

„To je něco jiného,“ odpověděl. „To se zase dělá s výplatním mechanismem. Zastrčí jej do ústí, kudy mince vycházejí ven. Když začnou pracovat tyto malé kovové palce, které vypouštějí určitý počet mincí, strčí ho mezi ně a udržují je tak od sebe. Potom se mince sypou ven, dokud se trubice nevyprázdní úplně.“

„Blokujete u vás automaty také?“ zeptal jsem se.

„Jistěže jsou blokované. Zejména ty, které jsou vpředu.

Chápeš? Myslíme si, že zákazník, který si přišel zahrát jen tak trochu a vsadí nějakých čtyři pět nikláků, potom odejde.

Hraje jenom proto, aby zabíjel čas. Možná, že je to turista, který chce doma vykládat, že byl na Divokém západě, kde se provozují hazardní hry docela volně. Rozumíš?“

„Ale proč nenecháte ty lidi tu a tam vyhrát? Myslím, že by to byla dobrá návnada.“

„Kdepak,“ odpověděl, „statistika je proti tobě. Mají po kapsách jenom čtyři nebo pět pěťáků, o které jsou ochotni přijít. Nepůjdou si rozměnit půldolar nebo dolar na pěťáky.

Budou prostě hrát jenom s tím, co mají. Dobrá, necháváme je vyhrát dvě třešně a možná někdy tři pomeranče. Ale velké výhry jsou zablokované válečky. Rozhodně není možné nechat vyhrát člověka pět dolarů z banku, když hranice výhry, kterou on nabízí tobě, je dvacet centů. Chápeš to?“

Přikývl jsem.

„No a automaty, které stojí v řadě dál vzadu, neblokujeme tak silně. Lidé, kteří zajdou až dozadu, jsou psychicky závislí na hracích automatech, jako narkomani.

Jsou do nich zcvoklí, stejně jako třeba do pití whisky nebo něčeho jinýho. Myslí si pořád, že každý automat jim přinese o něco víc štěstí. A ono to tak opravdu je. Mají tam větší vyhlídky, a ti lidé touží po vyhlídkách na velkou výhru.

Proto se vracejí.

Předpokládejme, že někdo chce vyzkoušet celou tu řadu automatů. Máme nejdřív čtyři nebo pět pěťákových automatů, potom desetníkový, potom pěťákový, jeden čtvrtdolarový, potom dva pěťákové a další čtvrtdolarový.

Když se dostane na konec řady, už nám zaplatil hromadu peněz. Protože ty první automaty jsou tak silně blokované, nemohl vyhrát nic moc. Proč by nám tedy mělo vadit, když mu poskytnem na posledním automatu větší šanci? Svý peníze už máme teď doma. Možná, že když rozbije bank, strčí prachy do kapsy a vypadne, ale z toho si těžkou hlavu neděláme. Je psychicky závislej na herních automatech a zítra ho tu budem mít zpátky. A potom další a další a další den. To byl důvod, proč jsem si myslel, že jsi podvodník, když jsi rozbil bank na tom pěťákovým automatu u dveří.

Obyčejně má bank na prvním kotouči dvě břevna. To ti dává šanci jedna ku deseti. Potom je jedno na prostředním kotouči a jedno na třetím. Chápeš? Jedna ku dvaceti na obou a jedna ku deseti na prvním. Navíc jsme na tom stroji zablokovali jedno břevno na prvním kotouči, a tak si spočítej, jakou jsi měl šanci rozbít velkej bank. Naprosto logicky jsem si myslel, že jsi ten stroj podfoukl.“

„A co ta dívka?“ zeptal jsem se.

„Ta ženská, kamaráde, byla podvodnice.“

„Jak to víš, Louie?“

„Jak se člověk něco doví? Všímám si jí od chvíle, co jsem tady.“

„Jak je to dlouho?“

„Deset až čtrnáct dnů. Je fanoušek do hracích automatů.

Nejdřív hrála poctivě. Tím mě ta malá chytrá podfukářka ukolébala. Určitě mě napálila. Hrála na automatech normálně. Nemyslím, že by dokázala něco víc než hrát tak, že se jí výhry vyrovnaly s prohrami. Proto jsem ty automaty kontroloval, když od nich odešla, ale nebylo s nimi nic v nepořádku. Tak mě pořádně podvedla. Navrtala pár automatů, až když jsem usoudil, že je v pořádku. Pár dnů je ždímala, a potom ona a ten její přítel přišli dneska večer, aby udělali velkou trefu. Chtěli je vyždímat dosucha. A nebýt toho, že jsi rozbil ten bank na automatu, který byl zablokovaný, dostal jsem je.“

„Odkud pocházíš?“

„Původně z New Orleansu. Sem jsem přijel ze San Franciska. Prohlédl jsem si automaty a zjistil, že polovina je navrtaná. Zašel jsem za Harveyem Breckenridgem a řekl mu, že je pitomec a že ho pěkně ždímají. Proto, když jsme spolu chvíli hovořili a ukázal jsem mu ty automaty, mě zaměstnal, abych mu dával na podnik pozor. Řekl jsem mu, že znám všechny gangstery, kteří se zabývají hracími automaty. A opravdu je znám. Nevěděl jsem, že Sid Jannix se dal na podvody s automaty, a tahle ženská je v tom taky nová. Ale všechny stálé podvodníky znám. Tady v Las Vegas na tom nejsou herny tak špatně jako v Kalifornii.“

„Proč ne?“

„Protože v jiných státech to je nezákonné. Tady v Las Vegas je to legální.“

„Co to má s tím společného?“

„Uvažuj, kamaráde, uvažuj. Předpokládejme, že hrací automaty jsou nezákonné a ty chytíš chlápka, co podfoukl výplatní mechanismus. Prostě ho vyhodíš na ulici a vynadáš mu, ale nemůžeš ho dát zavřít, protože nic nekrade. Důvod, proč nic neukradl, je ten, že ty nemáš žádný hrací automat, a důvod, proč nemáš žádný hrací automat, je, že zákon říká, že ho mít nemůžeš. Pochopils mě?“

„Ano.“

„Chceš vědět ještě něco?“

„Nevíš, jak se ta dívka jmenuje?“

„Ne.“

„A jak se při tom chová? Zkouší to?“

„Myslíš na mužský?“

„Ano.“

Na chvíli se zamyslel, poškrábal se ve věnci tmavých kudrnatých vlasů kolem uší, a pravil: „Tak teď jsi mě dostal, kamaráde. Chápej, Las Vegas je jinačí než ostatní města.

Děvčata sem přicházejí, aby se rozvedla. Musejí počkat, aby zde získala trvalý pobyt. To netrvá tak dlouho, když to posuzuješ ve srovnání s celým rokem, ale když už jsi tady, pěkně se to vleče. Děvčata se cítí opuštěná, a když na ně mrkne nějaký hezký chlápek, představují si kdoví co.

Nemají nic na práci a tak se poddají. Doma by ho odpálila ledovým pohledem, ale tady venku touží po něčem, co by přerušilo nudu, a jelikož se zrovna rozvádějí, myslí si, že je to jen taková sranda a že se nějaký to zahýbání nepočítá.

Rozumíš?“

„Chápu.“

„Takže když se mě ptáš, jestli je nějaká ženská na mužský, nemůžu ti říct nic, pokud by na ně nebyla příliš, protože tady jsou na mužský více méně všechny.“

„Nevzpomínáš si na někoho, kdo s ní tady byl?“

„Ne, nemůžu si vzpomenout. Ale počkej, vlastně ano, taky. Vzpomínám si na jednu dívku, která s ní tady byla včera, jasně.“

„Můžeš ji popsat?“

„Měla zrzavý vlasy. Nevzpomínám si na barvu očí, ale byla krev a mlíko, a když se pohybovala, pohybovala se tak lehce jako džem na talíři.“

„Byla tlustá?“ zeptal jsem se.

„Ne. Rozhodně ne. Nebyla tlustá. Byla štíhlá, ale nebyla vychrtlá. Dost žen drží dietu a hladoví, dokud jim klouby neztuhnou, a pak se pohybují jako dřevění poskakující zajíci. Tahle dívka chodila, jako by měla gumové klouby.

Zvlášť jsem si jí všiml.“

„Nic jiného o ní nevíš?“

„Ne.“

„Jak stará byla?“

„Možná něco přes dvacet.“

„Kolikrát tu byla?“

„Byla tu párkrát s tím děvčetem. Počkej, vzpomněl jsem si ještě na něco. Měla nos jako králík.“

„Co tím míníš?“

„Víš, jak králíci hýbaj nosem? Tak ona měla tenký nozdry, a když se vzrušila, začaly se třást. Vzpomínám si, že jsem si toho všiml. Byla to moc hezká žena. Kamaráde, za tou bych šel světa kraj.“

Podal jsem mu ruku. „Děkuji, Louie,“ řekl jsem.

„Není zač. Nezlobíš se na mě za tu ránu, co jsem ti dal?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Čestně,“ řekl, „byl jsi snadná kořist. Hele, já se tě nechci nijak dotknout, kamaráde. Prostě ti to říkám. Nemáš vůbec žádné držení krku. Když boxuješ, musíš napnout krční svaly, abys mohl odrazit ránu, když ti projde střehem, a musíš ji inkasovat na špičku brady. Chápeš?“

„Ne,“ odpověděl jsem mu, „a nemám na to zrovna teď čas. Ale některý den se vrátím a ukážeš mi to.“

Obličej se mu rozzářil. „Myslíš to vážně, kamaráde? To by bylo prima. Potřebuju trochu cviku a rád ti to předvedu.

Nejdřív začneme s tím starým raz dva…“ Znovu se boxersky nahrbil a začal nohama šoupat po cementu.

„V pořádku,“ řekl jsem spěšně, „ještě přijdu,“ a zamířil jsem ke dveřím. Na mých hodinkách bylo za pět minut šest.

KAPITOLA 4

Vyšel jsem znovu po schodech k bytu Helen Framleyové. Obličej mě bolel. Konečky prstů jsem mohl nahmatat, že mám na pravé straně čelisti bouli a druhou právě pod lícní kostí. Nezdálo se mi, že vypadají příliš ošklivě, ale bolely.

Zazvonil jsem a vyčkával.

Žádná odpověď.

Zazvonil jsem znovu.

Náhle se otevřely dveře vedlejšího bytu. Žena, která se mnou mluvila poprvé, řekla: „Ach, to jste vy. Myslím, že je teď doma. Měla jsem pocit, že jste zvonil u našich dveří. Co se děje? Neodpovídá?“

Řekl jsem: „Nespěchejme na ni. Třeba nemusela slyšet zvonek.“

„Hloupost! Slyším ho u sebe v bytě jako svůj vlastní.

Vážně jsem si myslela, že jste zvonil u nás. Možná…“

Zevnitř bytu se ozval netrpělivý mužský hlas: „Maw, jdi od těch dveří a přestaň se míchat do cizích věcí.“

„Nemíchám se do cizích věcí.“

„Ne, moc ne.“

„Myslela jsem, že zvoní u nás a…“

„Jdi od těch dveří!“

Dveře se zabouchly.

Stiskl jsem znovu tlačítko zvonku Helen Framleyové.

Dveře se opatrně otevřely na úzkou škvírku. Spatřil jsem mosazný řetízek, který jim bránil otevřít se víc, a chladné břidlicové oči, které se na mě dívaly. Byla to dívka od hracích strojů. Pak jsem uslyšel, jak překvapeně zvolala.

„Jak jste mě našel?“

„Mohu jít dál?“

„Ne, rozhodně ne, co chcete?“

„Nijak to nesouvisí s tím, co se přihodilo v Cactus Patch, a je to důležité.“

Chvíli váhala, jako by o něčem uvažovala, a pak uvolnila řetízek z drážky.

Prohlížela si mě zvědavě, když jsem vcházel dovnitř.

„Mého obličeje si nevšímejte,“ řekl jsem. „Za chvíli zase splaskne.“

„Udeřil vás pořádně?“

„To bych řekl. Připadal jsem si jako kuželky, když do nich hráč vrhne kouli. Často jsem slyšel z dálky, jak to zní, ale teď už vím, jaký při tom musí mít ty kuželky pocit.“

Zasmála se a řekla: „Pojďte dál a posaďte se.“

Následoval jsem ji do malého obýváku. Ukázala mi na křeslo. Posadil jsem se.

„Neseděla jste tady?“ zeptal jsem se.

„Ne, seděla jsem tamhle.“

Křeslo bylo ještě teplé.

„Bude vám vadit, když budu kouřit?“

„Měla bych říct, že ne. Kouřila jsem sama, když jste přišel.“

Zvedla cigaretu z popelníčku u svého křesla.

Řekl jsem: „Vyložím karty na stůl.“

„Mám ráda lidi, kteří to dělají.“

„Jsem soukromý detektiv.“

Zbledla a obličej se jí protáhl. Ztuhl ve škrobeném výrazu zdvořilé pozornosti.

„Je na tom něco špatného?“ zeptal jsem se jí.

„Nne, nic.“

„Nemáte ráda soukromé detektivy?“

„To závisí na, na tom, po čem jdou.“

„Sháním informaci o jedné známé.“

„Bojím se, že vám nemůžu pomoct. Já…“

Uslyšel jsem vrznutí pantů. Vrhla rychlý pohled za mě a potom odvrátila oči a umlkla. Na něco čekala.

Aniž jsem otočil hlavu, řekl jsem: „Nikdo vám nebrání, Side, abyste se k nám přidal.“

Uslyšel jsem za sebou rychlý pohyb a ucítil, že někdo stojí těsně za mým křeslem. „Vyložte na stůl všechny svý karty, kamaráde,“ pravil mužský hlas.

„Všechny, které se týkají vás, už na stole jsou.“

Otočil jsem se a podíval se na něho. Byl to muž v kostkovaném sportovním saku, který hrál na čtvrtdolarovém stroji. Teď jsem si všiml, že má na pravém uchu stopu po deformaci z boxu. Byl znepokojený, a nebezpečný.

„Posaďte se,“ opakoval jsem, „a přidejte se k nám.

Nemám, co bych skrýval.“

Řekl: „Zapadl jste do Cactus Patch dnes večer ve špatnou dobu. Možná to byla jen náhoda, a pak…“

Přerušil jsem ho: „Nemluvte tak nahlas. Ta žena v sousedním bytě je zvědavá.“

„To bych řekla, že je,“ potvrdila slečna Framleyová.

Muž v kostkovaném saku se posadil a pokračoval: „Následujících pět minut nebudeme vůbec mluvit my. Zato budete během těch pěti minut povídat dost vy.“

„No tak tedy bude asi čtyři minuty ticho,“ odpověděl jsem mu. „Jmenuji se Donald Lam. Pracuji u detektivní agentury B. Cool. Pokouším se najít Corlu Burkeovou. Mám důvod se domnívat, že slečna Framleyová ví, kde je.“

Ve tváři mu cuklo: „Kvůli čemu ji chcete najít?“

„Kvůli jednomu zákazníkovi.“

„A nejste nějakej moc mazanej?“

„Nesnažím se o to, ale zase nejsem tak hloupý, abych prozrazoval na počkání jména našich zákazníků každému, kdo se na ně zeptá.“

Řekl: „Dobrá, slečna Framleyová nemá žádnou představu o tom, kde je Corla Burkeová, protože žádnou Corlu Burkeovou nezná.“

„Tak proč jí slečna Framleyová poslala dopis?“

„Neposlala.“

„Znám lidi, kteří tvrdí, že poslala, a jsou lidé, kteří by to mohli vědět.“

„Zřejmě fantazírujou. Neposílala žádný dopis.“

Slečna Framleyová řekla: „Já ani nevím, kdo je to Corla Burkeová. Jste už druhý člověk, který se mě na to ptá.“

Sid na ni vrhl rychlý pohled: „Kdo byl ten první?“

„Nějaký inženýr z přehrady.“

V očích se mu zablesklo: „Proč jsi mi o něm neřekla?“

„Proč bych měla? Ani jsem nevěděla, co vlastně chce.

Někdo mu dal špatnou adresu.“ Obrátila se ke mně a řekla: „A já předpokládám, že to byl on, kdo vám dal tip, a proto jste tady.“

„Jak se ten muž jmenoval?“ zeptal jsem se.

„Ten, který se mě ptal první?“

„Ano.“

Chtěla odpovědět, pak mrkla na Sida Jannixe a zřetelně zaváhala.

„Pokračuj,“ pobídl ji.

„Neznám jeho jméno. Neřekl mi je.“

„Lžeš.“

Vzplanula: „Proč bych ti měla lhát, ty paviáne? Pane bože, to chceš, abych si pamatovala každého, kdo mi zazvoní u dveří a pokouší se mi prodat nový vysavač?“

Obrátil se na mě a řekl: „Jak jste přišel na nápad, že napsala nějaký dopis?“

„Někteří lidé si myslí, že napsala.“

„Kdo jsou ti lidé?“

„Lidé, kteří to oznámili naší agentuře. Mě vyslala agentura.“

„Co je to za lidi?“

„Musíte se zeptat v agentuře.“

Řekl Helen Framleyové: „Ale ty jsi žádný dopis nenapsala, viď že ne?“

„Pochopitelně, že ne.“

Obrátil se zpět ke mně: „Jak jste mě to oslovil, jakým jménem?“

„Nerozumím vám.“

„Když jste sem přišel, řekl jste cosi…“

„Aha, oslovil jsem vás ‚Side‘.“

„Kde jste přišel na to jméno?“

„Vy se tak nejmenujete?“

„Ne.“

„Tak promiňte, je to moje chyba. A jak se jmenujete?“

„Harry Beegan.“

„Promiňte.“

„Kdo vám řekl, že se jmenuju Sid?“

„Myslel jsem, že je to vaše jméno.“

Zamračil se na mě a řekl pomalu: „Tak na rovinu, jmenuju se Harry Beegan. Moje přezdívka je Pug. Nechci, aby mi někdo říkal nějakým jiným jménem.“

„V pořádku, budu si to pamatovat.“

Obrátil se na Helen Framleyovou. „Jestli přijdu na to, že mě podvádíš,“ řekl, „tak…“

„Vyžeň si jednou provždy z hlavy, že mě můžeš zastrašit. Nejsem tvoje otrokyně. Jsme pouze obchodní partneři, nic jiného.“

„Ale, opravdu?“

„Slyšel jsi.“

Otočil se zpět ke mně: „Rád bych se dověděl trochu víc o tom vašem zákazníkovi.“

„Můžete se na to zeptat Berty Coolové. Bydlí v hotelu Sal Sagev.“

„Je ten zákazník momentálně taky ve městě?“

„Na to se budete muset zeptat taky jí.“

„Mám dojem, že mě ten váš zákazník začíná dost zajímat,“ řekl.

„Nedělal bych to,“ řekl jsem mu. „Rozhodně ne, je-li pravda to, co mi o vás řekl Kleinsmidt.“

„Kdo je Kleinsmidt?“

„Ten velký policajt, co mě při té legraci sebral.“

„Jak to, že jste se k tomu náhodou připletl?“

„Nepřipletl jsem se. Přišel jsem tam a rozbil bank.“

Řekl: „A nebyla to od vás hloupost zkásnout pěticentovou mašinu, když deseticentová i čtvrtdolarová byly obě zralý?“

Řekl jsem: „Měl jsem pěťáky, tak jsem hrál s nimi.“

Viděl jsem, že si mě prohlíží s udiveným výrazem ve tváři.

„Vyndal jste falešný nýt a nechal ho venku?“

Odpověděl jsem mu: „Nevím nic o žádných falešných nýtech. Naházel jsem tam pěticenty a nic nevyhrával, dokud se neukázaly dvě třešně. A hned potom jsem rovnou rozbil bank.“

„A co pak?“

„Pak přišel dozorce a začali jsme se hádat.“

„Pokračujte.“

„Potom se objevil muž zákona. Policista se jmenoval poručík William Kleinsmidt. Vzali mě nahoru do kanceláře a obrátili mě naruby.“

„A našli něco?“

„Hromadu pěticentů a…“

„Víte, co myslím. Pianovou strunu, vrtáček, pohárky nebo něco takového?“

Dívka řekla: „Pugu, jsem přesvědčená, že v tom nejede.“

„Nebuď si tak jistá,“ řekl Pug a nespouštěl ze mě oči.

„Co zjistili?“

Odpověděl jsem: „Zjistili, že jsem dorazil do Las Vegas před pár hodinami letadlem. Zjistili, že jsem zde nebyl už půl roku, že jsem soukromý detektiv a že mě zaměstnává Berta Coolová, že Berta Coolová je v hotelu Sal Sagev a čeká na mě, abych jí podal zprávu.“

Pug si mě pečlivě prohlédl a řekl: „Nebyl by to zázrak, kdybyste skutečně mluvil pravdu?“

Odvětil jsem: „Kleinsmidt si myslel, že pravdu říkám.“

„Je to hlupák.“

„A taky Breckenridge, ředitel, si myslel, že mluvím pravdu.“

„Chcete říct, že jste tam jen tak vtrhl a vůbec nic nevěděl o tom, jak se dají hrací automaty podfouknout?“

„Ta ženská odvedle mi řekla, že bych mohl Helen Framleyovou najít u hracích strojů v Cactus Patch.“

Vyměnili si pohledy. Pug dlouze hvízdl.

„A jak to, že to věděla?“ zeptala se dívka.

„Řekla mi, že vás tam několikrát viděla, když šla kolem.“

„Přála bych si, aby se raději starala o sebe,“ řekla rozzlobeně. „Právě teď vám taky řekla, že Pug je tady, že ano?“

Přikývl jsem, ale pak jsem řekl: „Nemusela mi nic říkat.

Věděl jsem, že je v šatně.“

„Jo, to jste určitě věděl,“ řekl Pug posměšně.

Odvětil jsem mu: „Křeslo bylo ještě teplé. Slečna kouřila cigaretu. Její cigareta ležela na popelníčku druhého křesla.

Ona nechává na cigaretovém papírku otisky rtěnky. Na špačcích cigaret na tomto popelníčku žádná rtěnka není.“

Pug vzdechl: „Pane bože, on je opravdu detektiv.“

„Tak dozvím se, co chci, o Corle Burkeové?“

„My nic nevíme, čestně,“ pravila dívka.

„Vy o ní nic nevíte?“

„No fakt ne, kromě toho, co jsem četla v novinách.“

„Vy jste četla, co o ní psaly noviny?“

„Ano.“

„Noviny v Las Vegas?“

Vrhla pohled na Puga, ale hned od něho oči odvrátila.

Pug mi řekl: „Nechte toho. Nebudete ji tady vyslýchat.“

„Mohu jí klást otázky, nebo ne?“

„Ne.“

Řekl jsem: „Nevěřím, že o tom bylo něco uveřejněno v novinách vycházejících v Las Vegas. Ani noviny v Los Angeles tomu nevěnovaly velkou pozornost. Muž, jehož si měla brát, nebyl natolik významný, aby se to stalo předmětem obecného zájmu. Šlo prostě o obyčejné zmizení.“

„Už vám řekla, že o tom nic neví.“

„Kromě toho, co o tom četla v novinách,“ poznamenal jsem.

Pug se zamračil a čelo mu pomačkaly vrásky.

„Poslouchej, kamaráde, nemyslíš, že už to přeháníš?“

Odpověděl jsem: „Myslím, že ne.“

„Třeba by se ti mohlo něco přihodit, abys byl chápavější.“

Řekl jsem: „Moje práce něco stojí.“

„Co to má s tím společného?“

„To znamená, že lidé, kteří si najali mou agenturu, aby našla Corlu Burkeovou, jsou ochotni utrácet peníze.“

„Tak jo, nechme je, ať utrácejí.“

Pokračoval jsem: „A kdyby velkou porotu v Los Angeles napadlo, že za tím zmizením je něco nekalého, mohla by si předvolat svědky.“

„To je prima. Ať se snaží.“

„Svědek, který by byl předvolán před velkou porotu, by svědčil pod přísahou. Jakákoli lež by se pokládala za křivou přísahu a vy víte, co to znamená. Podívejte se, jsem tady jako přítel. Řekněte mi všechno, co víte, a já se pokusím najít Corlu Burkeovou. Mohl bych vás z toho vynechat, kdyby, kdybych měl nějaké výsledky. Jestli se ocitnete před velkou porotou v Los Angeles, situace by mohla být odlišná.“

„Zapomeňte na to. Nechci se ocitnout před žádnou velkou porotou.“

Zapálil jsem si cigaretu.

Helen Framleyová řekla: „Dobrá, řeknu vám to tedy.

Já…“

„Nech toho,“ zasáhl Pug.

„Mlč, Pugu. Vím, co dělám. Nech mě to říct.“

„Moc mluvíš.“

„Ne, nemluvím. Nemluvím dost. Poslouchejte, pane Lame, jsem jako každá jiná. Jsem zvědavá. Tak tedy, když ten pan Dearbor, ten inženýr, se mě začal vyptávat, řekla jsem si, že bych měla zjistit, o čem to mluví. Proto jsem napsala přítelkyni do Los Angeles, aby mi sehnala výstřižky z novin.“

Řekl jsem: „Konečně se dostáváme o kus dál. Jak to s těmi výstřižky bylo?“

„Dostala jsem je poštou.“

„A co jste se z nich dozvěděla?“

„Nic, co byste nevěděl. Jen to, co bylo v novinách.“

„Žádné noviny jsem neviděl,“ řekl jsem. „Pracuji na tom případě teprve krátkou dobu. Máte ty výstřižky u sebe?“

„Jsou v zásuvce psacího stolu.“

„Co kdybyste mi je ukázala?“

„Přestaň,“ řekl Pug.

„Hele, nech toho, Pugu. Nevidím důvod, proč by se nemohl na ty výstřižky z novin podívat.“

Vyskočila, vyhnula se plynulým elegantním pohybem Pugově napřažené ruce, zmizela v ložnici a za moment se vrátila s několika novinovými výstřižky. Rychle jsem si je prohlédl. Byly vystříhané z různých novin a spojené svorkou. Na okrajích měly nepravidelné vlny, jako by byly vystřihovány ve velkém spěchu.

„Mohl bych si je na pár hodin vypůjčit?“ zeptal jsem se.

„Vrátím vám je ráno.“

„Ne,“ řekl Pug.

Podal jsem jí je zpátky.

„Nechápu proč, Pugu,“ řekla.

„Poslouchej, broučku, nebudeme pomáhat v téhle záležitosti zákonu. Jestli to děvče vzalo roha, mělo k tomu své důvody. Starejme se o své vlastní věci a do ničeho se nezapleteme.“

Pug se obrátil na mě. „Já jsem vás úplně přesně nepochopil,“ řekl.

„V čem vlastně?“

„Pokud jde o ten hrací stroj. Bylo v tom něco legračního.

Vy se fakt nezabýváte podvody?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Nemáte to ani jako vedlejšák?“

Řekl jsem mu: „Poslouchejte, pokud jde o hrací automaty, jsem jako Červená karkulka v černém lese. V

Golden Motto, restauraci, kam chodím v Los Angeles jíst, jeden takový mají. Pochopitelně by tam neměl být žádný, ale je v jednom soukromém salonku a vědí o něm stálí hosté.

Bertu Coolovou bere čert, když mě vidí, jak do té mašiny cpu peníze. Pokaždé, když tam přijdu, hledám po kapsách pěťáky. Obyčejně prohraju tak patnáct nebo dvacet centů.

Nepamatuju se, že by mi to něco hodilo kromě několika malých výher.“

Odpověděl: „Patří vám to. Stroje, který jsou takhle v restauracích, jdou po rychlém zisku. Nejsou pro stálý hosty.

Jsou zablokovaný tak, že chytit dvě třešně a zvonek je skoro stejně těžký jako rozbít bank nebo vyhrát zlatou prémii.“

Namítl jsem: „Zdá se, že jiní lidé vyhrávají dvakrát nebo třikrát týdně. Žena, která ten podnik vede, mi říkala o nějakých dealerech, kteří mají kliku.“

„A údajně vyhrávají?“

„Rozbili třikrát nebo čtyřikrát bank.“

„A viděl jste je při tom někdy?“

„Ne. Říká to žena, co restauraci vede. Často mi o nich vypráví.“

Pohrdavě zamručel a řekl: „To je primitivní fór. Patrně těm dealerům zase vypráví o jednom soukromým detektivovi, který vydojí mašinu dosucha, když do ní naháže od pětadvaceti centíků do půl dolaru, a vždycky odchází nabalenej.“

Helen Framleyová mi řekla: „Máte určitě pevné nervy.“

„Proč?“

„Že se s Pugem takhle vybavujete. Většina lidí se ho bojí. Vsadila bych se, že ti to jde na nervy, Pugu, že?“

„Co?“

„Že tenhle muž je tak nezávislý.“

„Hlouposti.“

„Nic jsem tím nemyslela, Pugu.“

„Uvidíme, jestli ne.“

Obrátila ke mně znovu břidlicové oči. „Zřejmě máte dost zkušeností a poznáte různé typy lidí.“

„Ne příliš.“

„Co uděláte s Corlou, až ji najdete?“

„Promluvím si s ní.“

„A potom to řeknete tomu muži, který si ji měl vzít?“

Široce jsem se usmál a řekl: „Řeknu to své šéfce. Ta to poví našemu zákazníkovi. A náš zákazník použije tuto informaci tak, jak se mu zlíbí. Nestarám se o to, co s ní udělá. On platí Bertě Coolové a Berta Coolová platí mně. To je všechno.“

Pug řekl: „Je to tak, jak ti říkám, broučku. Každý na tomto světě se snaží mít úspěch. Musíš se ho chopit tam, kde ho můžeš najít.“

Usmála se na mě. „Pug si myslí, že mám výčitky svědomí.“

„Kvůli podvodům s hracími automaty?“

„Hm, hmm.“

Pug řekl: „Zapomeň na to, broučku.“

Pravila: „Všechny ty mašiny jsou nespravedlivé.

Okrádají zákazníky. Proč bychom si neměli něco od nich vzít zpátky?“

„To není žádná krádež,“ řekl Pug. „Prostě si bereme zpět část veřejných investic, a my přece jsme veřejnost, ne?

Alespoň pokud jde o hrací stroje, tak jsme. Jejich provozovatelé používají mechanické triky, jimiž zabraňují, aby stroje mince vyplácely, a my používáme mechanické triky zase k tomu, abychom je přinutili solit. Je to fifty fifty.“

Řekl jsem: „Myslím, že ten policista, Kleinsmidt, po vás jde. On…“

„No jasně,“ řekl Pug. „Musíme se zdejchnout. Vždycky mi říkali, abych se nepokoušel pracovat v Nevadě, když tu mají tak velkou ochranu, ale já pitomec na to musel kašlat.

V Kalifornii je to jinačí. Vemte například Calaremo Hot Springs. Tam se dá vždycky něco trhnout. To je na tom to nejhorší. Kde se dá něco trhnout, je konkurence. Pamatuju se, že jsem se jednou pokusil pracovat v jednom letovisku přímo po tom, co odtud vypadla jiná parta. Majitelé si zkontrolovali stroje, a když zjistili, jak malý mají zisk, pozvali si několik soukromých detektivů, aby se podívali, co se děje a kdo to dělá.“

Helen Framleyová se nervózně zasmála a řekla: „Od té doby mám komplex kvůli soukromým detektivům. Málem nás lapli.“

„Nic by z toho stejně neměli,“ řekl Pug.

„Mohli by nám způsobit dost potíží.“

„Jen by žvanili,“ připustil Pug, „ale to by bylo tak všechno.“

„Stejně se mi to nelíbí, Pugu. Přála bych si, abys vymyslel něco jiného.“

„Ale tohle nám přece stačí, broučku, úplně stačí.“

Řekl jsem lhostejně: „Budu se muset vrátit do Los Angeles.“

Pug řekl: „V tomhle jste dost legrační. Co kdybyste nám nahrál nějakej kšeft?“

Zavrtěl jsem hlavou.

Pug se zamračil a zíral na mě očima zaostřenýma podezřením.

Náhle řekl: „Seber všechno, broučku.“

„Co tím myslíš?“

Nepřátelský výraz v Pugových očích stále sílil. „Je docela možný, že tenhle chlap se nás pokouší zdržovat, než nás vyhmátne policie. Kam jsi dala ty mince?“

„Do své… však víš.“

„Dobrá,“ řekl Pug. „Vysyp je a běž je proměnit. Jestli nám sem vtrhnou, nemusíme tu mít spoustu pětníků, desetníků a čtvrtdolarů. A ty, kámo, bys měl raději vypadnout. Jak jsi říkal, máš spoustu věcí na práci.“

„Rád bych položil ještě pár otázek.“

Pug vstal, přistoupil ke mně a položil mi ruku na rameno. „Já vím, že bys rád, ale my teď máme napilno.

Musíme něco podniknout. Víš, jak to je.“

„Hele, Pugu, neudělej…“

„Zapomeň na to, broučku. Seber zboží a běž to proměnit za bankovky. Tenhle kámoš teď hned vypadne a ty máš práci.“

Chvíli si prohlížela Puga a potom se podívala na mě. Z

ničeho nic se usmála, přistoupila ke mně a podala mi ruku.

„Jste prima,“ řekla. „Mám ráda muže, kteří mají dobré nervy. A vy je máte určitě.“

„Tak jdi. Běž do ložnice a sbal to zboží,“ řekl Pug ostře.

„Už běžím.“

Pug mě strčil ke dveřím. „Ahoj,“ řekl jsem Helen Framleyové, „a děkuji. Kde bych vás mohl zastihnout, kdybych s vámi potřeboval mluvit?“

Na tuto otázku mi odpověděl Pug a měl přitom chladný výraz. „Na to jsem ti chtěl, kamaráde, odpovědět, až budeš venku, ale zrovna tak ti to můžu říct hned. Nebudeš moct.“

„Nebudu moct co?“

„Nebudeš ji moct zastihnout.“

„A proč ne?“

„Ze dvou důvodů. Za prvé proto, že nebudeš vědět, kde je, a za druhé proto, že nechci. Rozumíš?“

Helen řekla: „Nebuď takový, Pugu.“

Pug řekl: „Jdi už,“ a stiskl mi prsty rameno. Tlak, který vyvíjel, byl laskavý, ale naléhavý. Přes rameno řekl: „Maž do ložnice, broučku, a mrskni sebou.“

Pug otevřel dveře. „Tak pá, kamaráde,“ řekl. „Rád jsem vás poznal. Nevracejte se. Sbohem.“

A dveře se zabouchly.

Pohlédl jsem na dveře vedlejšího bytu a spatřil, že pod nimi vychází proužek světla.

Tiše jsem po špičkách sešel ze schodů. Kousek jsem popošel a zastavil se v jednom vchodu. Pozoroval jsem chodník a čekal. Teď už svítily pouliční lampy.

Po chvíli jsem spatřil jít po ulici Helen Framleyovou, příjemnou, milou dívku, která by kdekoli vyvolala pozornost.

Pustil jsem se za ní.

Zašla do jednoho kasina a začala hrát na kole štěstí.

Zůstala tam dost dlouho, aby si jí okolní návštěvníci všimli, že patří mezi hráče. Potom zašla k pokladníkově přepážce, otevřela kabelku a vybrala z ní hromádku pětníků, desetníků, čtvrtdolarů a vyměnila to za bankovky. Vyšla ven, přešla ulici, šla do dalšího kasina a operaci zopakovala.

Když z druhého podniku vycházela, čekal jsem na ni.

„Ahoj,“ pozdravil jsem ji.

V očích se jí náhle objevil strach. „Co tu děláte?“

„Stojím tady.“

„Hele, nikdo nesmí vidět, že se mnou mluvíte.“

„A proč ne? Mám ještě pár otázek, které jsem vám chtěl položit v soukromí.“

„Ne, prosím, ne. To nemůžete.“

„Proč ne?“

Rozhlédla se bojácně kolem. „Copak to nechápete? Pug je žárlivý. Když jste odešel, dal mi co proto. Myslí si, že, myslí si, že jsem na vás byla příliš milá a snažila se vás bránit.“

Srovnal jsem s ní krok. „To je v pořádku. Kousek se projdeme po ulici a…“

„Ne, ne,“ odporovala, „takhle ne. Když se chcete procházet, pojďte na druhou stranu. Na rohu zahněte doprava a běžte po temné straně. Sakra, přála bych si, abyste takhle nepokoušel osud.“

Řekl jsem: „Napsala jste dopis Corle Burkeové. Proč, a co v něm bylo?“

„Ale já jsem jí v životě nenapsala.“

„Jste si tím jistá?“

„Ano.“

„Vy jste jí neposílala žádný dopis pár dní předtím, než zmizela?“

„Ne.“

Řekl jsem: „Byla blondýnka. Nemyslím si, že je to typ, který se chová čistě impulzivně. Chcete vidět její fotografii?“

„To ano. Máte ji?“

Zavedl jsem ji k osvětlenému vchodu do domu a vytáhl z kapsy fotografie. Byly trochu poškozené od toho, jak mi Louie pomačkal sako, když mi je strhl z ramen na ruce.

„Podívejte, vypadá jako splašená, ale ve skutečnosti uvažuje.“

„Jak to můžete říct?“

„Podle tvaru jejího obličeje.“

Řekla: „Sakra, taky bych ráda uměla takové věci.“

„Umíte. Podvědomě hodnotíte povahu nějaké osoby, jakmile se s ní setkáte. Možná, že znáte někoho s tenkými nozdrami a…“

„Jo, jenže v polovině případů je ocením špatně. Těch podrazů, jaké jsem zažila prostě proto, že jsem byla upřímná! Pořádně se podívám, a buď se mi někdo líbí, nebo ne. Když se mi líbí, spolknu mu všechno. Poslouchejte, jmenujete se Donald, že?“

„Ano.“

„Dobrá, teď poslouchejte, Donalde. Musíme toho nechat.

Pug je hrozně zlý, když ho popadne žárlivost, a dnes večer je úplně mimo sebe. Podle toho, v jakém stavu byl, když jsem odcházela, je téměř jisté, že je nervózní a začne nás sledovat.

V tom je s Pugem potíž. Nedokáže zůstat na místě. Když je nervózní, je hned celý rozčilený.“

„Kde bych vás mohl zastihnout, Helen?“

„Nemůžete.“

„Neexistuje nějaký způsob, jak bych se s vámi mohl setkat? Nemáte nějaké přátele, kterým bych mohl napsat…“

Zavrtěla důrazně hlavou.

Dal jsem jí vizitku. „Tady je moje adresa,“ řekl jsem.

„Ještě si to, prosím, rozvažte a zkuste, zda byste nedokázala vymyslet nějaký způsob, jak bych s vámi mohl zůstat ve styku. Třeba nějaké místo, kam bych mohl zajít v případě, že by bylo důležité získat vaše svědectví…“

„Nechci poskytovat žádné svědectví. Nechci žádnou publicitu ani nechci odpovídat na spoustu otázek.“

„Důvěřujte mi. Budete-li ke mně upřímná, budu upřímný i já k vám.“

Strčila si vizitku do kabelky. „Budu o tom přemýšlet, Donalde. Možná bych vám mohla poslat pohlednici a napsat, jak se mnou můžete navázat kontakt.“

„Udělejte tuhle maličkost, prosím.“

„Možná, Donalde, mohu vám něco říct, a nahrát vám?“

„O co jde?“

„Já jsem vám tam neřekla pravdu.“

„Bál jsem se, že ne.“

„Poslechněte, chci zajít někam, kde bychom si mohli promluvit, ale Pug se tu může objevit každou chvíli.“

„Pojďme třeba do hotelové haly nebo…“

„Ne, ne, někam blíž. Pojďme třeba sem. A teď bych chtěla, Donalde, přesně vědět, proč jste si myslel, že něco skrývám.“

Řekl jsem: „Prostě jsem si to myslel. A mám svědectví, že jste poslala dopis Corle Burkeové.“

„Já jsem vám nelhala. Jenom jsem vám neřekla celou pravdu. Řeknu vám ji teď. Už jsem to chtěla udělat tam, ale kvůli Pugovi jsem nemohla. Nevěděla jsem, co mám dělat.

Nakonec jsem se rozhodla, že kdybyste měl dost odvahy počkat na mě, až vyjdu ven, tak vám to řeknu, možná.“

„A co je to?“

„To ona napsala mně.“

„To už je lepší. Kdy?“

„Hádám, že to muselo být den předtím, než zmizela.“

„A vy jste jí odepsala?“

„Ne, neodepsala. Čestné slovo. Nikdy v životě jsem ji neviděla. Vůbec o ní nic nevím.“

„Pokračujte.“

„To už je prakticky všechno. Ten dopis mi byl doručen.

Byl adresován: Helen Framley, hlavní pošta Las Vegas. Na poště si ho náhodou všimli, věděli, že tu bydlím, upravili adresu a tak mi byl na tuto adresu doručen.“

V boční uličce svítilo v potravinářském obchodě noční světlo. Poskytovalo dostatek osvětlení, aby bylo možné dost jasně vidět. Zastavil jsem se u výkladní skříně. „Ukažte mi ho.“

„Kdyby se to Pug někdy dověděl…“

„Co mu je do toho?“

„Ve skutečnosti nic,“ vybuchla. „Hned na začátku jsem mu řekla, že mezi námi je pouze obchodní partnerství. On je ale chorobně žárlivý. Pochopitelně by pořád chtěl víc, a pak, nenávidí zákon. Říká, že v Las Vegas byla určitě ještě jiná Helen Framleyová, která jen projížděla, a že já jsem dostala dopis určený pro ni. Nevím. Nemám pro to žádné vysvětlení, ale Pug říká, že bych si neměla koledovat o problémy.“

„Dejte mi ten dopis.“

„Slibte mi, že…“

„Pospěšte si,“ naléhal jsem. „Nemáte čas celou noc, ani já ne. Podíváme se na něj.“

Otevřela kabelku, vytáhla obálku a podala mi ji.

Strčil jsem si ji do kapsy.

„Ne, ne, to nesmíte. Já ten dopis potřebuju. Pug se mě na něj zeptá, hned jak se vrátím. Bude ho chtít spálit.“

„Musím jít někam, kde si ho budu moci přečíst a prostudovat, abych objevil nějaké stopy.“

„Donalde, to nemůžete. Musíte se na něj jenom mrknout.

Mohu vám říct, co v něm je. Já, oh, můj bože!“

Na rohu hlavní třídy stál Pug a rozhlížel se.

Popadla mě za paži. „Rychle. Ustupte sem…“ Pug se otočil, podíval se do postranní ulice, spatřil nás, udělal váhavý krok vpřed, jako by se snažil vidět lépe, a pak se pustil rychle směrem k nám.

„Co budeme dělat?“ zeptala se. „Utíkejte. Já to nějak zvládnu. Utíkejte rychle za roh a já ho zdržím než… Ne, ne, to nemůžete. Donalde, je nebezpečný. Je to napůl cvok.

Je…“

Držel jsem ji za ruku a šel mu vstříc.

Neviděl jsem mu do tváře. Výraz očí mu zastiňovala střecha klobouku. V postranní ulici bylo šero. Kolem rohu za námi vyrazilo nějaké auto a obličej mu ozářilo bílé světlo reflektorů. Rysy obličeje měl ztuhlé záští.

Helen Framleyová ten výraz spatřila a opřela se o mou paži, přičemž mnou napůl otočila.

Pug neříkal nic. Visel mi očima na obličeji, natáhl pravou ruku, chytil děvče za límec kabátu a odstrčil je roztočené přes chodník.

Rozehnal jsem se mu na čelist.

Nevím, zda to bylo tím slabým světlem nebo zda byl příliš vzteklý, aby viděl, co dělám, nebo zda mnou opovrhoval natolik, aby se o to nestaral. Nesnažil se ani blokovat ránu, ani uhnout. Má rána ho zasáhla do brady.

Podvědomě jsem si pamatoval něco z toho, co mi Louie radil o tom, abych do rány soustředil váhu celého těla.

Udeřil jsem ho tak tvrdě, až jsem si myslel, že mám zlomenou ruku.

Nepodařilo se mi jeho hlavou na krku ani hnout. Bylo to, jako bych udeřil do stěny betonové budovy. Procedil mezi zuby: „Ty jeden zrádnej, falešnej práskači…,“ a udeřil mě pěstí do čelisti.

Byla to levačka. Ztratil jsem rovnováhu a vrávoral jsem na patách. Věděl jsem, že teď by mohla následovat pravačka. Pokusil jsem se jí uhnout z dráhy, klopýtl jsem a nadzdvihl rameno. Pravačka mě zasáhla do něho a poslala mě dolů z chodníku do vozovky.

Auto zahnulo k nám. Ozářily nás reflektory. Bál jsem se, aby mě nepřejelo. Vstal jsem a Pug se ke mně blížil, nijak spěšně, ale s vražednou rozhodností.

Auto se už zastavilo. Uslyšel jsem za zády bouchnutí dveří a kroky. Nějaký hlas pravil: „Ne, nedělejte to.“

Pug hlasu nevěnoval pozornost. Měl oči jen pro mě.

Myslel jsem, že mám vhodnou příležitost, a zaútočil jsem.

Minulo mě velké objemné tělo. Uslyšel jsem žuchnutí, když pěst narazila do masa, a potom Pug a ten velký chlap poskakovali kolem sebe ve zmateném kolotoči. Velký muž do mě narazil ramenem a odrazil mě stranou. Než jsem se dokázal vrátit, Pug se osvobodil. Viděl jsem, jak mává rameny, a pak se široká záda a mocná ramena velkého muže dostala mezi mě a Puga.

Cosi zaznělo jako náraz rychle letícího míče do chytačovy lapačky. Vtom velký muž upadl nazad a vzal mě s sebou k zemi.

Slyšel jsem, jak lidé křičí a nějaká žena vzlyká. Blížily se k nám kroky.

Někdo se nad námi sehnul. Vrtěl jsem sebou, abych se uvolnil. Světla automobilu ozářila Pugův obličej, stále ztuhlý chladným vztekem, skloněný nad námi. Nehybné tělo velkého muže odstrčil na stranu, jako by nic nevážilo.

Naklonil se nade mnou a levačkou mě popadl za límec u košile. Začal mě zvedat.

Někdo stál za ním. Spatřil jsem obušek, který opsal jiskřivý polokruh, a uslyšel jsem, jak udeřil Puga do zátylku.

Ruka, jež mě držela za košili, povolila sevření. Upadl jsem dozadu na nárazník vozu.

Zatímco jsem vstával, došlo vzadu mezi lidmi k nějakému zmatku. Slyšel jsem chrochtavé vzdechy, zvuk dalšího úderu a potom běžících nohou, které se tentokrát ode mne vzdalovaly.

Velký muž, který šel k zemi a vzal mě s sebou, se s námahou pokoušel pokleknout. Pravá ruka mu sklouzla k zadní kapse. Spatřil jsem modrou ocel lesknoucí se ve světle reflektorů automobilu. Když zdvihal zbraň a otočil hlavu, poznal jsem jeho profil. Byl to poručík Kleinsmidt.

Nějaký muž se prodral malým davem. „Je všechno v pořádku, Bille?“ zeptal se.

Kleinsmidt řekl huhňavě: „Kde je?“

„Utekl. Přetáhl jsem ho ze všech sil obuškem, ale nezastavilo ho to.“

Kleinsmidt se s námahou postavil na nohy.

Byl jsem zaklíněný pod nárazník auta. Musel jsem se o něj opřít rukou, abych se vysoukal ven. Kleinsmidt mě popadl, obrátil a řekl: „To jste vy?“

Odvětil jsem: „Lituji, poručíku,“ a dodal jsem v náhlé inspiraci: „Snažil jsem se zadržet ho pro vás.“

„Určitě máte odvahu,“ řekl mi a mnul si čelist.

„Kvůli čemu ho hledáš, Bille?“ zeptal se muž s obuškem.

„Kvůli podvodům s hracími automaty,“ řekl Kleinsmidt a pak dodal, „a útoku na veřejného činitele.“

„Tak jo, dostaneme ho.“

Kleinsmidt se mě zeptal: „Víte, kde bydlí?“

Oprašoval jsem si špínu z obleku. „Ne.“

„Kterým směrem utíkal?“ zeptal se Kleinsmidt.

Půl tuctu lidí se dychtivě hlásilo, aby podalo informaci.

Kleinsmidt se ohlédl na auto, jako by chvíli přemýšlel, a potom vyrazil pěšky a vzal druhého muže s sebou. Skupinka lidí se pustila za nimi, aby nepřišla o tu legraci.

Odkulhal jsem se do tmy. Bylo sedm hodin a Berta už určitě čeká.

KAPITOLA 5

Zastavil jsem se v hotelu Apache, zašel do vestibulu, našel jsem si místo, vytáhl z kapsy dopis, který mi dala Helen Framleyová, a pečlivě jsem si ho prohlédl.

Byl napsán na velmi kvalitním dopisním papíře, ale list měl divný formát. Na horním okraji byly drobné nerovnosti, tak malé, že jste si jich prakticky nevšimli, pokud jste si je neprohlédli pořádně zblízka. Papír něčím slabě voněl, ale nemohl jsem přijít na to, čím. Rukopis se vyznačoval jistou hranatou křečovitostí.

V dopise stálo:

Milá Helen Framleyová,

děkuji Ti za dopis, ale nemá to smysl. Teď se nemohu vdát. Nebylo by to vůči němu fér. To, co navrhuješ, nepřipadá v úvahu. Raději vypadnu ze hry. Sbohem.

Corla Burkeová

Prozkoumal jsem obálku, ve které byl dopis doručen.

Byla to oznámkovaná letecká obálka. Adresu „Poste restante“ na ni napsala stejná ruka jako text dopisu. Někdo na poště ji přeškrtl a připsal ulici a číslo Helenina bytu.

Vrátil jsem dopis do obálky a zasunul ho zpět do kapsy.

Potom mě ale napadlo něco lepšího. Vytáhl jsem dopis znovu ven z obálky, dal si ho do náprsní kapsy a obálku strčil do jedné z vnějších kapes saka. Pak jsem odešel do hotelu Sal Sagev.

Berta se zeptala: „Cos to k čertu, Donalde, dělal?“

„Pracoval jsem.“

„Už ses zase popral. To je hrůza. Vezmi si tenhle kartáč na šaty. Raději ne, nejdřív mi řekni, co jsi objevil?“

„Stopy.“

„No jo, tak nebuď tak proklatě zdrženlivý. Pověz mi, co se stalo.“

„Dozvěděl jsem se, že to děvče je fanda do hracích automatů. Buď bych na ni musel čekat až do tří nebo čtyř hodin ráno, než se vrátí domů, nebo vyrazit a najít ji někde u automatů.“

„Dobrá, ale nemusel jsi přece sám hrát jenom proto, že jsi na ni čekal.“

„Když se tam jen tak poflakuješ a nehraješ, vypadáš podezřele.“

„No tak budeš vypadat podezřele. Komu to vadí?

Koneckonců, drahoušku, podnikáme kvůli zisku, a ne abychom se chovali podle představ, jaké mají v Las Vegas v Nevadě o dobře oblečeném detektivovi. Ať tě ani na vteřinku nenapadne vykázat ve vyúčtování nějaké výdaje z hazardu.“

„To mě nenapadne.“

„Co se stalo?“

„Došlo tam ke rvačce.“

„O tom mi nemusíš moc povídat. Tvůj obličej už zase mluví za všechno.“

„Vypadá to zle?“

„Hrozně.“

Přistoupil jsem k vysokému zrcadlu. Stolek byl odstrčený, aby bylo vidět obraz jasně. Na stolku dosud ležela Bertina druhá tabulka čokolády v původním staniolovém obalu. Oblek jsem měl dost zaprášený a můj obličej měl legračně pokřivený výraz.

Berta se zeptala: „Kvůli čemu ta rvačka vznikla?“

„K té první došlo, protože si někdo myslel, že jsem se v těch strojích vrtal.“

„A ty ses kvůli tomu porval?“

„Ne. Byl jsem zatčen.“

„To jsem pochopila. A co se stalo potom?“

„Setkal jsem se s tím děvčetem znovu. Kde je Whitewell?“

Odpověděla: „Měl by tu být každou chvíli. Dostal telegram, že jeho syn je na cestě sem. Čeká na něho.“

„Odkud má přijet?“

„Z Los Angeles.“

„Čím přijede?“

„Jede autem. Nastaly nějaké obchodní komplikace a s Philipem přijede také hlavní spolupracovník jeho otce, který u něho v podniku pracuje už mnoho let.“

„Ví Philip, co tu jeho otec dělá?“

„Nemyslím, ale počítám, že se mu otec svěří.“

„Chceš tím říct, že ho bude informovat o nás a o tom, proč jsme tady?“

„Myslím, že ano. Není to opravdu hrozně milý člověk, Donalde?“

„Hm, hmm.“

„Je velmi pozorný. Má vynikající vkus.“

„Hm, hmm.“

„Je vdovec a vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby byl trošku osamělý. Ne že by uvažoval o manželství. Cení si příliš své nezávislosti, ale úplně soběstačný není. Někde uvnitř je trochu dítě. Všichni muži jsou takoví. Potřebují mateřskou péči, zejména když se jim něco nedaří.“

„Hm, hmm.“

„Hele, Donalde Lame, posloucháš mě vůbec?“

„Jistě, pochopitelně.“

„Tak tedy přispěj k rozhovoru nějak jinak než nejapným mručením.“

„Copak nechceš, abych s tebou souhlasil?“

„Když je nějaký muž milý, jako je pan Whitewell, měl bys být schopen dodat něco k tomu, co říkám.“

„Nemohu. Nikdo nemůže.“

Rty se jí stáhly do tenké rovné čáry. „Někdy nenávidím zem, po které chodíš, ty chudáku!“

„Nesníš tu čokoládu?“

„Vem si ji, jestli chceš.“

„Nechci ji. Co je s ní?“

„Nevím. Z té první jsem měla pálení žáhy. Večeřel jsi, drahoušku?“

„Ne, měl jsem moc práce.“

„Pan Whitewell navrhl, abychom povečeřeli společně, tedy vrátíš-li se. Říkal…,“ výraz jí změkl a tváří přelétl náznak samolibého úsměvu, „že chce, aby mě poznal jeho syn. Zdálo se, že mu na tom zvlášť záleží.“

„To je od něho hezké.“

Někdo zaklepal na dveře.

„Otevři, drahoušku.“

Otevřel jsem dveře. Na prahu stál Whitewell. Kousek za ním byl nějaký mladík, očividně jeho syn. Měl stejné vysoké čelo, dlouhý rovný nos a pěkná ústa. Otcovy oči byly pronikavé s lehce humornou jiskrou. Mladík měl oči stejné barvy, ale chyběla jim pronikavost i jiskra. Vypadal, jako by si razil cestu životem, aniž by mu to poskytovalo nějakou velkou radost. Úplně vzadu za mladíkem stál asi čtyřicetiletý muž, holohlavý, mohutný, odhodlaný a s postavou medvěda grizzly.

Whitewell řekl: „Philipe, tohle je Donald Lam. Pane Lame, můj syn Philip Whitewell.“

Vysoký mladý muž se mi zdvořile uklonil hlavou, napřáhl ruku a bez nadšení stiskl mou pravici. „Velice mě těší.“

„Nepůjdete dál?“ zeptal jsem se.

Otec z toho udělal úplný obřad. Pravil: „Paní Coolová, dovolte, abych vám představil svého syna Philipa. Philipe, toto je ta dáma, o které jsem ti vyprávěl.“

Philip se na ni chvíli zvědavě díval, než se uklonil a pravil: „Paní Coolová, velice mě těší, že vás poznávám.

Otec mi o vás dost vyprávěl.“

Silný muž, který vypadal, že na něho zapomněli, se široce usmál, podal mi ruku a řekl: „Jmenuji se Endicott.“

„Lam,“ odpověděl jsem mu.

Stiskli jsme si ruce. Whitewell se obrátil a zvolal: „Ach, promiňte,“ a pak řekl Bertě: „A smím vám představit Paula Endicotta? Pracuje u mě už celá léta. Je to skutečný mozek mého podniku. Já jen hromadím zisky a platím daň z příjmu.

Práci dělá Paul.“

Endicott se zasmál dobromyslným úsměvem muže, který je příliš zdravý, veliký a mocný, než aby ho něco mohlo vyvést z míry.

Bertin obličej celý zářil. Nyní se zvedla z křesla, aby se změnila v dokonalou hostitelku. Zatelefonovala pokojové službě, aby nám přinesla pár koktejlů.

Whitewell mi řekl: „Když jsem se dověděl, že můj syn přijíždí, navrhl jsem paní Coolové, že bychom mohli společně povečeřet. Už jste prozkoumal město?“

„Ano.“

„Zjistil jste něco?“

„Něco málo.“

„Zachytil jste nějakou stopu slečny Framleyové?“

„Ano.“

„Ale nemluvil jste s ní, že ne?“

„Mluvil.“

Prohlížel si mě minutu, jako bych řekl něco, co nečekal, že uslyší. Potom se krátce zasmál a řekl: „Všechno jsem Philipovi řekl. Philip ví, že paní Coolová má detektivní agenturu a že jsem ji zaměstnal, aby zjistila, co se stalo Corle Burkeové. Ví, že pro ni pracujete, takže pokud jste zjistil cokoli, co má jako stopa význam, nemusíte to skrývat.“

Vzal jsem z kapsy obálku, ukázal ji mladému Whitewellovi a zeptal se ho: „Je to její rukopis?“

Vzal obálku do nedočkavých prstů a zadíval se na ni s výrazem očekávání.

„To je její písmo,“ řekl pomalu.

Whitewell senior popadl obálku. „Měla jste pravdu, paní Coolová,“ prohlásil, „pracuje skutečně rychle.“

„Říkala jsem vám to.“

Whitewell strčil prsty dovnitř do obálky. Na tváři se mu objevil zmatený výraz, když se mu nepodařilo najít dopis.

„Nebyl v ní dopis?“ zeptal se.

„Řekl bych, že ano.“

„Ale to by byla stopa.“

Přikývl jsem.

„A kde je ten dopis teď?“

„Slečna Framleyová ho nemá.“

„Ona ho nemá?!“

„Ne.“

„Co s ním udělala?“

Pokrčil jsem rameny.

„Pamatuje si, co v něm bylo?“

„Nevím.“

Berta Coolová řekla: „A proč to nevíš? Copak jsi s ní nemluvil?“

„To ano, ale jejímu příteli se nelíbil můj přístup. Použil mě jako boxovací pytel.“

„Vypadáš na to.“

Whitewell řekl: „Dáme ho zatknout.“

„To nebude třeba. Když se chystal mi dát závěrečný úder, zasáhl jeden policista.“

„Co se stalo s tím policistou?“

„Vypadá stejně špatně jako já.“

Berta Coolová a Whitewell si vyměnili pohledy.

„Tak dobrá,“ řekl Whitewell, „můžete zajít teď za slečnou Framleyovou a zjistit něco o tom dopisu.“

„Bude lépe nechat věci trochu vychladnout.“

Berta se zamračila, jako by něčemu nerozuměla. Pak řekla: „Donalde, běž do pokoje a vezmi si čistou košili.

Opraš se trochu. Nemáš s sebou jiný oblek?“

„Ne.“

„Dobře, tak se snaž upravit tenhle, jak to půjde.“

Endicott řekl: „Mám dojem, že máme čas poslat pár telegramů, Arthure. Philipe, bude líp, když s námi půjdeš taky. Omluvíte nás, paní Coolová?“

Většina špíny šla z mého obleku vykartáčovat, ale kravatu jsem měl ošklivě potrhanou a límeček u košile zmačkaný a špinavý. Vzal jsem si čistou košili a kravatu a přitiskl si na tvář horký ručník, dokud jsem se nezbavil nejhorší bolesti, učesal se a vrátil jsem se do Bertina pokoje.

Když jsem zavřel dveře, obrátila se ke mně. „To je poprvé, kdy jsem tě viděla tohle udělat, Donalde.“

„Co?“

„Chovat se jako zbabělec. Ne že by ti Berta něco vyčítala, drahoušku, protože tak to není. Ale nemůžu prostě pochopit, proč nepokračuješ v pátrání po tom dopise?“

Vytáhl jsem dopis z kapsy a podal jí ho.

„Co je to?“

„Corlin dopis.“

„Kde jsi k němu přišel?“

„Mám ho od Helen Framleyové.“

„Potom jsi lhal Whitewellovi?“

„Ne, neřekl jsem mu, že ho nemám. Řekl jsem mu, že ho nemá to děvče. Nemá ho. Dalo ho mně.“

Bertiny malé blýskající oči na mě mrkly. „O co jde?“

„Přečti si ho.“

Berta si přečetla dopis, vzhlédla a řekla: „Nedochází mi to. Proč nechceš informovat klienta?“

Zeptal jsem se jí: „Máš ten dopis, co nám Whitewell napsal?“

„Ten, který jsi mi dal?“

„Ano.“

„Proč?“

„Vezmi si ho a podívej se na něj.“

Berta řekla netrpělivě. „Ani mě nenapadne. Mluvme o záležitosti Burkeové.“

„A já si zas myslím, že se o ní dovíme víc, když se podíváme na Whitewellův dopis.“

„Co tím chceš říct?“

Řekl jsem jí: „Podívej se na ten dopis. Je napsaný na listu drahého jemného papíru. Vodotisková značka je Scribcar Bond. Všimni si rozměru archu. Všimni si, jak je složený. Chápeš, co chci říct? Ten arch papíru je část firemního papíru s hlavičkou. Někdo uřízl hlavičku nožem.“

Berta zamrkala očima. Po chvíli řekla: „Myslím, že mi to začíná docházet, ale pokračuj.“

„Whitewellovi se nelíbil synův nápad oženit se s Corlou Burkeovou. Pozval si Corlu k sobě do kanceláře a udělal jí určitý návrh, který akceptovala. Souhlasila, že zmizí, ale chtěla si zachránit tvář. Chtěla zmizet za okolností, které by mohly vypadat tak, že mohla být odstraněna násilím nebo že prchá před něčím, čeho se bojí.“

„K čemu je tedy ten dopis?“

Odpověděl jsem: „Ten dopis to potvrzuje. Corla Burkeová neznala žádnou Helen Framleyovou. Helen Framleyová neznala žádnou Corlu Burkeovou. Ale Arthur Whitewell měl přátele tady v Las Vegas. Tito přátelé byli schopni porozhlédnout se a najít nějaké děvče, které by mohlo dělat falešnou stopu. Whitewell nechal napsat tento dopis jako alternativu, aby ho měl pro všechny případy v záloze.“

„Tomu nerozumím.“

„Nezapomínej, že je Philipův otec. Koneckonců má na srdci nejlepší Philipův zájem. Především z toho důvodu zasáhl.“

„Přirozeně.“

„Takový muž by nechtěl vidět, jak jeho syn neprávem trpí. Kdyby šlo jenom o ránu, způsobenou tím, že žena, kterou miluje, ho opustí, Philip by to překonal. To otec věděl. Ale kdyby se Philipovi uhnízdila v hlavě myšlenka, že ta dívka byla unesena nebo byla v nebezpečí a on jí nepomohl, nikdy by to nepřekonal. Bylo by to tak příliš velké nervové napětí, že by to mohlo změnit celý jeho život.

A právě to se zřejmě stalo.“

„No a?“

„A otec byl dostatečně mazaný, aby věděl, že by se to mohlo stát. Nezapomeň, že je to amatérský psycholog.

Určitě by tuto možnost nepřehlédl.“

„Teď už chápu. Nemohl by potom vytáhnout tento dopis jen tak z rukávu a říct: ‚Podívej se, synu, co jsem našel.‘

Musel ten dopis nastražit někam, kde by ho mohla najít detektivní agentura.“

„Ano. Tento dopis dokazuje, že Corla Burkeová odešla na základě vlastního rozhodnutí. Chce, abychom ten dopis nalezli, a chce nám zaplatit za to, že to uděláme. Potom ho ukáže synovi.“

Berta zamrkala očima a řekla. „V pořádku, drahoušku.

Je-li to podfuk, prostě si s ním zahrajeme na schovávanou taky. Budeme pobíhat kolem dokola, účtovat mu týden denní sazbu, sedmý den najdeme dopis, abychom ještě dostali prémii, a dáme mu tak ponaučení, aby z nás nedělal pitomce. To jsi měl na mysli, drahoušku?“

„Ne tak docela.“

„A co tedy?“

„Bude to fungovat asi tak stejně. Kdybych ho obvinil, že napsal ten dopis a zbavil se Corly Burkeové, nemohl bych dokázat, zda to udělal, nebo ne…“

„Donalde Lame, co si myslíš, že děláš? Je to zákazník.

Nemůžeš ho z ničeho obviňovat.“

Odpověděl jsem: „Ne, ale když si to na chvíli necháme pro sebe, začne tu a tam na věci tlačit, aby zajistil, že se nám dopis dostane do rukou. Až začne jednat, odkryje se dostatečně na to, abychom ho přistihli při činu.“

„A co potom?“

Řekl jsem: „Pak se o tom dozvíme víc.“

„Donalde,“ namítla, „už zase ztrácíš soudnost. Ty myslíš na zlomené srdce Corly Burkeové.“

„Byl bych rád, aby se s ní zacházelo spravedlivě. Má proti sobě bohatého muže, který zjevně použil určitou formu vydírání.“

„Co udělal?“

„Nevím. Nemyslím, že by odešla kvůli penězům.

Myslím, že Whitewell patří k tomu druhu lidí, kteří jsou schopni jí chvíli lámat tělo i duši. Mučil by každého, kdo se mu postaví do cesty.“

„Jak můžeš říkat takové věci, Donalde. Je to hodný člověk.“

„Je hodný, kdy chce, a bezohledný, když jde o to, aby dostal, co chce.“

„Nejsme takoví všichni?“

Usmál jsem se a řekl: „Někteří ano.“

„Řekla bych, že je to špinavá pomluva.“

Neodpověděl jsem.

Berta pokračovala: „Otevři kufr, drahoušku a podívej se do oddílu zavřeného zipem. Jeho dopis je tam.“

Vytáhl jsem jeho dopis a podíval se na něj proti světlu.

Byl to Scribcar Bond. Podržel jsem oba archy vedle sebe.

Dopis Corly Burkeové byl napsán na jeho dopisním papíře.

Horní část s hlavičkou byla přeložena a odříznuta ostrým nožem.

Berta Coolová řekla: „A sakra!“

Složil jsem dopis Corly Burkeové a strčil si ho do kapsy.

„A co dál, drahoušku?“

„Chtěl bych si to prověřit v Los Angeles. Jak dlouho hodlá Whitewell zůstat tady?“

„Myslím, že tak den dva.“

„Pojedeš se mnou dnes večer do Los Angeles?“

„Ne. Berta je dost utahaná, a má ráda tohle pouštní podnebí. Myslíš, že by bylo lepší…“

„Vlak jede v devět dvacet,“ řekl jsem. „Koupím si jízdenku.“

KAPITOLA 6

Koktejly nijak nepřispěly ke zlepšení atmosféry. Philipa Whitewella se zmocnila sentimentalita a dával najevo světobol. Jeho otec se na mě stále díval jako hráč pokeru na muže, který strčí doprostřed stolu vítěznou sestavu, když předtím ohlásil, že je plonk. Berta se snažila nad námi vznášet jako holubička míru a udržovat věci v hladkém běhu a dokazovala, jak báječná dokáže být, když musí.

Pro Bertu to byla nová role, stejně nezvyklá jako její relativně štíhlá silueta, kterou nám předváděla. Whitewell jaksi uspěl a zhypnotizoval ji. Náhle si uvědomila skutečnost, že je žena. Bylo třeba vyčkat, jak to zapůsobí na její obchodní úsudek. Až se nově objevený romantický povahový rys Berty Coolové střetne s její podnikatelskou chamtivostí, bude to určitě veliký třesk.

Osobně jsem se držel zpátky, nechával jsem si věci pro sebe a byl jsem ochoten mluvit o politice a zbrojení, ale vyhýbal jsem se hovoru o Corle Burkeové.

Povečeřeli jsme. Noc byla horká. Kolem pouličních lamp bzučel v soustředných kruzích hmyz. Okna i dveře byly dokořán. Domorodci i velké hloučky turistů proudili kolem jen v košilích s krátkými rukávy. Dokud jste se neopřeli o polštáře tak, že k vám nemohl vzduch, necítili jste, že se potíte. Když jste se zase potom narovnali, uvědomili jste si najednou, že máte vlhkou košili. Jinak suchý vzduch odpařoval pot, hned jak vznikl.

Whitewell zaplatil účet šekem. Zatímco čekal na drobné, Philip mi řekl: „Lame, dost na vás spoléhám.“

„Děkuji.“

„Najdete Corlu?“

„Zaměstnává nás váš otec,“ řekl jsem mu na to.

„Ale já vám nerozumím. On přece chce Corlu najít, viď, tati?“

Whitewell pravil: „Jistě, Philipe, pokud se to dá zvládnout za rozumnou dobu i cenu.“

„Ale nechápeš, tati, že to nemůže být záležitost peněz?

Za tím něco je, něco zlověstného, něco strašného…“

„Nemluvme o tom, Philipe, dokud zažíváme večeři.“

„Ale slíbil jsi mi, že necháš pana Lama, to jest paní Coolovou a pana Lama, na tom pracovat?“

„To budeš muset, Philipe, ponechat na mém úsudku.“

Pohlédl přes stůl na mě. „Lame, jestli dokážete najít ten dopis a jestliže ten dopis ukáže definitivně, že Corla odešla dobrovolně, myslím, že Philip i já bychom to mohli považovat za závěr vaší práce.“

„Chceš říct, že nepřijmeš žádný názor, který bych si mohl o dopise udělat?“

„Myslím, že ten dopis bude mluvit sám za sebe.“

„Ale tati, nemůžeš to přece takhle nechat. Musíme Corlu najít. Musíme!“

Číšnice přišla s drobnými. Whitewell jí dal obvyklé desetiprocentní spropitné a strčil si zbytek peněz do kapsy.

„Nejedla jsi ani zdaleka tolik jako obyčejně. Není něco v nepořádku s tvou chutí k jídlu?“ zeptal jsem se Berty.

„Ne. Prostě nemám tak velký hlad. Ne že bych neměla dobrou chuť k jídlu. Ale nejsem prostě tak vyhladovělá, tak rozežraná, jako když jsem byla, těžší.“

Whitewell se zeptal syna: „Viděl jsi někdy některé zdejší kasino, Philipe?“

„Ne,“ odpověděl a natáhl přitom krk.

Whitewell pohlédl významně na Bertu a zeptal se jí: „Nechcete si jít s námi trochu zasázet, nebo dáte přednost tomu, že zajdete do hotelu a poradíte se se svým asistentem?“

Berta zachytila jeho pohled. „Jdeme do hotelu,“

oznámila.

Pokud jsem si dokázal později vzpomenout, bylo tehdy kolem osmé hodiny. Zašli jsme do Bertina pokoje. Zavřela a zamkla dveře. „Donalde,“ řekla mi, „bylo by lepší, kdybys mi ten dopis dal.“

Podíval jsem se na hodinky. „Nemyslíš, že mnohem lepší by bylo, abych mohl dokončit vyšetřování?“

„Vyšetřování čeho?“

„Vyšetřování o tom dopise.“

„Donalde, po čem to k čertu jdeš? Kvůli čemu chceš pro všechno na světě jet do Los Angeles?“

„Kvůli různým věcem. Zůstaneš-li ty tady kvůli podnebí, někdo by měl řídit kancelář v Los Angeles.“

Zablýskala po mně očima. „K čertu s tebou, Donalde.

Přede mnou nemusíš dělat takové tajnosti. Proč se chceš dostat odsud pryč?“

„Byl to jen návrh.“

Vzdychla si. „Dobrá, ty jeden tvrdohlavej frájo, tak si jdi na ten svůj proklatej vlak.“

„Kdy tě zase uvidím?“

„Nevím, líbí se mi tady.“

„Podnebí?“

„Pochopitelně, že podnebí. Kvůli čemu jinému si myslíš, že bych zůstávala trčet v tomhle smetišti?“

„To nevím.“

„To bych řekla, že nevíš. Běž, ať ti neujede vlak.“

„Neříkej Whitewellovým, kam jsem šel, dokud vlak neodjede.“

„A co jim mám tedy říct?“

„Řekni jim, že jsem odešel ještě něco vyšetřovat.

Nechám ti vzkaz v recepci, že jsem se rozhodl odjet vlakem do Los Angeles a že tady na mě máš počkat. Řeknu v recepci, aby ti ten vzkaz odevzdali až o půl desáté, nebo můžeš zatelefonovat do recepce a zeptat se, jestli tam nějaký vzkaz nemáš, když se tu neobjevím.“

Poznamenala: „Panu Whitewellovi by se to nemuselo líbit.“

„Ano,“ souhlasil jsem, „nemuselo.“

Zírala na mě, jako by se pokoušela přečíst mi myšlenky, a potom se s podrážděným gestem odvrátila.

Odemkl jsem si dveře, rychle odkráčel k sobě do pokoje a naházel si garderobu do lehké tašky. Zkušenosti s Bertou mě poučily, že je velmi příhodné, jsem-li schopen cestovat bez čehokoliv objemnějšího, jen s lehkou kabelou. Musel jsem nějak zabít ještě půl hodiny. Využil jsem ji ke studiu dopisu a k opakování úvah o rozhovorech.

KAPITOLA 7

Vlak přijel včas. Když jsem nastoupil, zbývalo mi do odjezdu ještě čtvrt hodiny. Měl jsem dolní lehátko. Vagony byly klimatizovány. Na nádraží bylo dosud horko a po pouštním vedru se klimatizované vozy zdály studené. Neměl jsem co dělat, a tak jsem se svlékl, dokud byl vlak ještě na nádraží, uložil se na lehátko, zjistil, že přikrývka je docela příjemná, a upadl jsem do dřímoty. Vůbec jsem nevěděl, kdy se vlak rozjel.

Kdesi po cestě se mi začalo zdát, že nastalo velké zemětřesení. Trať se roztančila a zmítala se jako trpící had, který se pokouší vyplavat z roztaveného železa. Vlak se v prostředku prohýbal a kroutil se do stran. Vagony se koulely jeden přes druhý.

Nějaký hlas chraplavě šeptal: „Probuďte se, probuďte se,“ a uvědomil jsem si, že to zemětřesení způsobily ruce, které mi třásly přikrývkou.

Protřel jsem si oči a řekl: „Co je?“

„Tady ten gentleman s váma musí hned mluvit.“

„O co k čertu jde?“ řekl jsem, zatímco jsem zápolil s pocitem frustrace a rostoucího vzteku.

„Rozsviťte světlo,“ řekl nějaký hlas.

Posadil jsem se na lehátku a rozhrnul závěsy.

V chodbičce pulmanu stál poručík Kleinsmidt po boku se zřízencem lůžkového vozu v bílém saku a s velikýma očima.

Vagon se pohyboval pomalu, vlak nabíral rychlost.

Daleko zpředu bylo slyšet tiché hvízdnutí lokomotivy, které sklouzlo dozadu po střechách klimatizovaných vagonů. V

chodbičce panovalo mlhavé šero a zelené závěsy vlály podle pohybu vlaku. Tu a tam vykukovaly hlavy, jak se zvědaví cestující zajímali, co je to za rozruch.

Zíral jsem na Kleinsmidta: „Co vás to bere?“ zeptal jsem se.

„Pojedete zpátky, Lame.“

„Kam zpátky?“

„Do Las Vegas.“

„Kdy?“

„Teď hned.“

Odvětil jsem: „Hádejte ještě jednou. Budu přesně v osm třicet ráno v Los Angeles.“

Podíval se na hodinky. „Nastoupil jsem v Yermu o půl třetí,“ odpověděl. „Zastavíme krátce v Barstow ve tři deset.

A vy se do té doby oblečete a vystoupíte z vlaku.“

„Předpokládám, že tohle je vaše odměna za to, že jsem se k vám choval slušně.“

Začal něco říkat, potom změnil názor a místo toho pravil: „Začněte se oblékat, Lame,“ a dodal: „Jsem tu úředně a mluvím jako policista. Myslím to vážně.“

„Jak jste se sem dostal?“ zeptal jsem se ho. Smířil jsem se se situací a začal se vysoukávat z pyžama.

Stál s ramenem opřeným o spodní část horního lehátka a díval se na mě. „Letadlem. Jedno auto sleduje vlak. Vrátíme se zpět a…“

Mužský hlas z horního lehátka se vztekle zeptal: „Nemohl byste být zticha?“

„Promiňte,“ omluvil se Kleinsmidt.

Ozval se zřízenec lůžkového vozu: „Promiňte, pánové, kdybyste byli tak laskaví a…“

„To je v pořádku,“ uklidnil jsem ho. „Budeme zticha.“

Oblékl jsem se v tichosti. Když jsem dobalil, natáhla se Kleinsmidtova veliká ruka a sebrala mi kabelu.

Zavedl mě na pánskou umývárnu. „Co vám mám vytáhnout, Lame?“ zeptal se.

„Kartáček na zuby, hřeben…“

Podíval se na hodinky. „Zahraju si na komorníka.“

Učesal jsem se, vyčistil zuby, umyl se a sáhl po košili.

Kleinsmidt mi ji podal. Držel ji a prohlížel si ji.

Vrátil jsem hřeben, kartáček na zuby a zubní pastu zpět do kabely. Kleinsmidt ji zavřel a uchopil její držadlo svou velkou rukou.

„Mohu si ji vzít,“ řekl jsem.

„To je v pořádku. Ponesu ji já.“

Objevil se zřízenec lůžkového vozu. „Za pár minut jsme v Barstow, pane. Stavíme tam jenom pár sekund. Buďte tak hodní, pánové, a připravte se vyskočit.“

Kleinsmidt přikývl.

„Dveře jsou vzadu,“ řekl zřízenec lůžkového vozu.

Zapálil jsem si cigaretu. „Co to všechno znamená?“

zeptal jsem se Kleinsmidta.

„Promiňte, Lame, teď vůbec nebudu mluvit.“

„To vidím, že nemluvíte. Podle toho, jak se chováte, by jeden řekl, že vyšetřujete nějakou vraždu.“

Nejradši bych si ukousl jazyk, jakmile jsem to vyslovil.

Pohled na jeho tvář mi prozradil všechno, co jsem potřeboval vědět.

„Jak víte, že došlo k nějaké vraždě, Lame?“

„A došlo?“

„To jste řekl vy.“

„Neblbněte. Řekl jsem vám, že se tváříte umučeně, jako kdyby došlo k nějaké vraždě.“

„Takhle přesně jste to neřekl.“

„Ale řekl, k čertu.“

„Víte dobře, že ne.“

„Vím, že ano. Koneckonců jsem jen použil přirovnání.

To přece není žádný náznak, kterým bych se mohl prozradit.“

„Budeme mluvit o něčem jiném, dokud se nevrátíme do Las Vegas.“

Vlak zpomalil. Zašli jsme chodbičkou dozadu. Zřízenec lůžkového vozu stál u dveří s rukou na klice. Když se vlak zastavil, otevřel rychle dveře, seskočil na nástupiště, postavil se a zíral. Bělmo očí mu svítilo.

Do nozder se mi jako nůž zaryla vůně pouštního vzduchu. I v dobře klimatizovaném vagonu jsem si uvědomoval nepříjemný pach, který do vzduchu vycházel od spících osob. Venku na poušti studený suchý vzduch, čistý a ostrý, odstranil tyto nečistoty z mých plic v jediném mžiku.

Podal jsem zřízenci čtvrtdolar. Začal po něm sahat, ale pak náhle strhl ruku zpět a řekl: „Ne, pane. To je v pořádku, pane. Nerad bych měl smůlu, já myslím… Na shledanou, pane.“

Vrátil jsem čtvrtdolar do kapsy.

Kleinsmidt se přidušeně zasmál.

Pohlédl jsem podél vlaku. Vanul vítr, hnal kouř a páru od lokomotivy dozadu a trhal je na obláčky. Kleinsmidt s mou kabelou kráčel přede mnou a zdálo se, že velmi dobře ví, kam jde. Venku před nádražím jsem se podíval na oblohu. Hvězdy shlížely klidně dolů, byly jako na dosah ruky, ani nemrkly a leskly se. Zdálo se, že neexistuje ani kousíček nebe, který by nebyl poset špendlíkovými hlavičkami jejich světel.

Pro rozmary pouštního klimatu bylo typické, že horko ustoupilo vlezlému, suchému chladu.

„Máte kabát?“ zeptal se Kleinsmidt.

„Ne.“

„To nevadí, v autě bude teplo.“

Přešel na druhou stranu silnice, kde stálo zaparkované auto. Vyskočil z něho nějaký muž a otevřel zadní dveře.

Kleinsmidt mě nechal nastoupit prvého, hodil dovnitř kabelu a posadil se vedle mě.

„Jedem,“ řekl řidiči.

Vyklouzli jsme hladce z prostoru nádraží na širokou, rozmáchlou zatáčku na silnici a pak přes most. Ve voze bylo tepleji, ale blízkost hvězd, rozsáhlý prostor pouště po stranách, před i za námi vnukal člověku pocit studené bezvýznamnosti.

Řekl jsem Kleinsmidtovi: „Máme to pěkné počasí.“

„To ne.“

„Co se vlastně děje? Jsem obviněn z nějakého zločinu?“

„Prostě se vracíte zpátky, to je všechno.“

„Nejsem-li z ničeho obviněn, nemáte žádné oprávnění sebrat mě z vlaku a odvézt mě nazpět.“

„To je možné. Přesto mi náčelník řekl, abych vás dovezl zpátky, a tak jedete zpátky.“

„Co je to za auto?“

„Najal jsem je tady blízko. Čeká tam na nás letadlo.“

Řekl jsem: „No, nic, jsem rád, že jsme přátelé.

Kdybychom nebyli, mohl byste být uražený a rozhodnout se, že mi nic neřeknete.“

Zasmál se tomu. Řidič se napůl otočil, potom vrátil hlavu do původního směru a sledoval očima silnici.

Vůz se řítil vysokou rychlostí a prolétl sérií výmolů v cestě tak rychle, že jsem cítil, jak nadskakuje.

Vtiskl jsem se do kouta a zahalil se mlčením. Kleinsmidt kousal konec doutníku a kouřil. Bylo ticho, kromě hluku studeného pouštního větru svištícího kolem auta a zvuku motoru. Jednou nebo dvakrát jsme projeli jemným pískem, táhnoucím se přes silnici v podobě dlouhých pohyblivých bílých jazyků.

Když jsme byli na cestě asi půl hodiny, vyšel poďobaný srpek couvajícího měsíce a pár minut potom vůz zpomalil.

Před námi označovala řada barevných světel přistávací plochu.

Řidič zmírnil rychlost, aby pomocí hledáčku našel odbočku, zajel na ni a přiblížil se k letišti. Téměř okamžitě jsem uslyšel vrčení leteckého motoru a spatřil světla přicházející od letadla.

Kleinsmidt řekl řidiči: „Budu potřebovat stvrzenku, abych si to mohl vyúčtovat.“

Řidič si vzal peníze, které mu Kleinsmidt dal, a naškrábal stvrzenku. Kleinsmidt otevřel dveře, chopil se mé kabely a vystoupili jsme do chladna. Řidič otočil vůz a zamířil zpět na silnici. Motor letadla pracoval s naprostou přesností. Slyšel jsem, jak nám pod nohama chroupe hrubý písek.

Kleinsmidt mi řekl na půl úst: „Sejmou mě, jestli se dovědí, že jsem s váma vůbec o něčem mluvil. Předpokládá se, že dorazíte do náčelníkovy kanceláře a nebudete nic vědět o tom, co se stalo.“

„Proč?“ zeptal jsem se.

Kleinsmidt odhadl vzdálenost, která nás dělila od čekajícího letadla, a zvolnil trochu krok, aby tam nedorazil příliš brzy. „V kolik hodin jste opustil Bertu Coolovou v hotelu Sal Sagev?“ zeptal se.

„Proč? Nevím. Vlastně ano, vím. Bylo krátce po osmé.“

„Kam jste šel?“

„Do svého pokoje.“

„Co jste tam dělal?“

„Zabalil jsem si.“

„Neodhlásil jste se?“

„Ne. Nechal jsem to na Bertě. Stejně by mi za ten pokoj naúčtovali dalších čtyřiadvacet hodin a o pokladnu se stará Berta. Věděla, že jsem odjel.“

„Neřekl jste nic nikomu v hotelu?“

„Ne. Prostě jsem si vzal kabelu a odešel. Nechal jsem v recepci Bertě vzkaz.“

„Tahle kabela je jediné zavazadlo, které máte?“

„Ano. O co jde?“

Řekl mi tichým hlasem: „Někdo byl zabit. Náčelník si myslí, že byste s tím mohl mít něco společného. Nevím, co ho k tomu vede, ale někdo mu dal špatný tip. On si ale myslí, že je správný. Zachovejte si klidnou hlavu. Až nastoupíme do letadla, nemluvte.“

Řekl jsem mu: „Děkuji, poručíku.“

„To je v pořádku,“ zamumlal. „Prostě si to proberte v hlavě a pokuste se vymyslet nějaké alibi.“

„Na kterou dobu?“

„Od dvaceti padesáti do chvíle, kdy se vlak pohnul.“

„To nejde. Přišel jsem na nádraží kolem jednadvacáté hodiny. Vlak přijel v jednadvacet pět a já jsem okamžitě nastoupil.“

„Zřízenec si na vás nepamatuje.“

„Ne. Zrovna s někým mluvil. Moje kabela byla lehká a tak jsem prostě vylezl po schůdkách do vagonu. Byl jsem unavený a hned jsem se svlékl. Já…“

„Nechte toho,“ řekl, když se před letadlem objevila pilotova postava.

„Je všechno připraveno?“ zeptal se ho Kleinsmidt.

„Ano. Naskočte si.“

Vyšplhali jsme se do nízké kabiny jednomotorového letadla. Pilot se na mě zvědavě podíval a zeptal se: „Už jste někdy letěl?“

„Ano.“

„Víte, co máte dělat s bezpečnostními pásy a podobně?“

„Ano.“

Pilot za sebou stáhl záclonku, přidal plyn a začali jsme se pohybovat. Po pár minutách se kola několikrát za sebou ostře zatřásla a potom jsme zasvištěli vzhůru a pryč nad řadou barevných světel. Před námi prořezával temnotu kroužící pruh leteckého majáku.

Kleinsmidt mi poklepal po koleně, podržel prst na rtech, abych mlčel a odsunul mou kabelu, takže ji tiskl mimo můj dosah pevně nohou ke stěně kabiny. Zavřel oči a téměř okamžitě začal hluboce chrápat.

Nemyslel jsem, že by spal. Zřejmě to byla chytačka, jestli se pokusím sebrat něco z kabely. Všiml jsem si, že krajem nohy tlačí na její roh. Kdybych se kabely dotkl, ucítil by to.

Promítl jsem si to nazpět a vzpomněl si, jak popadl kabelu hned, když se dostal do vlaku, a od té doby ji nepustil z ruky. Potom jsem si připomněl, jak v umývárně zkoumal mou košili. Bylo jasné, že policejní náčelník dostal skutečně pořádně horký tip.

KAPITOLA 8

Náčelník Laster na mě vztekle vzhlédl přes svůj psací stůl a řekl: „Posaďte se.“

Přisunul jsem si židli a posadil se. Kleinsmidt se sám usadil na vzdálenější straně místnosti a překřížil si nohy.

Venku zrovna začínalo svítat. Pruhy mraků na východě zářily karmínovo-oranžově, dodávaly krajině načervenalý nádech, a dokonce způsobovaly lehce narudlé zbarvení náčelníkova obličeje. Venku bylo již dost světla, aby se elektrické lampy zdály mdlé a bledé, ale zase ne tolik, aby bylo možno se bez umělého osvětlení obejít.

Laster řekl: „Vaše jméno je Donald Lam a tvrdíte, že jste soukromý detektiv.“

„Ano.“

„A pracujete pro detektivní kancelář B. Cool.“

„Ano.“

„Dorazil jste do města včera odpoledne letadlem, viďte?“

„Ano.“

„Okamžitě potom jste začal vyvolávat hromadu potíží.“

„Ne.“

Zvedl obočí.

„Ne?“ otázal se posměšně.

„Ne. Hromada potíží se začala valit na mě.“

Zíral na mě, aby zjistil, zda si dělám legraci.

„Zapletl jste poručíka Kleinsmidta do rvačky, pohádal jste se s dozorcem, který má na starosti hrací automaty v Cactus Patch a potom jste měl na ulici rvačku s mužem jménem Beegan, ne?“

Odpověděl jsem: „Dozorce z Cactus Patch mě udeřil.

Zavolal policii a přišel tam poručík Kleinsmidt. Pokud jde o druhý incident, nějaký muž napadl bezdůvodně Kleinsmidta i mě. Kleinsmidt se do něho skutečně pustil a ten muž práskl do bot, rychle.“

Mrkl jsem na poručíka koutkem oka. Chechtal se. Tahle verze rvačky se mu líbila.

Laster to zkusil jinak: „Byl jste včera u Helen Framleyové, že ano?“

„Ano.“

„Jak jste získal její adresu?“

„Dal mi ji jeden zákazník naší agentury.“

Chtěl něco říct, potom si to rozmyslel a prohlédl si nějaké poznámky ležící na stole. Pak náhle vzhlédl a řekl: „Harry Beegan byl její milenec, ne?“

„Nevím.“

„Choval se tak?“

„Obávám se, že nejsem kvalifikován to posuzovat.“

„Byl jste ve vlaku do Los Angeles, který odsud odjíždí ve dvacet jedna hodin dvacet minut?“

„Ano.“

„Nastoupil jste v poslední chvíli, že ano.“

„Ne.“

„Kdy jste tedy nastoupil?“

„Jakmile vlak vjel na nádraží.“

„Chcete tvrdit, že jste čekal na stanici a nastoupil do vlaku ihned, když se zastavil?“

„To jsem právě řekl.“

„Lame, pořádně si to rozmyslete, protože vaše odpověď by mohla být dost důležitá.“

„Pro koho?“ zeptal jsem se.

„Pro vás, mezi jiným.“

„Nevidím důvod, proč bych si měl pořádně rozmýšlet, kdy jsem nastoupil do vlaku.“

„Chcete na tomto tvrzení trvat?“

„Ano.“

„Nechytil jste vlak těsně před tím, než se rozjel?“

„Ne.“

„Nenastoupil jste, když už vlak stál nějakou dobu na nástupišti?“

„ Ne.“

„Nastoupil jste, jakmile se vlak zastavil?“

„No, čekal jsem, než nějací cestující vystoupí. To trvalo tak minutu dvě.“

„Ale stál jste u vlaku a čekal, až cestující vystoupí?“

„Ano. K čemu tím vším míříte?“

„Chci se nejdřív ještě dovědět trochu víc o tom vlaku.

Přišel jste na nádraží v jednadvacet nula pět?“

„Přišel jsem na nádraží v jednadvacet hodin.“

„Kam na nádraží?“

„Stál jsem venku, kde bylo chladno.“

„Aha,“ řekl vítězoslavně, jako by mě přistihl při nějakém přitěžujícím přiznání. „Tak vy jste nebyl uvnitř nádražní budovy?“

„Copak jsem někdy tvrdil, že ano?“

Zamračil se: „Vy jste čekal venku?“

„Ano.“

„Jak dlouho to trvalo, než přijel vlak?“

„Nevím. Pět, možná deset minut.“

„Viděl jste tam někoho, koho znáte?“

„Ne.“

Náčelník pohlédl na Kleinsmidta. „Přiveď sem Clutmerovy, Bille.“

Kleinsmidt vyšel na chodbu. Řekl jsem náčelníkovi: „Když jsem vám nyní odpověděl na otázky, snad byste mi mohl říct, o co vlastně jde.“

O chvíli později se otevřely dveře. Vešla žena, která bydlela v bytě vedle Helen Framleyové, a krok za ní její manžel. Měli zarudlé oči a zplihlé obličejové svaly.

Náčelník se zeptal: „Znáte pana a paní Clutmerovy?“

„Viděl jsem je.“

„Kdy jste je viděl naposled?“

„Včera.“

„Kdy včera?“

„Nepamatuji se.“

„Viděl jste je včera večer po půl deváté?“

„Ne.“

Náčelník řekl Clutmerovým: „Tento muž tvrdí, že byl na nádraží a čekal na příjezd vlaku v jednadvacet nula pět. Co o tom víte?“

Na otázku odpověděla paní Clutmerová: „To je absolutně nemožné. Řekla jsme vám, že tam nemohl být.

Jediný způsob, jak by mohl nastoupit do vlaku, byl na poslední vteřinu, protože jsme neopustili nástupiště, dokud vlak skutečně neodjel.“

„Jste si jistá, že tam nemohl být?“

„Naprosto jistá. Mluvili jsme o něm a všimla bych si ho, kdyby tam byl.“

„Kdy jste přišli na nádraží?“

„Myslím, že to bylo tak za deset nebo za pět minut devět. Museli jsme čekat kolem deseti minut, než vlak přijel, a přijel včas.“

Laster se podíval na mě: „Tady to máte.“

Zeptal jsem se: „Mohu si zapálit?“

Zamračil se. Kleinsmidt se usmál.

Laster řekl paní Clutmerové: „Tento muž prohlašuje, že na vlak čekal venku mimo nádražní budovu, kde bylo chladno. Kde jste byli vy?“

„Byli jsme na chvíli přímo v nádražní budově a potom jsme šli ven a stáli venku na nástupišti. Sledovali jsme lidi, jak vystupují z vlaku, i lidi, kteří nastupují. Ne že bych byla nějak zvědavá, ale ráda vím, co se děje. Prostě využívám svých pozorovacích schopností.“

Laster se obrátil ke mně.

„Tak co?“ zeptal se.

Škrtl jsem zápalkou, podržel ji u konce cigarety a dal si pořádného šluka.

Paní Clutmerová pokračovala v poskytování informací: „Kdybyste se mě na to zeptali, tak Helen Framleyové se tenhle mladík docela líbí.

Vím to proto, že se včera večer kvůli tomuto muži pohádala se svým milencem.“

„Jak víte, že to bylo kvůli němu?“ zeptal se Laster.

„U nás v bytě slyšíte všechno, co se u nich řekne, jako by tam ani nebyla stěna. Mluvili velmi hlasitě, téměř na sebe křičeli. On ji obviňoval, že se do něho zamilovala, a ona mu řekla, že by se chtěla zamilovat, kdyby mohla, a že Beegan na ni nemá žádná práva. Potom jí Beegan řekl, že jí ukáže, jestli na ni nemá žádná práva, a že vykecala spoustu informací, které neměla co komu vykládat. Potom použil nějaký legrační výraz, tedy nazval ji nějak.“

Clutmer doplnil chybějící informaci. „Řekl, že je práskačka,“ prohlásil suše a pak se zase odmlčel.

„Slyšíte to, Lame?“ zeptal se náčelník.

„Slyším.“

„Dobrá, co tedy řeknete teď?“

„Nic.“

„Nepopřete to?“

„Co mám popřít?“

„Že se hádali kvůli vám.“

„To nemohu vědět.“

„A stále ještě tvrdíte, že jste byl na nádraží?“

„Už jsem vám řekl, kde jsem byl.“

„Ale tito lidé říkají, že jste nemohl nastoupit do vlaku bezprostředně potom, co vjel do stanice.“

„Slyšel jsem je.“

„A co tedy na to řeknete?“

„Že mají právo na svoje mínění, to je všechno. Já jsem ve vlaku byl.“

Paní Clutmerová řekla: „Jsem si absolutně jistá!“

Kleinsmidt řekl: „Okamžik, paní Clutmerová. Přišli jste tam proto, abyste se setkali s nějakými lidmi, kteří projížděli, viďte.“

„Ano.“

„Těšili jste se na to, že se s nimi uvidíte?“

„Pochopitelně. Proč si myslíte, že jsme tam šli?“

„A byli jste vzrušení?“

„Neřekla bych.“

„Věděli jste, kdy vlak přijíždí?“

„Ano.“

„Kdy jste odešli z bytu?“

„Asi za pět minut tři čtvrtě na devět.“

„Šli jste na nádraží pěšky?“

„Ano.“

„To jste tam došli čtvrt hodiny před příjezdem vlaku?“

„Ano. To vám přece říkám. Byli jsme tam. Kdyby tam někdo byl, viděli bychom ho.“

„Proč jste šli na nádraží tak brzy?“

„Chtěli jsme mít jistotu, že vlak nemineme.“

„Věděli jste, že tam budete čekat čtvrt hodiny? Byli jste z toho, že uvidíte přátele, trochu vzrušení?“

„Těšili jsme se na to.“

„A jakmile vlak přijel, začali jste je hledat?“

„Prohlíželi jsme si pořádně lidi.“

„Kde byli vaši přátelé?“

„Stáli přímo na chodbičce u dveří vagonu.“

„Popovídali jste si s nimi na nástupišti?“

„Popovídali jsme si.“

„Vaši přátelé se tu nezastavili?“

„Ne. Cestovali obchodně do Los Angeles. Byli s nějakými dalšími lidmi.“

„A povídali jste si, dokud zřízenec lůžkového vozu nevyzval všechny k nástupu?“

„Ano.“

„Potom se vrátili do vlaku?“

„Ano.“

„Počkali jste, dokud vlak neodjel, nebo jste odešli hned?“

„Odešli jsme, ale vlak odjel hned potom. Slyšeli jsme, jak odjíždí, zrovna když jsme procházeli nádražní budovou.

Mohu také říci, že jsme počkali, dokud zřízenec nezavřel dveře vagonu.“

„U vagonu, ve kterém cestovali vaši přátelé?“

„Ano.“

Kleinsmidt pohlédl na náčelníka a neřekl nic.

Náčelník se na mě zamračil a pak se podíval na paní Clutmerovou. Oči mu přeskočily na jejího manžela. „Jaké je vaše jméno, myslím křestní?“

„Robert.“

„Byl jste s manželkou?“

„Ano.“

„Souhlasíte se vším, co řekla?“

„No, tedy v jistém smyslu ano.“

„V čem s ní nesouhlasíte?“

„No, já s ní vcelku souhlasím.“

„Myslíte, že existuje nějaká možnost, aby tento mladý muž mohl být na nádraží, a vy byste ho neviděli?“

„Určitá možnost tu je, jistá docela malá možnost.“

Zeptal jsem se: „Bylo by skutečně příliš opovážlivé, kdybych se zeptal, o co tady vlastně jde?“

Paní Clutmerová řekla: „Copak vy to nevíte? Oni…“

Náčelník ji přerušil: „To by stačilo, paní Clutmerová.

Tohle si vyřídím já.“

Rozzlobeně se na něho podívala a řekla: „Nemusíte se hned rozčilovat. Chtěla jsem mu jenom říct…“

„Já mu to řeknu.“

„Tak dobrá, může si to přečíst v novinách. Řekla bych, že to není žádná velká tajnost. Já…“

Náčelník pokynul Kleinsmidtovi. Ten zvedl svou velkou kostru ze židle a řekl Clutmerovým: „V pořádku, lidi, to je všechno.“

„Mohou jít domů,“ dodal náčelník.

„Teď můžete jít domů,“ řekl jim Kleinsmidt.

„To bych řekla, už bylo na čase! Ten nápad vzbudit někoho o půlnoci, držet ho…“

„Vyveďte je,“ zavrčel náčelník.

Kleinsmidt je vystrčil ven a zavřel za nimi dveře.

Náčelník se obrátil ke mně. „Nevypadá to s vámi dobře, Lame.“

„Zřejmě byl někdo zabit. Kdo to byl?“

Poručík Kleinsmidt otevřel dveře, vešel do místnosti a zavřel za sebou.

Náčelník Laster se díval do nějakých poznámek v zápisníku v kožených deskách, který ležel otevřený na psacím stole. Potom si vzal z kapsy pero a naškrábal pár dalších poznámek.

Vzhlédl, zašrouboval pero, vrátil je do kapsy a řekl: „Harry Beegan byl zastřelen včera večer někdy mezi tři čtvrtě na devět a devíti dvaceti pěti.“

„To je moc špatné.“

Oba se na mě dívali. Neřekl jsem nic dalšího a neposkytl jim žádný výraz tváře, který by mohli studovat.

„Dívka, se kterou bydlel, se, jak se zdá, vytratila,“

pokračoval náčelník Laster.

„On s ní bydlel?“

„No, dost často tam byl.“

„To je určitý rozdíl,“ namítl jsem.

„Nějakou dobu předtím, než byl zabit, řekněme tak asi do dvou hodin před dobou jeho smrti, jste to děvče navštívil. Beegan se do toho zamíchal. Pohádali jste se. Vy jste odešel. Beegan děvče obvinil, že se do vás zamilovalo.

Žárlil. Obvinil ji, že má s vámi schůzku. Přísahala, že nic takového neudělá, ale odešla ven a setkala se s vámi. Beegan ji sledoval. Porvali jste se kvůli ní. Myslím, že je možné usuzovat, že jste se dohodli, že uteče od Beegana a sejde se s vámi v Los Angeles. Zmizela, aby tam odjela.“

„Nevím, jak jste na to přišel.“

„Pracoval

jste

na

nějakém

případě.

Vaše

zaměstnavatelka je tady. Měli jste v úmyslu tu zůstat dva nebo tři dny.“

„Kdo to tvrdí?“

„To je logický závěr. Paní Coolová je ještě tady.“

„Případ, na kterém pracuji, se týká někoho, kdo zmizel z Los Angeles. Tam začíná jeho stopa a je to také velice pravděpodobně místo, kde ho mohu najít.“

Ignoroval mě. „A náhle včera večer z ničeho nic oznámíte, že odjíždíte prvním vlakem do Los Angeles.

Odejdete z hotelu Sal Sagev, který je rovnou u nádraží, a máte spoustu času. Měl jste motiv, popud i příležitost zastřelit Harryho Beegana, a víte to stejně dobře jako já.“

„Byl zastřelen v dívčině bytě?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

„Jak to, že jste určili čas vraždy tak přesně a zároveň máte dost dlouhou dobu, během které k ní mohlo dojít?“

„Clutmerovi byli ve svém bytě, dokud neodešli na nádraží setkat se s nějakými známými, kteří tudy projížděli.

Když odešli od vlaku, vrátili se přímo do svého bytu.

Neslyšeli z vedlejšího bytu vůbec nic, žádné zvuky. Slyšeli zvýšené hlasy při hádce. Bezpochyby by byli uslyšeli výstřel. To umisťuje dobu vraždy naprosto jednoznačně mezi ony hranice.“

„Pokud ovšem Clutmerovi nelžou.“

„Proč by měli lhát?“

„Co když neměli rádi toho muže, Beegana, a čekali na příležitost, aby s tím něco udělali? Kdy bylo objeveno tělo?“

„Krátce před půlnocí.“

„Dobrá, dejme tomu, že přišli domů, našli Beegana buď stojícího ve dveřích dívčina bytu nebo na chodbě nebo na schodišti. Pohádali se, nebo třeba vešli prostě do bytu za ním a zblízka na něho vystřelili. Kdybyste je zařadil mezi podezřelé, k vraždě mohlo dojít kdykoli předtím, než bylo tělo objeveno.“

„To zní hloupě.“

„Možná vám to tak připadá. Mně zase zní hloupě, že jsem ho zastřelil já.“

„Vy jste chtěl to děvče.“

„Ne víc než chci pár stovek jiných atraktivních žen.“

„Dost na to, abyste riskoval výprask.“

„Pracoval jsem.“

„Já vím,“ řekl a pohladil si špičkami prstů hranu dolní čelisti. „Jste velice oddaný svým povinnostem.“

„Když pracuji na nějakém případě, chci ho vyřešit, stejně jako vy.“

„Pokud jde o tohle, Clutmerovi jsou z toho venku. To znamená, že doba vraždy odpovídá. Teď se podívejte, Lame, mluvme jasně. Jestli jste měl mít s tím děvčetem rande, přijdeme na to. Pokud šlo jen o to, zapomenem to. Ale vy dobře víte, že kvůli tomu jste chtěl jet do Los Angeles. Je to tak?“

„Já vám nerozumím.“

„Domluvil jste se s tím děvčetem, že se sejdete v Los Angeles.“

„Ne.“

Řekl: „Tohle popírání prostě neberu.“

„To je v pořádku. Je velice zlé, že jste mě vytáhli z vlaku.“

„Co máte na mysli?“

„Jsem jenom soukromý detektiv,“ řekl jsem. „Nechci vám radit, jak máte dělat svou práci, ale kdybyste mě nechali dojet do Los Angeles a dali mě sledovat a kdybych se tam s tím děvčetem sešel, měli byste na mě něco opravdu.

Za nynějšího stavu věcí nemůžete dokázat, že jsem se tam měl s tím děvčetem sejít.“

„Je to logická dedukce.“

„Pitomost!“

Laster řekl: „Existuje jedna vysoce podezřelá okolnost.

Když se vás Kleinsmidt zeptal, zda víte, kde Beegan bydlí, odpověděl jste mu, že to nevíte.“

„Nevěděl jsem to.“

„Ale vy jste už byl v tom bytě.“

„ On tam nebydlel.“

„Ale bydlela tam jeho dívka.“

„Na to se mě poručík Kleinsmidt nezeptal.“

„Nejste příliš formální?“

„Zeptal se mě, zda vím, kde bydlí Beegan.“

„Ale vy jste věděl, co chce říct.“

„A protože jsem věděl, kde bydlí jeho dívka, a neřekl to Kleinsmidtovi, tak si myslíte, že jsem něco zatajoval?“

„Ano.“

„Neviděl jsem důvod zatahovat do toho to děvče.“

Laster řekl: „Pro tentokrát je to všechno.“

„Mohu nyní odejít?“

„Ano.“

„Chci jít do hotelu Sal Sagev.“

„Prosím, jděte.“

„Nevidím žádný důvod, proč bych měl jít pěšky.

Nezapomínejte, že jsem byl vytažen z vlaku do Los Angeles. Měl jsem zaplacenou dopravu i lůžko. Co s tím uděláte?“

Laster chvíli přemýšlel a řekl: „Nic.“

„Chci jet zpět do Los Angeles.“

„Nemůžete

odsud

odjet,

dokud

neukončíme

vyšetřování.“

„Kdy to bude?“

„Nevím.“

Řekl jsem: „Podám zprávu Bertě Coolové. Jestli mi dá příkaz, abych jel do Los Angeles, odjedu tam.“

„To vám nedovolím.“

Řekl jsem mu: „Budu-li zatčen, nepojedu. Nebudu-li zatčen, pojedu. Co kdyby mě poručík odvezl do hotelu Sal Sagev?“

Laster řekl: „Neblbněte. Je to jenom pár bloků. Jste sice nepříjemný zákazník, Lame, jak mi řekl Kleinsmidt, ale…“

„Pitomost. Jsem na vás hodný, jak jen můžu. Mohl bych vás donutit, abyste mě odvezli zpět do Los Angeles. Ještě pořád mohu, až si promluvím s Bertou Coolovou. V tomto okamžiku vše, co chci, je, abyste mě odvezli do hotelu Sal Sagev.“

Kleinsmidt vstal ze židle. „Pojďte, Lame,“ řekl.

Venku stálo policejní auto. Když jsem nastupoval, Kleinsmidt se chechtal na celé kolo.

„Tak tedy?“ zeptal jsem se ho.

„Říkal jsem mu, aby vás nechal odjet do Los Angeles, požádal losangeleskou policii, aby vás sledovala, zjistila, zda se sekáte s tím děvčetem, a když ano, aby vás oba sebrali. Jinak aby vás nechali plavat. Nechtěl mě poslouchat.

Říkal, že si je stoprocentně jistý, že jste toho chlapa zastřelil vy a že podle všech informací jste ustrašenej střízlík, kterej vyklopí všechno, co ví, když vás vytáhneme z vlaku, dopravíme vás sem a cestou budeme mlčet.“

Zívl jsem.

Kleinsmidtův vůz projel hladce ulicemi a zastavil u hotelu Sal Sagev.

„A co vy, poručíku?“ zeptal jsem se ho.

„Co máte na mysli?“

„Co jste dělal vy včera večer mezi tři čtvrtě na devět a devíti pětadvaceti?“

„Sháněl jsem Beegana.“

„A nenašel jste ho, viďte, že ne?“

„Jděte k čertu,“ odpověděl Kleinsmidt a zasmál se.

KAPITOLA 9

Berta Coolová dřímala. Byla úplně oblečená a dveře měla odemčené. Když jsem je otevřel, zastavil jsem se na prahu a pozoroval ji, jak tiše rytmicky pochrupuje natažená v křesle s hlavou lehce nakloněnou ke straně.

Řekl jsem: „Ahoj, Berto. Byla jsi v posteli a už jsi vstala, nebo jsi prostě čekala…“

Rázem otevřela oči a narovnala se v křesle. K probuzení z malátnosti spánku nepotřebovala žádné přechodné období.

V jedné chvíli tiše chrápala a rty se jí při každém výdechu lehce nafoukly. Teď už byla docela vzhůru a zírala na mě svýma tvrdýma blýskajícíma očima. „Můj bože, Donalde, jestli tohle není to nejpitomější město na světě.

Vytáhli tě z vlaku?“

„Ano.“

„Řekli mi, že to udělají. Upozornila jsem je, že je budu žalovat o náhradu škody, jestli to udělají. Cos jim řekl?“

„Nic.“

„Nijak jsi je neuspokojil?“

„Pokud vím, tak ne.“

Řekla: „Ten poručík je férový, ale náčelník je otrava.

Pojď dál, posaď se. Podej mi tamhletu krabičku cigaret a škrtni mi zápalku. Co kdybychom si objednali nějakou kávu?“

Podal jsem jí cigarety, podržel hořící zápalku, zašel k telefonu a řekl, aby nám poslali dva šálky kávy se spoustou smetany a cukru.

„Ty piješ černou, viď, drahoušku?“ zeptala se Berta.

„Ano.“

„V pořádku, já tu smetanu a cukr nepotřebuju,“ řekla.

Podíval jsem se na ni překvapeně.

„Začínám si myslet, že to kazí chuť kávy.“

„O. K.,“ řekl jsem, „vykašlem se na smetanu a na cukr.

Dáme si pár šálků černé kávy a pustíme se do toho. Tak tedy, jaká jsou fakta?“ zeptal jsem se Berty.

„Nevím. Spustilo se to kolem půl jedné. Myslím, že tělo našli někdy o půlnoci. Nastal obrovskej kravál. Chtěli vědět všechno o našem případu, kdo je náš klient a kde by ho mohli najít.“

„Řeklas jim to?“

„Pochopitelně, že ne.“

„A bylo těžké jim odolávat?“

„Ani ne. Řekla jsem jim, že je to profesionální tajemství.

Byla bych mohla mít určité potíže, kdyby neobjevili, že jsi odjel do Los Angeles. To jim poskytlo všechno, co potřebovali, aby se dali do práce. Řekli, že vlak doženou letadlem a přivedou tě zpět.“

„Jak dlouho tě zdrželi vzhůru?“

„Větší část celé téhle prokleté noci.“

„Kápli vůbec nějak na Whitewella?“

„Po nějaké chvíli.“

„Jak?“

„Čenichali kolem.“

„Kdy se sem Whitewell vrátil?“ zeptal jsem se. „Včera večer, když jsem odešel?“

„To je ten problém, drahoušku. Nevrátil se.“

„Chceš říct, že jsi ho vůbec neviděla?“

„Ne.“

„Kdy jsi ho viděla pak?“

„Až kolem čtyř hodin dnes ráno.“

„Kde?“

„Vpadl sem potom, co ho vyslýchala policie. Byl samá omluva, že nás do toho zapletl. Je to ohromně hodný člověk, Donalde.“

„Co chtěl?“

„Co tím myslíš?“

„Když sem přišel ve čtyři ráno.“

„No, prostě chtěl jen vědět, jak jsem snášela to utrpení, a chtěl se mi omluvit za to, že mě zapletl do případu, který mě dostal do takového postavení.“

„A potom, co udělal tohle všechno, co ještě chtěl?“

„No, už nic.“

„Nezmínil se jen tak mimochodem ještě o něčem?“

„Chtěl jenom vědět, jak moc jsme jim toho řekli. Já mu odpověděla, že nemusí mít starosti a že ty žádné informace neprozradíš. Řekl, že doufá, že zejména ty jim neřekneš nic o případě, na kterém pracuješ, ani o žádných dopisech.

Řekla jsem mu, aby šel klidně spát a vůbec si nelámal s ničím hlavu.“

„A co Philip? Byl s otcem?“

„Ne. Proto se sem otec nevrátil. On a Philip měli nějaké názorové rozpory.“

„Kvůli čemu?“

„Nevím, drahoušku, ale myslím, že se to týkalo tebe.“

„Proč?“

„Zdá se, že Philip je tebou velice nadšen. Chtěl, aby ti jeho otec dal volnou ruku tak, abys mohl pokračovat v pátrání a udělat všechno, co bude třeba k nalezení Corly.

Otec tvrdí, že by to bylo příliš nákladné. Podle něho vše, co si může dovolit, končí tím, objevíš-li důkaz, že se Corla rozhodla odejít sama. Na to Philip namítl, že mohla odejít, protože ji někdo vydíral nebo něco podobného. Otec mu tedy řekl, že pokud tomu tak bylo, tak jako tak by si ji nepřál mít v rodině. A hádám, že Philipovi ruply nervy. Pohádali se, otec odešel a nechal Philipa samotného v kasinu.“

Přimhouřil jsem oči a zamyslel se nad tím. „To se zřejmě muselo stát někdy kolem osmé hodiny nebo o pár minut později?“

„Myslím, že ano.“

„Neřekla jsi o tom nic představitelům zákona?“

„Řekla jsem představitelům zákona, aby se starali o své věci, a já se budu starat o svoje,“ vyštěkla Berta. „Ti drzí hlupáci! Dokonce chtěli vědět, jak bych jim mohla dokázat, že jsem byla celou tu dobu tady v hotelu. Čekala jsem tady, až se objeví pan Whitewell, ale on za mnou kvůli té hádce s Philipem nepřišel…“

„A kam tedy vlastně šel?“

„Byl velmi podrážděný. Víš, on má toho chlapce opravdu rád, fakticky a bez výhrad, naprosto ho zbožňuje a tak ho to hrozně rozrušilo. Dokonce mi zapomněl zavolat a říct, že nemůže přijít. Ne…“

„Ale kam šel?“

„Nešel nikam.“

„Chceš tím říct, že se vrátil do svého pokoje tady v hotelu?“

„Aha, už chápu. Ne. Byl velice nervózní. Nějakou dobu se procházel a potom se vrátil a pokusil se usnout. On, Philip a pan Endicott mají apartmá. Philip se neobjevil skoro do jedenácti hodin. Policie zjistila, že Whitewell je můj zákazník, a vytáhla ho z postele, aby si ho podala. Chudák, obávám se, že toho v noci moc nenaspal.“

„Co víš o podrobnostech té vraždy?“

„Téměř nic. Byl zastřelen. To je všechno, co vím.“

„Zbraní jaké ráže?“

„Nevím.“

„Našli tu zbraň v bytě?“

„Nemyslím.“

„A slyšel někdo výstřel?“

„Ne. Víš, jak ten byt vypadá. Je to ve vedlejší ulici a jsou to jen dva byty nad nějakým obchodem. Obchod zavírá v šest hodin. Někdo musel něco hledat v kuchyni. Dvířka od skříňky pod dřezem byla otevřená a pár pánví bylo na podlaze. Vyrozuměla jsem, že u dveří vedoucích do kuchyně bylo trochu kapek krve. Vykonstruovala jsem si to z otázek, které policisté kladli, ale jinak moc informací neprozradili.“

„Dobrá,“ řekl jsem, „je dobře, že byl zabit. Říkal si o to.“

„Donalde, nemluv takhle.“

„Proč ne?“

„Použijí to proti tobě.“

„Mají toho na mě plno, ale daleko se s tím nedostanou.“

„Nepamatoval si tě ten zřízenec z lůžkového vozu, drahoušku?“

„Zřejmě ne.“

„A co lístek?“

„Nekontrolovali ho.“

„Ani místenku do pulmanu?“

„Ne, prostě jsem nastoupil, uložil se a usnul.“

„Je divné, že tě průvodčí nevzbudil, aby se podíval na tvou jízdenku.“

Řekl jsem: „Asi to bylo proto, že si mě zřízenec nevšiml.

Nehlásil průvodčímu, že nastoupil někdo s místenkou na dolní lehátko číslo devět.“

„Nezkomplikuje ti to dost situaci?“

„Možná, že ano.“

Berta pravila: „Nevadí, jsi chytrý jako čert. Dokážeš se ubránit uvěznění, ale musíme udělat něco, abychom pomohli panu Whitewellovi. Předpokládáš, že by ta vražda měla něco společného se zmizením Corly Burkeové?“

„To zatím nevím. Harryho Beegana by mohlo zabít dost lidí, a mezi nimi je i můj úctyhodný přítel, poručík William Kleinsmidt z lasvegaského policejního sboru.“

Berta namítla: „Nebuď trouba, Donalde. Kdyby ho Kleinsmidt zabil, přiznal by se ke střelbě a tvářil by se jako hrdina.

Nebojácný

důstojník

zneškodnil

zoufale

odhodlaného zločince, který terorizoval okolí, a podobné kecy.“

Odpověděl jsem: „O tom nejsem přesvědčený. Uvádím to jen jako možnost.“

„Nezdá se mi to dokonce vůbec možné.“

„Mně ano.“

„Proč?“

„Občané nemají rádi, když nějaký policajt umí příliš zručně zacházet se zbraní. Kleinsmidt hledal Puga a byl na něho naštvaný. Pug to uměl s pěstmi a v žádném případě se nenechal šikanovat.“

„Ale Kleinsmidt by se mohl odvolávat na sebeobranu, ať se stalo cokoli.“

„Hm, hmm.“

„Donalde, takhle se mnou nemluv. Co je špatného v tom, co ti říkám?“

Vysvětlil jsem: „Pug nebyl ozbrojený Byl u sebe doma.

Byla to záležitost, která by šla před porotu. Předpokládá se, že policista nepotřebuje k zadržení neozbrojeného muže nic víc než obušek.“

„Ale Pug byl dobrý boxer.“

„Policista má být schopen zadržet neozbrojeného muže.“

„Proč si myslíš, že to udělal Kleinsmidt?“

„Nemyslím si to.“

„Myslela jsem, že jsi řekl, že to udělal.“

„Řekl jsem, že je to jedna z možností.“

„Dobrá, tak co tě vede k tomu, že si myslíš, že je to jedna z možností?“

„Způsob, jakým se policie tak usilovně snaží přišít to někomu jinému.“

„Máš na mysli sebe?“

„Mezi jinými.“

„Arthur Whitewell mě donutil, abych mu slíbila, že mu dám vědět hned, jak se tady objevíš.“

„Věděl, že Kleinsmidt pro mě jel?“

„Nevím. Věděl, že pro tebe někdo pojede.“

„V pořádku, brnkni mu.“

Podal jsem Bertě sluchátko. Dvakrát si odkašlala a řekla do telefonu: „Dejte mi prosím pokoj pan Arthura Whitewella.

Dobrý den, Arthure. Tady je Berta. Ale, vy lichotníku!

Donald je tady… Ano… To bude nádherné!“

Zavěsila, vzhlédla na mě a řekla: „Přijde sem teď hned.“

Posadil jsem se, zapálil si cigaretu a zeptal jsem se: „Jak dlouho už tohle trvá?“

„Co?“

„No tohle oslovování ‚Arthure‘ a ‚Berto‘?“

„Ale ani ti nepovím. Prostě jsme si začali říkat navzájem křestními jmény. Koneckonců, chápej, prožili jsme spolu určité věci, tu vraždu a vyšetřování, které následovalo.“

„A co Philip?“

„Philipa jsem neviděla kromě krátkého okamžiku, když mu policie kladla otázky.“

„Odjel Endicott do Los Angeles?“

„Ne. Je ještě tady, ale chce odjet.“

„Plánuje Whitewell také odjezd?“

„Nikoli v nejbližších dnech. Dej mi cigaretu, drahoušku.“

Podal jsem jí cigaretu a podržel hořící zápalku. Ode dveří se ozvalo zaklepání. Otevřel jsem Arthuru Whitewellovi a Endicottovi.

Whitewell mi řekl, když mi potřásal rukou: „Takhle jsme si to nepředstavovali, viďte, Lame?“

„Ne.“

V patách za Whitewellem následoval Endicott. Potřásl nám rukou, ale neříkal nic.

Whitewell se postavil nad Bertu a usmíval se na ni: „Nechápu, jak to děláte.“

„Co dělám?“

„Jste prakticky po bezesné noci a vypadáte pořád svěží, jako byste byla v posteli od deseti hodin. Nemohu se vzpamatovat z obdivu nad vaší fantastickou vitalitou.“

Berta odpověděla skromně: „Přála bych si být z jedné desetiny tak dobrá, za jakou mě pokládáte.“

Řekl jsem: „Předpokládám, že jste Kleinsmidtovi řekli každý svůj příběh.“

Přikývli.

„Teď si to prověřuje. Ještě o něm uslyšíte. Je to vytrvalý chlapík. Řekl bych, že by mohl být nebezpečný.“

Nikdo pár sekund neřekl nic a potom se ozval Endicott: „Ano, mám dojem, že máte pravdu.“

„Tak dobrá, možná by bylo dobré, abychom si prošli fakta a…“ Odmlčel jsem se, když jsem uslyšel z chodby zvuk gumových podpatků. Potom, když se ozvalo zaklepání na dveře, jsem prohlásil: „Vsadím se, že tohle je zákon.“

Sázet se nechtěl nikdo. Otevřel jsem dveře. Byl to Kleinsmidt.

„Pojďte dál,“ řekl jsem mu. „Doufám, že někoho napadne objednat snídani.“

„Proč ne,“ reagoval Whitewell. „To je výtečný nápad.

Dobré ráno, poručíku.“

Kleinsmidt nezačal chodit kolem horké kaše: „Chci si ověřit pár maličkostí,“ prohlásil. „Poslechněte, Whitewelle, vy jste mi neřekl všechno, co se stalo včera večer.“

Whitewell řekl: „Obávám se, že vám nerozumím.“

„Nebyl jste na rohu Bukové a Washingtonovy ulice včera večer kolem deváté?“

Whitewell váhal. „Nevím,“ řekl po chvíli, „jak s vámi mám spolupracovat, poručíku. Zdá se, že jste rozhodnut…“

„Přestaňte hrát o čas,“ řekl Kleinsmidt. „Byl jste tam, nebo ne?“

Whitewell se na něho zamračil: „Ne.“

„Víte to jistě?“

„Pochopitelně, vím to jistě.“

„Nebyl jste tam vůbec nikdy, řekněme mezi tři čtvrtě na devět a čtvrt na deset?“

„Ne, nikdy během večera.“

Kleinsmidt ustoupil, otevřel rychle dveře, vyhlédl na chodbu a kývl hlavou.

Řekl jsem: „Připravte se, Whitewelle.“

Uslyšeli jsme z chodby rychlé kroky a potom ve dveřích stanulo nějaké děvče.

„Pojďte dál,“ řekl Kleinsmidt. „Podívejte se na osoby v této místnosti a řekněte mi, zda mezi nimi je osoba, kterou jste viděla včera večer.“

Udělala krok přes práh. Bylo v ní něco hrdě vzdorovitého, jako by věděla, že všichni budou proti ní, a naučila se předstírané lhostejnosti. Nevzbuzovala dojem, že byla probuzena v brzkou ranní hodinu, aby čelila tomuto trápení. Když jste se na ni dívali, měli jste pocit, že nespala a že není zvyklá chodit spát před úsvitem. Na obličeji měla příliš mnoho barvy a ústa byla tvrdá. Ale pečovala o sebe, dávala si pozor na postavu, starala se o ruce. Ani ne třicetiletá žena, která se naučila nenechat se ani na okamžik dát zaskočit.

Věděli jste, co řekne, ještě než otevřela ústa. Oči jí opsaly rychlý polokruh, kdy si nás prohlížela, a potom se zastavily na Whitewellovi. Ale než stačila cokoli říct, Berta Coolová se naklonila dopředu z křesla. „Tak tohle teda ne,“

řekla Kleinsmidtovi. „Nebudete tady na nikoho šít boudu.

Má-li dojít k nějaké identifikaci, postavíte toho muže do řady s jinými přibližně stejného věku a postavy a…“

„Kdo to tady vede?“ zeptal se Kleinsmidt pohoršeně.

„Možná, že to vedete, ale já vám říkám, jak to máte udělat, aby to mělo nějakou váhu.“

„U mě to váhu má. Tak jak to je? Je tady ta osoba?“

Dívka zdvihla prst a ukázala na Whitewella.

Kleinsmidt pravil: „To je všechno. Počkejte venku.“

„Okamžik,“ řekl Whitewell, „rád bych věděl…“

„Počkejte venku.“

Přikývla a vyšla dveřmi ven, ramena vzadu, bradu vzhůru a vlnila boky dost důrazně na to, aby naznačila, že ví, co si myslíme, a sdělila nám, co bychom s tím mohli udělat.

Dveře se zavřely. Kleinsmidt řekl: „Tak co?“

Whitewell chtěl něco odpovědět.

„Počkejte okamžik,“ přerušil jsem ho.

Pohlédl na mě s obočím zdviženým do obloučků v tiché otázce lidí příliš dobře vychovaných na to, aby vyjádřili jinak, že jsou nepříjemně překvapení.

„Už jste to řekl,“ pravil jsem mu. „Nebyl jste tam.

Nemůžete k tomu nic dodat, ani…,“ významně jsem se odmlčel, „ani od toho nemůžete nic odečíst.“

Kleinsmidt se prudce otočil a vrhl na mě rozzlobený pohled. „Vy jste právník?“ zeptal se.

Nijak jsem na to nereagoval.

„Protože pokud nejste,“ pravil Kleinsmidt zlověstně, „tak vás upozorňuju, že tady nemáme rádi lidi, kteří provozují právo bez licence, nikoli v tomto státě; a když se tváříte, že dáváte rady osobě obviněné…“

Náhle se odmlčel a já se zeptal: „Obviněné ze zločinu?“

Neřekl na to nic.

Kleinsmidt se náhle obrátil k Endicottovi. Zeptal se ho: „Vy jste Paul C. Endicott?“

Endicott přikývl.

„Jste Whitewellův obchodní společník?“

„Pracuji u něho.“

„V jaké funkci?“

„Starám se o záležitosti firmy, když není přítomen.“

„Co děláte, když přítomen je?“

„Udržuji firmu v hladkém běhu.“

„Něco jako generální ředitel?“

„Řekl bych, že ano.“

„Jak dlouho jste u něho?“

„Deset let.“

„Znáte mladou ženu jménem Corla Burkeová?“

„Ano, setkal jsem se s ní.“

„Hovořil jste s ní?“

„Jen krátce.“

„Kde?“

„Jednou večer, když přišla do kanceláře.“

„Víte, že ona a Philip se měli brát?“

„Ano.“

„Kdy jste přijel sem?“

„Včera odpoledne.“

„Jak?“

„S Philipem.“

„Jeho autem?“

„Ano.“

„Jak je to možné, že jsem o vás nic neslyšel dříve?“

Endicott na něho hleděl s klidem. V jeho pohledu nebyl žádný antagonismus ani žádná pokora. Bylo to spíše nezaujaté, částečně humorné a možná trochu pohrdavé hodnocení. „Jsem si jist, že nevím,“ prohlásil se správnou hlasovou modulací.

Byl to přesně typ člověka, který skutečně ovládá podnik.

Nejen že se jednoduše stará o detaily, ale dělá výkonnou práci a přijímá rozhodnutí. Nebyl to muž, kterého bylo lze vyvést z konceptu. Nebyl to někdo, kdo by se dal zastrašit.

Promyslel si, co udělá, a prováděl svůj plán. To vše se ukázalo během krátkého okamžiku, kdy tito dva muži čelili jeden druhému.

Kleinsmidt vycítil, koho má proti sobě. Upustil od svých zastrašovacích manýrů. „Endicotte, s ohledem na dané okolnosti bych rád věděl, co jste dělal včera večer.“

„Kdy?“

„Tak dobrá, co jste například dělal kolem deváté hodiny?“

„Byl jsem v kině.“

„Kde?“

„V kině Casa Grande.“

„V kolik hodin jste přišel do sálu?“

„Nevím. Asi ve tři čtvrtě na devět, možná trochu dřív.

Ano, když o tom přemýšlím, myslím, že to bylo těsně po půl deváté.“

„Jak dlouho jste tam zůstal?“

„Dokud jsem neviděl celý film. Počítám, že asi dvě hodiny.“

„Kdy jste se poprvé dozvěděl o té vraždě?“

„Whitewell mi to řekl dnes ráno.“

„Co vám řekl?“

„Myslel si, že existuje jistá možnost, že by tu mohl být zdržen, a v tom případě si přál, abych odletěl letadlem do Los Angeles.“

„Nač ten spěch?“

„Protože někdo musí řídit podnik.“

„A jak se já dozvím, že jste přišel do kina včera večer mezi půl devátou a tři čtvrtě na devět?“

Endicott odpověděl: „To opravdu nemohu vědět.“

„Co to bylo za film?“

„Nějaká lehká komedie, něco o jednom rozvedeném manželovi, který se vrátí, zrovna když se jeho manželka znovu vdává. Byly v tom docela zajímavé situace.“

„Můžete popsat tu zápletku nějak lépe?“

„Ne.“

Kleinsmidt řekl: „Nepředpokládám, že by existovala naděje, že jste si schoval vstupenku?“

Endicott řekl: „Mohl bych ji mít.“ Začal si mechanicky prohledávat kapsy. Z pravé kapsy u vesty vytáhl několik vstupenek, podíval se na ně, vybral z nich jednu a řekl: „To je pravděpodobně ona.“

Kleinsmidt zašel k telefonu, zvedl sluchátko a zavolal nějaké číslo.

„Kino nebude ráno ještě v provozu,“ poznamenal Endicott.

„Volám řediteli domů.“

O chvíli později řekl Kleinsmidt do telefonu: „Franku, tady je Bill Kleinsmidt. Nezlob se, že tě budím, ale sklenice horké vody s trochou citronové šťávy a rychlý pochod by ti po ránu určitě neuškodily. Teď chvíli poslouchej. Nezlob se, potřebuji se tě zeptat na něco ohledně vašich vstupenek.

Mám tady vstupenku, která byla prodána včera večer.

Existuje nějaký způsob, jak by se dalo zjistit, kdy byl ten lístek prodán? Aha… počkej chvíli, zůstaň u telefonu.“

Kleinsmidt vzal lístek, prohlédl si ho a řekl: „Číslo je šest devět čtyři tři… Co ještě? Ano, je to tu. Dvě písmena: BZ. Jseš si tím jistý? Výborně, tisíceré díky.“

„Obávám se,“ řekl Endicottovi, „že budete muset trochu přehodnotit své časové údaje.“

Endicott poklepal na konec cigarety širokým nehtem prstu a sklepal tabák dolů. „Lituji,“ řekl, a po sekundě dodal: „To nemohu udělat.“

„Tyto vstupenky jsou označeny kódem,“ řekl mu Kleinsmidt. „Měli tam tolik nepříjemností se vstupenkami, že se rozhodli zaznamenávat přesně, kdy byla každá vstupenka prodána, jinými slovy v které části filmu. Tak si vypracovali systém časového záznamu. A je sedm hodin, B

je osm hodin, C devět, D deset. A písmena X, Y, Z označují čtvrthodinové úseky. BX znamená, že lístek byl prodán od čtvrt na devět do půl deváté. BY znamená půl deváté až tři čtvrtě na devět a BZ od tři čtvrtě na devět do devíti. Mají automatické razítko, které je napojeno na hodiny a písmena se mění automaticky.“

„Lituji,“ řekl Endicott. „Pořád si myslím, že jsem tam byl před tři čtvrtě na devět.“

„Dobrá, kdybyste tam byl před tři čtvrtě na devět, byl byste se měl sebrat a odejít.“

Na Endicottově tváři se pomalu objevil úsměv: „Obávám se, poručíku, že se vám nemohu tentokrát zavděčit.

Neuvědomoval jsem si, jak velké štěstí mám, ale zkontrolujete-li průběh představení včera večer, zjistíte, že film skončil kolem osmi pětapadesáti a hned potom následovalo losování vstupenek. Bylo vyvoláno číslo nějakého lístku. Nějak jsem si přečetl nesprávně své číslo a vydal se na jeviště. Pak jsem zjistil chybu. Publikum se mi vysmálo. Můžete si to ověřit.“

„Ale, ano?“ zeptal se Kleinsmidt.

V Endicottově hlase zaznělo právě to správné množství pobaveného, napůl pohrdavého respektu. Odpověděl mu: „Jak jste to sám docela vhodně vyjádřil, ano.“

Kleinsmidt řekl: „Tohle je moment, který vyšetřím.

Budu s vámi chtít znovu mluvit.“

„Pokud budete chtít, přijeďte do Los Angeles.“

„Nejezděte do Los Angeles, dokud vám nedovolím.“

Endicott se zasmál: „Vážený pane, chcete-li mi položit nějaké další otázky, bude lepší, když mi je položíte hned teď, protože během dvou hodin budu na cestě do Los Angeles.“

„Myslíte, že na mě nemusíte brát ohled?“ otázal se Kleinsmidt.

„Ale vůbec ne, poručíku. Mám prostě hluboce zakořeněný odpor k tomu, abych nechal důležité podnikání ve zmatku jenom proto, že vy chcete zadržet každého v Las Vegas, dokud neukončíte vyšetřování. Docela chápu vaše stanovisko, poručíku, a vůbec nic vám nevyčítám, ale mám svou vlastní odpovědnost.“

„Mohu vás předvolat jako svědka před koronerovu porotu.“

Endicott se nad tím zamyslel, pomalu přikývl a řekl: „To je má chyba, poručíku. Můžete.“

„A potom byste nemohl odjet, dokud případ nebude vyřešen.“

„To je správné, a následky by mohly být nepříjemné.

Důležitá záležitost je to pro vás, poručíku. Pro mě je to čistě nepříjemné zdržení a navrhuji pokusit se zařídit to tak, aby mi to způsobilo co nejméně potíží.“

„Co

kdybychom

udělali

kompromis?“

navrhl

Kleinsmidt. „Budete souhlasit, že přijedete zpět, když nebudu nijak zasahovat do vašeho odjezdu?“

„Ano, se dvěma výhradami. Za prvé, že to bude skutečně nezbytné, a za druhé, že budu moci zabezpečit podnik tak, abych mohl odjet.“

Endicott zamířil ke dveřím: „Pokud nemáte nic proti tomu, Arthure,“ řekl s rukou na klice, „odjedu, bude-li to možné, do desíti hodin. Tak se dostanu do kanceláře krátce před polednem.“

Whitewell přikývl.

„Chtěl jste napsat ten dopis o přijetí nabídky na opci nabídnutou…“

„Ano,“ přerušil ho Whitewell, jako by měl strach veřejně prozrazovat podrobnosti.

Endicott sňal ruku z kliky a kývl směrem k psacímu stolu. „Napište prostě krátké sdělení,“ řekl. „Naprosto bude stačit, abyste se zmínil o opci. Je z šestnáctého minulého měsíce.“

Whitewell napsal v rychlosti sdělení a připojil podpis s jakousi kudrlinkou. Kleinsmidt ho sledoval a všímal si každého jeho pohybu.

„Nemáme tu žádné známky,“ řekl Endicott náhle.

„Skočím dolů do recepce a přinesu pár známek. Je tam prodejní automat…“

Whitewell řekl: „Nedělej si starosti, Paule. Vždycky s sebou nosím ofrankované obálky připravené pro takové situace, jako je tato. Sice možná ne s tak čerstvými známkami, jaké bys donesl z automatu, ale strýčku Samovi budou určitě stačit.“

Vytáhl z kapsy ofrankovanou leteckou obálku, posunul ji přes stůl k Endicottovi a řekl: „Napiš tam adresu. Víš, kde to je.“ Mrkl jsem rychle na Bertu, abych se přesvědčil, zda si všimla Whitewellova zvyku nosit s sebou ofrankované obálky. Zdánlivě to nezaznamenala.

Whitewell zalepil obálku a podal ji Endicottovi. „Dej to rychle na poštu, Paule.“

Endicott vzal obálku a řekl: „Nejsem si jist, jaké jsou odsud spoje letecké pošty, ale i kdyby to mělo jít do San Franciska a zpět, mělo by to být doručeno nejpozději do zítřka do rána, což tě bude chránit.“

Kleinsmidt ho pozoroval se zlověstně nadzdviženým obočím. Náhle se obrátil a usmál na Bertu. „Je mi velice líto, paní Coolová, že jsem vás musel obtěžovat tak brzy ráno.

Pokuste se na to zapomenout. Pokud se naučíte přijímat tyhle zásahy filozoficky, budete to mít o hodně jednodušší.“

Odešel rychle ke dveřím, otočil se na prahu a vyšel ven.

Pohlédl jsem na Arthura Whitewella. Už to nebyl onen lichotník a trochu popletený a velice ustaraný otec. Místo toho se představoval jako muž s rychlým, lstivým a pronikavým mozkem a schopností přijímat náhlá rozhodnutí.

„V pořádku, Endicotte,“ řekl, „budeš řídit podnik.

Zůstanu tady, dokud ta věc nebude v pořádku. Odjedeš do Los Angeles.“

Endicott přikývl.

„Jsem ochoten jít až na osmdesát pět dolarů za akcii, abych získal balík cenných papírů, o kterém jsme mluvili včera večer. Rozumíš?“

„Ano.“

„Nechci překročit padesát tisíc dolarů za celý balík.

Myslím, že v těch zaručených návrzích předložených Fargem je dobrá šance na naftu. Šel bych u nich až na sedmdesát pět tisíc, ale chci, aby mé peníze byly poslední, které půjdou dovnitř, a první, které zase vypadnou ven, s co největším kusem snadného zisku, jaký budeš moct dostat.

Chápeš?“

„Myslíš, že jim mám říct…“

„Ne, poslouchej. Dělají tu samou chybu, jakou dělá každý nový podnikatel, podceňují objem kapitálu, který bude třeba. Investuj dvacet tisíc podle jejich podmínek.

Navrhni jim dohodu, aby akcionáři sehnali dalších dvacet tisíc. A potom čekej. Až je začne tlačit bota, budou prosit o malé částky od dvou do pěti tisíc dolarů. I potom v naprostém klidu vyčkávej. Počkej, až budou úplně zoufalí, a potom jim předlož náš návrh.“

„Kontrola?“

„Chci kontrolovat celou firmu, ale především dávám přednost zajištění své investice. Chci získat kontrolu až potom, co dostanu zpět všechny prostředky, které jsem tam vložil.“

Endicott sevřel rty. „Nemyslím, že by se to dalo provést.“

„Půjde to, půjdeš-li na to tak, jak jsem ti říkal. Požadují třicet pět tisíc dolarů. Zeptej se jich, zda by nebyli schopni dát mezi sebou dohromady dvacet tisíc dolarů, jestliže vložím já dvacet tisíc. Udělají to, a budou si myslet, že to bude dostatečně velký kapitál.“

„Už rozumím,“ pravil Endicott.

„Nemluv o tomto případu s nikým,“ instruoval ho Whitewell. „Kdyby tě kontaktovali nějací novináři, vysměj se jim.

Jsem tady kvůli obchodu. Uveď jen tak mimochodem, že jsem se tu zastavil pár hodin předtím, než byla vražda spáchána. Jinými slovy jsem na obchodní cestě. Můj zdejší obchod je natolik důležitý, že mě to přimělo letět letadlem a zdržet se tu pár dnů. Philip je tady, aby mi asistoval a seznámil se s určitými detaily toho obchodu. Rozumíš?“

„V pořádku.“

„Philip je mladý, horkokrevný a impulzivní. Je zamilovaný a nešťastný ze zmizení mladé ženy, kterou si měl brát. Mohl jsi posoudit, v jakém stavu jsou jeho nervy.

Dočasně se mi odcizil. Pohádali jsme se. Nemyslím, že je schopen přijít s olivovou ratolestí. Obávám se, že mu zdejší úřady nedovolí odjet z Las Vegas, ale kdyby to dovolily, přijede za tebou. Počítám s tebou, že ho udržíš v lajně.“

Endicott přikývl.

„Za žádných okolností nesmí mluvit s novináři. Myslím, že to můžeš nechat na jeho úsudku, ale kdybys zjistil, že se cuká, ukázni ho. Kdybys cokoli potřeboval, zatelefonuj mi.“

„Jak dlouho počítáš, že tady zůstaneš?“

„Nevím, možná nějakou dobu.“

„Ale určitě budeš v kanceláři do dvou nebo tří dnů.

Vyšetřování si určitě nevyžádá…“

„Možná, že budu ve vězení,“ pravil Whitewell krátce.

Endicott našpulil rty a slabě zahvízdal.

„Myslím, že by bylo lépe, kdybys vypadl,“ řekl Whitewell. „Je tu určitá možnost, že by tvůj odjezd mohl být pozdržen.“

„Můj ne,“ namítl Endicott. „Skutečnost, že je na těch vstupenkách narazítkovaná doba prodeje, a taky to losování mě staví mimo podezření. Je ale zcela bláznivé podezírat každého, kdo nemá alibi, nebo každého, kdo byl blízko. To je přece naprosto praštěný přístup. Proč si nejdřív nezjistí motiv činu a teprve potom nezačnou ověřovat časový aspekt?“

„Protože je to přehnaně horlivá policie v izolované obci,“ řekl Whitewell. „Nemůžeme očekávat, že se tu setkáme s nějakým metropolitním mozkem. A ty zmeškáš spojení, jestli nevypadneš.“

Endicott vstal, uklonil se Bertě Coolové, stiskl si se mnou ruku, hodil rychlým úsměvem po Whitewellovi a řekl: „Provedu,“ a jeho mohutná postava rychle prošla dveřmi ven. Slyšel jsem, jak těžce dupe chodbou. Whitewell přešel ke dveřím a zvuk cvaknutí západky v zámku mi umožnil pochopit, že v jeho postoji ke mně se skrývá určitý rozhodný záměr.

„No a teď, Lame, co můžete udělat vy?“

Berta řekla: „Arthure, můžete důvěřovat naší agentuře, že…“

Ani se k ní neobrátil a jenom jí dlaní ruky naznačil, aby zmlkla.

„Kdybyste nám řekl…“

„Mlčte,“ pravil Whitewell.

Rozkaz byl tak řízně autoritativní, že Berta Coolová proti své vůli překvapeně umlkla.

„Tak co s tím, Lame? Co chcete a co můžete udělat?“

„Nejdřív mi řekněte, proti čemu vlastně stojím.

Kleinsmidt nyní ví o Corle. To znamená, že Clutmerovi něco vyslechli.“

Odpověděl: „To děvče se plete. Nebyl jsem nikde blízko bytu slečny Framleyové.“

Namítl jsem: „Nemyslím, že by lhala.“

„Ani já. Nevidíte, co to znamená? Mezi mnou a Philipem existuje značná rodinná podobnost. Potkala Philipa. Neměla žádný důvod prohlížet si ho pečlivěji.

Zahlédla ho prostě jako chodce, který ji míjel. Kdyby tu Philip dnes ráno byl, poznala by jeho, ale on tu nebyl.

Snažila se zůstat zadobře s policií, spatřila mě, a protože jsem mu dost podobný, označila mě. Musíme věci zařídit tak, aby se s Philipem nikdy nesetkala.“

„Už identifikovala vás. Nebude se k tomu chtít vracet.“

„Dobrá, zajistěte, aby se to nestalo. Máte nějaké návrhy?“

„Určitě. Umožněte jí, aby vás viděla víckrát, mluvte a pohybujte se jí před očima. Až pak uvidí Philipa, bude jí připadat jako někdo naprosto cizí.“

„Výborně.“

„Má Philip nějaké alibi?“

„Nevím. Také to bych rád, abyste zjistil.“

„Mám mu říct, že pracuji na tomto aspektu?“

„Ne. O tom jsem s vámi chtěl mluvit. Nesmíte mu říct, že pracujete na něčem jiném kromě zmizení Corly Burkeové.“

Odpověděl jsem: „To ale bude rozhodně znamenat větší výdaje, víte, a…“

„To je v pořádku.“

Berta Coolová se vzpřímila na křesle: „Promiňte,“ řekla, „ale…“

Whitewell ji znovu gestem ruky naznačil, aby mlčela.

Berta se ozvala: „Jděte k čertu. Nemyslete si, že v téhle agentuře určuje ceny někdo jiný než Berta Coolová.“

Najednou to byl zase ten původní milý Whitewell, který se na ni usmíval: „Promiňte, Berto,“ řekl. „Nikdo se nepokouší vás obcházet. Chtěl jsem prostě, aby Lam pochopil, co je nutno udělat, protože s tím musí začít okamžitě.“

Berta se na něho usmála. Hlas se jí táhl jako med. „Víte, Arthure, u případů vražd musíme účtovat víc než u ostatních záležitostí.“

„O kolik víc?“

Berta se na mě podívala a kývla mi směrem ke dveřím.

„V pořádku, drahoušku, bude líp, když vypadneš.“

KAPITOLA 10

Tichý chlad pouštní noci se rozplynul pod nárazem slunečních paprsků. Bydliště Dearborneových se zdálo zcela bez života. Zářivé pouštní slunce zalilo průčelí domu a rozzářilo bílou omítku oslnivým, do očí bodajícím jasem.

Seděl jsem v pronajatém autě, zaparkovaném na druhé straně ulice v polovině bloku, a čekal. Vstřebával jsem teplo slunečního světla a snažil se nepropadnout dřímotě.

Pokoušel jsem se kouřit, ale cigarety mě nezbavily nervového napětí a způsobovaly, že jsem se cítil ještě unavenější. Atmosféra byla prostoupena jemnou ospalostí.

Zavřel jsem oči, aby si odpočinuly od jasu, a nedokázal jsem znovu zvednout olověná víčka. Mohlo to trvat deset sekund nebo deset minut. Trhl jsem sebou, nadskočil a s výčitkami se probudil. Spustil jsem okénko u dveří vozu a pokoušel se co nejrychleji vdechovat a vydechovat, abych dostal do krve dostatek kyslíku. Snažil jsem se myslet na něco, co by mě udrželo v bdělém stavu. Otevřely se dveře a vyšel Ogden Dearborne.

Zůstal minutku stát na přední verandě a natáhl ruce nad hlavu. Sklouzl jsem dolů do sedadla auta tak, že nad dolní okraj skla ve dveřích mi vykukovaly jen oči.

Pohlédl nahoru na oblohu, dolů na úzký pruh trávníku před domem, narovnal se a ještě jednou zívl. Tenhle člověk neměl na světě žádné starosti, byl to prostě inženýr, pracující jako státní zaměstnanec v podniku patřícím vládě, platil pravidelně účty, volby měl za sebou a jeho strana byla u moci, a na daně se mohl vykašlat. Nakonec se ledabyle vrátil do domu.

Pár vteřin potom, co se za ním zavřely dveře, otevřely se znovu a vyšla Eloise Dearborneová. Nemarnila čas rozhlížením se po ulici nebo okolí. Kráčela rychlými a pevnými kroky a směřovala zjevně za nějakým určitým cílem.

Seděl jsem v autě a sledoval ji. Na rohu o tři bloky dál zahnula doleva. Nastartoval jsem motor, udržoval dostatečnou vzdálenost, abych byl z jejího dohledu, a pomalu vjížděl do zatáčky.

Nyní bylo snadné udržet ji v zorném poli. Čtvrť už byla zastavěna hustěji, s obchůdky tlačícími se na sebe. Zašla do malého obchodu s potravinami. Zajel jsem krokem k chodníku a vypnul motor.

Skoro deset minut jsem čekal, než vyšla ven se dvěma velkými papírovými sáčky v náručí. Tentokrát pokračovala v chůzi jen o polovinu bloku dál. Tabulka na dveřích tam hlásala: „Penzion.“

Vyskočil jsem z auta, rychle zašel do obchodu s potravinami, koupil za deset centů konzervu s kondenzovaným mlékem a odešel do penzionu. Nějaká žena tam zametala chodbu. Podržel jsem s milým úsměvem ostentativně konzervu s mlékem a zeptal se: „Kde bych našel tu ženu, která sem právě přišla s nákupem?“

„Co se stalo? Ztratila něco?“

„Zřejmě ano.“

„Myslím, že je v bytě 2A,“ řekla. „Je to hned vpředu nahoře.“

Poděkoval jsem jí, vyšel do poloviny schodiště a počkal, dokud svištění jejího koštěte neustalo a nezaklaply za ní dveře. Potom jsem seběhl dolů, naskočil do auta, hodil mléko na zadní sedadlo a zajel k telefonu.

„Meziměsto,“ řekl jsem. „Detektivní agenturu B. Cool v Los Angeles. Mrskněte sebou.“

Elsie Brandová zvedla sluchátko skoro v téže chvíli, kdy jsem dostal spojení s centrálou v Los Angeles.

„Ahoj, Elsie, jak to jde se sex-appealem?“ zeptal jsem se.

„Mizerně. Jak se má šéfka?“

„Tu nepoznáš. Zeštíhlela na nějakých osmašedesát kilo.“

„Cože?“

„Nekecám. A navíc začíná být nesmělá.“

„Jsi opilý. Kdy se vrátíte?“

„Nevím. Poslouchej, zajdi do nějaké spřátelené redakce novin a sežeň z jejich archivu všechny informace o muži jménem Sid Jannix, který býval boxerským šampionem. V

jednu dobu byl někde téměř úplně na špičce. Buď seber nějaké fotografie, nebo nechej fotografovi okopírovat nějaké snímky, budeš-li muset. Pošli mi je sem leteckou poštou.

Hotel Sal Sagev.“

„Na tvoje jméno?“ zeptala se.

„Ano, nebo na Bertino. Oba jsme v Sal Sagevu. A ještě něco. Běž na Úřad životních statistik a zjisti, s kým byl Sid Jannix ženatý. Podívej se, zda někdy došlo k rozvodu. Zjisti to a pošli mi to telegraficky.“

„V pořádku. Mám tady pár lidí, toužících po našich službách. Jeden případ se týká vydírání a další řidičů, kteří ujeli od dopravní nehody. Co jim mám říct?“

„Řekni jim, že Berta Coolová nemůže nikomu přislíbit jedinečné služby naší agentury, dokud nedostane hotově pořádnou zálohu. Kdyby to vypadalo dobře…“

Ženský hlas pravil: „Vaše tři minuty uplynuly.“

Odtrhl jsem sluchátko od ucha a třískl s ním do vidlice, ale těsně předtím, než se vypnulo, uslyšel jsem nezaměnitelné klapnutí, přicházející z druhého konce linky, které značilo, že Elsie Brandová byla rychlejší než já. Berta Coolová nikdy netolerovala, když se přetáhl meziměstský hovor. Říkávala: „Na to, abych řekla manželovi, kam má jít, mi stačilo méně než tři minuty, a nic, co bylo řečeno potom, nebylo ani z poloviny tak důležité. Takže jestli vy ze sebe nedokážete během tří minut vymáčknout, co chcete říct, laskavě se to naučte.“

Z telefonní kanceláře jsem odešel do restaurace, dal si šálek kávy, šunku s vejci a potom zamířil do Cactus Patch.

Kontrolor mi řekl, že Louie Hazen bude mít službu až od pěti hodin večer, ale když už jsem vycházel, zavolal na mě jiný muž, abych chvíli počkal. Ukázalo se, že Louie je dole ve sklepě a opravuje něco na jednom stroji.

Počkal jsem tam, zatímco pro něho poslali.

Louie Hazen přišel nahoru a chvíli na mě hleděl nechápavě. Pak se mu rozzářily oči a obličej změkl do širokého úsměvu. „Ahoj, kámo,“ pravil, zatímco se ke mně přibližoval s napřaženou pravicí.

Podal jsem mu také ruku, ale jeho ruka už nebyla tam, kde jsem ji očekával. Louie zmizel. Rychle uskočil, odrazil mi pravou ruku stranou, a když jsem konečně očima našel jeho chechtající se obličej, byl pár centimetrů od mého a jeho pravá pěst se mi lehce, ale pevně tiskla na žaludek.

„Musíš dávat pozor, kamaráde,“ řekl. „Musíš být stále ve střehu.“

Podíval jsem se mu do zakalených očí, hleděl zblízka na jeho zdeformovaný nos a široký úsměv odhalující nalevo dva chybějící zuby.

„Nedával jsi pozor, viď, kamaráde?“ křenil se.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Musíš být pořád ve střehu, kdyby ses někdy chtěl stát boxerem. Mohl bych z tebe udělat boxera, čestně. Naučil bych tě, jak se boxuje, a udělal bych z tebe dynamit. Máš všechno, co to chce. Máš dobrý nervy. Máš i tu dávku odvahy, která dělá bojovníky. Rád bych tě trénoval.“

Vzal jsem ho za ruku. „Možná, že to někdy podnikneme.

Kde si můžeme promluvit?“

Zavedl mě do kouta. „Co bys rád, kámo?“

„Chci, abys pro mě něco udělal.“

„To mě hrozně těší. Víš, že ses mi zalíbil v okamžiku, kdy jsem tě třískl? Víš, jak to chodí, kamaráde. Někdy si myslíš, že se ti nějaký člověk bude líbit, ale když si s ním potřeseš rukou, v duchu tě zamrazí. V okamžiku, kdy jsem se dotkl tebe, zelektrizovalo mě to. Bylo to prostě tak, kámo.

V okamžiku, kdy jsem ti třískl pěstí do čelisti, poslyš, mimochodem, jak je na tom ta čelist?“

„Bolí.“

„Dostals, co to obnáší, hochu. Dostals, co to obnáší. Dej mi půl roku a udělám z tebe boxera.“

„Louie, chci, abys pro mě něco udělal.“

„Určitě. Už jsem ti řekl, že jo. Jen mi řekni, co.“

„Četl jsi ranní noviny?“

„Ne.“

„Tak se na ně mrkni.“

„Proč?“

„Včera večer byl zabitý jeden chlap.“

„Zabitej?“

„No jo. Zastřelený z revolveru.“

Louie vyvalil oči.

„Chceš říct, že byl zavražděnej?“

„Ano. A teď pro tebe mám překvapení. Hádej, kdo to byl?“

Zavrtěl neurčitě hlavou.

„Ten chlap, co tady byl včera večer hrát na výherních automatech.“

„Myslíš, že to byl Sid Jannix, ten jednokolovej kluk?“

„Policie si myslí, že se jmenoval Harry Beegan.“

„Říkám ti, že je to Sid Jannix. Poznal jsem to ve chvíli, kdy jsem ho viděl, jak mrskl levým ramenem před bradu a napřáhl pravačku, byla to stará Jannixova finta. Hochu, na to se nachytal každej. Začal…“

„Poslouchej, Louie, chci, abys něco udělal.“

„Ale ano, jistě. Jistě, udělám všechno, co budeš chtít. Co to má být, kámo?“

„Chci, abys zašel do márnice identifikovat jeho tělo.

Nikoli jako tělo muže, s kterým jsi měl potíže včera večer, když tady fixloval u výherních strojů, ale jako Sida Jannixe, starého přítele z ringu. Nakecej jim tam trochu, jak jsi s ním jednou boxoval…“

„Ale já s ním nikdy neboxoval.“

„Nebyl to žádný oficiální zápas, prostě jenom přátelské tréninkové utkání, které se konalo v tělocvičně.“

„Ježkovy zraky, kámo, nechci do žádný márnice.“

„To ti nic neudělá.“

„Já vím, že mi to nic neudělá, ale ani mi to nepřinese nic dobrýho.“

„No když to nechceš udělat…“

„Tak počkej, kámo. Neřek jsem, že to neudělám, jenom jsem řek, že se mi to nechce udělat.“

„Nerad bych po tobě chtěl něco, co se ti nechce dělat.“

„Jistě, kámo. Jestli chceš, abych to udělal, udělám to.

Kdy chceš, abych tam šel?“

„Teď hned.“

Narovnal si kravatu, srovnal si na ramenou sako a zasmál se na mě kolozubým úsměvem bodrého žoviálního kamarádství: „Už letím, kámo. Pohled na toho nebožtíka mi sice nedodá při zažívání snídaně, ale co naplat. Kde tě najdu, až se vrátím?“

„Přijdu sem později.“

„V pořádku, kamaráde, nashle. A nezapomeň, nedělám si srandu. Mohl bych z tebe udělat boxera. Říkám ti, že máš všechno, co to chce.“

„Promyslím si to,“ slíbil jsem mu a sledoval Louieho Hazena, jak prochází kolem řady výherních automatů k přednímu vchodu a drží hlavu a krk na ramenou tím nezaměnitelným stylem, který charakterizuje člověka zvyklého přijímat i rozdávat rány.

Přesunul jsem se k baru. Když se přiblížil barman a zeptal se mě: „Co to bude?“ zajímal jsem se: „Přišel už Breckenridge?“

„Jo. Myslím, že je nahoře. Chcete ho?“

„Rád bych s ním mluvil.“

„Jak se jmenujete?“

„Lam.“

„Jak se to píše?“

„El-a-em.“

Otočil se rychle k zrcadlu, podíval se na papír a zeptal se: „Vy jste Donald Lam?“

Přikývl jsem.

„Šéf tu o vás nechal zprávu. Včera večer jsem neměl službu. Nechal tady příkaz pro denní směnu. Cokoliv budete chtít, je vaše. Co to bude?“

„Teď zrovna nic. Chci jenom mluvit s Breckenridgem.“

Barman mrkl na nějakého muže, který by mohl být obyčejným turistou poflakujícím se po podniku a prohlížejícím si hry. Když se přiblížil, jeho lhostejnost se okamžitě změnila v podezíravou pozornost.

„Chce mluvit se šéfem,“ řekl barman.

Upřely se na mě chladné oči a barman spěšně řekl: „Je to Lam. Šéf poslal oběžník…“

Studené oči rázem ztratily svůj chlad. Přede mnou čekala pěstěná ruka s velkým diamantovým prstenem. Muž mi srdečně pumpoval rukou. „Jsem rád, že jste přišel, Lame. Co kdybyste si vzal pár žetonů a zkusil štěstí, nebo…“

„Ne, děkuji, rád bych mluvil s panem Breckenridgem.“

„Prosím,“ řekl. „Pojďme k němu do kanceláře.“

Vzal mě ke dveřím vedoucím ke schodišti. Všiml jsem si, že v úrovni stěny je mikrofon zakrytý clonou. Můj průvodce pravil: „Je tu Donald Lam, Harveyi. Vedu ho nahoru…“ Dveře se tiše otevřely a my vyšli po schodech nahoru.

Někde blízko vrcholu schodiště můj průvodce nenápadně zmizel, aby se vrátil do kasina a pokračoval ve svém pochozím dozoru. Nevím přesně, kdy mě opustil, protože se ke mně blížil s napřaženou pravicí a úsměvem na tváři Harvey Breckenridge. Dělal na mě dojem, že je mužem, který se nesměje často, a když k tomu došlo, jeho tenké pevné rty se tajně tiskly k sobě, jako by se chtěly na úsměvu podílet pouze za podmínky, že to bude přísně utajeno.

„Pojďte dál a posaďte se.“

Vešel jsem a posadil se.

„Něco k pití?“

„Ne, děkuji. Každý v podniku mi už nabídl drink.“

„To je dobře. Čekal jsem na vás, Lame. Je mi hrozně líto, co se stalo včera večer. Zachoval jste se ohromně férově. Víte, byl byste nás kvůli tomu mohl dostat do pěkné kaše. Oceňuji to.“

„Všiml jsem si,“ řekl jsem s gestem směrem ke kasinu.

„Shledáváte všechno v pořádku?“

„Určitě.“

„Řekněte si, o co chcete. Řekněte mládencům, kdo jste, a podnik je váš.“

„Nemám v úmyslu vás zneužívat,“ řekl jsem, „ale jedno přání mám.“

„O co jde?“

„Chci si půjčit jednoho z vašich lidí.“

Z jeho tváře zmizel úsměv. Zůstala tak bezvýrazná, jako by si zrovna vytáhl v pokeru patovou flush. „Kterého?“

„Louieho Hazena.“

Oči mu změkly, potom se zasmál, nejprve potichu a pak na okamžik nahlas. „Co s ním chcete dělat? Zabít ho?“

zeptal se.

„Ne. Potřebuju ho na něco. Dělalo by vám to potíže, kdybych si ho na chvíli vypůjčil?“

„Dobrý bože, vůbec ne! Vezměte si ho s mým požehnáním. Věnuji vám ho smluvně i se vzdáním se nároků.“

„Pochopitelně bych mu platil mzdu, pokud bude…“

„Nic takového. Dám mu měsíční placenou dovolenou a nechám si ho na výplatní listině. Bude vám stačit třicet dnů?“

„Týden by měl být až dost.“

„Vezměte si ho na tak dlouho, jak budete chtít. Je to nešťastník. Nemohu ho vyhodit, ale, víte, co je zač. Není agresivní a má docela dobrou povahu, ale pořád je jakoby pod párou. Počítám, že mě dostane do pořádných trablů, když si ho tu nechám. Pořád se mi ale příčí propustit ho. Ve skutečnosti mi prokážete laskavost, Lame, když ho odtud na nějaký čas vytáhnete. Pokusím se mezitím pro něho najít něco jiného.“

„Není tu dlouho, že ne?“

„Ne, není. Vůbec mu nejsem ničím zavázán. Měl bych ho vyhodit, ale jaksi nemůžu. Má v sobě něco, co vás zaujme. Je jako ztracené štěně, které pobíhá kolem a vrtí ocáskem a je tak milé a dychtivé, že nemáte to srdce vykopnout je ven na ulici, kam patří. Hodil by se někam ven na ranč a mohlo by mu to svědčit, ale je pořád tak otupělý.

Dostal tolik ran, že mu rozklepali mozek našišato a on si teď myslí, že svět je proti němu zaujatý. Kdy ho chcete?“

„Mohl bych si ho vzít rovnou teď.“

„Jakmile přijde, přiveďte mi ho sem a já mu to řeknu. Na co ho potřebujete, nebo se mě to vůbec netýká?“

Setkal jsem se pohledem s jeho zvídavýma očima.

Odpověděl jsem mu: „Chci, aby mě naučil boxovat.“

„Je váš,“ pravil Breckenridge, ale už se neusmíval a soustředěně přimhouřil oči, když jsme si stiskli ruce a já vyšel z jeho kanceláře.

KAPITOLA 11

Mé první zaklepání na dveře bytu 2A bylo tiché, ale naléhavé.

Ozval se nějaký ženský hlas: „Ano? Kdo je to, prosím?“

Zdálo se, že hlas se pokouší bránit před zděšením.

Neřekl jsem nic, čekal asi dvě sekundy a pak zaklepal znovu, tentokrát důrazněji. Hlas zazněl blízko dveří. „Kdo je to?“ Nyní se jí už do hlasu vloudila nota paniky.

Pořád jsem neříkal nic, prostě čekal, čekal dobrých pětatřicet sekund. Potom jsem zaklepal ještě jednou a tentokrát silněji než předtím.

„Kdo…,“ zlomil se jí hlas.

Zvedal jsem ruku, abych zaklepal počtvrté, když jsem uslyšel zvuk klíče v zámku a dveře se pootevřely na několik centimetrů. Dál už jsem je odstrčil ramenem. Helen Framleyová přede mnou ustupovala, když jsem vcházel do místnosti a šel k ní. Tvář měla bílou jako křída. Rukou se držela za hrdlo.

„Tak co?“ zeptal jsem se.

„Zavřete, zavřete dveře, Donalde.“

Napůl jsem se otočil, odkopl špičkou boty hranu dveří a zabouchl je.

„Nu?“ zeptal jsem se.

„Posaďte se, Donalde. Pane bože, nedívejte se tak na mě!“

Posadil jsem se, vzal z kapsy krabičku cigaret, nabídl jí, vzal si jednu sám a zápalkou jí připálil.

Když si přibližovala plamen k cigaretě, dotkla se mě.

Cítil jsem, jak se jí chvěje ruka. Špičky prstů měla studené.

„Jak jste mě našel?“

„Snadno.“

„Ne. To nemohlo být snadné.“

„Zapomínáte, že jsem detektiv.“

„Je mi jedno, jestli jste třeba celý policejní sbor. Nebylo to snadné. Umím v tom chodit dost na to, abych věděla, co mám dělat, když jsem v kaši.“

„Dobrá, proč by mělo být důležité, zda to bylo snadné, nebo obtížné? Našel jsem vás, ne?“

„Proč?“

„Protože jsem chtěl slyšet váš příběh.“

„Žádný nemám.“

„To je moc špatné.“

„Co tím myslíte?“

„Policii se to nebude líbit.“

„Donalde, vy mě přece, vy mě přece neudáte!“

„Policie si vás najde.“

„Ne. Nenajde.“

Usmál jsem se a udělal to co nejpovýšeněji jsem mohl.

„Policie na mě nemá absolutně nic.“

„Ovšem kromě toho, že zavražděný muž s vámi žil ve vašem bytě a…“

„Nežil se mnou!“

„Trávil tam většinu svého času, ne?“

„Nějaký ano, ale, ale nežil se mnou.“

„Můžete to dokázat?“

„Pochopitelně, že ne,“ odpověděla uraženě. „Neberu si s sebou do postele notáře.“

Vyňal jsem cigaretu ze rtů a zívl.

„Donalde, co vás to napadlo? Přece si nemyslíte, že jsem ho zabila já?“

„A nezabila jste ho?“

„Nehloupněte!“

„Někdo to udělal.“

„Jestli se ptáte mě, tak si taky myslím, že si o to říkal.“

„Tenhle výrok by policii zajímal.“

„V pořádku, ode mne policie neuslyší nic. Myslíte, že budu zpívat?“

„Pravděpodobně ne.“

„Můžete vsadit svůj poslední dolar, že nebudu.“

„Máte nějaké alibi?“

„Na kterou dobu?“

„Počínaje asi tak za deset minut devět do devíti dvaceti.“

„Ne.“

„To je špatné.“

„Donalde, poslouchejte. Jak jste mě našel? Myslela jsem, že to nemá žádnou chybu.“

„Snadno.“

„Dobrá, ale jak?“

„To je profesionální tajemství.“

„Třeba byste mi chtěl hodit na krk obvinění z vraždy prvního stupně?“

„Ne, věřte mi nebo ne, přišel jsem vám pomoct.“

Z očí jí zmizela část onoho vystrašeného, uštvaného výrazu. „Jste pašák.“

„Tady nemůžete zůstat.“

„Proč ne?“

„Je příliš lehké vystopovat vás.“

„Nemyslím, že mě vůbec někdy najdou, ani za tisíc let.“

„Najdou vás do tisíce minut.“

„Co jste přišel navrhnout?“

„Mohu vás dostat z města.“

„Jak?“

„To je mé tajemství.“

„Dobrá, a jaká je vaše cena?“

„Chci vědět, co se stalo.“

„Opravdu mě chcete dostat ven z města, Donalde?“

„Udělám to z ohleduplnosti.“

„Jste legrační kluk.“

„Něco chci.“

„Co?“

„Informace.“

„To je všechno?“

„Ano.“

Ohrnula nos. „Nemyslím, že bych někdy poznala muže, jako jste vy. Povězte mi, hledá mě policie?“

„A co myslíte vy?“

„Proč nespěchají a nenajdou skutečného vraha?“

„Hledají stopy.“

„Dobrá, co mám tedy udělat? Vysypat nějaké z rukávu, vytáhnout je z punčochy, dát je na stříbrný podnos a říct: Prosím, pane policajt?“

„To je mezi vámi a policií. Kdybyste neřekla, co víte, mohlo by vás to dostat do vážných potíží. Byla jste poslední, kdo viděl Harryho Beegana naživu.“

„Ne, nebyla. Rozešla jsem se s ním hned po té rvačce.“

„Utekla jste pryč spolu s ním.“

„Utíkala jsem tou uličkou. Přiběhl za mnou za několik minut. Chytil mě za ruku a utíkali jsme téměř až na konec uličky. Tam byl vysoký prkenný plot. Vysadil mě, až jsem dosáhla nahoru. Když jsem tam vylezla, podala jsem mu ruku a on vylezl za mnou.“

„A potom?“

„Počkali jsme chvíli, dokud policajti nepřešli. Slyšeli jsme, jak hovoří, viděli jsme světlo baterek a slyšeli, jak se vyptávají. Za policajty šlo dost lidí. Podařilo se nám perfektně zdrhnout.“

„Co pak?“

„Potom,“ prohlásila, „jsem mu řekla, že je podrazák a že jsem s ním skončila. Věděl, že to myslím vážně.“

„A zmlátil vás?“

„Nic takového. Prosil a žadonil, sliboval, že už to nikdy neudělá. Řekl mi, že si nemohl pomoct, ale že žárlil, protože mě tolik miluje. Teď prý ale dostal lekci a uvědomil si, že by se mi neměl míchat do života.“

„Změnila jste názor?“

„Šla jsem pryč.“

„Co se stalo s ním?“

„Pustil se za mnou, ale otočila jsem se na něho a řekla, že mu to dám vypít, jestli mě bude sledovat dál.“

„Hrozila jste, že zavoláte policii?“

„Ne, pochopitelně, že ne. Nemám s policií stejnou krevní skupinu.“

„Hrozila jste mu, že budete křičet?“

„Ne. Řekla jsem vám už, co jsem mu řekla. Ze mu to dám vypít.“

„Co jste tím myslela?“

„Nevím, co jsem tím myslela, ale měla jsem toho po krk.“

„Myslela jste tím, že ho zabijete?“ zeptal jsem se.

„Pochopitelně, že ne. Prostě jsem mu to řekla jen tak, aby mě nechal být.“

„Ale vyhrožovala jste mu, že mu to dáte vypít?“

„Ano.“

„Není to totéž, jako byste mu řekla, že ho zabijete?“

„Říkám vám, že nevím, co jsem tím myslela. Prostě jsem se ho chtěla zbavit. Hrozila bych mu, že seberu z oblohy měsíc a namlátím mu s ním hlavu, kdyby mě to napadlo.

Byla jsem hrozně vzteklá.“

„Myslíte, že vás někdo slyšel?“

„Ne.“

„Přelezla jste přes ten plot?“

„Ano.“

„Jak jste se dostala zpátky na ulici?“

„Šla jsem podle plotu, uviděla světla kulečníkové herny, vešla tam zadním vchodem, prošla skrz a vyšla na ulici.“

„Byli v kulečníkové herně nějací muži?“

„Ano.“

„A hráli kulečník?“

„Dva nebo tři hráli.“

„Prohlédli si vás pořádně?“

„To bych řekla.“

„Myslíte, že si vás zapamatovali?“

„Ach, myslím, že ano,“ odpověděla, a její hlas svědčil o únavě. „Podle toho, jak se na mě dívali, si myslím, že kdybych měla mateřské znaménko velikosti špendlíkové hlavičky přímo pod levým kolenem, pamatovali by si je dvacet let. Je to odpověď na vaši otázku, pane detektive?“

„Je. A co první patra těch domů? Byl v tom bloku nějaký penzion nebo hotel?“

„Nevím.“

„Všimla jste si nějakých světel v oknech nad sebou?“

„Ne.“

„Všimla byste si jich, kdyby tam nějaká byla?“

„Nevím. Byla jsem vzteky bez sebe. Když jsem bez sebe, ničeho si nevšímám.“

„Vraťme se k Harrymu Beeganovi.“

„Nevracejme se k němu. Poslouchejte, Donalde, chci se dostat odsud. Můžete mě dostat pryč?“

„Ano.“

„Co mám dělat?“

„Přesně to, co vám řeknu.“

„Jak dlouho?“

„Možná dva tři týdny.“

„Abych se dostala pryč?“

„Částečně proto. Zbytek bude cena, kterou vám vyúčtuju za to, že vás dostanu pryč.“

Zatvářila se zmateně. „To mi navrhujete jen tak chladnokrevně…“

„To není žádný návrh.“

„A co je to?“

„Obchodní dohoda.“

„Co se mnou chcete dělat?“

„Myslím, že mi můžete pomoct.“

„Pomoct v čem?“

„Vyřešit případ, na kterém dělám.“

„Aha, tak tohle!“ řekla.

Odklepl jsem popel z cigarety.

„Tak dobrá,“ prohlásila náhle. „Kdy začínáme?“

„Za jak dlouho si můžete zabalit?“

„Mám sbaleno. Nic jsem si s sebou nepřinesla. Nebyl na to čas.“

„Ani kufr?“

„Jen malou tašku.“

„Kdy jste si ji vzala? Myslím, kdy jste zašla do bytu, abyste si ji vzala?“

„To byste rád věděl, že?“

„Stejně to dřív nebo později vyjde najevo.“

„Tak se to tedy potom dozvíte.“

„A jak je to s Eloise Dearborneovou?“

„Co je s Eloise Dearborneovou?“

„Jak dlouho ji znáte?“

„Kde bydlí?“

„Tady.“

„Tady! Proč, co tu dělá?“

„Její bratr je inženýr z Boulder Damu.“

Zavrtěla hlavou. „Neznám ji.“

Zeptal jsem se: „Kdo byla ta zrzavá dívka s nosem jako králíček, s kterou jste se skamarádila v Cactus Patch?“

„Nevím, koho myslíte.“

„Vy nikoho takového neznáte?“

„Ne. Mohla jsem se s někým zastavit a bavit se s ním nějakou dobu, ale nemám žádnou přítelkyni, která odpovídá tomuto popisu. Jak je stará?“

„Tak asi dvacet tři nebo dvacet čtyři.“

Zavrtěla hlavou.

Řekl jsem jí: „Tak dobrá, připravte se ke startu. Mohli bychom odjíždět narychlo.“

„V pořádku.“

„A nyní ještě jedna věc. Při cestování nebudeme chtít vzbuzovat pozornost. Mohou nastat okamžiky, kdy budete muset…“

Zasmála se na mě. „To vám to ale trvalo, než jste se k tomu dostal, viďte, Donalde?“

Odpověděl jsem: „Ano,“ vstal jsem a odešel.

KAPITOLA 12

Berta Coolová odpověděla na moje zaklepání: „Kdo je to?“

„Donald.“

„Pojď dál, drahoušku. Je odemčeno.“

Otevřel jsem dveře. Berta Coolová stála před velkým zrcadlem a prohlížela si přes levé rameno svůj obraz.

„Co tě to napadlo?“ zeptal jsem se jí.

Odsekla mi podrážděně: „Prostě se na sebe koukám.

Copak se žena nesmí podívat, jak na ní visí sukně, aniž by si někdo pomyslel, že je na tom něco divného?“

Došel jsem ke křeslu a posadil se. Berta Coolová se dál z různých úhlů prohlížela v zrcadle. Náhle se mě zeptala: „Jak myslíš, že jsem stará?“

„Nevím.“

„No tak hádej.“

„Nechci hádat.“

„Spravedlivé nebe, přece na to máš nějaký názor. Člověk si vždycky dělá nějakou představu o tom, jak je někdo jiný starý. Jak sis myslel, že jsem stará, když jsi mě uviděl poprvé? Vlastně ne, tehdy ne. Jak si myslíš, že jsem stará teď?“

Řekl jsem: „Nemám vůbec žádnou představu o tom, jak jsi stará. Dokonce ani nevím, jak stará vypadáš. Přišel jsem ti říct, že odcházím.“

Škubla hlavou. Zabodla se svým tvrdým, blýskajícím se pohledem do mých očí. „Odcházíš?!“

„To jsem řekl.“

„Ale ty přece nemůžeš odejít.“

„A proč ne?“

„Proč, proč. Pracuješ na případu. Co, co bych si bez tebe počala?“

„Obejdeš se beze mě. Tuhle jsi řekla, že než ses se mnou seznámila, byla jsi schopna provozovat docela ucházející agenturu. A že od té doby, co jsi mě zaměstnala, jsi pořád v bryndě.“

„Proč chceš odejít?“ zeptala se a šla se posadit tak, aby na mě viděla.

„Odjíždím pryč.“

„Odjíždíš pryč?“

„Ano.“

„Kam? Proč?“

„Kam, to nevím. Zamiloval jsem se.“

„No dobrá, ale proč necháváš zaměstnání, když ses zamiloval?“

„Protože si myslím, že to tak bude lepší.“

Berta Coolová pravila posměšně: „Hele, mnoho lidí už bylo zamilovaných a pořád si zachovalo zaměstnání. Mnoho z nich se dokonce oženilo, a přesto mohou pracovat dál.

Neptej se mne, jak to dělají, protože to nevím, ale určitě se to stalo, a kdybys byl nápaditý, uměl by sis to nějak vysvětlit. Říká se, že dost mužů chce uživit své manželky, a aby to dokázali, musí pracovat. Někteří muži dokonce odkládají svatbu, dokud neseženou zaměstnání. Je to asi hanba, ale skutečně se to stává. Tvrdí se, že to statistika dokazuje.“

„Já vím,“ odpověděl jsem. „Odcházím.“

„A jak hodláš tu svou žábu uživit, nebo snad má nějaký vlastní majetek?“

„Nějak vyjdeme.“

„Poslouchej mě, Donalde Lame. Nemůžeš se přece jen tak sebrat a nechat mě takhle na holičkách. A navíc, ty ve skutečnosti nejsi vůbec zamilovaný. Prostě se ti zatočila hlava kvůli nějaké cuchtě, která po tobě hodila svůdným pohledem. Pane bože, kdybys věděl o ženách tolik jako já, nikdy by tě ani nenapadlo se s nějakou oženit. Nenech si ze sebe dělat legraci. Chtějí získat bezpečí a nechtějí zůstat starými pannami. Jsou to lovkyně, Donalde, bezohledné, šikovné, bezzásadové, které ti mažou med kolem pusy a dělají na tebe oči, ale zároveň si v duchu říkají: No, tenhle chlap není zrovna přesně to, po čem bych toužila, ale přinejhorším by docela stačil. Má tak dobré srdce a je natolik slušný, že jestli v něm vzbudím falešné naděje, dokážu ho přivést k tomu, aby mě požádal o ruku, aniž si kdy uvědomí, že má nosem prostrčený kruh. Je příliš hodný na to, aby se na mě vykašlal. Jsou…“

„Tahle žena taková není.“

„Ne, ne. Pochopitelně, že ne. Tahle je jinačí.“

„Je.“

„Dobrá, tak proč tě potom nenechá, abys normálně zůstal v zaměstnání?“

„Protože nemá ráda policii. Nemá ráda detektivy.

Opravdu by se do mě nezamilovala, kdybych lpěl na tom, že zůstanu soukromým detektivem.“

„Co je na tom špatného být soukromým detektivem?“

„Někteří lidé mají předsudky, to je všechno. Tohle děvče bylo příliš dlouho na opačné straně.“

„Kdo je to?“

„Nebudeš ji znát.“

„Kdo to je?“

„Je to to děvče, kterému patřil byt, v němž bylo nalezeno tělo Harryho Beegana.“

Berta Coolová se zhluboka nadechla, složila si ruce do klína, pevně na mě pohlédla a potom pomalu vydechla a zavrtěla hlavou. Pronesla: „Uvádíš mě do rozpaků. Nevím, co s tebou mám dělat.“

„Prostě si najdi někoho jiného místo mě.“

„Donalde, myslíš to vážně?“

„Pochopitelně.“

„Uvědomuješ si, co říkáš?“

„Přirozeně.“

„Chceš říct, že se vykašleš na svou práci čistě proto, abys získal přízeň nějaké malé kurvičky, která se živí tím, že vykrádá hrací automaty, a která žila se zkrachovaným boxerem?“

„Vynechme ji z toho.“

„Nedělej si iluze. Všechno, co ji zajímá, je tvoje výplatní páska. Nechej zaměstnání a dá ti košem.“

„Tohle děvče ne. Hele, ona ví, kdo zabil Harryho Beegana.“

Berta Coolová řekla: „Tak teda poslouchej, drahoušku, víš stejně dobře jako já, že, co že ví?“

„Ví, kdo zabil Harryho Beegana.“

„Jak to?“

„Byla Beeganovou partnerkou. Pochopitelně jí všechno říkal.“

„Byla jeho partnerkou?“ zavrčela Berta.

„Ano, byli partneři. Šlo o obchodní vztah.“

„To určitě,“ ušklíbla se pohrdavě Berta, „pochopitelně to byl obchodní vztah, co jiného. On bydlel u ní v bytě, ale šlo o pouhý obchodní vztah, samozřejmě. Je to miloučké, sladké děvčátko a ani ji nenapadne oženit se se soukromým detektivem. Ne, drahoušku, to ne. A jelikož byl Beegan její partner, říkal jí všechno. Předpokládám, že to znamená, že s ní mluvil i po smrti.“

„Přestaneš už s tím?“

„Snažím se pouze zabránit tomu, aby ses zesměšnil.

Nejpozději za půl roku se budeš sám sobě divit, jak jsi mohl být takový naprostý pitomec.“

„Nemyslím.“

„Dobrá, já ano. Vím to. A řeknu ti ještě něco jiného.

Jestli to děvče ví, kdo zabil Harryho Beegana, bylo by dobře, kdyby přišlo s nějakou informací. Chceš-li vědět, co si o tom myslím já, tak ti povím, že je to falešné alibi.

Myslím si, že ho zabila ona. Musela to udělat. Byl nalezen v jejím bytě.“

„Vystavíš mi šek na to, co jsem si vydělal, a přestaneš povídat?“

„Ať mě vezme čert, jestli to udělám, alespoň dokud nepřijdeš k rozumu. Nedala bych ti peníze, kdybys byl opilý, a nedám ti je, dokud budeš bláznit. A co budeme dělat, abychom našli Corlu Burkeovou?“

„Můžeš si najmout někoho jiného, aby s tím případem pohnul, někoho, kdo má víc zkušeností než já a kdo se bude třást na to, aby to místo dostal.“

Berta Coolová řekla: „Nejsem si tak jistá, že vražda Harryho Beegana nemá souvislost se zmizením Corly Burkeové.“

Řekl jsem: „Helen Framleyová je hodné děvče. O tom nic neví. Všechno, co ví, se týká vraždy Harryho Beegana.

Víš, jaká tahle děvčata jsou. Nebudou nic udávat. To je další důvod, proč dávám výpověď. Řekne mi všechno, co ví.

Kdybych pracoval u tebe, musel bych zneužít její důvěru. V

takové pozici se nechci ocitnout.“

„Donalde, ty jsi se zbláznil!“

„Ne, jsem zamilovaný.“

„Dobrá, ale zamilovat se ještě neznamená nutnost paralýzy mozkových buněk. Nemusíš –“

Někdo jemně zaklepal na dveře. Zvolala: „Vstupte, prosím.“

Dveře se otevřely a na prahu stanul Arthur Whitewell.

Berta Coolová ho uvítala: „Ale, ahoj, Arthure. Pojďte dál.“

Odpověděl: „Myslel jsem, že byste mohla mít chuť projít se trochu po městě a zajít si někam zahrát ruletu.

Koneckonců nemusíme nechat byznys zcela ovládat náš čas.

Samá práce a žádná zábava, víte. To máte nové šaty?“

„Ano. Dala jsem si je poslat. A padnou mi.“

„To bych řekl, že vám padnou! Nádherně vám sluší.“

Berta řekla: „Nikdy jsem si nepomyslela, že nastane den, kdy zas budu moct nosit konfekci.“

Whitewell prohlásil: „Umíte se oblékat. Ať si vezmete cokoli, budete vypadat skvěle. Máte nádhernou postavu, právě ty správné proporce.“

Berta Coolová řekla koketně: „Lichotníku!“

„Ne, skutečně si to myslím. Co kdybychom se prošli po hlavní třídě a vsadili pár dolarů na kolo štěstí?“

Berta pravila: „Víte, co se mi přihodilo?“

„Ne.“

Odpověděla: „Donald chce odejít. Umíte si to představit?“

„Odkud odejít?“

„Přestat u mě pracovat.“

Whitewell se na mě podíval. Obočí se mu vyrovnalo.

„ Kdy chce odejít?“

„Teď,“ řekl jsem. „Okamžitě.“

„Co se stalo?“ zeptal se a díval se střídavě z Berty na mě.

„Zamiloval se,“ vysvětlovala Berta. „Je to milá, sladká, nevinná dívenka, která…“

Vstal jsem a zamířil ke dveřím: „Jestli hodláš diskutovat o mých soukromých záležitostech,“ řekl jsem, „budeš se přitom cítit mnohem volněji, když u toho nebudu. A chceš-li mluvit o tom děvčeti, nechci to poslouchat. Je příliš dobrá na to, abys to ty pochopila.“

Bouchl jsem za sebou dveřmi a pustil se chodbou. Když jsem ušel pár kroků, uslyšel jsem, jak se dveře s trhnutím otevřely a hlas Berty Coolové říkal: „Nech ho, ať si jde, Arthure. To by nepomohlo. Jakmile se k něčemu rozhodne, je…“ Zavírající se dveře odřízly zbytek toho, co musela říct.

Šel jsem zpět do Cactus Patch. Louie Hazen se ještě nevrátil. Odešel jsem tedy na poštu a spustil: „Jsem Donald Lam z detektivní agentury B. Cool. Čekám na telegram z Los Angeles, zaslaný na moje jméno do hotelu Sal Sagev.

Je…“

„Moment,“ řekla úřednice. „Podívám se.“

Za pár minut byla zpátky. „Právě došel, zrovna když jste se tu objevil.“

„Výborně, vyzvednu si ho rovnou tady a ušetřím vám starosti, abyste ho doručovali do hotelu.“

Chvíli si mě prohlížela a pak se zeptala: „Máte u sebe nějakou vizitku?“

Dal jsem jí jednu podnikovou vizitku.

Podívala se na ni, otevřela zásuvku, hodila ji tam a podala mi telegram. Byl od Elsie Brandové a stálo v něm: Materiál Sidneye Jannixe odeslán leteckou poštou. Ženat s Elvou Picardovou od 14. prosince 1933. Žádný záznam o rozvodu. Zjištěno, že údaje sháněl někdo další, patrně detektiv agentury zajímající se o Elvu Picardovou.

Dietetický syndrom může vyvolat biologická potřeba.

Nenechej ji dopadnout příliš tvrdě, nemusela by se vzpamatovat.

Strčil jsem telegram do kapsy a vrátil se zpátky do Cactus Patch, abych počkal.

Přišel ke mně informátor a pokoušel se mě přesvědčit, abych si vzal na účet podniku hromádku žetonů. Řekl mi, že Breckenridge by hrozně těšilo, kdybych se u nich cítil „opravdu jako doma“.

Odpověděl jsem mu, že si jeho nabídky cením, ale že čekám, až přijde Louie Hazen, a budu se raději jen tak procházet a pozorovat lidi.

Zkusil mi tedy vnutit nějaký drink a zdálo se, že jsem ho zklamal, když jsem nechtěl, aby podnik pro mě něco udělal.

Taky se zdálo, že nechápe mé stanovisko. Po chvíli se vzdálil.

Byl jsem tam nějakých patnáct minut, když Louie Hazen konečně přišel.

„Všechno v pořádku?“ zeptal jsem se ho.

„To závisí na tom, co tím myslíš. Ti poliši jsou pitomci.

Víš, co na mě zkoušeli? Sotva jsem něco řek, už mi to chtěli přišít.“

„Co ti chtěli přišít?“

„Vraždu Sida Jannixe.“

„Ty ses zcvokl,“ řekl jsem.

„Já ne, voni.“

„Jak na to přišli?“

„Dobrá, je to přece Jannix, ne? Identifikoval jsem ho, a oni chtěli vědět, jak to, že ho znám. Zdálo se, že si myslí, že když jsem nějakýho chlapa viděl jednou v ringu, tak ho nemůžu identifikovat, když ho vidím na prkně. Tak jsem jim řek, že bych ho nemusel poznat, kdybych ho viděl jenom rovnou na prkně jako mrtvolu, ale že jsem ho viděl a mluvil s ním minulý večer a viděl ho v akci. Když se živíš boxem, naučíš se všímat si drobnejch zvláštností ve stylu boxování určitýho chlapa, a jakmile jsi ho viděl jednou, zapamatuješ si ho na celej život. No a tak poliši hned chtěli vědět všechno o tom, kde jsem ho jako viděl v akci. Jakmile jsem jim to řek, začali si na mě vyskakovat a říkat, že jsem se na něho nakrkl, protože byl na mě příliš dobrej a dostal mě do blbý situace v práci, a že jsem určitě přísahal, že si to vypije.

Pak zavolali Breckenridgeovi a zeptali se ho na to všechno a taky se ho zeptali, jestli jsem neřek něco, jako že si to s ním vyřídím.“

„Co jim řekl Breckenridge?“

„Řek, že jsem se o cosi pokusil, ale že si mě nemají všímat, protože jsem cvoklej. Dovedeš si to představit?

Louie Hazen a cvoklej?! To je přece sranda!“

„A co pak?“

„No, pak se do toho fakt pustili, dali mi zabrat a křičeli na mě, že jsem ho zabil a tak. Mám dojem, že jsem je po nějaký době přesvědčil, že o tom nic nevím, a tak mi řekli, že můžu jít. Blbečkové, byl jsem v době, kdy byla vražda spáchaná, v práci. Říkám ti, že jsou to pitomci.“

Řekl jsem mu: „Hele, já jsem si nastřádal trochu prachů, Louie. Breckenridge říká, že ti dá měsíční placené volno. Co kdybys mě dostal opravdu do formy?“

„Myslíš na box?“

Přikývl jsem.

Oči se mu rozzářily. „To je řeč! Mohli bychom fakt s tebou něco dokázat. Dostaneš, co to bude chtít. Chceš jít do ringu?“

„Ne, prostě jsem se chtěl naučit něco o boxování.“

„To je výborný, ale…“

„Neboj se, mám ty ušetřené prachy, Louie. Budu ti platit přesně to, co jsi měl tady. O nic nepřijdeš, a tady tě bude čekat tvůj džob, až se vrátíš.“

Řekl: „Dalo by se to zařídit rovnou tady. Můžem si upravit místo dole ve sklepě a každý den bych ti mohl dát malou instruktáž a…“

„Ne. Jsem utahanej. Chci někam, kde budu mít ode všech naprostý pokoj. Odjedem někam a uděláme si malý tréninkový tábor, možná někde u Rena. Bude s námi jedno děvče.“

„Děvče!“

„No jo.“

Asi minutu na mě mrkal, pak jako uznání předvedl svůj široký úsměv odhalující zpřerážený chrup. „Kdy vyrazíme?“

„Okamžitě,“ řekl jsem. „Půjdu opatřit nějaký ojetý auťák, který uveze naše vybavení. Budeme cestou tábořit a nebudeme si dělat žádné starosti. Nebude to drahé.“

„Hele,“ prohlásil, „já jsem zkušenej táborník. Jedna věc, ve který jsem dobrej, je vaření v přírodě.“

Odpověděl jsem mu: „Sbal si věci. Musíme vyrazit co nejdřív. Mám dojem, že by se nás policajti mohli pokusit zarazit, kdybychom před nimi nezískali náskok.“

Na chvíli se mu kmitl v očích záblesk strachu, ale pak řekl: „Nesmíš mě moc honit, kámo. Mám nějaký rukavice, ale jsou dost lehký. Budem potřebovat na trénink sadu těžších. A bude taky potřeba boxovací pytel. Já jsem svůj prodal, když jsem odjel z Los Angeles, ale můžem dostat docela dobrej za…“

„Seženem si ho v Renu,“ řekl jsem mu.

KAPITOLA 13

Věděl jsem, že Berta by na mě číhala v hotelu. Proto jsem se tam už nevrátil. Peníze, které jsem měl našetřené, byly v podobě cestovních šeků. Koupil jsem starou kraksnu, našel si v jednom obchodě silnou vlněnou košili, nějaké tepláky a kožený kabát, sehnal nějaké přikrývky, benzinový vařič, pár kastrolů na vaření, přidal nějaké konzervy a odpoledne o půl čtvrté jsem byl připravený odjet.

Když jsme se kodrcali ven z města, vypadali jsme jako typická parta uprchlíků před suchem. Nikdo se nás nepokusil zastavit. Potkali jsme auto plné policajtů, kteří si nás prohlédli a nechali nás projet.

Hasili jsme si to po silnici směrem na Beatty a náš vehikl udržoval stabilně rychlost šedesát kilometrů za hodinu.

Pozdě odpoledne jsem zabočil na cestu, která vedla do pouště, na pár kroutících se kolejí vyježděných v písku.

Když jsme se dostali několik set metrů od hlavní silnice, odbočil jsem znovu, prorazil cestu mezi trsy šalvěje a zastavil na holém pruhu pouštní půdy vyčištěné větrem.

„Jak se ti to tady líbí?“ zeptal jsem se Louieho Hazena.

„Prima místo, kámo.“

Helen Framleyová vystoupila beze slova a začala vytahovat z vozu věci.

„Vzal jste dost přikrývek,“ řekla mi.

„Budeme je potřebovat.“

Její oči se setkaly s mými. „Dvě, nebo tři lůžka?“

„Tři.“

„V pořádku.“

Rozložila přikrývky na zem. Louie vybalil benzinový vařič z kartonu, ve kterém byl zabalený, postavil ho na stupačku, naplnil palivovou nádrž a za pár minut už pod konvicí na kávu syčel modrý plamínek.

„Co mám dělat já?“ zeptal jsem se.

„Nic,“ odpověděl. „Prostě se flákej kolem. Jsi hlava rodiny, velkej boss. Je to tak?“ zeptal se s tázavým pohledem na Helen Framleyovou.

„Ano.“

„Jak na vás mám zavolat, až bude čas k jídlu?“ zeptal se jí a usmál se na ni svým pomláceným chrupem.

„Helen.“

„Dobrá. Já jsem Louie. Nezlobíte se na mě kvůli tý věci s hracíma strojkama?“

„Ani trochu,“ odpověděla a podala mu ruku.

Stiskl její štíhlé prsty do své potlučené pěsti, zašklebil se znovu a řekl: „Budem si rozumět.“

Dal se do pohybu. Vytahoval hrnce a pánve a sáhl do krabice s baštou. Nedělal moc zbytečných pohybů.

Nevypadal, že by nějak spěchal, ale dělal všechno neuvěřitelně rychle.

Helen i já jsme se jednou nebo dvakrát pokusili pomoci mu, ale netrpělivě nás odmítl. „Nebude to žádná sláva,“ řekl.

„Nebudem prostírat stůl ani to nebude moc elegantní.

Nemáme dost vody, abychom mohli umývat moc nádobí, a taky nebude moc talířů, ale nadlábnete se.“

O pár okamžiků později nám závan pouštního větru donesl k čichovým buňkám vůni fazolí s trochou česneku a s osmaženou cibulkou.

„Louie,“ zeptal jsem se, „co to bude?“

Hrdě prohlásil: „Tohle je můj vlastní recept. Pokrájíte jemně pár cibulí, dáte je do trošky vody a povaříte na pánvi.

Přidáte tuk a osmažíte je na něm. Potom maličko česneku, pak otevřete konzervu fazolí a dáte do ní trochu sirupu.

Určitě to zbaštíte a budete se olizovat až za ušima.“

Helen a já jsme seděli vedle sebe na přikrývkách a pozorovali oblohu, na které neviditelný umělec maloval živými barvami a odvážným štětcem pouštní západ slunce.

Pořád ještě jsme pozorovali barvy, když nám Louie strčil do rukou kouřící talíře. „Tady máte,“ řekl, „zcela prostřeno.

Máte všechno na jednom talíři a musíte ho úplně vylízat dočista.“ A zašklebil se na nás.

Pustili jsme se do jídla. Chutnalo to líp než všechno, co jsem jedl za posledních pár měsíců. Čerstvým francouzským chlebem jsme vymazali šťávu, která zůstala na talíři, když jsme zlikvidovali směs fazolí, cibule a česneku.

Helen vzdychla: „Mám dojem, že je to nejlepší jídlo, jaké jsem kdy ochutnala. Donalde, proč vás to nenapadlo dřív?“

„Nevím. Hádám, že jsem hloupý.“

Na západní obloze bledly červánky. Nad hlavou se nám začaly zavěšovat zářivé hvězdy.

Helen se nabídla: „Umyju nádobí.“

Louie se urazil: „Co může hezké děvče jako vy vědět o mytí nádobí? Rozhodně nic o tábornickém stylu. Podívejte, děvenko, tady venku na poušti není dost vody, víte? Ukážu vám, jak se to dělá.“

Vzal talíře asi patnáct metrů před auto, rozsvítil světla, udělal dřep a nabral písek. Nasypal ho na talíře a začal je třít. Když skončil, písek vstřebal všechno, co na talířích zůstalo, a vycídil je dočista. Potom Louie přelil talíře horkou vodou, jen několika lžícemi na každý. Voda odnesla stopy písku, které na nich zůstaly, a talíře byly lesklé a čisté.

Louie oznámil hrdě: „Takhle jsou mnohem čistší, než kdybyste je myli v dřezu plném vody. Teď je naskládáme na stupátko a budou připravené na snídani. Kdy chcete vstávat?“

„Probudím vás,“ odpověděl jsem mu.

Louie se nabídl: „Myslel jsem, že si přenesu přikrývky támhle a…“

„To je v pořádku,“ řekla Helen. „Ustlala jsem tři lůžka vedle sebe.“

Louie pár minut počkal a pak řekl: „Tak jo.“

Seděli jsme chvíli na přikrývkách.

„Co takhle táborák?“ zeptal se Louie.

Odpověděl jsem: „Někdo by nás mohl uvidět ze silnice.“

„Jo, asi jo. A co trochu hudby?“

„Máš rádio?“ zeptal jsem se.

„Něco lepšího,“ řekl Louie.

Vytáhl z kapsy foukací harmoniku, něžně nástroj objal svými pokroucenými prsty s otlučenými klouby a zvedl ho k ústům. Nebyl to zrovna žánr, jaký jsem čekal. Připravil jsem se na Home Sweet Home a další harmonikovou klasiku, ale Louie hrál všechno možné. Hudba, která se linula z harmoniky, se spojovala s tichým klidem pouštní noci.

Stávala se částí temnoty, ploch tichého písku a věčných hvězd.

Helen se mi opřela o rameno. Vzal jsem ji rukou kolem pasu.

Vnímal jsem její pevný, pravidelný dech, teplou tvář a mohl jsem cítit vůni jejích vlasů. Její ruka vklouzla bezděčně do mé, štíhlá a pružná. Cítil jsem, jak se jí zvedla ramena, když se nadechla zhluboka a potom dlouze vzdychla.

Noc byla dosud teplá. Dvakrát v průběhu hodiny jsme uslyšeli vzdálené vrčení blížících se automobilů. Po hlavní silnici poskakovala matně nahoru dolů světla reflektorů a vrhala podivné stíny. Zvuk motorů blížících se vozů stoupal do vysokého tónu a potom rychle slábl, s tím, jak oslnivý jas reflektorů nahradila zářivá červeň vzdalujících se koncových světel. Byly to jen ty dva vozy během více než hodiny. Po zbývající čas jsme měli poušť sami pro sebe.

Louieho hudba měla vznešenost varhan. Pochopitelně to bylo zčásti důsledkem okolí, pouště a věčných hvězd na nebi, které vypadalo, jako by je čerstvě umyla a vyleštila nějaká kosmická hospodyňka. Louie hrál zpaměti, ale byl umělec a dokázal ze své harmoniky vyloudit věci, které by se zdály nemožné.

Po chvíli Louie přestal hrát. Hudba se jednoduše vytratila do ticha a my tam seděli, dívali se nahoru na hvězdy, na temné obrysy auta, keříků šalvěje na pozadí pouštního písku a vnímali jsme věčné ticho.

Helen řekla měkce napůl šeptem: „Tady venku má člověk blízko k nebi.“

Cítil jsem teplo jejího těla skrz její a své šaty a tíhu její hlavy opírající se mi o rameno. Jednou nebo dvakrát sebou její svaly lehce trhly, jak se jí uvolňovalo nervové napětí a tělo se poddávalo ospalosti.

Za nějakou chvíli nad pouští zavanul větřík, tak lehký, že by byl téměř nevnímatelný, kdyby nebyl chladný. Teplo prostě zmizelo. Vánek zesiloval. Už jsme cítili, že se vzduch hýbe. Helen se ke mně přitulila blíž. Stiskla nohy k sobě a pevně se ke mně přitiskla koleny. Na chvíli se teplo vrátilo, ale pak větřík zavanul znovu a Helen se zachvěla zimou a vstala.

„Je zima,“ řekl Louie.

„Večerka,“ prohlásila Helen. „Budu spát na kraji.

Donalde, vy budete uprostřed.“

Poposedla si na své přikrývky a svlékla si šaty. Bylo příliš tma, než aby byly vidět detaily, ale když vnější částky oděvu sklouzly po jejích jemných údech, světlo hvězd předvedlo celkové obrysy její postavy. Pozoroval jsem ji bez zvědavosti a nevědomky. Bylo to, jako když se člověk za svitu hvězd dívá na krásnou sochu.

Vklouzla pod pokrývku a na chvíli sebou zmítala a obracela se, když se vymotávala ze spodního prádla, potom se posadila, aby si natáhla pyžamo a zapnula si je u krku.

„Dobrou,“ řekla.

„Dobrou noc,“ zavolal jsem.

Louie, poněkud v rozpacích, mlčel a tvářil se, jako by se domníval, že mluvila jen na mě. Opřela se o loket. „Louie, slyšíš?“ zavolala na něho.

„Co je?“

„Dobrou.“

„Dobrou noc,“ zamumlal sebevědomě.

Počkali jsme pár minut, než se uložila. Pak jsme si Louie i já svlékli šaty a vlezli ve spodním prádle pod pokrývky také.

Byl jsem zvědav, jak moc chladno bude. Cítil jsem, jak mi chladne špička nosu. Z oblohy přímo nade mnou visely hvězdy. Ptal jsem se sám sebe, zda by nějaká mohla spadnout, a kdyby ano, zda by se mohla trefit do mne, když tu náhle jsem otevřel oči a na obloze byla úplně jiná sestava hvězd. Ležel jsem na tvrdé půdě a měl jsem ochromené svaly, ale čistý čerstvý vzduch s příchutí bezprašného chladu mi vyčistil krev, vysál ze mě jedy a umožnil mi, abych se cítil odpočatý, jako bych prospal celý měsíc.

Zavřel jsem zase oči. Probudil jsem se znovu právě před úsvitem, zrovna včas, abych spatřil, jak nad světle oranžovým pásem jiskří chladně namodralá zelená barva.

Pozoroval jsem, jak oranžová zesiluje, a viděl, jak malý mráček narušil převládající karmínovou. Naslouchal jsem, jak mi po jednom boku rytmicky oddychuje to děvče a po druhém klidně pochrupuje Louie, a přemýšlel jsem, zda bych neměl vstát, abych přivítal východ slunce, ale pak jsem se zase zachumlal do teplých přikrývek.

Když jsem se probudil, stálo již slunce nad obzorem a třímetrové keře „greasewoodu“ a trsy šalvěje vrhaly dlouhé stíny. Vlnící se přikrývky vedle mě signalizovaly, že se Helen Framleyová obléká. Louie se skláněl nad vařičem postaveným na stupačku auta a k nosu se mi donesla vůně kávy.

Nic není tak dokonale uklidňující, tak absolutně plné příslibu života, jako vůně kávy v přírodě, kde čerstvý vzduch vykonal svou práci a vy si uvědomujete, že jste totálně vyhladovělí.

Helen Framleyová vylezla ze svých přikrývek a postavila se, štíhlá a krásná. Zlaté paprsky časného ranního slunce se dotkly mladistvé linie její postavy načervenalou oranžovou barvou.

„Ahoj, Donalde.“

„Ahoj,“ řekl jsem.

Když Louie uslyšel její hlas, obrátil se a hned se zase sklonil nad vařič.

S pobaveným výrazem na něho zavolala: „Ahoj, Louie.“

„Ahoj,“ odpověděl jí přes rameno.

Dokončila oblékání a řekla: „Tohle se mi fantasticky líbí.

Nechápu, proč na to někdo nepřišel dřív.“

„Je to tady déle než my,“ poznamenal jsem.

Stála tváří k východu a slunce jí ozařovalo obličej. Náhle v impulzivním gestu zvedla ruce ke slunci, pak se otočila, posadila a obula si střevíce.

Louie oznámil: „Na každého připadá půl umyvadla vody, to je všechno. Snídaně bude za pět minut.“

Umyli jsme se, vyčistili si zuby a posadili se na přikrývky. Louie rozdal smažená vejce, jasně hnědou kávu a křupavou, ale nikoli křehkou slaninu, opečenou tak, že nějak dostala oříškovou příchuť. Zapálil ohníček, nechal ho v podobě žhavých uhlíků dohořívat, a mřížka podložená kameny se změnila na rožeň, na kterém opékal krajíčky francouzského chleba ve zlaté křupavé toasty s lesknoucím se máslem.

Každé sousto jídla se zdálo dodávat s delikátní příchutí sílu. Připadalo mi, že nepotřebuji žádný boxerský trénink a že jsem schopen rovnou se postavit jakémukoli muži na světě a zarazit ho do země holými pěstmi.

Chvíli jsme po snídani poseděli, kouřili cigarety a vstřebávali teplo slunečního svitu. Dokouřili jsme. Podíval jsem se na Louieho. Pak jsme se oba podívali na děvče.

Přikývlo. Začali jsme balit přikrývky a ukládat je do našeho stařičkého vehiklu. Nikdo moc nemluvil. Slov nebylo třeba.

O půl hodiny později, když jsme umyli, uložili všechno nádobí a úhledně naložili auto, jsme již byli na cestě.

Uháněli jsme pouští, zatímco v motoru se sice hádaly písty a klepala ložiska, ale auto dokázalo ze sebe vydat svých šedesát kilometrů za hodinu. Slunce vystoupilo výš a stín vržený automobilem se krátil. Teplo bylo vystřídáno horkem. Pak jsme píchli zadní pravou pneumatiku. Louie a já jsme vyměnili kolo. Nezdálo se, že by nás to nějak zvlášť otrávilo. Nebyli jsme nijak nervózní a nespěchali jsme.

Všechno fungovalo jako hodiny, zcela jinak než za situací, kdy jsem jezdil služebním autem agentury B. Cool a pokoušel se někam rychle dostat. Tehdy by z pneumatiky utekl vzduch, nic by nefungovalo, auto by spadlo ze zvedáku, matice by se zkřížily na šroubech a obroučka by se ke kolu nehodila.

Nespěchali jsme. Měli jsme plno času. Zastavovali jsme se náhodně, jenom abychom obdivovali krajinu.

Putovali jsme po celý den, utábořili se na noc na poušti a dorazili do Rena následujícího dne kolem poledne.

„Oukej,“ řekl Louie, „tak jsme tu. Jaké jsou rozkazy, kapitáne?“

Vehikl byl pokryt pouštním prachem. Potřeboval jsem se oholit. Louiemu také vyrážely vousy, ale ještě nikdy jsem se necítil tak vyrovnaný a odpočinutý.

„Najdem nějaký autokemp,“ řekl jsem, „abychom se mohli zcivilizovat a zjistit, co se dá podniknout.“

Našli jsme si autokemp. Správkyně nám přidělila chatu se dvěma pokoji a třemi lůžky. Vydrbali jsme se pod sprchou. Louie a já jsme se oholili, a pak jsem je nechal v chatě a vyrazil ven na průzkum.

Zatelefonoval jsem telefonní společnosti a vyzvídal, zda má paní Jannixová telefon. Neměla.

Pak jsem volal do hotelů a ptal se, zda u nich není zapsána paní Jannixová. Nebyla. Zavolal jsem na veřejné služby. Ani ty mi nechtěly poskytnout žádnou informaci.

Vrátil jsem se do autokempu, sebral ty druhé dva a šli jsme se poohlédnout, kde bychom se mohli usídlit.

Nakonec jsme těsně před západem slunce našli místo, které ideálně odpovídalo tomu, co jsme chtěli. Nějaký člověk měl asi jedenáct kilometrů od města malou benzinovou pumpu. Začal tam zařizovat autokemp, ale přišel o peníze a zbyla mu jenom jedna velká chata asi sto metrů od dálnice.

Naložili jsme do auťáku zásoby a večer jsme se přestěhovali. Louie hrál na harmoniku waltz a já si chvíli s Helen zatančil. Byl tam malý sporák na dříví, díky kterému jsme si mohli v chatě příjemně zatopit, jak to jde jenom kuchyňským sporákem na dříví.

Louie mě vytáhl z postele následujícího dne brzo ráno.

Vysvětlil mi, že je čas na trénink.

Helen se na mě ospale zasmála a pravila: „Mějte se dobře,“ převalila se a pokračovala ve spánku. Obul jsem si tenisky s gumovou podešví, upevnil si pás, napil se teplé vody s trochou citronové šťávy a vydal se za Louiem do chladna.

Slunce právě vycházelo. Skrz tenké tepláky mě bodal studený vzduch.

Louie viděl, jak se třesu. „Za chvíli budeš v pořádku. Jsi příliš lehkej na to, aby ses moc potil. Pojď, dáme se do toho.“

Začal pomalu klusat. Přidal jsem se k němu. Po sto padesáti metrech ustoupilo chladno palčivému teplu.

Uvědomil jsem si, že jsme v dost velké nadmořské výšce. Plíce mi začaly lapat pod dechu. Louie se však nezastavoval. Byli jsme nyní na dláždění. Pravidelné údery jeho kecek s gumovou podešví, plác-plác-plác, byly stále monotónnější.

„Jak dlouho ještě?“ zeptal jsem se.

„Nemluv,“ odvětil mi přes rameno.

Pádil jsem dál. Připadalo mi, jako bych měl na nohou železná závaží. Klusali jsme tak pomalu, že bych mohl zvládnout dýchání, ale byl jsem unavený, strašně unavený.

Zdálo se, že jsme uběhli celé kilometry, než se Louie náhle obrátil, prohlédl si mne okem profesionálního trenéra a řekl: „Dobrá, teď jdi chvíli krokem.“

Pokračovali jsme říznou chůzí a mocně nadechovali studený, čistý vzduch. Nohy jsem měl unavené, ale změna svalové činnosti mi poskytla úlevu.

Po pár minutách se Louie dal zase do klusu a já se za něho zavěsil. Chata se ukázala asi čtyři sta metrů daleko.

Zdálo se mi, že to bude trvat celé hodiny, než k ní dorazíme.

Louie nebyl udýchaný. Sice jsem si všiml, že dýchá více zhluboka, ale to bylo všechno.

„Pokus se otevřít dolní část plic,“ řekl mi. „Nasávej vzduch do spodní části plic. V pořádku, teď si zkusíme několik pohybů, prozatím jen jako předběžné cviky.“

Měl s sebou soupravu měkce zpevněných rukavic a nasadil mi je na ruce. Řekl mi: „Teď poslouchej.

Nejfalešnější rána a nejtěžší k zasazení je absolutně přímý úder. Zkus přímý úder levačkou.“

Vyrazil jsem levačkou.

Zavrtěl hlavou. „Tohle není přímé.“

„Proč ne?“

„Protože ti při úderu šel loket vzhůru. Trochu bokem od těla. Když zdvíháš pěst, drž loket přímo u těla. Nejdřív levou, potom pravou.“

Pokusil jsem se o to znovu. Louie vypadal utrápeně, ale trpělivě. „Ne, podívej se,“ řekl. „Sundej si na chvíli pravou rukavici. Něco ti ukážu.“

A ukázal mi to. A znovu vysvětlil. Potom mě nechal trénovat levačkou tak dlouho, až jsem ji málem nemohl zvednout.

„Není to ještě úplně dobré,“ řekl mi, „ale ani úplně špatné. To se zlepší. Teď zkusíme přímý úder pravačkou.

Když chceš zasadit přímý úder pravačkou…“

Nějaký hlas přicházející z okna řekl ospale: „Nebylo by jednodušší si dát nařezat, než si dělat všechny tyhle trable, Louie?“

Vzhlédl jsem k oknu ložnice. Helen Framleyová se opírala lokty o parapet a oblečená v kimonu nás s pobaveným jiskřením v očích pozorovala.

Louie smrtelně vážně odpověděl: „Existují okamžiky, kdy si muž nemůže dovolit dát si nařezat, slečno Helen, třeba kdyby bojoval kvůli vám.“

„Nechte si to,“ řekla mu. „Mám ráda muže s modřinou pod okem a kromě toho si musím vyčistit zuby.“

Zmizela od okna. Louie se ke mně obrátil se svým typickým zašklebením, při kterém rozevřel natolik rty, že předvedl chybějící zuby jako černá místa. Prohlásil: „Tohle je děvče pro tebe. Kámo, to je fakt prima holka!“

Přikývl jsem.

Louie se na mě díval tázavě, jako by chtěl říct ještě něco jiného. Možná se ptal sám sebe, zda by neměl zkusit poradit mi ještě v něčem dalším kromě boxování. Hledal ale obtížně slova. Po delší chvíli řekl: „Poslouchej, kámo, víš, na které straně jsem. Jsem tvůj kamarád, víš?“

Přikývl jsem.

„Stojím za tebou, bez ohledu na to, co je to za hru, ale stojím za tebou.“

Znovu jsem přikývl.

Potom nešikovně plácl: „Počítej se mnou. Pojď, rukavice vzhůru a dáme se do toho znovu. Raz-dva-raz-dva-raz-dva– raz-dva…“

Když jsme skončili, byl jsem tak utahaný, že jsem sebou málem nemohl pohnout. Na kůži mi začínal vyvstávat pot.

Louie si mě prohlédl. „Nedávej si studenou sprchu, kámo.

Studená sprcha se hodí chlapům, co mají vrstvu podkožního tuku. A ani těm to nedělá tak moc dobře, jak si myslí. Dej si teplou sprchu, ne horkou, prostě jen o trošku teplejší, než je tvá pokožka. Vyzkoušej si rukama, jak je teplá, a pak pod ni vlez. Nejdřív se ti bude zdát studená a budeš si chtít pustit teplejší vodu, ale nedělej to. Prostě pod ní stůj, pořádně se namydli a vydrhni. Potom si dej trošku chladnější vodu, ale ne natolik, aby ti to vyvolalo šok, jen ji trochu ochlazuj, dokud nebudeš mít pocit, že se ti chce vypadnout, a pak rychle skonči. Dobře se utři ručníkem a pak si jdi lehnout do postele a, a pak si tě převezmu.“

Dal jsem si sprchu. Ručníky, které nám poskytl muž, jemuž chata patřila, byly malé tenké hadříky, které se promočily, když jste byli v polovině utírání.

Louie na mě čekal v pokoji, když jsem natáhl vlhké tělo na postel. Měl nějakou láhev, a jak z ní nalil trochu obsahu na ruku, myslel jsem, že cítím alkohol s ořechy a myrtový parfém. Pak se dal Louie do práce. Hnětl mě, klepal, masíroval, plácal, třel a pak to všechno opakoval.

Začal jsem vnímat příjemný pocit relaxace. Nebyl jsem ospalý, ale cítil jsem se jako nový, s čistou krví proudící skrz mé svaly, cítil jsem, jak mě štípe pokožka a jak se mi leskne.

Z kuchyně jsem uslyšel harašení nádobí. Louie vydal lehký výkřik, přešel přes pokoj, trhnutím otevřel dveře a řekl: „Hej, kuchař jsem tady já.“

Uslyšel jsem, jak Helen Framleyová zřetelně pronesla svým unylým altem: „To bývalo. Teď jsi povýšil na trenéra.

O snídani se postarám já.“

Louie se vrátil k mé posteli. „Ohromný děvče,“ řekl, napjal prsty a stiskl jimi svaly na obou stranách mých zad.

Louiemu trvalo půl hodiny, než mě podle svých představ namasíroval. Potom jsem se oblékl a cítil se lehce unavený, ale ne utahaný. Helen prostřela stůl, s grapefruitem, kávou, zlatě hnědými topinkami, silnými plátky šunky a smaženými vejci. Když jsme začali jíst, vstala a pustila se do smažení lívanců na velké pánvi.

Byl jsem hladový, nikoli vyhladovělý, prostě jen tak hladový, ale jídlo, které jsem snědl, nemělo zdánlivě na můj hlad žádný účinek. Jedl jsem a jedl, ale žaludek odmítal se naplnit. Louie mě s uznáním pozoroval.

Helen Framleyová poznamenala: „Vykrmíš ho, že se bude kolébat jako kachna.“

„Nenabere ani kilo a půl,“ protestoval Louie.

„Spotřebovává energii, a ta se musí dodat v jídle. Nenabere ani deko tuku, ale páni, bude silnej.“

Její oči vyhledaly moje. „Kde se ve vás vzalo to náhlé přání stát se úspěšným v mužném umění sebeobrany?“

zeptala se s ironií v hlase.

Odpověděl jsem jí: „Už mě unavilo, že si ze mě dělali boxovací pytel.“

„A proto jste nechal zaměstnání, najal si boxerského instruktora a začal rovnou s tréninkovými běhy, masážemi, boxováním a pravidelným zápasnickým tréninkem?“

„Ano.“

„Vy když po něčem jdete, neděláte to polovičatě, že?“

„Ne.“

„Něco přece,“ odpověděla a odvrátila se.

Louie pravil: „Tak a teď, kámo, po snídani nebudeš dělat nic. Chápeš? Prostě se na hodinku posadíš a budeš zažívat.

Čti si noviny a snaž se nehýbat. Nedělej nic, co by spotřebovávalo energii.“

Nikdy mi nic v životě nepřipadalo tak příjemné jako hodina naprosté relaxace, která následovala. Potom jsem oznámil, že mám práci. Louie chtěl, abych se věnoval nějakým dýchacím cvikům a jakémusi „lebečnímu tréninku“, ale já jsem naléhal, že musím jít do města.

Helen řekla, že potřebujeme nějaké potraviny, a předala mi seznam. Louie se nabídl, že půjde se mnou a nakoupí je.

Helen prohlásila, že zůstane v chatě a uklidí.

Celou cestu do Rena o ní Louie básnil: „Ohromná holka,“ říkal. „Má všecko, co je potřeba. Je z šampionskýho těsta. Vraž jí jednu do brady, možná se jí podlomí kolena, ale ty se to nikdy nedovíš.“

Postavil jsem vůz na parkoviště a řekl Louiemu, aby byl zpátky za půl hodiny.

„Budu tady,“ sliboval. „Máš ten seznam s nákupem?“

Dal jsem mu seznam a dvacet dolarů. „Peníze na výdaje,“ řekl jsem mu, „až je utratíš, řekni si o další.“

Jeho oči vyjadřovaly stejnou úctu, jakou projevuje veliký pes, vzhlížející na svého pána. „V pořádku, kámo,“ řekl a strčil si peníze hluboko do kapsy.

Šel jsem do jednoho hotelu, vzal telefonní seznam, zavřel se do telefonní budky a dal se do práce. Volal jsem asociace obchodníků s potravinami, kreditní kanceláře, mlékárny, a dokonce společnost dodávající led. Vysvětloval jsem, že jsem z Preferenční úvěrové kanceláře ze San Franciska a sháním informace o jisté paní Jannixové.

Vykládal jsem, že mi je jasné, že u nich nebude mít žádnou žádost o úvěr, ale byl bych velmi rád, kdyby mohli prověřit své dodávky za několik posledních dnů, a pokud by měli nějaké informace, aby je pro mě schovali, až jim zase zavolám.

Je to ohromná legrace. Ať si vymyslíte jakoukoli záminku, ze žádné obchodní firmy nevyrazíte informaci, pokud se nevydáváte za člověka z úvěrové banky. Potom pro vás obrátí všechno naruby. Jednoduše řekněte, že projednáváte nějaký úvěr, a svět je váš.

Obešel jsem místní banky a tvrdil jim, že se pokouším najít ukradený šek, a ptal se, zda mají něco s jistou paní Jannixovou, buď paní Sidney Jannixovou nebo paní Elvou Jannixovou.

Většina bank na to naletěla, pouze jedna nikoli. Ředitel se chtěl o mně dovědět něco víc. Podle toho, jak na to šel, jsem dostal nápad, že paní Jannixová by mohla být klientkou této banky. Když někdo nemá informaci, kterou sháníte, řekne vám to, aniž by si dělal starosti s porušováním etiky.

Když však ji náhodou má, popadne ho najednou tajnůstkářství, má-li vám ji prozradit.

Vrátil jsem se k autu. Byla to už hodina a deset minut.

Kromě lepenkové krabice naplněné konzervami a dvou nákupních sáčků z hnědého papíru naložených různým zbožím nebylo po Louiem Hazenovi ani vidu ani slechu.

Posadil jsem se a počkal čtvrt hodiny. Slunce se pomalu plazilo nad střechami poschoďových domů a vysílalo teplé paprsky šikmo dolů do ulic. Cítil jsem se ospalý. Svaly i nervy jsem měl uvolněné. Vůbec mi nezáleželo na Bertě Coolové ani na detektivní kanceláři či čemkoli, co s ní souviselo. Zavřel jsem oči, aby si odpočinuly od slunečního svitu, a probudil jsem se s trhnutím z tak hlubokého spánku, že mi trvalo několik vteřin, než jsem si uvědomil, kde jsem a jak jsem se sem dostal.

Podíval jsem se na hodinky.

Už uplynuly víc než dvě hodiny, co jsem se rozešel s Louiem.

Nechal jsem na volantu vzkaz: „Vrátím se za deset minut. Nechoď nikam,“ a zašel si zavolat ještě na několik míst, která jsem předtím vynechal.

Když jsem se vrátil, byl vzkaz stále na volantě. Louie nikde, nebylo po něm ani stopy. Nastartoval jsem tedy auto a odjel zpět do chaty. Helen zametala. Vlasy si zabalila šátkem, aby je ochránila před prachem. „Ahoj,“ řekla, když jsem přinesl nákupy. „Co jste udělal s Louiem?“

„Nevím.“

„Co se stalo?“

„Šel na nákup. Řekl jsem mu, aby počkal v autě, až se vrátí, a určitě aby tam byl za půl hodiny. Nebyl tam. Čekal jsem ještě přes hodinu a pak jsem jel sem.“

Sundala si šátek z hlavy, odložila koště do kouta, zašla do koupelny, umyla si ruce, a když vycházela ven, vtírala si do pokožky nějakou voňavku.

Řekla: „To by mohla být vhodná doba, abychom si promluvili.“

„O čem?“

„O dost věcech.“

Posadil jsem se vedle ní na malou stoličku. Po chvíli vstala a přemístila si židli naproti mně. „Chci na vás vidět,“

vysvětlila. „Chci poznat, budete-li mi lhát.“

„To nezní moc povzbudivě.“

Řekla: „Líbíte se mi.“

„Děkuji.“

„Líbil jste se mi od první chvíle, kdy jsem vás spatřila.“

„Míříte tím někam?“

„Ano.“

„Tak tedy do toho.“

Řekla: „Klasický způsob chování hezké mladé dívky je být velmi zdrženlivá, a pokud o ni někdo projeví zájem, svádět ho velmi, velmi jemně. Já to tak nedělám. Když se mi někdo zalíbí, vyrazím na něho otevřeně. Když se mi nelíbí, prostě se mi nelíbí a basta.“

Přikývl jsem.

„Ta první noc na poušti,“ řekla, „byla snad ta nejšťastnější noc, jakou jsem kdy prožila. Druhá noc byla skoro stejně pěkná.“

„A teď?“ zeptal jsem se.

„Ale teď se mi to nelíbí.“

„Proč?“

„Myslela jsem, že jste do mě zamilovaný“

„Jsem.“

„Fuj!“ řekla s lehkým úšklebkem. Potom se mi podívala do očí. „A není to kvůli tomu, co jsem dělala, ty podvody s hracími automaty, že jste ke mně ochladl?“

„Ale já jsem vůči vám neochladl. Mám vás rád.“

„Jo, já vím.“

Pár sekund zůstala tiše a pak řekla: „V každém případě to, že jsem byla s Pugem a provozovala podvody s výherními automaty a všelijak se flákala na vlastní pěst, vedlo u mě k pocitu, že jsem na jedné straně plotu a policajti na druhé. Neexistuje žádný zvláštní důvod, proč bych měla tento pocit mít, kromě toho, že jsem zažila dost policejních prohlídek, zejména kvůli vykrádání výherních automatů.

Jednou nebo dvakrát Puga chytili. Majitel herny se tvářil, že si bude stěžovat a podá na nás žalobu. Věděli jsme vždycky, že blufuje, ale policajti nás stejně z vlastní iniciativy zadrželi, a než nás pustili, pořádně nás proklepli kvůli všemu, co by z nás mohli vymáčknout. Proto se na policajty dívám jako, prostě jako na policajty.“

Nic jsem neříkal.

Ještě jednou odvrátila oči a zkoumala špičku své boty.

„Dobrá, Donalde,“ pronesla konečně, „jestli si myslíte, že něco vím o Pugově vraždě, a jestli jste si myslel, že byste se mi mohl zavděčit, protože jsem se do vás zamilovala, tím, že budete předstírat, že jste nechal povolání detektiva, a tak mě donutil, abych vám řekla, co vím, pak, Donalde,“ pravila a pohlédla na mě náhle pevně svýma břidlicově šedýma očima, „myslím, že bych vás dokázala zabít, jestli jste mě kvůli tomu vzal na tento výlet.“

Řekl jsem: „Nepodvedl bych vás.“

Zkoumavě si mě dále prohlížela. „Řeknete mi něco víc?“

Usmál jsem se a zavrtěl hlavou.

Náhle vyskočila. „Jděte k čertu, přála bych si vědět, co jste mi vlastně udělal, ale říkám vám jenom jedno: Tvrdím, že pořád ještě pracujete na tom případu. Pamatujte si, co jsem vám řekla.“

„Budu. Kde předpokládáte, že je Louie?“

„Vem mě čert, jestli to vím. Dal jste mu nějaké prachy?“

„Ano.“

Řekla: „S Louiem je něco v nepořádku.“

„Co?“

„Je praštěnej.“

„To jsem věděl už dávno.“

„Jo, já vím.“

„Je s ním v nepořádku ještě něco?“

„Nevím. Ta praštěnost je důsledkem jeho povolání. Dřív nebo později to přijde na všechny. Myslím, že Pug z toho měl v sobě taky něco. Brání jim to vidět věci tak, jak je třeba vidíte vy nebo jak je vidím já. Koukněte se, Donalde, myslíte si, že za nějakou chvíli, budete-li se dál poflakovat kolem mě, a já z vás zblbnu, vyklopím vám všechno, co vím?“

„Tolik jsem o tom ještě neuvažoval.“

„Dobrá, tak o tom uvažujte teď.“

„Dobrá, budu.“

„Jestliže se někdy pokusíte něco o tom ze mě vymáčknout, tak vás zabiju. Já, nejenom že bych vás nenáviděla, ale, ale, ale způsobilo by mi to něco ošklivého, Donalde. Podtrhlo by mi to půdu pod nohama.

Prosím vás, Donalde, dejte mi šanci. Jestli vám šlo o tohle, zrušte tenhle výlet teď hned, a já to dokážu překonat, možná. Pokud bych měla čekat ještě několik dnů, už bych to nikdy nepřekonala.“

„Máte tady nějaké přátele?“ zeptal jsem se jí.

„Ne.“

„Kam byste šla a co byste dělala?“

Její pohled ztvrdl. „Hele, nemyslete si, že mě můžete takhle zastrašit. Kdykoli potřebuju muže, abych přežila, vezmu si pořádnou dávku prášků na spaní. Mohu odsud odejít třebas hned jenom s holýma rukama a, dobrá, vystačím si a nebudu se ani prodávat.“

„Co budete dělat?“

„Nevím. Něco si najdu. Tak co? Mám jít?“

„Pokud jde o mě, tak ne.“

Řekla: „Předpokládám, že se mi nesvěříte.“

Řekl jsem jí: „Jestli jste se rozhodla neříct mi, co se stalo Pugovi, předpokládám, že mi to neřeknete nikdy.“

Přišla a postavila se přede mne. „Tak dobře,“ řekla.

„Vysvětlím vám to jednoduše: Můžete ode mne dostat všechno, co chcete. Můžete mě požádat o cokoli, a já to udělám. A jestliže se mě zeptáte na Puga a na to, co vím o noci, kdy ho odpráskli, já, no dobrá, já vám to patrně prozradím, ale v té chvíli, kdy mi tu otázku položíte, budu vědět, proč jste tohle všechno dělal.“ Udělala rukou gesto, které zahrnulo celý autokemp. „A až se dozvím, že jste to udělal jenom kvůli tomu, abyste mě dostal do postavení, kdy bych nemohla říct ne, až se na to zeptáte, budu v duši tak nemocná, že už se nikdy nebudu moct cítit ani čistá, ani slušná, ani nebudu moct věřit, že na světě zůstalo vůbec něco čistého, nikdy. Pochopil jste to?“

„Ano.“

„Tak tedy v pořádku. Co uděláme dál?“

Řekl jsem: „Řekl bych, že zajedem do města a podíváme se, jestli se nám podaří najít v některém baru Louieho.“

Prohlížela si mě sekundu nebo dvě a potom se dala do smíchu, ve kterém však přesto zůstávala kapka hořkosti.

Udělal jsem pár kroků a postavil se blízko k ní.

„Nevidíte,“ řekl jsem jí, „že nechci nic, na co nemám nárok?“

Oči se jí lehce zúžily. „Pojďme odtud.“

„Máte pravdu v jedné věci. Jsem detektiv a pracuji. Ne proto, že bych pracoval pro detektivní kancelář Berty Coolové. Je to proto, že pracuji na určitém případu.

Pokouším se dosáhnout toho, aby se s určitými lidmi jednalo spravedlivě. Jsou v tom závislí na mně, ať už to vědí, či nikoli. Jestli tuto práci neudělám já, nemyslím, že ji vykoná někdo jiný.“

„A proto chcete, abych vám řekla, co vím o…“

„Nechci, abyste mi vůbec něco říkala,“ odporoval jsem.

„Jsem do vás zamilovaný. Myslím, že jste nejmilejší děvče, jaké jsem kdy potkal. Ale nikdy bych vás nežádal, abyste odešla z Las Vegas a odjela se mnou, kdyby to nebyla obchodní záležitost. Líbí se mi to. Jsem šťastný. Líbí se mi být blízko vás. Líbí se mi, jak jednáte. Líbí se mi všechno, co se vás týká.

Ale pracuji na nějaké věci a důvod, proč jsem zde s vámi, je, že to souvisí s linií, kterou sleduji, abych dovedl tenhle případ do úspěšného závěru.“

„A až tenhle případ skončí?“

Tato

otázka

mě

vyděsila.

Odpověděl

jsem:

„Pravděpodobně mi do klína spadne jiný.“

„A nezeptáte se mě, co vím o Pugovi?“

„Ne.“

„Nikdy?“

„Ne, nikdy.“

„A nenaplánoval jste tohle tak, abych vám prozradila, co vím?“

„Ne.“

„A je to proto, že jste nechtěl získat nic pod falešnou záminkou, že jste řekl…“

Přikývl jsem.

„A napadlo vás, že jste mě dosud nikdy ani nepolíbil?“

„Přirozeně,“ odpověděl jsem.

Její oči se nyní dívaly do mých a bylo v nich klidné, zářící světlo, jaké jsem v nich dřív nespatřil. Řekla mi: „Mám pocit, Donalde, že jsme teď rozbili bank.“

KAPITOLA 14

Kolem druhé hodiny odpoledne jsem našel Louieho.

Seděl u stolu v zadní místnosti jednoho z levnějších podniků v postranní ulici. Před ním stála poloprázdná láhev obyčejné whisky. Klouby na ruce, ve které držel sklenici, měl odřené a krvácely mu. Utkvěle před sebe zíral skelnýma očima.

Když jsem přišel k jeho stolu, něco mumlal.

Pohlédl na mě. „Ach, to ši ty,“ řekl a jazyk se mu pletl.

Odstrčil jsem láhev whisky stranou: „Co kdybychom šli domů, Louie?“

Otřásl se. „Hele, to je fakt. Já mám domov, že? Já, ach pane bože.“ Vstal a ponořil ruku do kapsy u kalhot a vytáhl dvě dolarové bankovky a nějaké drobné.

„Víš, čo šem udělal, kámo?“ zeptal se a jeho lesknoucí se oči mě pozorovaly utkvělým skelným pohledem. „Já šem utratil ža chlašt ty prachy, čoš mi dal, všečko, čo žbylo, když šem nakoupil, kromě těchhle. To je má chyba. Mě to tak čašto popadne, ta touha, a když mě to chytí, nemůžu…“

„Koho jsi to praštil, Louie?“ zeptal jsem se.

Podíval se na klouby a zamračil se: „Víš, to ti je šranda.

Já šem myšlel, že jsem někoho tříškl, ale pak šem ši myšlel, že je to jen taková pšedštava, jakou člověk má, když še napije. Tak to nějak bylo. Počkej chvilku. Nech mě pšemýšlet. Já ti povím, kdo to byl. Byl to Šid Jannix. Jednou byl na žadě k žápašu o titul. Dobrej kluk, dočela dobrej, ale použil šem na něho švůj štarej úder. Ukážu ti, jak vypadá štará Haženova finta. Vyhrál šem mištrovštví námožničtva, mušelo to být to mištrovštví, určitě, bylo to v Honolulu v roče… počkej. Bylo to…“

„No tak, Louie. Jde se domů.“

„Nežlobíš še na mě kvůli těm prachům?“

„Ne.“

„Chápeš, jak to je?“

„Určitě.“

„Ty ši nejlepší kámoš, jakýho šem kdy měl. Hned, jak šem tě poprvé tříškl, šem věděl, že še mi líbíš. Když někoho tříškneš do čelišti, je to jako by šiš š ním potčášl rukou, tak dobrý, deme domů.“

Vyvedl jsem ho na chodník, pomohl mu po ulici a do auta. Když jsme byli na půl cestě do chaty, uvědomil si náhle ohavnost své zpronevěry. Chtěl vystoupit z vozu.

„Nech mě vystoupit, kámo. Nemůžu přece jezdit stejným autem jako ty. Nemůžu se ukázat slečně Helen. Co jsem to vlastně spáchal? Ukrad jsem ti prachy. Věděl jsem, že jich nemáš moc, jenom nějaký, co sis ušetřil, a já jsem ti je ukrad. Chci vystoupit. Zasloužím si, abych si rozbil hlavu a umřel. Za nic nestojím.

V každým případě jsem dostal moc ran. Nemám už žádnou, sebekontrolu.“

Položil jsem mu ruku na rameno, které bylo u dveří.

Pohrával si s klikou. „Zapomeň na to, Louie,“ řekl jsem mu a řídil vrčící auto jednou rukou. „Nikdo z nás není dokonalý.

Já mám taky chyby.“

„Chceš říct, že mi to odpustíš?“

„Určitě.“

„Nezlobíš se?“

„Nezlobím.“

Rozplakal se, a když jsem ho dostal do chaty, ronil slzy pokání.

Helen a já jsme ho uložili do postele. Když jsme ho přikryli a postavili mu k posteli velký džbán vody, zeptala se: „Co teď?“

„Zůstanu u něho,“ řekl jsem jí. „Vezměte si auto, zajeďte do města a dejte si upravit vlasy v kadeřnictví, o kterém jste mluvila.“

Podívala se na mě a chvíli váhala.

Řekl jsem: „Dám vám cestovní šek. Já…“

Zasmála se na mě. „Zapomeňte na to. Peníze mám.“

„Všechno, co potřebujete?“

„Jistě. Zdrhla jsem s Pugovými penězi. Poslouchejte, Donalde, kdybyste nemohl vyjít, můžu vám vypomoct. Vím, že tuhle legraci platíte a že z toho vyjdete dobře, až to skončí, ale v případě, kdyby vás tlačila bota, klidně mi řekněte.“

„Děkuji, spolehnu se.“

„Ahoj,“ řekla.

„Na shledanou.“

Zamířila ke dveřím, ale obrátila se ke mně zpátky, vzala mi hlavu do dlaní, podívala se mi do očí a políbila mě. „Byl tu majitel, když jste byl pryč,“ řekla ledabyle. „Oslovoval mě paní Lamová. Tak mu nepokazte iluze. Pá.“

Odskotačila dveřmi ven. Usadil jsem se u kuchyňského stolu, vzal telefonní seznam a vypsal si místa, kam jsem chtěl zavolat. Našel jsem nějaké staré časopisy, chvíli si četl, jenže potom jsem začal pociťovat následky nezvykle tvrdého tréninku. Upadl jsem do lehkého spánku, chvílemi jsem se probouzel právě natolik, abych si uvědomil, že bych se měl jít podívat, jak se daří Louiemu. Jenomže vstát z pohodlného křesla mi připadalo jako příliš namáhavé úsilí.

Proto jsem upadl znovu do dřímoty.

Nakonec jsem se probudil dostatečně na to, abych se podíval, co Louie. Uslyšel, že otevírám dveře. Otevřel krví podlité oči, podíval se na mě a řekl: „Ahoj, kámo. Co takhle trochu vody?“

„Máš ji vedle postele ve džbánu.“

Sebral džbán, pohrdl sklenicí a vypil rovnou asi polovinu obsahu. „Víš, že jsem namazanej,“ řekl, odložil džbán a vyhýbal se mému pohledu. „A já vím, že jsem namazanej.“

„Jsi v pořádku.“

„Byl bych rád, kdybys na mě nebyl tak hrozně hodnej.“

„Zapomeň na to.“

„Rád bych pro tebe udělal nějakou maličkost, kámo, třeba vraždu nebo něco podobného.“

Zašklebil jsem se na něho: „Co dělá hlava?“ zeptal jsem se. „Bolí?“

„Mě hlava bolí pořád. Zřejmě je to od toho, jak mě do ní mlátili. Mám bolesti hlavy tak dlouho, že jsem si už na to zvykl. Vždycky jsem se snažil, aby diváci měli za svý peníze pořádnou show. Zůstával jsem stát a vyměňoval si rány i tehdy, když už jsem měl ležet na žíněnce a dát se odpočítat. A teď je ze mě ožralej pobuda, kterýho furt bolí hlava.“

„Za chvíli se budeš cítit líp. Chceš ještě spát?“

„Ne. Musím vstát a vypít spoustu vody. Co se stalo s tím zbytkem whisky v láhvi?“

„Nechal jsem ji tam.“

„Byla zaplacená,“ řekl lítostivě.

„Je jí líp v baru než v tobě.“

„Máš pravdu,“ řekl, „měl bych na to zapomenout, ale bojím se, že na tu půlku láhve budu ještě myslet. Bylo by lepší, kdybys mě vykopl, kámo, dřív, než tě dostanu do průšvihu. Nestojím za to.“

„Dostaň se z toho. Budeš se cítit líp, až dostaneš žaludek zase do formy.“

Zíral na mě očima podlitýma krví: „Řeknu ti jednu věc,“

prohlásil. „Naučím tě všechno, co umím, každý malý trik z ringu. Udělám z tebe bojovníka.“

„V pořádku. A teď poslouchej. Jdu se projít. Helen je ve městě. Vrátí se za pár hodin. Myslíš, že tady na to můžeš dát pozor?“

„Určitě.“

„Nepůjdeš nikam?“

Zeptal se: „Kde mám kalhoty?“

„Tamhle přes židli.“

„Obrať mi kapsy naruby a seber všechny prachy. Pak neodejdu.“

Odpověděl jsem: „Dal jsi mi drobné, to co zbylo.“

Vzdychl si. „V pořádku, to je dobrý. Klidně běž.“

Urovnal si polštář pod hlavou a řekl: „Dej mi cigaretu, kámo, a budu zas ve formě, jakmile mi přestane čvachtat v žaludku voda.“

Dal jsem mu cigaretu a vyšel na dálnici. Neušel jsem ani čtyři sta metrů, když mi zastavilo jedno auto a svezlo mě do města.

Na novinovém stánku byly vystaveny noviny ze všech okolních větších měst. Vyhledal jsem noviny z Las Vegas.

Policie dělala velký humbuk kolem zmizení Helen Framleyové. Nakonec ji vystopovali až do bytu, kde se skrývala od noci vraždy. Potom zmizela. Policie prověřovala činnost jistého Donalda Lama, soukromého vyšetřovatele, který pracoval na jiných aspektech tohoto případu, a byla přesvědčena, že ona, jeden bývalý boxerský šampion jménem Hazen a Lam opustili město společně. Policie se přikláněla k názoru, že Helen Framleyová je buď do vraždy zapletena, nebo o ní má vysoce důležitou informaci a že ten soukromý detektiv, snažící se předběhnout policii, jí nabídl možnost zachránit se výměnou za informace, jež by mu mohla poskytnout. Existují velmi pravděpodobné náznaky, že to úřady pokládají za velmi vážnou záležitost a že Lam by sám mohl být obžalován pro účast na těžkém zločinu.

Zdálo se, že Hazen se do toho zamíchal také. Pozitivně identifikoval tělo jako bývalého boxera jménem Sidney Jannix.

Bylo jasné, že si mě policie dosud nedala do souvislosti s nákupem ojetého automobilu.

Zatelefonoval jsem na několik dalších míst a předhodil jsem jim svou běžnou legendu. Vystřihl jsem si článek z lasvegaských novin, zbytek nechal v telefonní budce a vyrazil zpět do chaty.

Musel jsem pochodovat skoro jeden a půl kilometru, než jsem stopl auto.

Helen se vrátila asi hodinu po mně. Louie udělal večeři, umyl a utřel nádobí. Všichni tři jsme šli do kina a pak do postele.

Louie Hazen mě tahal z postele málem dřív, než jsem si uvědomil, že jsem vůbec usnul. Na úsvitu byl vzduch plný chladu.

„Vstávej,“ řekl. „Dáme si běh, dokud je chladno. Nechci, aby ses zpotil.“

Posadil jsem se na kraj postele a mnul si oči. „To není chladno, to je zima,“ protestoval jsem.

„Až vstaneš, budeš v pořádku.“

Vsunul mi ruku pod rameno a zvedl mě na nohy. Ty se pode mnou docela podlomily, tak mě bolely svaly.

„Kuš, Louie, já to dnes ráno nevydržím. Musím si odpočinout.“

„Tak už pojď,“ pravil a začal do mě strkat.

„Hele, zapomeň na to, Louie, já přece netrénuju na žádnej mač nebo něco podobnýho. Koneckonců, můžem…“

Otevřel okno, vyndal síť proti hmyzu, postavil ji na podlahu, vyhodil mi ven kecky, tepláky a lehký svetr a potom, než jsem si uvědomil, co má v úmyslu, uchopil mě, jako bych nevážil vůbec nic, a vyhodil mě ven za nimi. Pak zavřel a zamkl okno.

Dveře byly zamčené taky. Venku na zemi bylo zima.

Posbíral jsem šaty a zašel za roh domu na stranu odvrácenou od dálnice. V mrazivém tichu jsem se oblékl, zhluboka se nadechl a pustil se podél cesty klusem za Louiem. Každý krok byl utrpení.

Louie mě pozoroval přes rameno, sledoval můj výraz tváře a způsob, jak pohybuju nohama. Zdálo se, že ví přesně, kdy mě začaly bolesti opouštět, a potom rovněž přesně věděl, kdy jsem se udýchal tak, že jsem nemohl dál.

Celou cestu zpět jsme šli krokem a dýchali zhluboka.

Náhle jsem přišel na Louieho trik s dýcháním za pomoci bránice, nasávání vzduchu až dolů do plic a jeho vytlačení až do poslední kapky, než jsem se znovu zhluboka nadechl.

Louie, který mě sledoval, uznale přikývl.

Vrátili jsme se zpět do domu a natáhli si tuhé boxerské rukavice. Louie řekl: „Dnes ráno tě naučím dávat tvrdý rány.

Udeř mi teď pravačkou do této rukavice. Vlož do toho úplně všechno. Ne, ne, ne. Nezakláněj se dozadu.“

Zdálo se, že jsme tam na slunci trénovali celé hodiny.

Potom mě Louie poslal pod sprchu, znovu mi prohnětl a proklepal svaly, a v době, kdy jsem byl hotový a oblečený, Helen Framleyová měla kuchyni plnou vůně horké kávy.

Později to dopoledne jsem zachytil stopu.

Jeden člen asociace maloobchodníků prodávajících na úvěr dodával potraviny jisté paní Jannixové do bytu na Kalifornské ulici.

Přijel jsem tam, zaparkoval vehikl, vystoupil po schodišti a stiskl zvonek.

Žena, která otevřela dveře, byla Corla Burkeová.

„Mohu dál?“ zeptal jsem se.

„Kdo jste?“

„Přítel Helen Framleyové.“

Zamračila se na mě. Na okamžik se jí v očích objevil náhlý poplach.

„Jak jste mě našel?“

„To je delší historie,“ řekl jsem jí. „Mám vám ji vyprávět tady venku, nebo uvnitř?“

„Uvnitř,“ řekla a otevřela dveře tak, abych mohl vejít.

Posadil jsem se k oknu. Corla Burkeová, sedící naproti mně, kde jí světlo zdůrazňovalo výraz tváře, mi nahrála tím, jak zahájila rozhovor: „Prostě jsem nemohla využít nabídku slečny Framleyové,“ řekla. „Napsala jsem jí to.“

Zaujal jsem postoj, jako bych tím byl poněkud dotčený.

„Nechápu proč.“

„Nebylo by to fér.“

„Myslím, že by to bylo mnohem lepší než to, co jste udělala opravdu.“

Bylo vidět, že jsem se trefil. Řekla: „Nevěděla jsem ovšem, co… No, sama jsem nemohla vidět do budoucnosti,“

a nervózně se zasmála.

„Slečna Framleyová má pocit, že se snažila pro vás udělat správnou věc a že vy jste to, řekněme, dostatečně neocenila.“

„To je mi líto. Jak jste se tady ocitl?“

„Ale vždyť je logické hledat vás zrovna tady.“

„Proč jste mě chtěl najít?“

„Myslel jsem, že by se možná mohlo něco udělat, aby se věci daly do pořádku.“

„Ne, ne teď.“

„Ale já si myslím, že ano.“

„Obávám se, že jste přehnaně optimistický. Poděkujte, prosím, slečně Framleyové za mě a řekněte jí, že bych určitě nechtěla, aby si myslela, že jsem nevděčná, a mám dojem, mám dojem, že to je asi tak všechno, co jí mohu vzkázat.“

Rychle jsem se rozhlédl kolem, spatřil na stole otevřený kufr a na jedné nebo dvou židlích rozložené součástky oděvu.

Na malém stolku u okna byl dámský klobouček, rukavičky a kabelka. Na rohu stolku ležela ofrankovaná obálka.

„Nebude vám vadit, když si zapálím?“

„Rozhodně ne. Dám si také jednu.“

Dal jsem jí cigaretu, podržel zápalku a podařilo se mi pohnout tak, abych byl u kraje stolu, když jsem se natáhl pro popelníček a přitom popadl ten dopis.

Uviděla, co se děje, a přiskočila ke stolku. Měl jsem ruku na dopise první. Hmátla po něm. Řekl jsem: „Není-li odeslán z Las Vegas, nezajímá mě. Jestliže ano, přečtu si ho.“

Zdvojnásobila své úsilí a chytila mě za ruku. Odstrčil jsem ji.

Podařilo se mi vyhnout se jí a vytáhnout z obálky list papíru.

Bylo to načmáráno ve spěchu a stálo tam: Na případu dělá soukromý detektiv Donald Lam. Mluvil s Helen Framleyovou. Helenin přítel, muž jménem Beegan, byl včera večer zavražděn. V Renu nejste v bezpečí. Najděte si skrýš někde jinde.

Dopis byl podepsán jednoduše iniciálami „A. W.“

Řekl jsem: „Buďme k sobě upřímní a ušetříme si čas.

Jsem Lam. Arthur Whitewell mě najal, abych vás našel, a zajistil, aby Philip o tom všem pochopitelně věděl. A teď mi, doufám, povíte svůj příběh.“

Bezmocně na mě zírala a veškerá bojovnost ji opustila.

Vypadala lapená do pasti a zbitá.

Řekl jsem: „Mám určitou teorii. Mohu vám ji vyložit, pomůže-li to, abychom se hnuli z místa.“

Pořád ještě nic neříkala, jenom tak stála a hleděla na mě, jako bych byl něčím, co zůstalo po přechodu cyklonu.

Začal jsem: „Myslím, že Arthur Whitewell nechtěl, aby si vás jeho syn vzal. Domníval se, že Philip by mohl uzavřít výhodnější sňatek. Ale Philip byl do vás velice zamilovaný a Whitewell je tak trochu psycholog. Věděl, že koneckonců proti tomu moc udělat nemůže. Philip byl v určitém směru nezkušený a nezralý, ale v jiných směrech velice mužný.

Otec mu nikdy úplně nerozuměl, ale uvědomoval si, že mezi nimi existuje propast, kterou nikdy nebude schopen překlenout. Věděl, že jakýkoli pokus postavit se mezi vás dva by vedl k jejich trvalému odcizení. A vtom se přihodilo něco, co mu nahrálo přímo na smeč. Dostal příležitost, jakou hledal. Zmanipuloval věci takovým způsobem, že vy jste prostě vypadla ze hry a nechala Philipa, aby se z toho vzpamatoval, jak sám nejlépe dokáže. A pak,“ pokračoval jsem, „to Philip přijal o tolik hůř, než jeho otec předvídal, že bylo třeba něco podniknout. Nebylo to jen obyčejné zlomení srdce. Philip je v emocionální sféře mimořádně citlivý a sentimentální. Nikdy se nenaučil, že lidi nelze vždycky brát doslova. Bylo toho všeho na něho příliš.“

Nyní již plakala; tiše plakala. Nepokoušela se nic říct.

Nebyla schopna promluvit.

Odešel jsem k oknu a podíval se dolů na šedivý zadní dvorek dost zaplněný starými krabicemi. Mezi dvěma tyčemi se smutně prohýbala šňůra na prádlo. Na hromadě vlhkého písku stál kbelíček a lopatička na hraní. Zůstal jsem stát obrácený zády do místnosti, aby mohla přestat plakat a vzpamatovat se, aniž by měla pocit, že ji pozoruji.

Trvalo několik minut, než se dostatečně ovládla, aby mohla mluvit. „Myslíte, že pan Whitewell očekával, že byste mě našel?“ zeptala se.

„Nevím. Vše, co je mi známo, je, že si nás najal, abychom vás našli.“

„Ale on se se mnou předem dohodl, že musím zařídit své zmizení tak, abych nemohla být nikdy nalezena. To byla jediná věc, na které trval.“

„Přesně tak.“

„Takže to, že vás najal, bylo pouhé prázdné gesto, aby uklidnil Philipa?“

„Tak to je.“

Viděl jsem, jak se chytá stébla naděje. „Ale najmout si dobrého detektiva stojí velké peníze, ne?“

„Ano.“

„A vy musíte být dobrý, zkušený?“

Byla to její hra. Jestliže si chtěla dělat blázny sama ze sebe, nevadilo mi to. Řekl jsem: „Myslíme si, že jsme dobří.“

„Nemůžete mi naznačit, o co panu Whitewellovi nyní opravdu jde?“

„Ne, dokud mi neřeknete, co se stalo. Pak si budu moct věci srovnat a možná najít odpověď.“

„Vždyť se zdá, že to víte. Víte všechno o Helen Framleyové.“

„Ne, jen to, že vám napsala dopis. Co v něm bylo, to jsem se musel dohadovat.“

„A co si myslíte, že v něm bylo?“

„Myslím, že to byla léčka.“

„Kterou nastražila ta Helen Framleyová?“

„Nevěřím, že by Helen Framleyová někdy ten dopis napsala.“

„ Musela ho přece napsat.“

„Co kdybyste mi pověděla všechno, co víte, a dovolila mi, abych si z toho vyvodil závěry sám?“

Řekla: „Předpokládám, že víte, co mě přinutilo odejít.“

„Sid Jannix?“

Přikývla.

„Tak mi nejdřív řekněte o něm.“

Pravila: „Když jsem byla malá holka, byla jsem blázínek. Měla jsem vždycky sklon k divokosti. Milovala jsem boj a bojovníky. Baseball mi nic moc neříkal, ale fotbal, to bylo moje. Sidney byl na stejné škole jako já. Byl ve fotbalovém mužstvu. Potom se ve škole stal populárním box, a v něm byl Sidney nejlepší ze všech. Stal se přímo hrdinou. S boxem se však skoncovalo, protože vyvolal příliš velkou opozici ze strany rodičů, ale Sidney zůstal idolem všech kluků. A počítám, že se taky stal postrachem školy. V

té době jsem si to neuvědomovala. Byl to náš poslední rok na střední škole.

Začala jsem se Sidneyem chodit, ale mé rodině se to nelíbilo. Sidney se dal na profesionální box a začal se tvářit jako mučedník, no a já… Když Sidney začal vydělávat dost, aby mě uživil, utekla jsem s ním a vzali jsme se.“ Unaveně pokrčila rameny a pak dodala: „Pochopitelně to byla příšerná, hrozná chyba.“

Odmlčela se na chvíli, jako by se pokoušela najít, jak by se vyhnula tomu, co bylo před ní, a pak se znovu pustila rovnou do své zpovědi.

„Žili jsme spolu jenom nějaké tři měsíce. První dva nebo tři týdny jsem byla úplně zhypnotizovaná. Potom, krok za krokem, jsem ho začala vidět takového, jaký skutečně byl.

Byl to tyran a zároveň zbabělec. Když někoho mohl přemoct, zacházel s ním bezohledně. Když nemohl, měl plno výmluv. Byl dost dobrý na to, aby se dostal téměř na špičku, a potom, když začal narážet na lepší muže, ale to už předbíhám.

V době, kdy jsem si ho vzala, zrovna začal opouštět začátečníky a přitahovat pozornost. Hrozně mu to stouplo do hlavy. Byl emocionální a velice žárlivý. Začal se mnou zacházet, jako bych nebyla nic víc než jeho osobní majetek.

Vydržela bych to, nebýt určitých drobností, maličkostí, kdy se pozlátko setřelo, a já mohla spatřit, co je pod povrchem.“

„Není třeba, abyste zacházela do všech těchto podrobností,“ řekl jsem jí. „Řekněte mi pouze, co se stalo, když jste ho opustila.“

„Získala jsem ve škole určité obchodní vzdělání. Dostala jsem práci. Snažila jsem se zdokonalovat se v práci sekretářky a uspokojovalo mě, když jsem věděla, že mám úspěch. Vypracovávala jsem se.“

„Nerozvedla jste se?“

„Myslela jsem si, že Sid zařídil rozvod. To byl ten nejšpinavější trik, jaký mi provedl. Řekla jsem mu, že chci být volná. Pravil, že by bylo lepší vyčkat rok a získat rozvod na základě faktického rozchodu. Nechtěl mít pověst, jež by obsahovala zmínky o krutosti v manželství. Tvrdil, že by mu to poškodilo kariéru.

Měli jsme tedy v úmyslu počkat, až ten rok uteče. Pro Sidneye to byl významný rok. Prošel v něm nejdřív během sedmi nebo osmi měsíců dlouhou cestou vzhůru, a pak byl za tři měsíce zase úplně dole. Nevím, co se s ním stalo, ale jeho manažer došel k závěru, že je zbabělec. V ringu byl postrachem mužů, které dokázal porazit, ale, já prostě nevím. Je to dlouhá historie a já nevím, zda nespáchal nějaký podraz, zradil manažera a schválně prohrál utkání nebo něco podobného. Nevím dost o tom, co se stalo, abych o tom mohla hovořit. Jen jsem slyšela určité pověsti, ale v každém případě asi deset měsíců po tom, co jsme se rozešli, přišel za mnou. Byl tehdy zoufalý. Tvrdil, že od chvíle, kdy jsem ho nechala, už nikdy nebyl schopen mít dost kuráže.

Řekl mi, že jsem mu ze života odnesla veškerou inspiraci.“

„To se stalo po deseti měsících?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ řekla a hlas jí zhořkl. „Po celou dobu, co šel vzhůru, se ke mně choval velmi pánovitě. Když však se propadal, začal žadonit o sympatie. V každém případě mi řekl, že je tím typem muže, který potřebuje, aby ho nějaká žena inspirovala. Přiznal, že ví, že se ke mně už nemůže vrátit. Prý se setkal s jinou dívkou, a k ní by sice nemohl cítit to, co cítil ke mně, ale ona prý je do něho zoufale zamilovaná a jemu se určitým způsobem líbí.“ Zasmála se hořce. „To byl celý Sidney. Ona ho zoufale milovala, a jemu se ‚určitým způsobem‘ líbila.“

„A co chtěl?“ zeptal jsem se.

„Chtěl zajet do Rena a získat rozvod.“

„Navrhl, abyste to zaplatila?“

Přikývla.

„Proč jste to neudělala?“

„Udělala,“ řekla, „a on mi řekl, že rozvod zařídil.“

„A to děvče?“

„Oženil se s ní. Proto jsem se neobtěžovala podívat se do záznamů o rozvodech.“

„On ten rozvod nezískal?“

„Ne. Jak se ukázalo, sebral pouze peníze, které jsem mu dala, aby na tu druhou dívku udělal dojem. Oženil se s ní.

Měla nějaké ušetřené peníze. Sidney jí je sebral.“

„Nebyla to Helen Framleyová?“ zeptal jsem se.

„Ne. Jmenovala se Sadie a nějak dál. Zapomněla jsem její příjmení, ale pamatuju si, že mluvil o nějaké Sadie, a byla jsem zvědavá, jaký druh děvčete to byl.“

„V pořádku. Co se stalo pak?“

„Několik let absolutně nic. Zcela jsem ztratila jeho stopu, a dokonce jsem na něho skoro ani nemyslela. Kariéry v ringu nechal. Myslím, že Komise profesionálního boxu proti němu našla nějaké důkazy, které mu zabránily, aby dál boxoval.

V žádném případě si nemyslím, že by byl sám chtěl.

Nebyl typ, který by snesl porážku v ringu.“

„A vy jste se seznámila s Philipem?“

„Ano. Dala jsem si jméno Corla Burkeové, abych mohla skoncovat s minulostí a začít znovu. Víte, můj otec…“

„Teď už rozumím, jak to bylo s vaším jménem,“ řekl jsem. „Pokračujte od tohoto místa.“

„Nejdřív jsem…“

„O tom nemusíte vyprávět. Přejděte k té věci s Helen Framleyovou.“

„Dostala jsem od Helen Framleyové hrozně divný dopis.

Napsala mi, že se dočetla v novinách o mém úmyslu se brzy vdávat a že slyšela Sidneye, jehož přítelkyní je, o mně hovořit. Byla zvědavá, zda vím, že se Sidney se mnou nikdy nerozvedl. Pokračovala, že se Sidney velice změnil proti tomu, jaký byl, když jsem ho znala, usadil se a skutečně by chtěl něčeho v životě dosáhnout. Domnívala se však, že nemá dost peněz, aby získal rozvod okamžitě, ale kdybych nechtěla čekat, mohla by zařídit, aby svatba mohla proběhnout, a až se vdám za Philipa, Sidney by na tom zapracoval a ten rozvod získal. Řekla, že měl jistou smůlu, ale během několika málo týdnů bude zase při penězích. Pak bych mohla předstírat manželovi, že došlo k nějaké nepřesnosti v záznamu mého věku nebo v něčem podobném v povolení k sňatku, a přesvědčit ho, aby se mnou uzavřel sňatek znovu, nebo s ním žít dál v manželství vzniklém na základě dohody.“

„Správně jste použila ‚divný‘. Kolik peněz chtěl?“

„O ničem takovém se nezmínila. Napsala jednoduše, že se domnívá, že kdyby dostal dost peněz, aby mohl začít v určitém oboru podnikat, bylo by to všechno, po čem touží, a už nikdy bych o něm neuslyšela.“

„Měla jste dojem, že vám napsala na jeho žádost?“

„Ne. Tvrdila, že on o tomto dopise nic neví. Má prý v úmyslu napsat Philipu Whitewellovi sám, kdyby se zdálo, že ke svatbě může dojít, protože nechce, aby se Philip dostal do postavení, že uzavře manželství s bigamistkou.“

„To je od něho vůči Philipovi velmi ohleduplné, že ano?“

„No, právě něco takového se dalo od Sidneye čekat. Ta slečna Framleyová mi připadala velmi hodná. Dívala se na to z mého zorného úhlu.“

„Jak zjistila, že jste ve skutečnosti Sidneyova manželka?

Jak vás našla pod jménem Corla Burkeová?“

„To neřekla, prostě napsala ten krátký dopis.“

„Aha. Tak tedy, ten návrh se zcela smrskl na to, že pokud neslíbíte Sidneymu Jannixovi dost peněz, aby mohl začít nějaké podnikání, překazí vaši svatbu. Kdybyste mu slíbila, že na něho nezapomenete s penězi, které byste dostala od manžela, držel by se zpátky a dovolil by, aby se z vás stala husa, která by pro něho snášela zlatá vejce.“

„Asi ano, chcete-li se na to dívat takhle.“

„To je jediný způsob, jak je možné se na to dívat.“

„Tak vy si myslíte, že ta Helen Framleyová byla…“

„Nemyslím, že Helen Framleyová někdy ten dopis vůbec napsala.“

„Ale žádala mě, abych jí odpověděla.“

„A vy jste jí odpověděla?“

„Ano, ovšem.“

„A to byl ten dopis, který vám nadiktoval Arthur Whitewell?“

„On mi ho nediktoval.“

„Ale věděl, co v něm bylo?“

„Ano.“

„Chci vědět, jak to bylo,“ řekl jsem.

„Tak dobrá, tohle mě muselo potkat. To všechno jsem si zasloužila. Nepředpokládám, že vám to nějak mohu vysvětlit. Nedokázala bych to vysvětlit nikomu, ani sama sobě. Ale, já jsem prostě vyškrtla ty tři měsíce, kdy jsem byla vdaná za Sidneye Jannixe, ze svého života. Odepsala jsem je jako špatnou zkušenost a…“

„Tím chcete říct, že jste o nich nic neřekla Philipovi?“

Přikývla.

„A Philip nevěděl vůbec nic o Sidneym Jannixovi ani o tom, že jste za něho byla provdaná?“

„Nevěděl.“

„Takže ten dopis od Helen Framleyové vás zasáhl jako blesk z čistého nebe?“

„Ano.“

„A co jste udělala?“

„Vzala jsem ten dopis a šla za Philipem.“

„Kam?“

„Do jeho kanceláře. Měli jsme se ten večer sejít.“

„Ale s Philipem jste se nesešla?“

„Ne. Musel jít na nějaké velmi důležité jednání a nechal mi vzkaz, že je mu to hrozně líto, ale že mě musí požádat, abych ho na ten večer omluvila, že se pokoušel dostihnout mě telefonicky a nepodařilo se mu to. Řekl, že mi zavolá kolem jedenácté hodiny, abychom se domluvili, zda bych s ním mohla jít na oběd příští den.“

„Arthur Whitewell byl v kanceláři?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

„A poznal podle výrazu vaší tváře, že něco není v pořádku?“

„Ne. Nemyslím. Byl uctivý a velmi hodný. Už se s naší svatbou smířil. Pochopitelně jsem věděla, že ji tak docela neschvaloval, ale byl velmi taktní.“

„Ale vy jste Arthuru Whitewellovi celý příběh pověděla?“

„Ano.“

„A předpokládám, pro něho to bylo, jako by dostal kladivem do hlavy?“ řekl jsem a pečlivě ji pozoroval.

„Byl to pro něho hrozný šok,“ odpověděla. „Ale zachoval se dokonale, fantasticky. Řekl mi, že původně jsem se mu nelíbila, ale že si nakonec uvědomil, že Philip je do mě beznadějně zamilovaný a že má svého syna natolik rád, aby mu přál všechno, co by ho mohlo učinit šťastným.

Jestliže mě Philip chce, potom se on smířil s tím, že mě přijme do rodiny. Rozhodl se, že nikdo z nás by se neměl nikdy dozvědět, že s tím tak úplně nesouhlasil. Byl ke mně upřímný když mi to řekl. Líbil se mi ještě víc než předtím.

Byl prostě ohromný. Uklidnil mě a byl tak moudrý chápavý a tolerantní a navíc se na tu věc díval z rozumného zorného úhlu.“

„Jaký to byl zorný úhel?“

„Řekl, že pochopitelně bychom teď neměli se svatbou spěchat. Řekl také to, co jsem již věděla, kdyby si Philip uvědomil, že jsem vdaná a existuje nějaký jiný muž, který byl dříve… u mě na prvním místě, muž, který byl mým manželem a který se mnou žil, který… prostě, kdybyste znal Philipa, porozuměl byste, jak by se kvůli tomu mohl cítit. Je abnormálně citlivý a… jeho otec potvrdil v tomto bodě mé nejhorší obavy.“

„Dopovězte mi to, co ještě zbývá,“ řekl jsem jí.

„Ukázala jsem mu dopis Helen Framleyové. Řekl, jak moc oceňuje, že jsem v té věci tak dokonale upřímná. Podle něho by mnoho žen neodolalo pokušení uskutečnit svatbu a udělat to přesně tak, jak to navrhuje slečna Framleyová. On však se domníval, že bude lépe napsat jí, že o svatbě teď absolutně nemůže být řeč, aby Jannix nenavázal styk s Philipem.“

„Proč chtěl zabránit Jannixovi vejít ve styk s Philipem?“

„Nechtěl, aby Philip přišel o iluze tak brutálně. To byl úmysl skrývající se za celou tou věcí. Měla jsem si zachránit tvář, ale nebylo to kvůli mně. Šlo o to, chránit Philipa.“

„Kdo to navrhl?“

„To se nedá říct, vymysleli jsme to spolu. Byla to určitá spolupráce. Řekl, že alespoň na nějakou dobu musím nějak vypadnout ze hry, aby se Philip nikdy nedověděl, co se stalo, dokud si nezvykne sám na mou nepřítomnost, a potom to budeme moct prozradit. Řekl, že někdy v budoucnu, dosáhnu-li rozvodu s Jannixem a nebude-li žádný důvod, proč bych se nemohla vdávat, mohla bych se s Philipem znovu sejít a všechno mu vysvětlit.“

„Neměla jste pocit, že byste měla jít za Philipem a říct mu všechno otevřeně?“

„Abych pravdu řekla, pane Lame, měla. Proto jsem šla do kanceláře. Chtěla jsem se Philipovi přiznat a vysvětlit mu to. Chtěla jsem se pokusit podat mu to tak, aby ho to tolik neranilo. Ale jeho otec mi řekl, že rozumí Philipovi lépe než já a že to, co musím udělat, je zmizet za takových okolností, aby to vypadalo, že se mi přihodilo něco velice neobvyklého. Ve skutečnosti jsem se domnívala, že přitom myslí na sebe stejně jako na Philipa. Víte, zasnoubení bylo již oznámeno a stanoveno datum svatby; a kdyby, víte, jak to je. Za takových okolností prostě musíte podat nějaké vysvětlení. Whitewellova rodina byla v trapné situaci.“

„Jinými slovy, Whitewell prostě nechtěl riskovat, že by se ho nějaký přítel v jeho klubu zeptal, zda se jeho syn oženil, a on musel odpovídat: Ne. Na poslední chvíli jsme zjistili, že jeho nevěsta má jiného žijícího manžela, a proto jsme to zrušili.“ Trhla sebou.

Řekl jsem: „Jsem brutální, protože chci, abyste to viděla z mého zorného úhlu.“

„Jaký je váš zorný úhel?“

„Nevím to ještě zcela přesně, ale myslím, že to vím.“

„Co?“

„Nechápete to? Philip by vám to odpustil. Trval by na tom, že to není vaše chyba. Chtěl by, abyste dosáhla rozvodu a vaše svatba s ním by byla jenom odložena.“

„Nevěřím, že by mi Philip mohl někdy odpustit, že jsem mu neřekla o svém prvním manželství.“

„Já si myslím, že ano.“

„Ne, já si to nemyslím a znám ho líp než vy.“

„Jeho otec ho zná docela dobře,“ řekl jsem, „a jeho otec si to myslí.“

„Co vás vede k tomu, že to říkáte?“

„Protože jeho otec využil příležitosti dostat vás ze hry a nechat vás udělat něco, co by vám Philip skutečně nikdy neodpustil. Nechápete to? Jestli se někdy vrátíte k Philipovi a pokusíte se mu to vysvětlit, jste ztracená. Philip nikdy nezapomene na utrpení, které prožil, když jste zmizela za okolností, kdy nevěděl a nemohl vědět, co se vám stalo.

Mučily ho představy, že jste byla unesena a že jste v nebezpečí. Je mi to moc líto, neříkám to proto, abych vás zase rozplakal, ale jen proto, že chci, abyste tomu porozuměla.“

„Ale pan Whitewell slíbil, že to Philipovi řekne, kdyby se ukázalo, že se tím Philip bude příliš trápit kvůli…“

„Tak právě tohle jsem se chtěl dozvědět.“

„Cože?“

„To znamená, že vás Whitewell vodil za nos.“

„Nechápu jak.“

„Nerozumíte? Kdyby to někdy vysvětlil Philipovi, musel by mu nutně říct, jak se to dověděl. Aby to udělal, musel by se Philipovi přiznat, že byl spoluautorem toho podvodu, že s vámi mluvil a že to byl on, kdo vám zabránil na Philipa počkat a vypovědět mu celou historii. Philip by vám pravděpodobně odpustil, a nějaké řešení se dalo vymyslet.

Arthur Whitewell mohl mít nějakou takzvaně důležitou obchodní záležitost v New Yorku, kvůli které by poslal Philipa zpět na východ. Svatba by se mohla odložit, dokud se nevrátí, a Whitewell by mohl vysvětlit přátelům, že jde prostě jen o odklad. A během této doby byste mohla zajistit rozvod s Jannixem. Philip nikdy neodpustí otci, že řešil situaci tímto způsobem. A dozví-li se nyní skutečná fakta, neodpustí nikdy ani vám.“

Řekla: „Nemohu vám porozumět. Myslela jsem, že pracujete pro pana Whitewella.“

„On mě zaměstnal.“

„No a?“

„Ale,“ řekl jsem, „zaměstnal mě, abych vás našel, zjistil, proč jste odešla a co se s vámi stalo. To je vše, co jsem měl udělat, a já jsem to udělal.“

Seděla a hleděla na mě, jako by se zrovna zotavovala z hrozného úderu do brady.

„Ale co uděláte?“

„ Já neudělám nic. Ten, kdo něco udělá, budete vy.“

„Co udělám?“

Řekl jsem: „Musíte přebít otcovo eso svým trumfem.“

„Ale já vám nerozumím.“

„Zmizela jste za takových okolností, že jste mohla utrpět náhlý záchvat ztráty paměti.“

„Ano. Chtěl, aby to takto vypadalo.“

„Pochopitelně vám navrhl, abyste napsala vy Helen Framleyové, aby Sidney nepsal Philipovi?“

„Ano.“

„A dal vám list papíru a opatřil vám ofrankovanou obálku?“

„Ano.“

„A zatímco jste si mohla myslet, že s ním spolupracujete, ve skutečnosti základní schéma vašeho zmizení vymyslel on?“

„No, ano, asi ano. Řekl mi, že musím zachránit čest rodiny a že by bylo lepší a krásnější, aby mě Philip měl rád dál a vždycky se těšil ze vzpomínek na naši lásku, než aby přišel brutálně o iluze a možná mě začal nenávidět.“

„V pořádku. Uděláte přesně to, co se vám údajně mělo stát.“

„Co?“

„Utrpíte ztrátu paměti.“

„Nerozumím.“

„Pokračujte v tomto. Utrpěla jste úplnou ztrátu paměti.

Byla jste v kanceláři. Chtěla jste do ruky vzít tužku, a bum.

Paměť vám vysadila. Najednou jste byla venku na ulici a vůbec jste nevěděla, kdo jste, jak se jmenujete ani jak jste se tam dostala.“

„Co by to mohlo přinést dobrého? Jak by to mohlo pomoct?“

„Nevidíte? Najdou vás, zjistí, že trpíte ztrátou paměti.

Odvezou vás do nemocnice a najde vás tam detektivní kancelář B. Cool. Nemůžete si vzpomenout, kdo jste. Máte vygumovanou paměť, ale ta dobrá detektivní kancelář Berty Coolové vás vystopuje a Philip vás přijde identifikovat. Ve chvíli, kdy se podíváte Philipovi do obličeje, šok z faktu, že hledíte do tváře muži, jehož milujete, vám vrátí paměť a…“

„Nechte toho!“ vykřikla. „Nechte toho, nevydržím to.“

„Proč ne?“

„Trháte mi srdce na hadry!“

„Jste praštěná,“ řekl jsem jí. „Já mluvím rozumně.

Vykašlete se na tu pitomou sentimentalitu a jděte na kořen věci!“

„Ale to je absolutně nemožné! Je to mimo diskusi.

Nemohu takhle Philipa podvést.“

„A proč ne?“

„Protože by to bylo, bylo by to nefér.“

„Ne, nebylo. To, co bylo nefér, jste již udělala. Tímhle to jenom napravíte. Měla byste vidět, jak Philip vypadá, vrásky utrpení kolem úst, stíny pod očima, vyhublé tváře…“

„Přestaňte už, prosím!“

„Ne, dokud mi neslíbíte, že uděláte, co jsem vám naznačil.“

„Ale já to nemůžu udělat.“

„A proč ne?“

„Především proto, že je tu Sidney Jannix. Philip a já bychom se nemohli vzít, protože…“

„Protože proč?“

„Protože jsem vdaná.“

Řekl jsem: „Ne, nejste. Vy jste vdova.“

„Já jsem, co?“

„Vdova.“

„Takže dopis od toho Framleyova děvčete nebyl pravdivý? Sidney nežije? On…“

„Když byl ten dopis napsán, byl ještě naživu. Teď už není.“

Pár sekund si mě prohlížela: „Podívejte se,“ řekla, „jestli je to zase nějaká bouda…“

„Není. Jsem připraven dokázat vám to, co jsem právě řekl.“

Vzal jsem z kapsy kus papíru, který jsem vystřihl z lasvegaských novin, a podal jsem jí ho. „Přítel Helen Framleyové,“ řekl jsem, „byl Sid Jannix. Nejste provdaná za nikoho. Jste vdova.“

Pročetla si to bedlivě. Sledoval jsem, jak se jí oči pohybují dopředu a zpět, když jimi skákala z řádku na řádek.

Po chvíli jimi přestala hýbat, ale držela je zaostřené na papír, předstírajíc, že ještě čte, aby získala čas na přemýšlení, než bude muset vzhlédnout a čelit situaci.

Podívala se na mě. „Takže byl zavražděn?“

„Ano.“

„Kdo to udělal?“

„To nevědí.“

„Ale vy to víte, že?“

„Mám určitou představu.“

Oči se jí zase upřely jinam. Vsála dolní ret mezi zuby, pomalu jím pohybovala a kousala se do něho. „Byl jste zaměstnán, abyste rozřešil tuto vraždu?“ otázala se náhle.

„Ne.“

„Vy byste, kdybyste věděl, kdo to udělal, musel byste nutně…“

„Ne.“

Z ničeho nic mi podala ruku a řekla: „Pane Lame, myslím, že jste obdivuhodný.“

„A uděláte, o co jsem vás prosil?“

„Ano.“

„V pořádku. Pamatujte si, že jste měla tento byt jako paní Sidney Jannixová. Nesmíte mít s tímto bytem žádné spojení. Nesmějí být nikdy schopni vysledovat vás do něho.

To by bylo osudné. Vypadněte odsud. Odešlete zavazadla nebo si kupte lístek do San Franciska, podejte zavazadla a nechte si zavazadlový lístek v kabelce. Předpokládám, že vám Whitewell dal dost peněz, abyste se dokázala protlouct, ne?“

„Ano. Naléhal, abych je přijala, abych mohla nechat všechny své peníze na místě, když jsem odjela. Byla to součást inscenace.“

„Kdyby Philip použil mozek,“ řekl jsem, „toto by byla jedna ze stop, které by ho měly přesvědčit, že vaše zmizení bylo předem plánované a financované. V pořádku, teď odsud vypadněte. Chci, aby vás nikdo nemohl dát do souvislosti s tímto bytem. Pak běžte na ulici a začněte se toulat. Najděte nějakého policistu. Zeptejte se ho, které město tohle je. Dělejte nesmyslné věci, dokud vás někdo nenajde, ale ať už uděláte cokoli, nenapijte se žádného alkoholického nápoje.“

„Proč?“

„Kdyby vám byl dech cítit alkoholem, vyhodí vás jako opilou. Budete-li zcela střízlivá a přesto se budete chovat podivně, zavolají lékaře. Lékař by se mohl pokusit nastražit vám léčku. Mohl by tušit něco nekalého. Budete to muset zvládnout. Dokážete to?“

„Pokusím se. Udělám cokoli.“

„Mnoho štěstí,“ řekl jsem jí a znovu si s ní potřásl rukou.

„Kam půjdete?“

„Počkám, dokud neskončíte v nemocnici, a pak vás půjdu objevit. Potom odjedu do Las Vegas a podám zprávu Whitewellovi.“

Řekla: „Dáváte mi prima šanci, viďte?“

Odpověděl jsem jí: „Nevidím důvod házet vás přes palubu, když mohu dovést loď do přístavu.“

Její oči vyhledaly moje, a trochu melancholicky se usmála. „Snažíte se vypadat tvrdě a cynicky, a ve svém srdci jste romantik. Připomínáte mi Philipa.“

Vyrazil jsem ke dveřím: „Dobrá, snažte se být do večera v nemocnici.“

„Udělám, co bude v mých silách.“

Sešel jsem po schodech a vyšel na ulici. Velká nadmořská výška přidávala oblakům lehce nafialovělé zbarvení. Všude kolem mě proudil stejnoměrným proudem život Rena. Reno o sobě prohlašuje, že je největším maloměstem na světě, a mohlo by také prohlašovat, že je nejcharakterističtější. Reno má určitou individualitu, která vás praští rovnou mezi oči: kovbojové, dupající po chodnících v jezdeckých botách s vysokými podpatky, zahořklé ženy, jež ztratily iluze, vyčkávající, až proběhne povinné období jejich trvalého pobytu k získání rozvodu, smyslné holčičky, které si hrají se životem na slepou bábu a zaskočily si přechodně do Rena, drze hledajíce nějaký dočasný mužský kontakt, aniž jsou přitom přehnaně vybíravé. Gambleři se důvěrně stýkají s turisty, kovbojové tráví celé dny s majiteli ranč-hotelů. Opálení lidé na dovolené, těšící se ze zdravého podnebí se mísí s bledými turisty, zírajícími s otevřenými ústy na scenerii metropole rozvodů.

Chtěl jsem získat pár okamžiků, během kterých bych si mohl věci promyslet, než se vrátím do chaty. Spolu s davem jsem prošel dveřmi jednoho z nejpopulárnějších kasin.

Zastavil jsem se v rohu a roztržitě jsem pozoroval výrazy obličejů hráčů seskupených u kola štěstí. Za sebou jsem slyšel pravidelné vrčení výherního automatu. Občas začaly cinkat mince sypající se do poháru.

Obrátil jsem se, abych se podíval.

Zády ke mně tam Helen Framleyová pilně ždímala čtvrtdolarový automat.

Odešel jsem klidně ke dveřím a pak ven na ulici.

KAPITOLA 15

Helen Framleyová se přihrnula do chaty. „Mám hlad jako vlk. Je tu něco k jídlu?“

„Přišla jste právě včas,“ pravil Louie. „Mám v troubě španělské fazole, aby nevychladly. Vařil jsem je celej den.

Počkejte, ochutnám je.“

„Vařené fazole?“ zeptala se.

„Ne tak docela. Vaří se, pak se smaží a rozmačkávají s trochou česneku. Neříkejte mi, že jste ještě neochutnala mexické smažené fazole.“

„Ne, ale voní to dobře.“

„Za okamžik jsou připravený.“

Louie odešel do kuchyně a věnoval se sporáku.

Helen mi velice lhostejně řekla: „Donalde, ptal jste se mě, jak jsem na tom s penězi. Jak jste na tom vy?“

„Dokážu vyjít.“

„Nevěřím. Kolik jste měl v cestovních šecích?“

„Nestarejte se. Vyjdu s tím.“

„Nechte mě, ať se podívám.“

„Povídám, jsem v pořádku.“

„Hele, nechte mě kouknout. Kde máte šekovou knížku?“

Vzal jsem šekovou knížku. Zbývaly tři dvacetidolarové šeky.

Zasmála se. „Na výdaje, které máte,“ řekla, „to nejsou žádný prachy. Poslouchejte, chci z toho něco uhradit.“

„V žádném případě.“

„Nedělejte si legraci. Mám dost prachů a přispěju vám.

Zkuste mi v tom zabránit.“

Otevřela kabelku a vytáhla paklík bankovek. Oddělila od něho tři dvacítky, které vrátila do kabelky, a zbytek hodila ke mně.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Tak teda dobrý, je to půjčka,“ řekla. „Můžete mi to vrátit.“

„Kolik toho je?“

„Nevím. Tři nebo čtyři sta dolarů. Spočítejte je.“

Spočítal jsem je. Bylo to čtyři sta padesát dolarů.

„Kde jste k nim přišla?“ zeptal jsem se.

„Ale, měla jsem je v kabelce. Pamatujete, měla jsem ten paklík, když se moje a Pugova cesta rozešly.“

Zastrčil jsem peníze do kapsy. O tom, že jsem ji viděl v kasinu, jsem nic neřekl.

Po večeři jsme zajeli do města a šli na první představení do kina. Zdálo se, že Louie se cítí velice dobře. Helen moc nemluvila. Byla vyrovnaná a spokojená sama se sebou.

Cestou domů si prozpěvovala populární melodie, a když jsme přišli k chatě, přiměla nás, abychom se zastavili venku a dívali na hvězdy. Náhle řekla: „Pochopitelně vím, že to skončí. Bojím se, že to skončí brzy, ale dokud to trvá, je to ohromné, nemyslíš, Louie?“

Louie opáčil: „To se ptáte mě? Vidíte, jak si rozumíme.

Zdá se, jako bychom měli stejnou krevní skupinu.“

Pak jsme se zasmáli a šli dovnitř.

Počkal jsem, až se Helen odešla sprchovat a připravit ke spánku, a pak jsem řekl: „Louie, musím jít poslat telegram.

Zajedu zpět do města. Nečekejte na mě, a řekni Helen, že se tam možná zdržím hodinu nebo déle, protože musím počkat na odpověď.“

Nutil jsem se, aby mi hlas zněl lhostejně, a Louie si toho všiml.

„V pořádku, kámo,“ řekl. „Nechoď do žádnejch tmavejch uliček, a kdyby na tebe byl někdo zlej, vzpomeň si na starej Hazenův úder. Vyzkoušej to, a až udeříš, nezapomeň do toho vložit celou váhu těla.“

„Nezapomenu,“ ujistil jsem ho. Tiše jsem vyklouzl ze dveří a nastoupil do auta.

Když jsem byl zpátky ve městě, začal jsem objíždět nemocnice. Tvářil jsem se seriózně a velice nenuceně, jako profesionál, konající obvyklou rutinní práci. Dával jsem službě ve vrátnici vizitky a vysvětloval, že pátrám po nezvěstné osobě, která možná utrpěla ztrátu paměti. Prosil jsem, aby mě informovali, kdyby nějaký takový případ ztráty paměti měli.

„Jednu pacientku jsme přijali asi před půl hodinou,“ řekli mi, když jsem se zastavil ve druhé nemocnici. „Nějaká mladá žena…“

Vytáhl jsem z kapsy fotografie Corly Burkeové.

„Nevypadala náhodou takhle?“ optal jsem se.

„Nevím, neviděla jsem ji. Ale zavolám sestru z oddělení.“

O pár okamžiků později si mě podezíravě prohlédla nějaká silně naškrobená ošetřovatelka, potom se podívala na fotografie a neskrývala vzrušení: „Ale vždyť je to to děvče!“

zvolala.

„Jste si tím jistá? Nemůžeme si dovolit zmýlit se.“

„Ne, není pochyb, je to ona. Kdo je to?“

Okamžitě jsem se zatvářil opatrně. „Pracuji pro jednoho zákazníka,“ řekl jsem. „Nemohu prozrazovat žádné informace, dokud se s tímto klientem neporadím, ale je to zajímavý případ. Zmizela téměř v předvečer své svatby, přetažené nervy. Mohl bych ji vidět?“

„Musím požádat lékaře.“

Řekl jsem: „Dobrá, pokud si jste absolutně jistá, že jde o tutéž osobu, nebudeme čekat na žádného úředního šimla.

Ona mě stejně nezná. Spojím se se svým zákazníkem.“

Ošetřovatelka řekla: „Ale třeba byste jí mohl pomoct obnovit paměť, kdybyste se jí zeptal, zda ví, kdo je.“

„Raději to nebudu zkoušet. Bude lepší, když zajistím, aby můj zákazník navázal kontakt s lékařem.“

„To by mohlo být lepší,“ pochybovačně reagovala ošetřovatelka, „ale chci znát vaše jméno a adresu.“

Dal jsem jí vizitku. Sestra z vrátnice jí řekla: „Adresu firmy pana Lama již mám.“

Vyšel jsem z nemocnice, naskočil do auťáku a vrátil se do chaty. Helen Framleyová seděla v pyžamu a kimonu na pohovce.

„Proč nejste v posteli?“

„Čekám tu na vás. Vy jste celou tu době věděl, že se vrátíte zpátky do města, viďte?“

„Ano.“

Prohlížela si několik sekund můj obličej a potom řekla: „V pořádku, Donalde. Tak tedy to končí. Říkala jsem si, že to zřejmě k tomu směřuje. Nemusíte chodit kolem horké kaše. Kdy odjíždíme?“

Řekl jsem: „Musím chytit letadlo do Las Vegas. Měl bych být ráno zpátky.“

„Chcete, abych vás zavezla na letiště?“

„Může to udělat Louie.“

„Udělám to raději sama.“

„V pořádku,“ řekl jsem. Neohroženě a vesele odešla do ložnice.

Louie se probudil a zeptal se: „Co se děje?“

Řekl jsem mu: „Louie, chci, abys mě poslouchal. Tohle je možná jedna z nejdůležitějších věcí, kterou jsi musel v životě zařídit.“

„Co?“

„Dát pozor na Helen.“

Zatvářil se překvapeně. „Co je s ní? Snad si nemyslíš, že podvádí…“

„Ale ne, mám na mysli dávat na ni pozor, chránit ji.

Musím dnes v noci odjet, ale od této chvíle z ní nesmíš spustit oči.“

„Proč? Co se děje?“

Řekl jsem: „Je v nebezpečí.“

„Co jí hrozí?“

„Vražda.“

Jeho zakalené oči náhle ožily: „Kamaráde,“ prohlásil, „můžeš se na mě spolehnout.“

Stiskli jsme si ruce.

Helen vyšla z ložnice a zapínala si rukávy u blůzky.

Otočila se ke mně zády a řekla: „Zapněte mi to vzadu, buďte tak hodný.“

Stiskl jsem jí patentky na krku blůzky a pomohl jí do kabátu. Otočila se pomalu, když jsem jí zdvihal kabát kolem zad, a vklouzla mi do náručí. Hleděla mi zblízka do očí. Rty měla pootevřené.

„Ano,“ řekla, když jsem na ni shlédl.

Políbil jsem ji a ucítil, jak se kroužek jejích rtů přitiskl k mým. Pak se odtáhla.

„Dobrá, Donalde, pojďme.“

Louie řekl: „Půjdu také a budu řídit auto zpátky pro případ, kdybyste píchla.“

Pohlédla na něho a zavrtěla hlavou.

Louie se na mě podíval tázavě.

„Teď je to ještě v pořádku,“ uklidnil jsem ho, „ale až se vrátí zpátky, tak nezapomeň.“

Přikývl.

„O čem si to vy dva povídáte?“

„Řekl jsem Louiemu, aby na vás dal pozor a staral se o vás.“

Na očích jí bylo znát, že se jí to dotklo. „To jste neměl dělat, Donalde.“

„To není kvůli tomuhle,“ řekl jsem jí. „Jde o něco jiného.“

„O co?“

„Jen tak. Víc vám o tom budu moct říct zítra.“

Už se na nic neptala, nastoupila prostě do auta a nastartovala motor. Cestou na letiště řekla: „Pochop prosím jedno, Donalde. Nemusíš mi nic vysvětlovat.“

Položil jsem jí ruku na předloktí a jemně ji stiskl.

„Skutečnost, že máš něco na práci, mi stačí. To je vše, co chci vědět,“ pokračovala. „Přeji si jenom, abys mi řekl, co můžu udělat, abych ti pomohla.“

Pak už jsme si neřekli nic, dokud nezastavila na letišti.

Hvězdy se tvářily jako přátelské, pozorující oči zavěšené nad naší hlavou a hledící dolů na svět pod sebou. Vzduch byl studený, ale suchá atmosféra osvěžující. Helen se mnou ještě jednou postála a dívala se na hvězdy. Tentokrát neřekla nic.

Políbil jsem ji na dobrou noc.

„Chceš, abych počkala, až odletíš?“

„Raději ne. Je chladno.“

„Bude ti moc vadit, když počkám?“

„Ne.“

„Ráda bych viděla, jak odlétáš.“

„Tak dobrá, pojď.“

Našli jsme letadlo, připravené k charterovému letu.

Šťastnou náhodou se ukázalo, že jeho majitel a zároveň pilot v jedné osobě je na letišti a povídá si s nějakým dopravním pilotem čekajícím na naložení letadla do San Franciska.

Zatímco rychlé osobní letadlo bylo vytaženo z hangáru, tankovalo, zkoušelo se a zahříval se motor, Helen mi vklouzla rukou pod paži, stála a pozorovala letadlo, ozářené živým osvětlením na pozadí černé noci.

Pilot na mě kývl. Helen pravila k letadlu: „Dávej na něho pozor,“ pak se podívala na mě. „Hladké přistání,“ řekla a rychle se odvrátila.

Pozoroval jsem, jak odchází přes letiště, aniž se ohlíží.

Pilot zvolal: „Všichni na palubu.“ Nastoupil jsem a zapnul si bezpečnostní pás. Rolovali jsme po ploše a pak jsme se rozjeli. Ucítil jsem, jak mě silný tah zrychlení tiskne dozadu do sedadla. Země náhle zmizela a sklonila se, když jsme udělali velikou nakloněnou zatáčku.

Pohlédl jsem okénkem letadla dolů.

Helen Framleyová stála u automobilu a dívala se nahoru na světla mého letadla. Zachytil jsem ovál jejího obličeje a vrhl poslední bleskový pohled na automobil. Potom mi ji obracející se letadlo vymazalo ze zorného pole. O pár okamžiků později se let vyrovnal a světla zůstala vzadu.

Dole pod námi se rozkládala pouze tmavá pláň pokrytá šalvěji. Nahoře tiše zářily hvězdy. Za námi na zemi se světla Rena shlukla do malého zářivého chomáče. O pár minut později zmizela úplně.

KAPITOLA 16

Berta Coolová pořádala zřejmě večírek.

Stál jsem přede dveřmi jejího hotelového pokoje a naslouchal ozvěně smíchu. Šum hlasů naznačoval, že pokoj je plný lidí a všichni se snaží mluvit naráz.

Zaklepal jsem na dveře.

Berta Coolová zvolala: „Kdo je to?“

Uslyšel jsem nějakého muže: „To je asi číšník s ledem.“

Světlík nade dveřmi byl otevřen na pár centimetrů, dost na to, abych slyšel, jak hlas Berty Coolové říká: „Otevřte mu.“

Zevnitř zaznělo klapnutí klíče v zámku. Vzal jsem za kliku a vstoupil.

Byla to pěkná sešlost. Byli tu všichni tři Dearborneovi a také Paul Endicott, Arthur i Philip Whitewellovi. Berta Coolová napůl ležela v chaise longue, plné polštářů. Měla krátkou večerní róbu s hlubokým výstřihem na zádech.

Stůl uprostřed pokoje byl plný lahví. Sklenice byly všude po pokoji. Stříbrný džber na led obsahoval pouze na dva až čtyři prsty vody. Popelníčky byly naplněné nedopalky cigaret a doutníků. Ovzduší v pokoji bylo pěkně zahoustlé kouřem. Muži měli smokingy.

Berta Coolová na mě vyvalila oči.

Konverzace náhle ztichla, jako by někdo vypnul rádio ve chvíli, kdy probíhá davová scéna.

Berta pronesla: „No to mě teda podržte!“

Zůstal jsem stát ve dveřích. Hosté odložili sklenice, jako bych byl prohibiční důstojník provádějící šťáru.

„Dobrá,“ otázala se Berta agresivně, „tak kde jsi k čertu byl?“

„Byl jsem v Renu. Našel jsem Corlu Burkeovou.“

V pokoji bylo absolutní ticho. Nebylo slyšet ani šelest pohybu, ani zvuk dechu. Potom se Anita Dearborneová rychle a ostře nadechla. Ve stejnou chvíli Eloise vzdychla.

Philip Whitewell se ke mně přiblížil s rozevřenýma rukama.

„Jak se jí daří?“ zeptal se. „Je v pořádku? Je…“

„Je v nemocnici.“

„Ach,“ pronesl a po chvíli dodal: „Ach, můj bože.“

„Na psychiatrii,“ vysvětlil jsem.

Zíral na mě, jako bych mu zabodl nůž do hrudi.

„Ztráta paměti. Neví, kdo je, kdo jsou její přátelé, odkud přišla ani co se jí stalo. Jinak je zdravotně zcela v pořádku.“

„V Renu?“

„Ano.“

Philip Whitewell pohlédl na otce. „Musíme tam hned odjet,“ pravil. Arthur Whitewell si přejel rukou po lysé přední části hlavy, uhladil si vlasy na temeni a opakoval toto gesto dvakrát. Vrhl letmý kradmý pohled na Ogdena Dearbornea a pak zpět na mě. „Jak jste to dokázal, Lame?“

zeptal se.

Odpověděl jsem mu: „Helen Framleyová věděla víc, než přiznala.“

„Jak jste to z ní dostal?“

S odpovědí se vytasila Berta Coolová: „Dělal, že ji miluje, pochopitelně. Kvůli Donaldovi ženy vždycky absolutně zblbnou. Co ti řekla, drahoušku?“

„Podám ti později zprávu,“ řekl jsem. „Důvěrně, písemně a jen tobě.“

Obrátil jsem se, abych se podíval na Arthura Whitewella.

Philip řekl: „Pojďme, tati, vyrazíme. Musíme sehnat letadlo.“

Whitewell řekl: „Ano. Přirozeně, musíme okamžitě odjet. Je, existuje nějaká naděje, že se uzdraví, Lame?“

„Jak jsem pochopil, je její zdravotní fyzický stav v pořádku. Je to čistě mentální reakce.“

„Z čeho?“

„Lékaři tvrdí, že by to mohlo být způsobeno šokem, přepracováním nebo nervózou.“

„Řekl jste lékařům…“

„Vůbec nic.“

Whitewell se obrátil na paní Dearborneovou a podařilo se mu oslovit zároveň Eloise a Ogdena. „Přirozeně, tohle je rána, tedy, překvapení. Doufám, že to pochopíte.“

Paní Dearborneová ihned vyskočila. „Jistě, Arthure. Jen bychom si přáli, abychom mohli také něco udělat, ale víme, že nemůžeme. Tohle je záležitost, kterou si musíte vyřídit vy sám.“ Její oči přeskočily náhle na mě. Zmrazila mě tak chladným pohledem, až jsem se cítil jako uschlá větev stromu ráno po sněhové bouři. „Tak vy jste ji našel,“ řekla.

Přikývl jsem.

Ledově se usmála: „Měla jsem pochopit, že se vám to podaří,“ řekla. „Pojď, Eloise.“

Ogden jim pomohl s oblékáním. Berta je doprovodila ke dveřím. Paní Dearborneová se zarazila, aby pronesla obvyklý formální dík za příjemný večer. Berta Coolová neztrácela čas plýtváním slovy. Jenom počkala, dokud nebudou na chodbě, pak se otočila, zabouchla kopnutím dveře a řekla: „Říkala jsem si, že na tom, jak jsi utekl s tou ženou, je něco podezřelého. Sledoval jsi nějakou stopu. Jak moc peněz jsi utratil?“

„Dost.“

Zavrčela.

Philip naléhal: „Neztrácejme, prosím, ani minutu.“

Arthur Whitewell se podíval na hodinky: „Obávám se, že teď bude obtížné sehnat tady dobré letadlo, ale můžeme se o to pokusit. Bude-li to nutné, můžeme zavolat do Los Angeles a zařídit, aby nám hned nějaké poslali odtamtud.

Philipe, co kdybys zašel na letiště a podíval se, co se s tím dá dělat? Paul může jít s tebou a pomoct ti. Necháme to zcela na vás. Ukažte, co umíte.“

„Mám tu letadlo, kterým jsem přiletěl z Rena,“ řekl jsem. „Unese mimo pilota tři cestující.“

Berta řekla: „To je prima. Já tu zůstanu. Pan Endicott může počkat se mnou. Arthure, vy a Philip se můžete hned vydat na cestu s Donaldem.“

Endicott řekl: „Neuspěchejte to příliš. Koneckonců ona je v naprostém bezpečí. Stejně nám do rána nedovolí se s ní sejít, a když se nad tím zamyslíte, důležitější než cokoli jiného bude, aby u toho byl přítomen ten správný lékař.

Nemyslíte, Arthure, že byste mohl zajistit, aby dr.

Hinderkeld nasedl do letadla a setkal se s vámi v Renu? V

takových případech může náhlý šok oživit pacientovu paměť. Na druhé straně by ale mohl zapůsobit katastrofálně.

Bude to dost záviset na pacientově stavu.“

Whitewell odpověděl: „Máš pravdu. Paule, ty zatelefonuj doktoru Hinderkeldovi. Počkej, dokud nezjistíme, co se tu dá udělat s letadlem. Kdybychom potřebovali letadlo z Los Angeles, Hinderkeld s ním může přiletět sem, a pak odletíme do Rena všichni společně.“

Philip stál pořád u dveří s rukou na klice. „Pojďte, Paule,“ řekl a obrátil se na otce: „Dělej si s tím doktorem, co chceš. Já teď letím za ní.“

Endicott vrhl na Arthura Whitewella zkoumavý pohled a potom on i Philip vyrazili na chodbu.

Whitewell se obrátil ke mně. „Předpokládám, že za tohle můžu poděkovat vám.“

„Za co?“

„Jako kdybyste to nevěděl.“

„Chtěl jste, abych ji našel, ne? Tak jsem ji našel.“

Pravil: „Řekl jste paní Coolové, že se domníváte, že jsem jí mohl nadiktovat ten dopis a že jsem jí mohl dát peníze. Zřejmě o mně nemáte, mladý muži, příliš valné mínění.“

Řekl jsem mu: „Jsem zaměstnán, abych dělal práci.

Dopis, který poslala Helen Framleyové, byl napsán na vašem firemním papíře. Hlavička byla odříznuta nožem.

Ženy nenosí nože. Žena, která by odřezávala hlavičku dopisního papíru, by přeložila papír a utrhla by ho nebo by použila nůžky. Rozhodně by ho neuřízla ostrým nožem.“

„No a co?“

„Dopis byl napsán večer. Byl vybrán těsně před půlnocí.

Byl napsán na vašem dopisním papíře. To podle mě znamená, že byl napsán u vás v kanceláři.“

„Nu?“

„Byl tam nějaký muž. Neměla v úmyslu ten dopis napsat předtím, než přišla do kanceláře. Jinak by ten dopis již napsala, nebo by s jeho napsáním počkala, až se vrátí k sobě domů. Přišla k vám do kanceláře. Setkala se tam s nějakým mužem. Měli spolu rozhovor. Jako důsledek tohoto rozhovoru se rozhodla napsat dopis. Z nějakého důvodu bylo pokládáno za nezbytné, aby ten dopis napsala tehdy a tam. Udělala to. Ten muž odřízl hlavičku papíru. Někdo jí dal ofrankovanou obálku. Corla Burkeová následujícího dne velice tajuplně zmizela. Okolnosti obklopující její odjezd byly takové, že bylo nemožné uvěřit, že by neodjela na základě vlastního rozhodnutí. Zanechala na svém stole kabelku se všemi penězi. Zřejmě to byly veškeré peníze, které měla. Nemohla odjet bez peněz. Z toho bylo zjevné, že od někoho peníze dostala.

Z dopisu zaslaného Helen Framleyové bylo dost jasné, že odjíždí ze své vůle a kvůli nějakým okolnostem nebo vývoji událostí, o nichž si myslí, že by ji mohly vystavit do podezřelého světla, zejména z hlediska muže, kterého si měla brát. Vy jste o tom dopisu zřejmě věděl. Chtěl jste najmout soukromou detektivní kancelář, aby začala na tomto případě pracovat. Postaral jste se pečlivě o to, aby se s vámi detektivové setkali v Las Vegas a začali pracovat tam.

Natolik jste se obával, že by mohli minout slečnu Helen Framleyovou, že jste jim ji zcela označil visačkou, značkou na uchu, a připravil k doručení tak jako krabici rychle zmrazených jahod. A nosíte s sebou ofrankované obálky.

Teď si to dejte všechno dohromady a uvidíte to, co byste si myslel, kdybyste byl detektiv.“

Berta řekla: „Jdi k čertu, Donalde. Je klient, a je to přítel.“

„To je v pořádku,“ řekl jsem. „Podávám hlášení. Ještě jsem neřekl nic nikomu jinému, jasné?“

„To slovo ‚ještě‘ zní jako hrozba,“ řekl Whitewell.

Neodpověděl jsem.

„Jak moc z té historky se ztrátou paměti je pravda?“

zeptal se Whitewell.

Řekl jsem: „Jaksi mě napadlo, že ten nápad s jejím zmizením by mohl mít něco společného s předchozím manželstvím.“

„Co vás k tomu vedlo?“

„Odjela z vlastního rozhodnutí. Pokusila se zachovat si tvář a pokusila se zachránit tvář Philipovi. Nebyla typem dívky, která by se od vás dala koupit. Z mého pohledu bylo nejpříhodnějším vysvětlením, že do toho bylo nějak zapleteno její předchozí manželství.“

„A proto jste odjel do Rena?“

„Ano. Lidé, kteří trpí kvůli neúspěšnému manželství a náhle zmizí, dost pravděpodobně odjedou do Rena.“

„A vy jste začal pátrat po nemocnicích, předpokládám,“

řekl Whitewell výsměšně.

„Přesně tak. Existují dvě možná řešení, a jenom dvě.

Jedno z nich bylo předchozí manželství a druhé záchvat ztráty paměti.“

„A pokud by šlo o předchozí manželství, tak by odjela do Rena?“

„Ano.“

„Ale proč by měla odjet do Rena, kdyby trpěla ztrátou paměti?“

„Byla to komplikace obou příčin,“ řekl jsem a zazubil jsem se na něho.

„A proto jste ji našel v nemocnici! Jak krásné!“

„Ano. Když jsem byl večer na procházce, zjistil jsem, že byla nalezena nějaká žena, trpící ztrátou paměti, která odpovídá popisu slečny Burkeové. Ověřil jsem to. Byla to skutečně Corla Burkeová. Tak jsem se dostal do maléru.

Nemocniční orgány se pokoušely sehnat někoho, kdo ji zná.

Přirozeně ode mě chtěly získat informace. Já jsem mlčel.“

Whitewell zvedl levou ruku k lesklé ploše svého vysokého čela a dlaní si pohladil zbývající věnec vlasů.

„Kdybyste objevil Helen Framleyovou,“ řekl, „našel ten dopis, odevzdal mi ho a potom toho nechal, vaše služby by pro mne byly mnohem cennější.“

„Tak proč jste mi neřekl, jak chcete, abych to udělal?

Řekl jste mi, že chcete, abych našel Corlu Burkeovou.“

Náhle strčil ruce do kapes kalhot. „Četl jsem v novinách, že muž, který žil s Helen Framleyovou, byl Sidney Jannix.“

„Nežil s ní. Bylo to obchodní společenství.“

Berta Coolová si odfrkla.

Arthuru Whitewellovi se zúžily oči. „Teď, když jste vykecal, že jste našel Corlu, Philip bude pochopitelně chtít se s ní setkat. Jannix je mrtvý, zavražděný, což je pro ni velice příhodné. Nevzpomíná si na nic, co se stalo. Ta ubohá dívka trpěla nervovým napětím. Nebylo by to prostě nádherné, kdyby jí pohled na Philipa vrátil paměť? Nebude si vzpomínat na nic, co se stalo od okamžiku, kdy vyšla z kanceláře, a bude zcela připravena pokračovat s přípravami na svatbu.“

Zachytil jsem jeho pohled. „Myslím, že by to učinilo vašeho syna velmi šťastným.“

Založil si ruce. „Možná, že ano,“ řekl. „Ale já se starám víc o štěstí svého syna za rok nebo za deset let od nynějška, než abych mu pomáhal ukojit jeho krátkou zamilovanost.“

„Je docela možné, že je to pravda.“

„Nepředpokládám, že vy na to máte nějaký názor.“

„Najal jste si mě, abych našel Corlu Burkeovou. Našel jsem ji.“

Berta Coolová zasáhla: „V tom má pravdu, Arthure. Měl jste se nám důvěrně svěřit. Říkala jsem vám, že Donald je velice schopný a rychlý pracovník. On…“

„Držte hubu,“ řekl Whitewell, aniž ode mě odvrátil oči.

Berta Coolová vylétla ze svého křesla jako gumový míč, který byl vyhozen z okna ve dvacátém patře. „S kým si sakra myslíte, že mluvíte?“ zeptala se. „Neříkejte mi, abych držela hubu. Vy, takový dokonalý gentleman, až vám med kane z úst a plný všelijakých proklatých lichotek, a dovolíte si říct dámě, aby držela hubu? Najal jste si nás na práci a my jsme ji udělali. Tak teď laskavě vytaste šekovou knížku a zaplaťte.“

Whitewell

ji

naprosto

ignoroval.

Řekl

mi:

„Předpokládám, že se taky uchylujete k takovému drobnému vydírání?“

„Kvůli čemu?“

„Tím, že vyhrožujete, že to řeknete Philipovi, pokud nedostanete takový honorář, jaký chcete.“

Odpověděl jsem mu: „Podávám zprávu Bertě Coolové.

Ona řídí agenturu tak, jak uzná za vhodné. K tomu nemám co říct. Nicméně pokud se hodláte chovat jako pštros a strkat hlavu do písku, neměl byste zapomínat, že policie tady v Las Vegas bude poněkud zvědavá.“

„Co ta s tím má společného?“

„Zapomínáte na tu vraždu.“

„Chcete tím naznačit, že všechen zmatek vyjde najevo v souvislosti s tou vraždou?“

„Mohl by.“

Zamračil se na mě a řekl: „Jakmile si rozeberu tuhle tajuplnou poznámku, mladý muži, předpokládám, že přijdu na to, jaký je v ní háček. Má ale všechny známky toho, že jde o první výstřel vyděračské kampaně.“

Zapálil jsem si cigaretu: „Bude lépe, když se vrátíte z oblak na zem a uvědomíte si, že ve skutečnosti jste s námi dosud neskoncoval. Budete potřebovat někoho, kdo vám pomůže setřást z beder to obvinění z vraždy.“

„Z mých beder?“ zvolal Whitewell.

Bertiny oči na něho zajiskřily tvrdě a chtivě. „No jasně,“

řekla. „Nezapomínejte na to děvče, které vás vidělo.“

Whitewell se začal usmívat, pomalou vítěznou pobavenou grimasou. „Tak dobrá,“ prohlásil, „nebude nezajímavé sledovat, co se stane. Corla Burkeová ztratila paměť. Neví nic, co se přihodilo od chvíle, kdy přestala zapisovat diktát v den svého zmizení. Následující věc, na kterou si vzpomene, bude, až Philip vejde do nemocnice a řekne ‚Corlo‘. Tento citový šok jí náhle vrátí paměť. Vy jste docela chytrý malý pletichář, že, Lame?“

„Pokračujte,“ řekl jsem. „Vyklopte zbytek.“

„Ano, vyklopím. Corla Burkeová byla dobrodružka.

Byla už vdaná a utajila toto manželství před mým synem.

Polapila mého syna do milostných pout. Měla si ho vzít.

Potom, pár dnů před svatebním obřadem, se velice nepříhodně objeví její manžel. Corla Burkeová okamžitě zmizí. Krátce potom je její manžel zavražděn. Jakmile je zbaven trýzně tohoto života, takže se ona změní ve vdovu a je tudíž zcela schopna uzavřít okamžitě sňatek, najde ji soukromý detektiv v nemocnici, trpící ztrátou paměti. A já nebudu urážet vaši inteligenci tvrzením, že neexistuje možnost, že by se promptně vyléčila, jakmile spatří mého syna, a doufám, že ani vy nehodláte urážet mou inteligenci tím, že se budete pokoušet nechat mě to spolknout jako realitu. Vtip je v tom, že ona byla jediná, kdo měl motiv pro vraždu Sidneye Jannixe. Chtěla se ho zbavit. Měla všechny důvody vědět, že se dá najít prostřednictvím Helen Framleyové. To byste měl vzít v úvahu, Lame.“

„Proč?“

„Protože jestliže neví, kde byla během doby, jež mezitím uplynula, nemůže popřít, že nebyla v Las Vegas. Nemůže dokázat, že ho nezabila.“

„No a co?“

„Takže,“ řekl, „vy tu máte letadlo. My si letadlo seženeme. Jestliže odstartujete hned, můžete se dostat do Rena před námi. Nebude-li Corla Burkeová v nemocnici, až tam přiletíme, nedojde z mé strany k žádnému pokusu spojovat ji s vraždou jejího manžela.“

Odpověděl jsem mu: „Ani nápad.“

Berta Coolová řekla: „Za koho nás to k čertu máte?“

Whitewell udělal rukama malé gesto. „V pořádku, tak na to tedy půjdeme jinak. Philip je moje jediné dítě, můj jediný žijící blízký příbuzný. Uvědomuji si, že je introvertní, abnormálně citlivý a že má sklony k zádumčivosti. Vím, že jeho štěstí nezávisí zcela na něm. Je to mladý muž, který bude velice ovlivňován svým okolím. To znamená, že jeho manželství bude hrozně důležité, a to, aby dostal tu správnou manželku, bude znamenat velice mnoho.

Nechtěli byste uznat, že jsem trochu inteligentní?

Nedokážete si uvědomit, že znám Philipa lépe než kdokoli jiný? Nechápete, že mým prvotním zájmem je jeho štěstí, a že kdybych si myslel, že může být šťastný s Corlou Burkeovou, udělal bych všechno na světě, abych ty dva dostal dohromady? Neuvědomujete si, že jediný důvod, proč jsem nechtěl, aby si vzal Corlu, spočívá v tom, že vím, že to není žena pro něho? Věděl jsem, že by ten sňatek nebyl vhodný. Věděl jsem, že by to byla jen předehra k tragédii.

Nezůstala by s ním. Není ten typ. Zlomila by mu srdce.

Někteří lidé se mohou oženit víckrát. Někteří nemohou.

Philip je jeden z těch, kteří nemohou.“

Zeptal jsem se. „Jaké pocity bude mít váš syn k ní, až zjistí, že již byla vdaná?“

Zazubil se. „Vy směřujete k tomu, jak se to dozví? Já mu nic nemohu říct. To by bylo přiznání. Ona mu neřekne taky nic, protože má tu velice příhodnou ztrátu paměti.

Pochopitelně, po svatbě to vyjde najevo, ale to už bude až pak. Aha, já to nechám na vás. Jste na to dost chytrý. Mohl by to být elegantní malý šachmat.“

V očích jsem mu spatřil zajiskření. „Nezapomeňte, že dokážu být naprosto bezohledný, když se mi někdo postaví do cesty. Buď ji odklidíte z cesty do té doby, než Philip dorazí do Rena, nebo bude zatčena pro vraždu a pak celá věc vyjde najevo, a jakmile jednou vytáhne ten krám se ztrátou paměti, je nahraná.“

Zívl jsem.

Stál a shlížel na mě rozezleně. „K sakru, vy jeden drzej mrňavej čmuchale, já to myslím vážně.“

Sáhl jsem do kapsy.

Přešel pokoj, zvedl telefonní sluchátko a řekl nám: „Volám na policejní ředitelství.“

Vytáhl jsem dopis, který jsem sebral v bytě Corly Burkeové v Renu.

Whitewell vrhl jediný pohled na tuto obálku a upustil sluchátko, jako by bylo žhavé. Řekl jsem: „Ptal jsem se na poště v Renu. Myslel jsem, že by tam pro ni mohl být dopis.

Byl.“

Najednou velice ztichl.

„To je porušení poštovních předpisů. Mohou vás kvůli tomu hrozně seřvat.“

Pokračoval jsem klidně: „Všiml jsem si, že Paul Endicott se tvářil velice dychtivě, aby odeslal váš dopis o té opci.

Docela se hodilo, že jste to akceptoval. Je pochopitelně úplně seznámen s vaším podnikáním.“

Berta se zeptala: „Donalde, o čem to k čertu mluvíš?“

Řekl jsem: „Dejme tomu, že to Philip dostane přímo na bradu a bude ji mít přesto rád, bez ohledu na to, kolikrát už byla vdaná… Jste muž, který má rád svou rodinu, pane Whitewelle. Budete pěkně osamělý bez Philipa a bude to pro vás pořádná rána, až se nebudete moct stýkat ani s vlastními vnoučaty.“

Nemohl jsem ho ranit víc, ani kdybych mu uštědřil speciální úder Louieho Hazena na solar plexus.

„Na vašem místě,“ pokračoval jsem, „bych pokládal tu ztrátu paměti za naprosto nejlepší šanci, jakou jste v posledních deseti letech dostal.“

Řekl přesvědčivě: „Až zjistí, jak ho zklamala, odejde od ní. Na okamžik ho to raní, ale odejde.“

„Mýlíte se. On to nezjistí. Osobně se jdu něčeho najíst.

Na shledanou asi tak za dvacet minut.“

Vyšel jsem a nechal ho samotného s Bertou.

Prošel jsem se po ulici do baru, sebral tam párátko a vrátil se do pokoje Berty Coolové. Byla sama. „Kde je Whitewell?“ zeptal jsem se jí.

„Šel si sbalit nějaké věci. Fakt bys s ním neměl jednat tímto způsobem, drahoušku. Máš pořád sklony se s ním hádat.“

„Nahrál jsem mu, aby se z toho mohl dostat pomocí té ztráty paměti, a on byl příliš pitomý aby si to uvědomil,“

řekl jsem.

„Ale ne, pitomý ne. Prostě příliš důvěřoval tomu, že Philip udělá přesně to, co od něho očekává.“

„Philip je zamilovaný“

„Donalde, co je s tím dopisem, který odeslal? Co v něm bylo?“

„Nic moc.“

Tázavě na mě zírala. Zazvonil telefon. Zvedla sluchátko, řekla: „Haló,“ chvíli naslouchala a potom řekla: „V pořádku, už jdeme.“

Zavěsila: „Philip najal letadlo. To jeho i to, kterým jsi přiletěl z Rena, nás pobere všechny. Odlétáme okamžitě.

Donalde, co bylo v tom dopise?“

Vyrazil jsem na chodbu: „Pojďme.“

KAPITOLA 17

Berta nastoupila do letadla se mnou. Ostatní nás následovali letadlem, které najal Philip. Na poslední chvíli se Paul Endicott rozhodl, že s námi poletí také, prostě jen tak.

Vrčení leteckého motoru mě ukolébalo do spánku krátce po startu. Berta mě chvílemi vracela do bdělého stavu svými otázkami. Odpovídal jsem jí jednoslabičným mručením a zase se uchyloval do teplého pohodlí dřímoty.

„Nesmíš bojovat s Arthurem Whitewellem, Donalde.“

„Hmm, hmm.“

„Ty chudáčku, Berta ví, že jsi se do žádné ženy nezamiloval. Ty se do nich sice zamilováváš, ale já mám na mysli skutečnou lásku, a ty jsi mnohem víc než do jakékoli ženy zamilován do své práce. Odpověz mi, Donalde. Je to tak?“

„Myslím, že ano.“

„Pověz mi, zabila Helen Framleyová toho muže, který s ní žil?“

„Nežila s ním.“

„Ale neplácej!“

„Bylo to obchodní partnerství.“

„Nedělej si ze mě srandu!“ zavrčela Berta.

Neřekl jsem nic. Za pár minut řekla Berta: „Pořád ještě jsi mi neodpověděl na mou otázku.“

„Jakou?“

„Zda ho zabila.“

„Doufám, že ne.“

Nemusel jsem ani vzhlédnout, abych poznal, že její pátravá očka prohlížejí každou čárečku mého obličeje v naději, že tam překvapivě odhalí něco, čím se prozradím.

„Helen Framleyová toho ví dost o tom, kdo tu vraždu spáchal,“ pokračovala.

„Možná.“

„Něco, co neřekla policii.“

„Možná.“

„Vsadila bych se, že ti řekla, co to je. Vymámil jsi to z ní, ty kluku ušatá. Můj bože, Donalde, jak to jenom děláš?

Hypnotizuješ je? Hádám, že musíš. Nemůžeš na ně přece použít ty staré metody jeskynních mužů. Donutíš je, aby se ti svěřily samy. Mám dojem, že je to tím, že jsi připraven se zčistajasna porvat, i když víš, že dostaneš nařezáno. Myslím, že je to ono. Ženy milují rváče.“

Cítil jsem, že mi hlava upadla dopředu, když jsem skoro ztratil únavou vědomí. Bertino žvatlání mě zase probudilo.

„Poslouchej, drahoušku, napadlo tě vůbec, co se stane teď?“

„Co?“

„Whitewell má peníze, vliv i mozek. Nenechá se sekýrovat.“

Neřekl jsem na to nic.

„Vsadila bych se, že ta Framleyovic žába by udělala skoro všechno, o co ji požádáš.“

Nezdálo se, že by si to říkalo o nějakou odpověď.

Berta řekla: „Vsadila bych se, že člověk, který to udělal, zrovna teď potí krev. Předpokládáš, že to Framleyovic děvče skutečně ví, kdo ho zabil?“

Odpověděl jsem: „Myslím, že to ví.“

„Tak ti to řekla.“

„Ne.“

„Ale řekne to policii, jestli se jí zeptají.“

„Nemyslím.“

„Donalde.“

„Co?“

„Předpokládáš, že to vrah ví?“

„Co?“

„Že ona nebude mluvit.“

Řekl jsem: „To závisí na tom, kdo je vrah.“

Berta řekla náhle: „Donalde, ty víš, kdo je vrah, vid?“

„Nevím.“

„Nevíš co?“

„Nevím, zda to vím, nebo ne.“

Berta prohlásila: „To je ale úžasná odpověď.“

„Viď,“ souhlasil jsem a v několika málo sekundách trapného ticha, které následovalo, jsem tvrdě usnul. Když jsem se probudil, šli jsme na přistání na letišti v Renu.

Probudila mě změna v rytmu motoru.

Berta Coolová seděla velmi vzpřímeně a důstojně a snažila se jedovatým mlčením předvádět svou nelibost.

Dospěli jsme k přistání. Druhé letadlo, které nás sledovalo jen v rozmezí několika málo minut, bylo těsně za námi.

Paul Endicott řekl: „Všiml jsem si, že odsud během patnácti minut odlétá letadlo do San Franciska. Nevidím důvod, abych jezdil s vámi do města a pak se zase honil zpátky. Výlet se mi líbil a řekl bych, že jsme se už všichni dostali do pořádku.“ Pohlédl pátravě Whitewellovi do očí: „Mnoho štěstí, kamaráde.“

Stiskli si ruce.

Philip řekl: „Jestli někdo bude potřebovat štěstí, tak jsem to já. Myslíš, tati, že mě pozná?“

Whitewell pravil suše: „Mám předtuchu, že ano.“

Endicott stiskl ruku Philipovi: „Hlavu vzhůru a všechno se ti podaří. Všichni ti držíme palce.“

Philip se pokusil něco říct, ale jeho třesoucí se rty komolily slova. Endicott skryl jeho rozpaky tím, že pokračoval bez zastávky ve svém blábolení, aby Philip nemusel nic říkat.

Stáli jsme tam v malé sevřené skupince a čekali na taxík, který jsme si telefonicky objednali. Řekl jsem, že si musím zatelefonovat, a omluvil jsem se. Chtěl jsem prověřit Helen a Louieho, ale benzinová pumpa Acme na susanvilleské dálnici v telefonním seznamu nebyla. Vrátil jsem se, a zatímco jsem čekal na taxík, podupával jsem nohama, abych zahnal zimu. Po chvíli přijel a nacpali jsme se dovnitř.

Arthur Whitewell se zastavil ještě na pár posledních slov s Endicottem, potom si stiskli ruce a Whitewell se vtěsnal na skládací sedadlo.

„Jak se jmenuje ta nemocnice?“ zeptala se Berta.

„Milostivé nebe,“ řekl jsem řidiči a vrhl pohled na tvář Arthura Whitewella. Ta ztuhla v bezvýrazné nehybnosti, jako by pózoval pro zastaralý fotoportrét a soustředil se na to, aby nehnul ani očním víčkem. Philip byl jeho přesným opakem. Kousal se dál do rtů, popotahoval se za ucho, vrtěl se nervózně na sedadle, díval se ven oknem taxíku a pokoušel se vyhnout našim pohledům, bezpochyby proto, že si přál, aby se vyhnul našim myšlenkám.

Zastavili jsme před nemocnicí. Řekl jsem kousavě Bertě: „Tohle bude přísně rodinná záležitost.“

Arthur Whitewell pohlédl na svého syna. „Myslím, Philipe, že bude lépe, když tam půjdeš sám,“ řekl. „Kdyby šok, až tě uvidí, situaci nevyjasnil, nedej se tím příliš odradit. Pozveme sem doktora Hinderkelda a ten už to zvládne.“

„A kdyby to, až mě uvidí, jí věci vyjasnilo?“ zeptal se Philip.

Otec mu poklepal rukou na rameno. „Počkám tady.“

Berta Coolová se na mě podívala.

Řekl jsem: „Dostávám husí kůži, mám-li čekat u nemocnice. Vrátím se za hodinu. Bude to dost včas pro případ, že bych mohl nějak pomoct, a kdybych nemohl, poskytnu vám dost času, abyste vše urovnali.“

Berta se zeptala: „Kam jdeš?“

„Chci si zařídit pár věcí,“ řekl jsem. „Nechám si ten taxík.“

Whitewell řekl Bertě: „Vypadá to, jako by vás a mě nechali, abychom se nervózně procházeli v čekárně pro budoucí otce.“

„Mě ne,“ pravila Berta. „Pojedu do města s Donaldem.

Budeme tady za hodinu zpátky. A pak si dáme snídani?“

„Výborně,“ řekl.

Berta na mě kývla.

Whitewell řekl Bertě, dost hlasitě, aby to mohl slyšet i Philip. „Nemohu vám teď říkat, jak velice oceňuji… No, ale promluvíme si o tom později. Jsem si jist, že mi rozumíte.“

Položil Bertě láskyplně ruku na rameno. „Vaše porozumění a sympatie pro mě znamenaly víc, než si kdy uvědomíte. A budu očekávat, že budete řídit, celou situaci. Vy…“ Hlas se mu zadrhl. Rychle jí poklepal na rameno a odvrátil se.

Philip, který se vyptával ve vrátnici, nastoupil do výtahu s nějakou ošetřovatelkou. Arthur Whitewell se usazoval do křesla, zatímco Berta a já jsme vycházeli ven do vlezlého chladna horského vzduchu.

„Dobrá,“ řekl jsem lhostejně, „vezmeme si taxík zpátky do města a…“

Bertina ruka se chopila mé paže. Otočila se mnou tak, abych stál proti ní, a strčila mě dozadu ke stěně nemocnice.

„K čertu s těmi kecy,“ řekla. „Ostatní můžeš šidit, ale ne mě.

Kam to jdeš?“

„Podívat se na Helen Framleyovou.“

„A já půjdu taky,“ řekla Berta.

„Nepotřebuju gardedámu.“

„To si myslíš ty.“

Řekl jsem: „Přemýšlej trochu. Bude v posteli. Nemohu tam vstoupit, probudit ji a říct: Dovolte mi, abych vám představil paní Coolovou.“

„Kecy. Bude-li v posteli, nebudeš se k ní přibližovat.

Nejsi ten typ. Zůstaneš stát přede dveřmi. Donalde Lame, o co ti k čertu jde?“

„Řekl jsem ti to.“

„Jo, řekl. Už tě mám přečteného jako knihu. Máš v rukávu nějaký trik.“

„Tak dobrá,“ vzdal jsem se. „Pojď se mnou, když chceš.“

„To už je lepší.“

Šli jsme k taxíku.

„Kde to je?“ zeptala se Berta.

Řekl jsem řidiči taxíku: „Chci, abyste jel ven z města, dokud vám neřeknu, abyste zastavil. Pak nás necháte vystoupit a budete čekat, až se vrátíme.“

Díval se na mě s podezřením.

„Nastavíte měřič vzdálenosti na nulu, až přejedeme železniční koleje. Budu si chtít chvílemi ověřit ujetou vzdálenost. Dostanete zaplaceno za čekání, až odejdeme, ale nechci, abyste měl rozsvícená světla nebo motor v chodu.

Rozumíte mi?“

Odpověděl poněkud pochybovačně. „Já vím, že jste v pořádku, ale mám-li jet mimo město a čekat na dálnici, měl bych dostat…“

Podal jsem mu deset dolarů: „Stačí to?“ zeptal jsem se.

„To je naprosto skvělé,“ odpověděl a zazubil se.

„Nastavte měřič ujeté vzdálenosti na nulu, až přejedete přes koleje.“

„Ano.“

Berta Coolová se opřela o čalounění. „Dej mi cigaretu, drahoušku, a řekni mi, co tohle všechno k čertu je.“

„Kdo zabil Jannixe?“ zeptal jsem se, podávaje jí cigaretu.

„Jak to mám vědět?“

Řekl jsem: „Někdo, kdo je blízký Arthuru Whitewellovi.“

„Proč?“ zeptala se.

„Je to přesně tak. Jannix zajišťoval tu záležitost, pokud šlo o její vyděračský aspekt. Někdo ho podrazil.“

Berta si zapomněla zapálit cigaretu. „Řekni mi to jasněji,“ pravila a naklonila se kupředu.

„To první jednání je tutovka. Corle Burkeové nenapsala Helen Framleyová. Napsal jí někdo jiný, někdo, kdo použil jména Helen Framleyové a chtěl, aby mu Corla odpověděla.“

„No a?“

„Už to chápeš?“

„Ne,“ odvětila stručně Berta.

„Kdyby se Corla dala lapit do té léčky, pokračovala a vdala se za Philipa Whitewella, její manželství by bylo pochopitelně bigamické. Myslela by si, že Jannix zajistí rozvod. Víš ale, co by se stalo. K žádnému rozvodu by nikdy nedošlo. Nechal by ji vykrvácet do sucha. Jakmile by si jednou vzala Philipa, už by nikdy nemohla hnout ani prstem, aby získala rozvod. Jannix by ji měl tam, kde ji chtěl mít.“

„A ty si nemyslíš, že ten dopis napsala Helen Framleyová?“

„Vím, že to neudělala.“

„Jak to?“

„Především proto, že mi to řekla. A za druhé to nebyl druh dopisu, jaký by napsala ženě v situaci Corly Burkeové.

Ten dopis musel napsat někdo jiný, a ten někdo byl blízký Helen Framleyové.“

„Jak to víš?“

„Protože chtěl, aby Corla poslala odpověď na poste restante na jméno Helen Framleyové.“

„A proč ne do jejího bytu?“

„Protože ten dopis Helen Framleyová neměla dostat.

Když přijela poprvé do Las Vegas, nechávala si posílat korespondenci na poste restante. Jannix někdy vybíral a pravděpodobně měl písemnou plnou moc, aby mohl vybírat poštu adresovanou jí.“

„Teď už ti rozumím,“ řekla Berta.

„Úředníci na poštovním úřadě byli příliš iniciativní. S

tím ti spiklenci nepočítali.“

„Už chápu, už chápu,“ řekla Berta. „Pokračuj. Tak doručili ten dopis přímo Helen Framleyové. Ona tomu vůbec nerozuměla. Ale proč byl Jannix zavražděn?“

„Protože Jannix se toho zúčastnil, ale sám to nevymyslel.

Někdo stál za ním, někdo, kdo chtěl…“

„Přiživit se na tom vydírání?“ zeptala se Berta.

„Ne,“ řekl jsem. „To byla jenom návnada, kterou předhodili Jannixovi. Ten, kdo to udělal, byl někdo, kdo znal Corlu Burkeovou natolik dobře, aby věděl, že za těchto okolností se nikdy nevdá. Proto šlo o někoho, kdo chtěl zabránit té svatbě. To nebylo podniknuto s cílem vydírání.“

„Kdo to udělal? Kdo byl za tím vším?“

„Mohl to být dost velký počet lidí, Arthur Whitewell, kdokoliv z Dearborneových, nebo dokonce všichni tři společně. Mohl by to být Endicott a mohl by to být i sám Philip.“

„Pokračuj.“

„Byl to pěkný plán. Fungoval bezvadně. Jediný problém byl, že když to zafungovalo, Jannix si uvědomil, že ho měli za pitomce. To se mu nelíbilo. Jannix proto pohrozil, že promluví.“

„A koupil v důsledku toho dávku olova?“ zeptala se Berta.

„Ano.“

Berta řekla: „Arthur Whitewell by něco takového neudělal.“

„Nemá žádné alibi.“

„Co Dearborneovi?“ poukázala Berta. „Je to libová, hladová banda loupežníků. Nevěřila bych ani jednomu z nich, co by se za nehet vešlo.“

„To beru.“

Taxík projel osvětleným prostorem hlavní třídy heren Rena, zakodrcal přes koleje a zamířil dál podél rezidenční čtvrti lemované stromovím. Berta pravila: „Tak ty se jedeš podívat za Helen Framleyovou a pokusit se z ní dostat tu informaci?“

„Jedu, abych ji z toho dostal pryč. Všechno, o co se snažím, je zajistit, aby ji ta další osoba z toho vynechala.“

„Nerozumím.“

„Když jsem tě v Las Vegas opustil, postaral jsem se pečlivě o to, abych odjel za takových okolností, kdy budeš vydávat hlasité skřeky. Chtěl jsem, aby sis každému, kdo má nějakou spojitost s tímto případem, stěžovala, co za padoucha se ze mě stalo, jelikož jsem utekl s Helen Framleyovou. Tato informace neměla velký smysl pro nikoho kromě jediné osoby.“

„Kromě koho?“

„Kromě vraha.“

„Láry fáry. Tomuhle vůbec nevěřím. Jsi do té dívky zamilovaný, Donalde Lame, a protože jsi, bojíš se o ni. Ale v případě, že máš pravdu, zúčastním se závěru.“

Řekl jsem: „Můžeš počkat v taxíku, chceš-li.“

„Ale nikdo se tam přece nemohl za tak krátkou dobu dostat.“

„Tím si nejsem tak jistý. Nezapomeň, že Endicott zůstal na letišti; že Arthur Whitewell nešel se synem nahoru do pokoje; že Ogden Dearborne je pilot a má čtvrtinový podíl na nějakém letadle. Neřekl nic o tom, že by je dal k dispozici Philipovi. Proč?“

„Možná proto, že na něm má jen čtvrtinový podíl.“

„Mohlo by to tak být, ale zároveň by mohl třeba chtít sám někam narychlo odletět.“

„Nebo se sestrou?“ zeptala se Berta.

„Nebo s matkou.“

Berta Coolová řekla: „No jo, samé pitomosti. Tak to dopadá, když se nějaký detektiv zamiluje. Měla bych to pohodlnější, kdybych zůstala čekat v nemocnici. Myslím, že jsi cvok.“

„Nemusíš se mnou chodit. Říkal jsem ti, že tě taxík může odvézt zpátky.“

Berta Coolová řekla: „To je právě to. Když zůstanu a budu mrznout a třást se zimou, nestane se vůbec žádná proklatá věc. Když tě seřvu kvůli tomu, že jsi zamilovaný, vezmu si taxíka, vrátím se do Rena, chytíš za půl hodiny vraha, uděláš z toho velkou show a vysměješ se mi. Trhni si nohou, Donalde. Zůstanu na místě činu.“

„V pořádku,“ řekl jsem jí, „dělej si, co chceš.“

„Už bys mě měl znát natolik dobře, abys věděl, že to dělám vždycky,“ odsekla.

Přiložil jsem ruce k okenní tabulce a podíval se ven.

Snažil jsem se rozeznat orientační body. Vyjeli jsme na menší kopec, projeli zatáčkou a pustili se na druhé straně zase dolů. Benzinová pumpa s osamocenou chatou nějakých sto metrů dál se krátce ukázaly jako černé skvrny na pozadí oblohy. Sklouzly za nás.

Spustil jsem okno. „Zastavte vůz zde, prosím.“

Zabočil vozem k okraji silnice. „Nenechávejte motor v chodu. Vypněte ho a zhasněte světla.“

„Nerozumím vám.“

„Chci, abyste tady počkal.“

Zatáhl ruční brzdu, vypnul motor a světla a řekl: „Myslím, že jste si popletl vzdálenosti. Tady blízko nic není.“

„To je v pořádku,“ řekl jsem mu. „Vystoupím a rozhlédnu se kolem.“

Berta vystoupila se mnou. Na východním nebi byl proužek mdlého světla, který dosud neměl žádnou barvu. Po teple v taxíku se pouštní chladno zdálo silnější.

Dali jsme se na pochod. Řidič taxíku se za námi několik okamžiků díval, pak se obrátil, usadil se v autě a zachumlal se do kabátu.

Berta se zeptala: „Jak daleko to je?“

„Osm set metrů až kilometr.“

Náhle prohlásila: „Jdu zpátky do auta. K čertu s tím.“

„Dobrá, vrať se taxíkem do města. Mám auto, které je dost dobré na to, abych se dostal, kam budu chtít. Vrátím se do nemocnice, jakmile se přesvědčím, že všechno je v pořádku.“

Berta se beze slova obrátila a vydala se nazpět k taxíku.

Došel jsem asi o padesát metrů dál, než jsem uviděl znovu se rozsvítit světla auta. Zašel jsem na krajnici, než se auto obrátilo, a vyčkal, dokud se červená koncová světla neslila v dálce v jediný červený puntík, a pak jsem se plahočil dál podél silnice.

Pruh světla na východě se stával zřetelnější. Bylo již dost světla, abych viděl předměty jako černé skvrny proti šedavému pozadí. Před sebou jsem mohl vidět benzinovou pumpu s malým domkem a asi o sto metrů dál chatu.

Vklouzl jsem do stínu a čekal.

Světlo na východě sílilo. Hlídka, skrytá ve stínu, by mě mohla vidět, jak se přibližuji po silnici, ne sice dostatečně na to, aby mě poznala, ale dosud bych byl příliš vidět. Bylo mi zima. Vzduch byl nehybný jako odraz v klidném horském jezeře. Cítil jsem, jak mě štípou uši zimou. Nos mě zábl. Chtělo se mi podupávat nohama, ale neodvažoval jsem se pohnout. Na silnici se ozvalo auto, je pozoruhodné, jak daleko dokážete slyšet auto, pohybující se po asfaltu. Třásl jsem se dychtivým očekáváním. To by mohl být můj člověk.

Teď, když už jsem tady byl, jsem si lámal hlavu tím, co by se mohlo stát. Dejme tomu, že se Louie zase opil? Dejme tomu, že muž, který přijíždí, má zbraň a nebude mařit čas debatami. Dejme tomu, vůz projel kolem rohu. Reflektory osvětlovaly silnici. Ani nezpomalil, jen projel rychle kolem a pokračoval dál. Hluk jeho motoru se zeslaboval v chladném tichu.

Strčil jsem si ruce pod paže a stiskl jsem si je. Nyní jsem se třásl a zuby mi cvakaly. Nohy mi připadaly jako kusy ledu. Žádná další auta, žádné zvuky, prostě tiché chladno.

Podíval jsem se na hodinky. Když jsem obrátil obličej k východu, mohl jsem zjistit jednoduše, kolik je hodin. Bylo tři čtvrtě hodiny předtím, než slunce přinese trochu tepla.

Jednoduše jsem už tu zimu nemohl déle vydržet.

Neuvědomoval jsem si, jak dokáže suchý pouštní vzduch vysát člověku teplo ze šatů.

Nechtěl jsem budit to děvče. Obešel jsem po špičkách k druhému oknu a zavolal tichým, opatrným hlasem: „Louie, haló, Louie!“

Neozvalo se nic.

Sebral jsem malý oblázek a klepl jím tiše na okno. Nic se nestalo. Hodil jsem kamínek na stěnu domu a opatrně jsem zapískal.

Čekal jsem, naslouchal, ale neslyšel jsem nic.

Vchod teď zoranžověl a hvězdy odlétaly někam daleko zpět do prostoru. Zmocnil se mě záchvat mrazení.

Zaklepal jsem na okno klouby a zavolal: „Louie, Louie, probuď se.“

Následujících několik sekund mi připadalo jako hodiny.

Obešel jsem chatu kolem k přednímu vchodu a jemně na něj zaklepal. Pak, když jsem nedostal odpověď, jsem vzal za kliku.

Dveře nebyly zamčené. Vešel jsem.

Venku byla zima, ale vzduch byl čerstvý. Tady uvnitř panovalo uzavřené ovzduší, které se zdálo ještě chladnější.

Nemyslel jsem, že se ještě někdy zahřeju. Louie by neměl nechávat dveře odemčené. Zejména před tím jsem ho varoval, hlavně na dnešní noc. Zamkl jsem dveře pečlivě za sebou a po špičkách přešel přes místnost. Pod nohama mi praskala prkna. Dveře Louieho ložnice byly zavřené. Stiskl jsem kliku, otevřel tiše dveře a zavolal šeptem: „Louie!“

Od východu teď už přicházelo dost světla, abych mohl vidět předměty v pokoji jasně. V posteli nikdo nespal.

Zůstal jsem stát, zíraje na prázdnou postel, zatímco význam toho, co znamenala, mi svítal v hlavě.

Otočil jsem se a odkráčel ke dveřím pokoje Helen Framleyové. Neobtěžoval jsem se klepáním, jen jsem stiskl kliku a trhnutím otevřel dveře.

Také její postel byla prázdná. Trvalo mi půl tuctu sekund, než jsem spatřil jakousi bílou věc přišpendlenou na polštáři. Přiblížil jsem se k ní. Byla to zalepená obálka s mým jménem a adresou. Byla na ní také známka. Zjevně si nebyla jistá, zda se vrátím, a pro tento případ chtěla zajistit, aby mi byl dopis odeslán.

Otevřel jsem ho a četl:

Miláčku, myslím, že tohle je jediná možnost. Ty máš svůj život a já mám taky svůj. Ty dva se nikdy nepromíchaly a nikdy nepromíchají. Ty jsi ty a já jsem já. Musela jsem vypadnout. Ty peníze, které jsem Ti dala, pocházely z hracích automatů, a nějaký detektiv si mě všiml. Utekla jsem mu, ale budou mě hledat. Když jsi odjel, pohovořila jsem si s Louiem. Zná život a ví, jak se cítím. Nemohu pracovat s hracími automaty bez chlapa, který umí zacházet s pěstmi a který v tom umí chodit. Louie se na to dívá stejně jako já.

Nezapomínej ale, Donalde, že je to čistě obchodní společenství. To se rozumí samo sebou. A s Louiem nebudu mít žádné potíže toho druhu, jaké jsem měla s Pugem. Louie ví, komu patří mé srdce, a zbožňuje i zem, po které kráčíš.

V téhle chvíli, hádám, už víš, jak to bylo s Pugem. Ale nejsem si jistá, zda víš úplně všechno.

Bylo to jednoznačné: buď on, nebo my dva. Tu pistoli měl v zásuvce psacího stolu, kde měl ještě nějaké papíry a věci, které nechtěl nechávat ve svém penzionu. Řekla jsem mu, aby si je dal do zásuvky v mém psacím stole. Věděla jsem, že je tam ta zbraň. Když se začal chovat tak chorobně žárlivě, zbraň jsem vzala a schovala ji do dřezu na nádobí v kuchyni. Věděla jsem, že by se tam nikdy nepodíval. Když nás našel spolu na ulici a měl ty potíže s policistou, šel rovnou do bytu. Byl chytrý. Zhasil světlo a schoval se v komoře.

Přišla jsem pár minut po deváté, rozsvítila a Pug vyrazil z komory. Byl šílený. Nemohla jsem s ním nic svést.

Přísahal, že nás oba zabije. Obvinil mě, že jsem ho udala policistům. Udeřil mě a pak skočil k zásuvce, aby si vzal pistoli. Utíkala jsem ke dveřím. Odehnal mě od nich. Vběhla jsem do kuchyně a zabouchla za sebou dveře. Neměla jsem ale čas je zamknout. Minutu jsme zápasili u dveří a pak je otevřel a odhodil mě dozadu na dřez. Rychle jsem otevřela dveře od kredence a sáhla do dřezu. On se blížil ke mně.

Nelituju toho ani trochu. Musela jsem to udělat. Podle Tvých pravidel bych to měla oznámit zákonu, zůstat tam a povědět jim svůj příběh, nechat jim, aby se mi hrabali v minulosti, vyptávali se mě na to, jak se živím, zadrželi mě ve vězení jako svědka a všechen ten humbuk. To není můj způsob. Zašla jsem k vedlejšímu bytu a zaklepala na dveře paní Clutmerové, jenom abych se ujistila, že není doma.

Nikdo na mé klepání neodpovídal, a tak jsem odešla a nechala dveře otevřené. Zbraně jsem se zbavila tak, že ji nikdo nikdy nenajde.

Přísahám, že nikdy neudávám, ale před tebou jsem to nemohla tajit. Existují určité věci, které bys měl vědět. To děvče s nosem jako králík se jmenuje Dearborneová. Je zamilovaná do Philipa Whitewella. Někdo z Whitewellovy organizace, kdo nechtěl, aby došlo ke svatbě, nasadil na Corlu Burkeovou detektivy. Objevili její záznam a přišli na Sida Jannixe. Já jsem ho pod tímto jménem neznala. Znala jsem ho jako Harryho Beegana a říkala jsem mu Pug, protože boxoval.

Myslím, že Corle Burkeové napsal ten dopis Pug a podepsal ho mým jménem. Byl docela schopný falzifikátor.

Chtěl dostat Carlu Burkeovou do situace, ve které by ji mohl vyždímat. Jenže ona byla chytřejší. Ten plán si nevymyslel Pug. Byl to někdo jiný, někdo, kdo nechtěl, aby došlo k té svatbě.

Philipův otec věděl o dopisu, který byl zaslán mně.

Napsal Dearborneovým, aby se po mně podívali. Ten kluk vyšetřoval, ale jeho sestra si mě začala pěstovat a zpracovávat mě. Podezírala Puga. Nevím, jak se to dověděla, ale věděla, že je nějak spojen s Corlou Burkeovou.

Pokoušela se ze mě tahat informace. Bylo to tak neomalené, že jsem jenom předstírala souhlas a nebrala ji vůbec vážně.

Ten byt, kde jsi mě našel, jsem měla už týden. Věděla jsem, že mám Puga už po krk, a chtěla jsem mít možnost ho opustit totálně. Věděla jsem, že ho nenapadne hledat mě v nějakém jiném bytě v témže městě.

Ale po jeho smrti jsem musela zůstat naprosto tiše. Vyšla jsem ven sehnat si něco k jídlu. A co se nestalo, potkala jsem na ulici to Dearborneovic děvče. Věděla, že se skrývám, a nabídla se, že mi pomůže se protlouct. Proč, to nevím.

Pug mi sebral peníze, jakmile jsem se vrátila, a mně nezbylo ani třicet centů. Dearborneová mi nabídla, že mi opatří jídlo. Dobrá, nechala jsem ji.

Půjčíme si na pár dnů tvůj vůz. Mám dojem, že ho teď nebudeš potřebovat. Až s ním skončíme, nechám Ti vzkaz v kanceláři, kde ho najdeš.

Mám Tě ráda víc, než jsem měla kohokoli na světě, a utíkám, protože nechci, aby něco pokazilo vzpomínky na dobu, kterou jsme strávili spolu. Já vím, že to skončilo. Vím, že v tom nemůžeme pokračovat. Vím, že kdybych se o to pokusila, stane se něco, co by zbavilo tyto vzpomínky jejich veškerého kouzla.

Louie nerozumí všem podrobnostem, ale ví dost, aby byl v obraze. Říká, že kdybys někdy potřeboval někoho zabít, stačí, když dáš inzerát do osobní rubriky losangeleských novin, který bude znít: „Louie, ten chlap se jmenuje tak a tak.“ Louie by za tebe položil život. Louie říká, že jsi opravdový šampion, a proto Tě lidi tak žerou. Já si myslím, že je to proto, že jsi tak proklatě čistý a slušný. V každém případě jsme oba na Tvé straně a oba Ti vzkazujeme, Sbohem.

Rozklepal jsem se zimou a nervozitou. Ruka se mi třásla tak, že jsem ten dopis nemohl udržet. Pustil jsem si v koupelně ve sprše teplou vodu. Až byla opravdu horká, svlékl jsem se, stoupl si pod ni a nechal na sebe téct vodu tak horkou, jak jsem dokázal vydržet. Když jsem vylezl ven, cítil jsem se trochu líp. Utřel jsem se ručníkem, zašel do kuchyně a podíval se do sporáku. Louiemu se musí nechat, že na tyhle drobnosti myslí. Připravil v něm suché dříví na podpal, takže všechno, co jsem musel udělat, bylo škrtnout zápalkou.

Když se oheň rozhořel plamenem, zvedl jsem kryt sporáku a vhodil Helenin dopis dovnitř, postavil jsem na kávu a prohlédl kredenc, zda tam není trochu whisky.

Žádnou jsem nenašel. Teplo sprchy mě opustilo a znovu jsem stál nad plotnou a třásl se zimou.

Východ byl pocákán živou karmínovou barvou, a pak vyšlo slunce. Hořící dříví ve sporáku udělalo svou práci a kosti mi začaly roztávat. Tehdy jsem si uvědomil, že mám hlad. Rozbil jsem na pánev pár vajec, zamíchal je, ohřál si v troubě pár toastů a vypil další šálek kávy k vejcím a toastům. V kuchyni už bylo příjemně teplo.

Pokusil jsem se vykouřit cigaretu, ale místnost mě znervózňovala. Každý předmět tady mi ji připomínal.

Všechno kolem překypovalo vzpomínkami, a bylo bezútěšné jako hrob.

Zabalil jsem si tašku a vyšel na sluníčko. Déle už jsem nemohl uvnitř domu čekat.

Přišel člověk, kterému patřila benzinová pumpa, odemkl čerpadla a ospale si mnul oči. Zašel jsem k němu a řekl: „Musel jsem odletět letadlem. Ostatní vzali auto a odjeli. V

domě zbyly nějaké zásoby, které si můžete vzít, budete-li chtít.“

Poděkoval mi, podíval se na mě zvědavě a řekl: „Myslel jsem, že jsem slyšel vaši ženu a toho druhého muže, jak v noci odjíždějí.“

Vyrazil jsem na dálnici. Pochodoval jsem asi tři minuty, když nějaké auto, přijíždějící z Rena, zajelo na krajnici a zastavilo. Vzhlédl jsem a srdce mi bouchalo až v krku.

Nějaká žena stahovala okno. Ruka jí zakrývala obličej.

Zamířil jsem k autu a rozběhl se přes silnici.

Okno bylo otevřené. Ženina ruka se odsunula, takže jsem jí uviděl do obličeje. Byla to Berta.

„Kde jsi byl?“ zeptala se mě.

„Dával jsem tady věci do pořádku.“

„Nikdo se neobjevil, že ne?“

„Ne.“

„Myslela jsem si to. Zdálo se mi to příliš bláznivé. Tak pojď. Máme práci.“

„Jakou a kde?“

„Nejdřív jedeme zpět do Las Vegas. Ten chlápek Kleinsmidt z policejního sboru tam dělá hrozný rambajs, a ty jsi jediný, který s ním něco svede.“

„Co se stalo s Philipem a s tím děvčetem?“

Zavrčela: „ Ztráta paměti! No, je dobře, že na to naletěl.“

„Udobřili se?“ zeptal jsem se.

„Udobřili? Měl bys je vidět.“

„Kde jsou teď?“

„Na cestě letadlem do Los Angeles. My máme zajet zpátky a vyřídit věci s Kleinsmidtem. Pojď, nastup si.“

Nastoupil jsem k ní do auta a řekl řidiči: „V pořádku, teď jedeme na letiště.“

Letadlo na nás čekalo. Nastoupili jsme. Nebylo mi do řeči a Berta mě po chvíli přestala vyslýchat. Pak mě postupně opouštělo nervové napětí. Upadl jsem do hlubokého spánku.

V Las Vegas nás čekalo auto. „Do hotelu Sal Sagev,“

řekla Berta a pak se obrátila na mě. „Vypadáš dost špatně.

Vykoupej se, ohol a pak přijď ke mně do pokoje.

Vytáhneme Kleinsmidta z postele.“

„Co ho žere?“ zeptal jsem se.

„Myslí si, že jsi zašantročil svědkyni, a nelíbí se mu, jak se všichni včera večer vypařili z města a nic mu o tom neřekli. Taky si myslí, že by měl vyslechnout Corlu Burkeovou. Myslí si, že ta vražda ti poskytla nějakou stopu, vedoucí k ní. Musíš tu celou záležitost nějak urovnat. Bude to chtít přesvědčivou historku.“

„To vím taky,“ řekl jsem.

Přišli jsme do hotelu. Řekl jsem Bertě, že jsem ztratil knoflíček od košile, a požádal ji o jehlu a nit. Projevila se nečekaně mateřsky a nabídla se, že mi jej přišije. Já jsem ji však odmítl.

Jakmile se za ní zavřely dveře, uháněl jsem k výtahu. K

bytu, kde bydlela Helen Framleyová, to nebylo pěšky daleko. Zůstal jsem stát u paty schodiště dost dlouho na to, abych se ujistil, že nikdo není v dohledu. Pak jsem se píchl jehlou do palce a vytlačil krev. Vyšel jsem pomalu po špičkách po schodech nahoru, a zase zpátky.

Berta Coolová mluvila do telefonu, když jsem k ní vstoupil. Slyšel jsem ji říkat: „Jste si tím jistý?… No to mě podržte… Zjišťoval jste to na letišti?… Ano. Odletíme odsud odpoledním letadlem. Sejdu se s vámi v Los Angeles dnes večer… To je výtečné. Vyřiďte jim mé blahopřání. Na shledanou.“

Zavěsila a řekla: „To je legrace.“

„Chceš říct, že se Endicott neobjevil?“ zeptal jsem se.

Její očka na mě ostře zablýskala: „Donalde, ty říkáš ty nejproklatější věci.“

„Proč?“

„Jak jsi věděl, že se neukázal?“

„Ale já ti ani nevím. Snad jsem to usoudil z něčeho, co jsi řekla do telefonu.“

„Hlouposti. Ty jsi věděl, že se neukáže. Kam odjel?“

„Já nevím. Neodletěl z Rena do San Franciska. Prostě se vypařil.“

Protáhl jsem se, zívl a řekl: „Kdy se pobavíme s poručíkem Kleinsmidtem?“

„Už je na cestě.“

Někdo zaklepal na dveře. Otevřel jsem je a vešel Kleinsmidt.

„Vy jste tady?“ zeptal se.

„Ano.“

„Ukázal jste se jako pěkná sketa.“

„Copak jsem udělal špatného?“

„Vzal jste roha a nechal jste mě v rejži potom, když jsem se vám snažil pomoct.“

Řekl jsem: „Byl jsem pryč, abych pracoval pro vás.“

„Díky!“ jeho hlas zněl posměšně.

„Jak to vidím,“ řekl jsem mu, „tak vše, co vás zajímá, je Jannixova vražda.“

„To je všechno, prostě taková drobná záležitost, ale náčelník má legrační komplexy. Dost se po mně kvůli tomu vozí, a tu a tam mě trochu kritizuje, má nějaké poznámky, že váš odjezd byl dost náhlý a že bych měl poněkud lépe hlídat zájmy poplatníků a postarat se vám o ubytování a stravu.

Kde je ta ženská Framleyová?“

„Nemám nejmenší představu.“

„Odjel jste s ní. Hm, hmm… Kde jste ji opustil?“

„V Renu.“

„A co pak?“

Pokrčil jsem rameny a řekl: „Nemluvme o tom. Jiný mužský mi vypálil rybník.“

Cítil jsem, že Berta Coolová na mně visí očima.

Kleinsmidt řekl: „Kdo je to tentokrát?“

„Muž jménem Hazen.“

„Ten, který identifikoval mrtvolu?“

„To je on.“

„Nezdálo se mi, že by to byl nějaký donchuán.“

Řekl jsem: „Udělal jsem tutéž chybu, poručíku.“

Pravil: „Myslím, že bych si to měl trochu ověřit, Lame.“

„Do toho,“ řekl jsem mu. „Mohu vám dát jméno muže, který má benzinovou pumpu, u které jsme si najali chatu.“

„Co ten o tom ví?“

„Řekl mi dnes ráno, že slyšel mou ženu a toho druhého muže v noci odjíždět.“

Kleinsmidt řekl: „To je moc špatné. Nemyslím, že byste vypadal dobře. Potřebujete delší odpočinek. U nás v Las Vegas máme to nejlepší podnebí na celém Západě. Byli bychom hrozně neradi, kdybyste nás neočekávaně opustil.

Zařídím, aby k tomu nedošlo.“

Řekl jsem: „Hele, nespěchejte tolik. Tady máte něco, co byste měl ověřit nejdřív.“

„Co?“

„Pamatujete si na Paula Endicotta, Whitewellovu pravou ruku?“

„Přirozeně.“

„Nevím, zda jste to slyšel Whitewella říkat, ale chtěl, aby se jeho syn po svatbě stal jeho obchodním partnerem.

Víte, lidé z daňového úřadu mají o těchhle věcech legrační představy. Když se zřizuje nové obchodní partnerství, požadují, aby se udělal audit účetnictví, i kdyby Whitewell nechtěl.“

Viděl jsem, jak Kleinsmidtovy oči naznačují zájem.

„Pokračujte dál,“ řekl.

Řekl jsem: „Nevím to jistě, ale chcete-li se se mnou vsadit, tak si myslím, že audit Whitewellových účetních knih by mohl ukázat skutečný důvod, proč si Endicott nepřál, aby k té svatbě došlo. Proto přiměl Helen Framleyovou, aby napsala dopis Corle Burkeové, který by ji přinutil, aby si myslela, že svatba se nedá uskutečnit.“

„Co bylo v tom dopise?“ zeptal se Kleinsmidt.

„Nevím to jistě, ale zdá se, že otec Corly Burkeové utekl a opustil rodinu, když jí bylo patnáct. Nerad bych byl citován, ale myslím, že dopis říkal, že její otec byl zatčen a byl nějakou dobu ve vězení. Pochopitelně by Corla za těchto okolností o svatbu nadále neusilovala. Myslela by si, že to není vůči Philipovi férové.“

„To říkáte vy,“ řekl Kleinsmidt. „Poslechněme si to celé dál.“

„Corla se tím musela trápit. Byla v každém případě na pokraji nervového zhroucení z přepracování. Pustila se do vyšetřování. Přirozeně to bylo něco, co nemohla svěřit nikomu jinému, a musela udělat nějaký zdržovací manévr, aby mohla odjet a odložit svatbu, dokud to neobjasní.“

„To by jí nebylo mělo trvat dlouho.“

„Taky by jí to dlouho netrvalo,“ řekl jsem, „kdyby ji ten šok nevyřadil ze hry. Našli ji včera, jak se toulá v Renu, aniž má sebemenší představu, kdo je nebo jak se tam dostala.“

Kleinsmidtovi se zúžily oči na úzké štěrbiny. Pravil: „Pamatujte si, Lame, už jsem to s vámi jednou koulel. Spálil jsem si prsty. Vaše nahrávky jsou samá faleš. Tentokrát mi musíte poskytnout něco, co obstojí před náčelníkem.“

„A co si myslíte, že právě dělám?“ zeptal jsem se ho.

„To kdybych věděl. Ale jsem poněkud podezíravý.“

Pokračoval jsem: „Endicott bojoval o jakýkoli odklad.

Jannix měl jeho hru bekovat. Měl být tím svědkem, který by přísahal, že Corlin otec je v báni. Endicott mu měl zaplatit.

Znáte Jannixe. Byl horkokrevný a v každém případě poněkud nedůvěřivý. Endicott udělal chybu, že za ním zašel a nachytal Jannixe v jednom z jeho největších záchvatů podezíravosti. Když odešel, byl Jannix mrtvý.“

„Velice, velice pěkné,“ prohlásil Kleinsmidt. „Jenže to má plno děr. Je to zpackaná záležitost, dokonce i jako teorie.

Nemohl byste, čirou náhodou, předložit nějaká fakta, která by podepřela tuhle pohádku?“

„Spoustu.“

Kleinsmidt řekl: „Dobrá, tak byste mi mohl začít vysvětlovat, jak se to přihodilo. Endicott by to měl udělat v ten stejný okamžik, kdy seděl v kině. To bude náčelníka zajímat. On už je takovej legrační pedant.“

Řekl jsem mu: „Jestliže Jannixe zabila nějaká žena, byl zabit mezi osmi padesáti a devíti patnácti. Jestliže ho zabil nějaký muž, mohl být zabit kdykoli.“

„Jak zajímavé!“

„Potíž s vámi je,“ řekl jsem, „že jste si vytvořil teorii, a pak se snažíte najít fakta, která se do ní hodí. Vaše představa je, že jelikož lidé, kteří bydlí ve vedlejším bytě, neslyšeli žádný výstřel, výstřel musel být vypálen, zatímco oni byli pryč.“

„Pokuste se tam vystřelit, aniž by to ta baba neslyšela,“

řekl Kleinsmidt.

„Jistě. Neslyšela žádný výstřel. Byla pryč u vlaku. Tudíž musela být vražda spáchána, zatímco ona byla pryč.“

„A co je na tom vadného?“

„Předpokládejme, že nebyla pryč.“

„Tak by slyšela výstřel.“

„Určitě?“

„Pochopitelně by ho slyšela.“

„Ale dejme tomu, že ne.“

„Nechápu, kam míříte.“

„Kdyby ho neslyšela,“ řekl jsem, „snažil byste se zjistit proč, viďte?“

„Přirozeně.“

Řekl jsem: „Tělo bylo nalezeno v bytě. Nájemníci ze sousedního bytu byli venku od osmi padesáti do devíti dvaceti. To vám nádherně usnadnilo práci. Byl jste schopen zúžit dobu spáchání zločinu na interval třiceti minut a začít podle toho klást otázky. Dobrá, pokud ho zabila nějaká žena, bylo by to v pořádku.“

„Proč by muž na tom něco změnil?“

Řekl jsem: „Velký silný muž by ho mohl zastřelit někde na ulici, nebo v autě, nebo v autokempu, hodit si jeho tělo přes rameno, vzít je do bytu Helen Framleyové a odložit je tam. Pak by mohl jít do kina a začít si budovat alibi.

Nepřipadlo vám nikdy jako poněkud divné, že Endicott uháněl do Las Vegas jenom proto, aby šel do kina? Musí být pořádný filmový fanda.“

Kleinsmidt zavrtěl hlavou: „To je mizerné,“ řekl. „Smrdí to.“

„Dobrá, chtěl jste, abych vám dal něco, co byste mohl předhodit náčelníkovi. Neříkejte, že jsem to neudělal.“

„To je vaše historka,“ řekl Kleinsmidt. „I tak, jak to vykládáte vy, je to plné děr. Jestli se to pokusím vyložit já, znásobí se to a nabiju si ústa.“

„V pořádku, bude to váš pohřeb.“

„Mohl by to být můj pohřeb,“ namítl, „ale vy budete hlavní pozůstalý. Jdeme.“

Řekl jsem Bertě: „Můžeš mi posílat dopisy na adresu poručíka Kleinsmidta.“

„To tak,“ řekla Berta a vstala. „Kdo si k čertu myslíte, že jste?“ zeptala se, hledíc rozzlobeně na Kleinsmidta. „To vám neprojde. V tomhle městě jsou určitě nějací advokáti.“

Kleinsmidt řekl: „Určitě jsou. Můžete si hned nějaké sehnat. Pan Lam půjde se mnou.“

Kleinsmidt mě vzal za paži. „Pojďme klidně,“ řekl.

Šli jsme klidně. Berta Coolová stála ve dveřích a častovala Kleinsmidta neprotokolárními výrazy. Ten jí nevěnoval žádnou pozornost.

Když jsme procházeli hotelovou halou, Kleinsmidt řekl: „Je mi líto, Lame. Dělám to nerad, ale ta vaše historka prostě neobstojí. Proč byste si nevymyslel nějakou lepší?“

„Pokud jde o mě, tak bez potíží. Jenže nesmíte přehlížet Bertu. Nenechá to tak. Až budete mít později možnost si to promyslet, poručíku, budete se cítit trapně. S touhle historkou můžete vyhrát první cenu.“

„Já vím,“ řekl, „vy se tváříte vždycky hrozně důvěryhodně, ale jestli mě ukecáte, nikdy se nedozvím, jak to bylo doopravdy.“

Odvedl mě na velitelství. Nezavřel mě do cely, ale nechal mě v jedné kanceláři s důstojníkem, který tam hlídal.

Kolem poledne vešel náčelník Laster.

Náčelník pravil: „Bill Kleinsmidt se mnou mluvil.“

„To je dobře.“

„A paní Coolová čeká ve vedlejší místnosti s právníkem a příkazem habeas corpus.“

„Berta je robustní individuum. Kompromisy uzavírá s holí v ruce.“

Řekl: „Ta vaše teorie mi nepřipadá tak bláznivá jako Billu Kleinsmidtovi.“

„Je to pouhá teorie,“ řekl jsem mu.

„Zřejmě máte nějaké důkazy, na kterých ji zakládáte.“

„Nic, co by stálo za řeč.“

„Ale něco máte?“

„Ne. Byl to prostě jen takový nápad.“

Řekl: „Rád bych jenom věděl, co vám ho vnuklo.“

„Byl to prostě jen takový nápad.“

Zavrtěl hlavou. „Měl jste něco víc než pouhý nápad, abyste to dal dohromady. Řeklo vám něco to děvče?“

Zvedl jsem obočí s přehnaným výrazem překvapení: „Proč? Ona něco věděla?“

„To není žádná odpověď na mou otázku. Řekla vám něco?“

„Jsem si jist, že bych si to nezapamatoval. Mluvili jsme o spoustě věcí. Víte, jak to je, náčelníku, když jste několik dnů s nějakou dívkou.“

„A nocí,“ dodal.

Neřekl jsem nic.

Chytil se palcem a ukazováčkem za dolní ret, povytáhl si ho, pak ho pustil a nechal sklouznout zpět. Po chvíli pravil: „Jste divný“

„O co jde teď?“

Řekl: „Když mi Bill pověděl o té vaší teorii, vyrazil jsem a prohledal centimetr po centimetru ten byt. Prohlédli jsme i schodiště, schod po schodu. Našli jsme tam půl tuctu kapek krve.“

„Skutečně?“

Řekl: „To rozbíjí Endicottovo alibi k nepoznání.“

„Zeptali jste se ho na to?“

„Nemůžeme. Prásknul do bot.“

„Je to tak?“

„Ano. Odjel s vámi do Rena včera v noci, a to je naposled, co ho někdo viděl.“

„Nenastoupil na letadlo do San Franciska?“

„Ne.“

„Co na to říká Whitewell?“

„Whitewell toho říká dost. Mluvil jsem s ním telefonicky. Má v podniku účetní revizory.“

Řekl jsem: „Dobrá, to vše je velice zajímavé, ale radil bych vám, abyste nenechal Bertu Coolovou čekat. Je schopná náhlé, nepředvídané reakce.“

Náčelník vstal a vzdychl si. „Přál bych si, abyste mi řekl, jaké důkazy jste měl, abych mohl pokračovat. Dost by mi to pomohlo.“

„Lituji. Byla to jen moje teorie.“

„Určitě jste měl nějaký tip.“

„Netuším, jak jste došel k tomu závěru. Mně se to zdá jako dokonale správná a logická dedukce z důkazů. Pouze to, že nějaké tělo je nalezeno na jistém místě, nemusí nutně znamenat, že zločin byl spáchán také tam.“

„Kdy odjíždíte z Las Vegas?“ zeptal se.

„Jakmile seženu nějaké letadlo. Nehodlám mluvit s žádnými novináři. Pokud jde o mě, zločin jste vyřešili vy.“

Odvrátil oči a řekl: „Ach, o tohle se vůbec nestarám.“

„Dobrá, jen vám to říkám pro případ, kdybyste se staral.“

KAPITOLA 18

Telefon mi zazvonil chvíli po budíku. Zvedl jsem sluchátko. Na druhém konci drátu byla Berta. „Už jsi vzhůru, drahoušku?“

„Teď už ano.“

„Berta nemá v úmyslu tě vyrušovat.“

„Co se stalo?“

„Volal pan Whitewell. Zdá se, že přišel o čtyřicet tisíc dolarů.“

„To je moc špatné.“

„Požádal o schůzku u mě v kanceláři v osm hodin, abychom mohli projednat celkovou úhradu.“

„Proč tak brzy?“

„Musí odletět do San Franciska letadlem v deset hodin.“

„Aha.“

„Volám ti, abych se ujistila, že mám všechny tvoje výdaje, ta tvoje cesta do Rena a všechny částky, které s tím souvisely.“

„Sepsal jsem vyúčtování, rozdělil je na položky a dal jsem ti je v obálce na psací stůl. Najdeš je tam.“

„V pořádku, to je prima.“

„Budeš-li chtít se mnou mluvit,“ řekl jsem, „najdeš mě v Golden Motto. Jdu tam na snídani.“

„V pořádku, drahoušku.“

„Ty už jsi snídala?“ zeptal jsem se jí.

Odpověděla: „V těchto dnech si dávám k snídani jenom ovocný džus. Zdá se, že se mi prostě nevrací chuť k jídlu.“

„Dobrá, přijdu po snídani do kanceláře.“

Zavěsil jsem, dal si sprchu, beze spěchu se oblékl a odešel do Golden Motto.

Žena, která to tam vede, vypadala dost zdrchaně.

„Dobré ráno,“ pozdravil jsem, když jsem vcházel do zadní místnosti a posadil se ke svému oblíbenému stolu.

Číšnice si přišla pro objednávku. „Šunku a co k tomu patří,“ řekl jsem. „Co se stalo madam?“

Zasmála se. „Rozčílila se. Nebojte se, přijde vám to povědět sama. Tomatovou šťávu?“

„Dvojitou tomatovou šťávu s trochou worcestru. Mohla by mi volat Berta Coolová. Jestli se ozve…“

„Dobrá, řeknu jí, že jste tady. Já, tady ji máte.“

Vzhlédl jsem na Bertu Coolovou, která se svým rozhodným buldočím výrazem a jiskřícíma očima vcházela do dveří.

Vstal jsem, přivítal ji a usadil ji na druhou stranu stolu.

Berta vydala vzdech, který jí, jak se zdálo, vycházel až ze špiček kozaček, usmála se na číšnici a pravila: „Mám hroznou náladu, když mám prázdný žaludek. Nejraději bych někomu utrhla hlavu. Doneste mi dvojitou porci ovesné kaše, šunku s vejci, velký hrnek kávy, a ať je k ní plno šlehačky.“

„Ano, paní Coolová.“

Číšnice tiše zmizela směrem ke kuchyni.

„Blahopřeji,“ řekl jsem Bertě.

„K čemu?“

„Zdá se, že jsi zase dostala chuť k jídlu.“

Odfrkla si. „Ten starej blázen,“ řekla.

„Kdo?“

„Arthur Whitewell.“

„Co udělal?“

„Pokoušel se mě ukecat tím, jak jsem atraktivní.“

Zvedl jsem obočí.

„Nevadilo mi to,“ řekla. „De facto předpokládám, že jsem to trochu žrala, dokud to bylo čistě na společenské rovině, ale když se ten proklatej cvok pokusil to zneužít, aby na mně vymámil snížení cen za naše služby, viděla jsem tomu starému krkounovi až do žaludku. Mám dojem, že jsem byla trochu naivní, drahoušku. Hádám, že ženy rády takové řeči poslouchají, a kdyby se do toho nezapletly obchodní záležitosti, možná bych si nikdy neuvědomila, jaký je pokrytec.“

„Vyrazila jsi z něho všechny prachy?“ zeptal jsem se.

„Jestli jsem vyrazila!“ pravila s jiskřícíma očima.

Číšnice mi přinesla tomatovou šťávu. Vypil jsem ji a pak, zatímco jsem čekal, vylovil jsem z kapsy pár desetníků a zamířil k hracímu automatu.

Žena, která podnik vedla, ke mně přiběhla. „Jděte od toho, jděte od toho,“ zadržela mě. „Je to pokažené.“

„Co se s tím stalo?“

„Já nevím, ale asi před hodinou sem přišel nějaký muž a děvče a začali na tom hrát. Vyhráli během pěti minut tři zlaté odměny. Představte si to. Tři zlaté ceny, nemluvě o sprše desetníků, které z té mašiny vytáhli. Musí být pokažená.“

„Jak to?“ řekl jsem. „Proč myslíte, že s tím strojem je něco v nepořádku? Vždycky jste mi povídala o lidech, kteří přišli a vyhráli.“

„Víte,“ odsekla, „tohle je něco jinýho. Už jsem telefonovala pro údržbáře. Nesahejte na to.“

Vrátil jsem se na židli ke stolu.

„Co se stalo?“ zeptala se Berta.

„Nic,“ řekl jsem, „kromě toho, že mi pravděpodobně někdo dnes dodá moje auto.“

„Ach, to už tady máš,“ řekla. „Zapomněla jsem ti to říct.

Dozorce na parkovišti povídal, že nějaké děvče tam nechalo pro tebe auto. Je to hrozná kraksna, drahoušku.“

Neřekl jsem na to nic.

Číšnice přinesla jídlo a postavila je na stůl. Najednou jsem ztratil hlad. Vzpomněl jsem si na snídaně na poušti a v Renu.

Berta setřela poslední kapku žloutku z talíře, podívala se na mě a řekla: „Co je s tebou?“

„Já ti nevím. Najednou mě přešel hlad.“

„Blbost. Vždycky si musíš dát pořádnou snídani.

Nebudeš mít sílu, když nebudeš mít v žaludku žádné jídlo.“

Luskla prsty na číšnici. „Přineste mi jednu Milky Way,“

poručila si a pak se obrátila ke mně, aby řekla: „Schovám si ji do kabelky pro případ, že mě kolem desáté hodiny přepadne ten hrozný pocit. Berta byla moc nemocná, drahoušku. Moc nemocná.“

„Já vím,“ řekl jsem jí, „ale teď už jsi zcela vyléčená, viď?“

Berta otevřela kabelku, vytáhla z ní modře zbarvený šek a láskyplně na něj pohlédla.

„Ať to ví každý,“ prohlásila, „Berta je naprosto vyléčená.“