Případ koně vějířové tanečnice

Erle Stanley Gardner

(1999)

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Tento svazek obsahuje díla vydaná samostatně: Případ koně vějířové tanečnice. (www.pitaval.cz)

Bylo palčivě horké ráno v Imperial Valley.

Velký sedan prolétl osmdesátimílovou rychlostí kolem vozu, který řídil Perry Mason, a vzdušné víry, které vytvořil, rozhoupaly pérování právníkova auta.

„Co myslíte, jak dlouho to jeho pneumatiky vydrží?“ zeptal se Mason Delly Streetové, své sekretářky. „Musí se už tavit.“

Della Streetová se napřímila v sedadle, aby jí horký suchý vzduch mohl cirkulovat kolem ramen a odpařovat pot.

„Možná, že nejede zdaleka… Ach! Vždyť do tamtoho vozu narazí!“

Mason instinktivně dupl na brzdy, jakmile před sebou spatřil kličkovat auto, které vybočilo, aby zleva předjelo jiné vozidlo jedoucí stejným směrem. Vůz, přijíždějící v protisměru, donutil řidiče velkého sedanu k rychlému návratu do svého proudu. Zdálo se, že se nárazníky jen dotkly, ale protijedoucí auto mířící k severu se stalo neovladatelným, zabalancovalo na dvou kolech, sjelo z dálnice do horkého písku a převrátilo se.

Když Mason zastavil, rychle vylezl z auta. Nad místem havárie dosud viselo mračno prachu, které všechno zahalovalo.

Převrácené auto byla rachotina, starý ročník, skoro celá bez laku. Staromódní vysoká kola dodávala autu zvláštní anachronický vzhled. Leželo teď poklidně v pustém terénu, jako by mu toto osudové neštěstí úplně vzalo sílu do dalších bojů s vrtochy života, které ho už dlouho sužovaly.

Dveře horního boku auta byly trochu pootevřené, a když se Mason k vozidlu přiblížil, spatřil jakousi Mexičanku, jak šmátrá stařeckými prsty a hledá oporu, aby se mohla vysoukat z kabiny.

Mason jí pomohl z auta ven a všiml si, jak se jí jedna paže bezmocně kývá. Když zavadila rukou o okraj dveří, ucukla rychle bolestí.

Hlas však měla klidný, s příznaky zdvořilosti vlastní její rase. Pravila: „Díky, seňore.“

„Jste ještě někde zraněna kromě té zlomené ruky?“ tázal se Mason.

Tvář staré Mexičanky, mírná jako obličej toho, kdo se naučil brát život tak, jak přichází, na něj klidně hleděla. „Nemluvit anglicky,“ odvětila.

Řidič jiného vozu, který mezitím ze zvědavostí zastavil, poznamenal: „Snad vám mohu pomoci. Vyrostl jsem v pohraničí. Hovořím španělsky jako domorodec. Jmenuji se Newell. Nějaký velký sedan se kolem mě mihl aspoň osmdesátkou. Předpokládám, že je to jeho práce.“

„Ano. Snažím se zjistit, zda je tahle žena zraněna.“

Newell se zapojil do poněkud jednostranné konverzace ve španělštině a potom informoval Masona: „Říká, že má poraněnou jen tu ruku. Myslí si, že je zlomená.“

„Nejlépe bude, když ji dopravíme k lékaři,“ řekl Mason. „Jak se jmenuje?“

„Maria Gonzalesová.“

„A kde bydlí?“

„Říká, že u svého synovce.“

„Kde?“

Žena mávla neurčitě zdravou rukou.

„Tady ve Valley,“ vysvětloval Newell.

Mason se usmál. „To opravdu nic neříká. Podívejme se na její řidičský průkaz.“

„Obávám se, že se takhle daleko nedostanete,“ pravil Newell. „Tihle lidé, když nechtějí, tak z nich nic nedostanete. Budete se jich kolem dokola vyptávat, ale nic se nedozvíte. Budou na vás sice milí a zdvořilí, ale to je všechno.“

„Ale proč nám nechce říct, kde žije?“

„Ach, v tom to asi není. Fakt je, že nereaguje dobře na otázky nebo si snad myslí, že někomu chcete způsobit nepříjemnosti. Počkejte minutku, podívám se po jejím řidičském průkazu.“

Zeptal se jí španělsky a rozesmál se, když tlumočil odpověď. „Říká: ‚Vždyť já ten vůz neřídím‘.“

„Ale řídila ho,“ odvětil Mason.

Newell tlumočil. Stará paní ukázala na vozidlo, ležící na boku a pronesla španělsky něco, co pak Newell přeložil. „To auto není na dálnici. Není schopné jízdy. Nikdo v něm není. Proto řidičský průkaz není třeba.“

„Ona přece musí mít řidičák,“ namítal Mason.

Newell se zazubil: ‚Povídala, že s jednou rukou nemůže řídit‘.“

„Tak dobře,“ pravil Mason, „k vozu patří registrační doklad. No, nevadí. Kde je nejbližší nemocnice?“

Zastavilo jiné auto, jedoucí na sever. Přistoupil k nim asi pětačtyřicetiletý Mexičan s nevýraznou tváří. „Je někdo raněn?“ tázal se zdvořile.

„Tahle paní,“ vysvětlil Mason. „Řídila ten vůz. Myslím, že má zlomenou paži.“

Mexičan pohlédl na auto a pak na ženu. Položil jí čtyři nebo pět bleskurychlých otázek a dostal stejně čilé odpovědi. „Odvezu ji k lékaři,“ vysvětlil.

„Vy ji znáte?“

„Znám její příbuzné.“

Mason se chystal podat muži jednu ze svých vizitek, ale pak z obavy, že by si slova „právní zástupce“ mohl vykládat jako pokus o získání nějakých procent odškodného, vytáhl zápisník a napsal své jméno s adresou domu, v němž bydlel.

„Mé jméno je Mason. To v případě, že by potřebovala svědka. Tohle je slečna Streetová. Nehodu jsme viděli. Moje adresa je na lístku. Slečnu Streetovou zastihnete mým prostřednictvím.“

Mexičan se vážně uklonil. „Mnohokrát děkuji. Jmenuji se José Campo Colima. A teď, dovolíte-li, pomohu té nešťastné paní.“

S obřadnou elegancí doprovodil Mexičan postiženou ženu do svého automobilu a jemně jí pomohl dovnitř. Dveře se zabouchly a vůz odjel po horké dálnici.

„No tak,“ pravil Newell, „pojedu svou cestou. Tady je moje vizitka. Měli bychom dohlédnout, aby z toho chlapíka něco dostala.“

„Pokud budeme vůbec schopni nalézt řidiče toho druhého vozu,“ odvětil Mason.

„Pojedu do Calexica a zatelefonuji dálniční policii.“

„Uvidíme, co dokážete,“ poznamenal Mason.

Jakmile Newell odjel, šel nazpět ke svému autu. Pak náhle řekl: „Dello, zajímalo by mě, jestli ta paní ve voze něco nenechala. Mohla tam mít nějaké osobní věci, na které v rozrušení zapomněla. Měli bychom se tam pro jistotu podívat. Nechtěl bych, aby ve voze zůstalo něco z jejích věcí.“

Slunce se vší silou opíralo do vozu a rozehřálo už ho natolik, že bylo obtížné dotknout se auta holou rukou. Dveře vsak byly dosud otevřené a Mason nahlédl dovnitř;

Polstrování bylo opotřebované a roztrhané. Celý vnitřek působil dojmem skličující zastaralosti, ale neobsahoval žádné osobní věci.

Mason hledal registrační certifikát u sloupku volantu. Žádný tam nebyl.

„No,“ podotkl advokát, „pro jistotu ještě nahlédneme do kufru.“ Mason zvedl kryt a překvapeně zíral na obsah.

„Co je to?“ ptala se Della.

„Dva velice pěkné vějíře ze pštrosích per s iniciálkami L.F.,“ pravil, „a jak se zdá, je to všechno. Ale ne, počkejte. Tady je pár bílých tanečních lodiček. Kufr byl nedávno vyložen čistými novinami. Zdá se, že jsme se dostali do šatníku nějaké vějířové tanečnice.“

„Vsadím se, že je to přesně tak!“ zvolala Della. „Jak se to však, pro všechno na světě, mohlo dostat do takového vozu?“

„Někde tady v okolí je asi místní noční klub. Možná, že tam vystupuje její vnučka. Noviny vypadají čistě. Musely být do kufru čerstvě vylepeny. Jaké mají datum, Dello?“

„Jsou to noviny z Los Angeles včerejší vydání.“

„Nuže, nejlépe bude, když vějíře vezmeme s sebou. Později zavoláme policii a adresu té paní zjistíme ze zprávy o nehodě. A teď už pojďme z té výhně, Dello. Jsem tak dehydrován, že potřebuji jen celofánový obal a cedulku, že jsem sušená polévka.“

Následujícího dne v kanceláři Perryho Masona připomněla Della Streetová advokátovi včerejší nehodu. Když mu předávala svazek dopisů, pravila: „Ta autonehoda, šéfe. Včera večer jste telefonoval policii v El Centro. Slíbili, že vás budou informovat.“

Mason řekl: „Spojte mě s nimi, Dello. Nemůžeme nechat pobíhat vějířové tanečnice nahé.“

Della Streetová se zasmála, vytočila číslo a kývla na Masona, jakmile se druhá strana ozvala.

Mason uchopil sluchátko a ozval se: „Haló. Tady Perry Mason. Včera jsem vám nechal vzkaz, abyste mi zatelefonovali v souvislosti s nehodou automobilu. Mám nějaké věci, které jsme vzali z havarovaného vozu. Byla tam žena se zlomenou paží. Měli jste zjistit její adresu a pak mi zavolat“

„Ach ano, mám to upozornění na stole, ale nevolal jsem vás, protože jsme o té nehodě nedostali žádné hlášení.“

„Nikdo nic neoznámil?“

„Ne.“

„To je divné. Nehoda se stala dvě tři míle severně od Calexica.“

„Je tam převrácené auto stranou od silnice. Vyšetřovali jsme to a zjistili, že vůz patří Ramonu Callesovi, který bydlí v Callexicu. Říká, že mu ten vůz byl před j několika dny ukraden.“

„Informoval o tom včas policii?“ ptal se Mason.

„Ne, není o tom žádný záznam. Zdá se, že o to nemá zvláštní zájem. Bude muset zaplatit opravu vozu a za odtažení do garáže. Nezdá se, že by Calles o to stál. Zřejmě mu ten vůz za to nestojí. Víte, jací tihle lidé jsou. Je dost obtížné z nich něco dostat, chtějí-li uhýbat. Když nechtějí, nic z nich nedostanete. Můžete se jich vyptávat jak chcete dlouho, ale nic se nedozvíte. Samozřejmě toho není moc, co můžeme dělat. Byl jste svědkem nehody?“

„Viděl jsem to,“ odpověděl Mason. „Velký sedan do toho auta ze strany narazil, takže vylétlo ze silnice. Tu káru řídila stará paní. Hovořila jen velmi málo anglicky, téměř vůbec ne. Řekl bych, že jí bylo asi šedesát pět až sedmdesát, měla bílé vlasy a dosti vrásčitý obličej.“

„O těchhle lidech se většinou nedá mnoho říci. Řekla vám své jméno?“

„Maria Gonzalesová.“

„Poznal byste ji, kdybyste ji znova spatřil?“

„Určitě.“

„Ovšem,“ řekl muž na druhém konci linky rezignovaně, „když ji najdeme a vy ji poznáte, pak Calles změní názor na to, že bylo auto ukradeno. Z řidičky se vyklube jeho babička nebo tetička Mary nebo prostě někdo jiný a vozidlo si vzala, aniž mu o tom řekla a je to vlastně v pořádku a basta. Ale my se na to podíváme.“

„Já mám zájem o to,“ poznamenal Mason, „abych vrátil jisté věci, které jsem našel v kufru vozu.“

„Tak dobře, dáme vám vědět. A vy byste mohl o těch věcech dát inzerát do místních novin.“

Mason zavěsil a obrátil se k Delle Streetové. „Víte něco o vějířových tancích, Dello?“

„Myslíte, abych se dala na takovou profesi?“

„Proč ne?“ Otázal se Mason. „Zdá se, že nám zůstala kompletní garderoba.“

„Neřekl vám nic?“

„Ani trochu. Vůz, který byl vyhozen ze silnice, byl pravděpodobně kradený. Nechápu, kdo by chtěl ukrást takové vozidlo. Dello, zatelefonujte do novin ve Valley a dejte inzerát do ztrát a nálezů. Formulujte ho obecně:

Napíše-li vějířová tanečnice, která postrádá určité věci, do té a té poštovní přihrádky, může své věci získat zpět. Pak sdělte novinám, aby všechny odpovědi posílali k nám do kanceláře. Tak a teď už se pustíme do naší pošty.“

V pondělí ráno vešel Mason svižným krokem do kanceláře, jako vždy odhodil klobouk směrem k polici na klobouky vestavěné do skříně na šaty. Zazubil se na Dellu Streetovou a pravil: „Dello, blíží se čas podzimní dovolené, čas lovu na divokou, doba toulání po horách s batohem na zádech, spánku pod hvězdami ve volné přírodě, kdy člověk vidí jen siluety borovic, jak se rýsují proti obloze, poseté hvězdami. A pak se člověk probudí do svěžího zamženého úsvitu a jde naštípat dříví na oheň. Za okamžik nato zazáří stromy odleskem plamenů, rozlehne se praskot hořícího dřeva a ucítíte vůni kávy a…“

„A hned potom,“ přerušila ho odhodlaně Della, „se octne ve skutečnosti, kde naň čeká balík nevyřízené pošty.“

„Dello, neříkejte mi, že hodláte uvrhnout pracovní zodpovědnost na má bezbranná bedra. Nenávidím dopisy.“

„Zapomněl jste na svou přítelkyni.“

„Na mou přítelkyni?“

„Na vějířovou tanečnici.“

Masonova tvář se rozjasnila. „Ach ano, ta Popelka s vějíři. Minulý týden to mohlo být důležité, ale teď se to zdá trochu absurdní. Představte si prominentního advokáta, Dello, jak pobíhá sem a tam po Imperial Valley, v levé ruce drží pár vějířů ze pštrosích per a v pravé ruce lodičky - apartní taneční lodičky. To je přece moderní pohádka o Popelce. Diogenes se svou lucernou je starým nezáživným příběhem v porovnání s právníkem, který hledá Popelku, tančící s vějíři. A co asi bude mít na sobě, až ji najdu, když budu její garderobu držet v levé ruce? Ta představa je lákavá, Dello. Skrývá určité možnosti.“

„Ta skrývá víc než možností,“ doplnila Della Streetová. „Máme tady odpověď na váš inzerát.“

„Aha! Tak vějířová tanečnice, která ztratila vějíře, už je na světě?“

„Žádné vějíře,“ řekla Della.

„Vějíře ne?“ ozval se Mason.

„Ne, ale koně.“

Mason na ni pátravě pohlédl. „To si snad ze mě utahujete.“

Della mu podala obálku adresovanou na poštovní novinovou přihrádku. Mason z ní vytřepal složený list dopisního papíru.

„Čichněte si k tomu,“ řekla Della.

Mason ucítil silnou vůni a zakřenil se. „Ho! Ho! Jsem z toho jelen, Dello!“

Rozložil papír. K hornímu okraji listu byl připojen inzerát vystřižený z novin. Pod ním byla zpráva, napsaná dosti výrazným ženským rukopisem. Mason ji přečetl nahlas.

„Pozdrav,“ pravil, „začíná dosti divně. ‚Milá poštovní přihrádko 9062,‘ a pak dopis nadšeně pokračuje. ‚Ach ty má drahá! Bylo to od Tebe tak milé, že sis dala tu práci s odesláním inzerátu do novin. Měla jsem o něj tolik starostí. Děvče zaměstnané jako já je pořád v jednom kole. Například - týden jsem byla v Brawley a pak i jsem se dostala do tohohle města. Potom budu vystupovat ve čtyřech, pěti nočních podnicích ve střední části státu. Vějířové tance už nejsou, co bývaly. Z většiny městských podniků nás vytlačil striptýz a i ten už začíná skomírat. Jinak je to na venkově, kde mají rádi kultivovanost. Tam se může dobrá vějířová tanečnice uplatnit.‘“

Mason vzhlédl od dopisu a poznamenal: „Slovo ‚dobrá‘ je podtrženo. Asi jste si toho všimla, Dello.“

„Ano, podivila jsem se, proč je podtržené,“ odvětila Della vesele.

Mason se pousmál a pak s pobaveným výrazem pokračoval. „Velice lpím na svém koni. Když utekl z místa, kde jsem ho v Brawley nechala pást a zmizel, zlomilo mi to srdce. Pátrala jsem po něm, ale nemohla jsem o něj prostě nikde zavadit. Člověk, který mi pronajal pastvinu, mi však řekl, že se ten kůň skoro jistě najde, protože v tomhle kraji lidé vždycky dbají o navrácení rozutečeného dobytka, a že je tam velmi málo přirozených pastvin.

Pověřím svého agenta, aby s Vámi navázal kontakt prostřednictvím novin, dohlédl na řádné pokrytí Vašich výloh a požádal Vás o předání koně člověku, který bude mít mé písemné pověření. Můžete překontrolovat rukopis, abyste se ujistil, že jednáte se správným mužem. A znova Vám za všechno děkuji. S pozdravem Vaše…“ Mason žertovně pokračoval: ‚A sdělení je podepsáno Lois Fentonová, - s doplňkem v závorkách - jejíž umělecké jméno je „Chérie Chi-Chi.“

Dveře z přijímací kanceláře se otevřely. Gertie, telefonistka pověřená příjmem klientů, řekla: „Promiňte, že vyrušuji, pane Masone. Nebyla jsem si jista, jestli jednám správně, a tak jsem si myslela, že bych se na to měla raději zeptat. V kanceláři je nějaký pán, který prý vás chce navštívit ohledně koně.“

„Jak se jmenuje?“ ptal se Mason. „Říká, že je John Callender a že ho nebudete osobně znát, ale že je agentem Lois Fentonové.“

Mason se zazubil. „Přítel vějířové tanečnice! A co je to zač, Gertie, nějaký kulisák?“

„To vůbec ne. Má výraznou tvář, je dobře oblečen a je to typ - řekněme… muže s velkými ambicemi.“

„Asi nějaký anděl,“ usoudil Mason. „A nechová se příliš sebevědomě nebo zase nějak moc rozpačitě?“

„Ne, pokud jsem si všimla.“ Mason bubnoval konečky prstů na okraji stolu. „Člověk by něco takového čekal, Genie. Vlivný chlapík, který přišel do advokátní kanceláře jako posel vějířové tanečnice. Tak se na něj podíváme, Gertie. Uveďte ho sem.“

„Ano pane, nebyla jsem si jistá. Když on říkal, že jde o - no, vy víte, o koně.“

Když Gertie vyšla z kanceláře, zeptala se Della Streetová poněkud opatrně: „Chcete mu říct, že je to všechno i omyl, šéfe?“

„Nemyslím. Necháme ho, aby mluvil sám. Ta věc mě zajímá. Koneckonců vytáhneme pár vějířů a pár tanečních lodiček a pak…“

Dveře se otevřely a Gertie ohlašovala: „Pan John Callender.“

Callenderova tvář byla naladěna do nejsrdečnějšího úsměvu. Celkem to však vypadalo tak, že nutil strnulé obličejové svaly do grimasy, na kterou nejsou navyklé.

„Pane Masone, srdečně mě těší!“

Mason mu podal ruku a vyzval ho: „Posaďte se. Tady je moje sekretářka, slečna Streetová. Co si přejete?“

Callender se usadil do velkého, mohutně polstrovaného klientského křesla. Působil dojmem dokonale sebejistého člověka, který je navyklý poroučet a který se sám cítí v neobvyklém postavení, musí-li o něco žádat.

„Jsem agentem Lois Fentonové, známé někdy jako Chérie Chi-Chi,“ řekl a zasmál se s přemrštěnou srdečností.

„Zajisté,“ poznamenal Mason.

„Přišel jsem ohledně toho koně.“

„A co je s koněm?“

„Já ho chci.“

„Smím se vás zeptat, jak jste přišel na to, že jde o mne? Vlastně jsem dal jen inzerát do místního listu a uvedl číslo poštovní přihrádky.“

„Jistě, jistě, pane Masone. V tak důležité záležitosti jste určitě nečekal, že bude slečna Fentonová jednat pouze s číslem přihrádky.“

„Přesto bych chtěl zjistit, jak odhalila moji skutečnou identitu.“

„Docela prostě, pane Masone, zcela prostě.“

„Mohl byste mi laskavě prozradit přesný postup?“

„Přiznávám, že jsem se musel uchýlit k určitému triku.“

„A jaký to tedy byl trik?“

Callender si v křesle poposedl. Úsměv z jeho obličeje zmizel, zůstaly jen ocelově chladné oči a tenká ústa, tak rovná a stažená, jako by to byl kus napjaté struny.

„Velice jsem si přál, pane Masone, seznámit se s osobou, s níž budu muset jednat. V redakci novin jsem řekl, že pán, který inzerát podal, si přeje, aby se inzerát objevil i další týden. A já že to zaplatím. Zaplatil jsem v hotovosti a dostal potvrzení se jménem pana Perryho Masona, s adresou vaší kanceláře a číslem poštovní přihrádky, které tam bylo správně uvedeno.“

„Dost jednoduché, viďte?“ pravil Mason.

„Je to pro mne, pane Masone, určité překvapení. Čekali jsme, že budeme mít co činit s nějakým rančerem z Imperial Valley, rozhorleným kvůli proraženému plotu a pošlapané úrodě. Chystali jsme se být svrchovaně šlechetní, pokud půjde o finanční úhradu. Mám za to, že u vás se takovéhle problémy nevyskytly.“

„Vůbec ne.“

„Avšak,“ pokračoval Callender spěšně, „s ohledem na to, že je váš čas tak cenný, pane Masone, a že jste byl nucen vynaložit ho v souvislosti se záležitostí mé eh… eh… myslím, že bychom mohli říci klientky, jsem…“

„Vy jste právník?“ zeptal se Mason.

„Pánbůh chraň! Ne, ne - neberte to jako urážku - já jsem to nemyslel tak doslova. Chtěl jsem jen říci, že by se pro mě život advokáta nehodil. Jsem rančer, pane Masone. Mám dosti velký statek na velmi pěkném místě v Imperial Valley, mezi městy Calexico a El Centro. Trochu se zabývám chovem koní a vůbec se o koně velice zajímám.“

Mason řekl: „Pane Callendere, máte s sebou něco, čím byste prokázal svou totožnost?“

Callender se na okamžik zamračil, ale pak odvětil:

„Samozřejmě, pane Masone.“ Vytáhl náprsní tašku a z ní řidičský průkaz, Členskou legitimaci místního klubu a legitimaci, svědčící o členství v autoklubu Jižní Kalifornie.

„Děkuji vám,“ odpověděl Mason. „A teď, mohl byste popsat věc, o niž běží?“

„Ano, samozřejmě, pane Masone. Kaštanový valach, vysoký patnáct pěstí, s jednou zadní nohou bílou - tou pravou. Na čele má bílou hvězdu. Kůň je sedm let starý, dokonale zdravý a má americký jezdecký výcvik.“

Mason odvětil: „Lituji. Nemohu vám pomoci.“

„Chcete říct, že odmítáte toho koně vrátit?“

„Chci říct, že vám nemohu pomoci.“

„Podívejte se, Masone, nezdá se, že víte, s kým jednáte. Snad byste se o to měl víc zajímat. Zjistil byste, že nejsem člověk, s nímž si lze zahrávat. Já…“

„Ale,“ přerušil ho Mason, „vy jste tu věc nepopsal.“

„Nepopsal!“ protestoval Callender. „Vy jste se zbláznil! Já jsem toho koně, vychoval. Proč…“

„Vy jste dosud nepopsal tu věc dostatečně přesně, abych ji mohl vrátit.“

„Dobré nebe, co víc ještě chcete? Kůň má nepatrnou jizvu na vnitřní straně levé přední nohy. Má nezvykle dlouhý ohon…“

Callender se opět náhle rozesmál. „Ach ano,“ pokračoval, „promiňte mi. Zapomněl jsem na první věc, kterou jsem měl udělat.“

Sáhl do kapsy, vytáhl list papíru a podal ho Masonovi.

Lístek byl stejně silně navoněn jako dopis, který Mason předtím dostal. Stálo v něm:

Milá poštovní přihrádko 9062: Tímto představuji pana Johna Callendera, kterého tím zplnomocňuji, aby od nálezce převzal koně, kterého jsem ztratila před několika dny. Popíši Vám ho: má americký jezdecký výcvik, je to valach patnáct pěstí vysoký s bílou hvězdou na čele, s pravou zadní nohou bílou. Pan Callender ho dopraví na moje náklady a vyrovná za mne veškeré a jakékoli nároky, plynoucí z vedlejších výdajů.

Lois Fentonová (umělecké jméno „Chérie Chi-Chi“)

„Věci, které jsem nalezl,“ vysvětloval Mason, „neodpovídají přesně popisu.“

„Dobře, řekněte mi, v čem je rozdíl,“ vyzval ho Callender.

Mason se smál a vrtěl hlavou. „Při jednání o ztracených věcech je na žadateli, aby je dokonale popsal.“

„Jde snad o nějakou maličkost, něco malého, co se stalo od doby, kdy jsem koně naposled viděl, nepatrná oděrka nebo něco takového, cosi bez nejmenšího vlivu na základní popis koně. Je-li to otázka peněz, rád…“

„Tady nejde o peníze.“

„O co tedy jde?“

„Chci, abyste přesně popsal věc.“

Callender zhluboka vzdechl. „Tak se podívejte, pane Masone, já se zařídím podle vás, ať je to jak chce. Řekněte částku. Tady vám vypíši šek na pět set dolarů. To vám vyrovná náklady v té záležitosti i čas, který jste musel vynaložit. Asi jsem měl začít právě tímhle.“

Mason odvětil: „Řekl jsem vám, že to není otázka peněz, pane Callendere.“

Callender se zvedl z křesla. „Vypadá to, že jste mě trochu doběhl. Ale nemyslím, že se s tím dostanete daleko. Zatraceně, Masone, já znám trochu zákon. Nechám vás zavřít pro vydírání.“

„A čím jsem vás vlastně chtěl vydírat?“

„Chtěl jste mě ždímat.“

„Já jsem vám ale řekl,“ vysvětloval Mason, „že tady nejde o peníze.“

„K čertu, že nejde! Vy si tady sedíte a čekáte, že zvýším nabídku. Já to neudělám. Bydlím v hotelu Richmell. Dám vám čas do pěti hodin odpoledne, abyste toho koně předal. Pak podniknu určité kroky. A přes pět set dolarů nejdu. Přeji dobrý den.“

Callender se obrátil ke dveřím, jimiž přišel, ale pak, když spatřil východ, se rychle otočil doleva. Jen dveřní tlumič mu zabránil v prudkém zabouchnutí dveří.

Pak se přemohl, otočil a vrátil se zavírajícími se dveřmi zase zpátky. Znova se mu vrátila vlídnost. „Ovšem,“ pravil, když se sklonil nad Masonovým stolem, „vím, kde je chyba. Já jsem ten předmět nepopsal přesně.“

„Pokračujte,“ přivítal to Mason.

Callender sklonil hlavu až k Masonově uchu a zašeptal: „To střelné poranění.“

„Čeho?“ šeptal Mason.

„Toho koně,“ odvětil se smíchem Callender.

Mason zavrtěl hlavou.

Callender se napřímil, zamračil a chtěl ještě něco říci, ale pak toho nechal a vykročil z kanceláře.

Mason významně povytáhl obočí a pohlédl na Dellu Streetovou.

Ta poznamenala: „Zdá se, že je to nějaký koňský tah pana Callendera.“

„Nebo je to koňský vtip pro nás,“ poznamenal zamyšleně Mason. „Obávám se, že to budeme muset prošetřit, Dello. Ta věc s tím poraněním…“

Na Dellině stole se rozdrnčel telefon. Della Streetová jej zvedla a řekla: „V pořádku, Gertie, co je to…? Okamžik.“

Obrátila se k Perry Masonovi. „Je tam další pán,“ oznamovala, „a chce nás navštívit kvůli koni.“

„A jak ten se jmenuje?“

„Artur Sheldon.“

„Poslechněme si, co nám pan Sheldon poví, Dello. Řekněte Gertie, aby ho sem hned pustila. Jeden by myslel, že máme chovnou stáj.“

Artur Sheldon byl muž skoro třicetiletý, s hnědýma očima a světlými vlasy, rychlou nervózní mimikou a uspěchaným způsobem řeči.

„Dobré jitro, pane Masone. Je od vás pěkné, že mě přijímáte. Jmenuji se Sheldon, Artur Sheldon. Řeknu vám krátce, o co mi jde. Právě teď tady byl John Callender. Co chtěl? Co říkal?“

Mason se usmál. „I kdybych znal vaši roli v téhle záležitosti a prokázalo se, že je plně legitimní, těžko bych mohl vyzradit věci, na něž se dotazujete.“

„Ach, promiňte,“ vykoktal Sheldon vzrušeně. „Neuvědomil jsem si přesně, jak to vyzní. Poslouchejte, pane Masone, vy nemáte v úmyslu dát mu toho koně, nebo snad ano?“

„Ne,“ odpověděl Mason, „zatím ne.“

„Nedělejte to. Prosím, nedělejte to. On není majitelem toho koně. Dal ho Lois. Poslouchejte, pane Masone, vy nejste jeho advokátem, nebo ano?“

„Ne.“

Sheldonův výraz se uvolnil. „To je dobře. Chci, abyste nás zastupoval.“

„Nás?“

„No přece Lois.“

„V jaké věci?“

„No - v případě, že on s něčím začne.“

Mason pravil: „Tak aby bylo jasno. Očekáváte-li, že mne zvikláte a podplatíte, abych předal jistý majetek určité osobě pod záminkou, že si mě zavážete…“

„Ne, ne, vůbec tomu tak není. Jde jen o to, abyste toho koně nedal jemu.“

„A co tedy chcete?“

„Chci, abyste zastupoval Lois.“

„V čem?“

„Teď jsem o tom tak zhruba mluvil. Chci, abyste věděl… Podívejte se, pane Masone, promluvil byste si s Lois?“

„Samozřejmě, proč ne. Může sem přijít?“

„Ne dříve než zítra. Pracuje v nočním podniku v Palominu. Je to městečko v kraji Walker Basin za Bakersfieldem. Má tam být dnes večer a neměla by čas přijet a opět se vrátit, ale mohla by sem přijít zítra, kdybyste si pro ni vyhradil čas.“

„V kolik hodin?“ tázal se Mason.

„Kdykoli po… no, řekněme po desáté. Kdykoli mezi desátou a druhou hodinou.“

„V deset facet?“ ptal se Mason.

„Já ji sem přivedu,“ sliboval Sheldon. „Pane Masone, nemohu vám ani vysvětlit, jak velice si toho cením. Chcete teď nějaké peníze? Já…“

„Ne,“ odvětil Mason, „ne dříve, než promluvím se slečnou Fentonovou. Jak se vám podařilo získat moji adresu?“

„Sledoval jsem Callendera až sem. Já ho sleduji od toho momentu, co zjistil vaši adresu z novin. Můj pokoj v hotelu Richmell je přímo přes chodbu proti jeho. Já mám 510. On bydlí v 511.“

Mason ho zamračeně pozoroval. „Až si promluvím o tom vašem případu s Lois Fentonovou, budeme moudřejší. Prosím dohlédněte, aby dodržela čas návštěvy. Přesně v deset třicet.“

Když odešel, řekl Mason Delle Streetové: „Ten kůň se všemi těmihle uchazeči, střelné poranění a vějířová tanečnice. Co byste řekla, kdybychom si udělali výlet, Dello?“

„Kam?“

„Do Palomina.“

„To by bylo skvělé.“

„Tak jedem,“ rozhodl Mason.

Palomino bylo původně drsné zápaďácké městečko na křižovatce. Při započetí rozsáhlých stavebních prací na velké přehradě se tohle místo najednou přeměnilo na opravdové město.

Starodávné budovy, oprýskané a nenatřené, se staly jádrem spěšně budovaného obchodního okrsku, tvořeného stany, boudami z plachtoviny, starými chladírenskými nákladními vozidly, předělanými na obchody, a příležitostně i přívěsy, parkujícími rovnoběžně se silnicí a ozdobenými po stranách firemními štíty.

Velká módní společnost se usídlila v přívěsu. Elitní konfekční obchod byl umístěn v upraveném nákladním autě a hotel Ritz sestával z umně naaranžovaného průčelí, za nímž bylo čtyři pět tuctů bud z plachtoviny, uspořádaných do řad jako armádní kasárna.

Protáhlá nenatřená budova, známá jako Myerova síň v dobách, kdy se v ní příležitostně konaly lidové horalské tance na křižovatkách, hostila teď rušný noční klub jménem „Trojlístek“

Elektřina se stala jedním z nejlevnějších artiklů, a tak nad podivným konglomerátem lidských obydlí planula světla jasnou září. Adaptovaná skříňová vozidla se honosila svítícími červenými neonovými symboly a na bocích „Trojlístku“ jakýsi umělec namaloval svěží zelení skutečné jetelové lístky, jejichž barvu dále zdůrazňovalo zelené osvětlení. Ta světla propůjčovala místu dojem tajuplné a bizarní neskutečnosti. Muži a ženy, kteří vstupovali do nočního klubu nebo z něj vycházeli, na okamžik získávali nadpřirozený vzhled oživlých mrtvol.

Uvnitř podniku byla podlaha přeplněna stoly tak, že na jedné straně stodolovité místnosti zůstal volný jen malý čtverec, na němž pětičlenný „orchestr“ produkoval hudbu, která nahrazovala hlasitostí to, co se jí nedostávalo na harmonii.

Perry Mason a Della Streetová, jejichž vzezření prozrazovalo, že nejsou zdejší, dostali stůl blízko orchestru. Útržkovitě hovořili mezi čísly programu a vřeštěním hudby v sále.

„Je to tady všechno takové provizorní,“ poznamenala Della Streetová nad kávou, „jako by se čekalo na výbuch dynamitu.“

„Opravdu, potíže jsou tady cítit přímo ve vzduchu,“ dodal Mason.

U stolu se objevil rozšklebený chlapík se širokými rameny a rukama jako lopaty. Měl na sobě hrubý oblek, obepínající pevně silné paže a volně stažený opaskem.

„Promiňte, pane,“ oslovil Perryho Masona, „my tady máme jen velmi málo partnerek k tanci. Já patřím k výboru od tamtoho stolu, jednočlennému výboru. Myslíme, že by slečna měla tančit.“

Della Streetová se na něj usmála. „Lituji,“ pravila, „dnes večer netančím.“

„No, vlastně, to je škoda. Nechtěla byste si to ještě rozmyslet?“

Usmívala se přátelsky, ale hlas měla pevný. „Rozhodně ne, lituji.“

„Také mě to mrzí.“

Chlapík tam chvilku otráveně postál, pak se otočil a vracel se ke stolu, kde seděli další tři muži. Jeho tvář trochu zrudla při chraptivém smíchu, jímž ho vítali, když si znova sedal.

„Už aby se objevila,“ řekla Della Streetová, „abychom mohli odsud vypadnout. Poslal jste jí vzkaz, šéfe?“

„Ovšem - prostřednictvím konferenciéra programu. A pětidolarovka, kterou jsem použil jako poštovní známku, by měla být zárukou doručení.“

Světla pohasla a konferenciér ohlásil hlavní číslo programu večera, roztomilou slečnu Chérie Chi-Chi, okouzlující, šarmantní lehkonohou tanečnici.

Orchestr se rozezněl. Světla pohasla, až téměř úplně ztemněla, a pak znova sytě zeleně vzplanula, aby napodobila měsíční svit. Na podlaze zacupitaly bosé nohy. V tísnícím se davu mužů, kteří obklopovali místo, kde měla tanečnice vystupovat, to zašumělo. A pak doprostřed sálu vtančilo děvče s pérovými vějíři v rukou. Jasná barva vějířů ostře kontrastovala se sytou zelení jevištního světla.

Na okamžik se Chérie Chi-Chi zastavila, jako by hledala rovnováhu, usmívala se a držela vějíře tak, aby co nejvíc zakrývaly její postavu. Pak se vějíře daly do pohybu. Štíhlé bílé tělo se vlnilo v sérii tanečních kroků. Tmavě fialová světla teď zdůrazňovala pevná špičatá ňadra, útlý pás a plavné boky.

Jak se oči obecenstva přizpůsobovaly pološeru, zdálo se, že se osvětlení zesiluje. Tempo orchestru bylo stále rychlejší a rychlejší. Pak se náhle před obecenstvem objevila celá její postava. Vějíře se na chvilku rozevřely a zase se stáhly těsně k tělu. Dívka začala ustupovat a pak ze tmy vystupovala už jen její usmívající se tvář, jasně bílé zuby a vlnící se péra vějíře. Nakonec se otočila a zmizela ve vchodu do šaten.

Strhl se tak bouřlivý aplaus, že se celý stánek otřásal v základech.

Světla se spěšně rozsvítila a dala tak najevo, že už žádné opakování nebude.

Della Streetová pohlédla na Masona. „To je tedy tanec,“ řekla.

„Zatraceně pěkné kotě,“ poznamenal Mason. „Nemá zřejmě mexickou krev - bělostná pleť, rudé vlasy - i její oči, myslím, že byly modré.“

„Ano, všimla jsem si, jak jste její tvář studoval.“

Mason se zakřenil.

Obecenstvo se neustále dožadovalo opakování, ale konferenciér ohlásil dvě nadějné tanečnice hula přímo z ostrova Oahu. Někdo začal hrát na ukulele a světla byla znova ztlumena.

Snědé dívky plných postav se sukénkami z trávy vyrazily na osvětlený parket a rychle předvedly své umění upoutat pozornost jakéhokoli mužského obecenstva.

Závěrem druhého hula uchvátily ty dvě Havajanky obecenstvo tak. Že si nikdo nevšiml Chérie Chi-Chi, oděné teď do slušivých šatů s drobně vzorkovaným plédem, který vypadal skoro jako tvídový. Tiše proklouzla k Masonovu stolu.

Ten ihned vstal. „Posaďte se,“ pozval ji.

„Děkuji. Vrchní mi předal váš vzkaz.“

„Jmenuji se Mason. Zde je slečna Streetová, moje sekretářka.“

Pozdravila s úsměvem Dellu a Masonovi řekla: „Vy jste ten pán, který dal inzerát do novin v El Centro?“

„Ano.“

„Mluvil jste s panem Callenderem?“ tázala se. „Setkal jsem se s ním.“

„Ach,“ pravila krátce bez další poznámky.

„Napijete se něčeho?“ zeptal se Mason. Přikývla. Číšník, který ji pozorně sledoval, k ní rychle přisel.

„Jako obvykle, Harry,“ řekla. Číšník pohlédl tázavě na Perryho Masona a Dellu Streetovou.

„Bude to na nás,“ pravil Mason. Číšník se neslyšně rozplynul v modré mlze tabákového kouře, která zahalovala stoly.

„Jste tady dlouho?“ vyptával se Mason.

„Moc dlouho ne.“

„Líbí se vám tady?“

„Ujde to.“

„Zdá se, že se dost dobře znáte s číšníkem.“

Zasmála se a řekla: „My tady všichni táhneme dohromady. Něco takového jako tahle práce vás nutí k rychlému seznamování a navazování přátelství.“ Její oči dostaly zamyšlený výraz, když pak pokračovala. „Když jedete v tomhle, pak ti, kteří dělají stejnou práci, jsou vašimi jedinými přáteli. A opravdovými přáteli.“

„Jaká je to tady nadmořská výška?“ dotazoval se Mason.

„Asi pět a půl tisíce stop. Něco přes míli.“

„To je značná změna proti podnebí v Imperial Valley.“

„To ano.“

„Nuže,“ otázal se Mason s úsměvem, „chcete se zeptat na své věci?“

„Na mého koně?“

„Samozřejmě,“ poznamenal Mason, „jako nálezce majetku to musím udržet v neurčité kategorii osobního vlastnictví, dokud to vy neidentifikujete.“

„Ale on patří mně.“

„Stačí jen, když svůj majetek podrobně popíšete.“

„Kůň hnědák. Spíše větší. S pěknou chůzí. Má štíhlý trup, horkou krev, ale zase ne moc horkou. Sedlo vyrobil Bill Wyatt z Austinu v Texasu.“

„A něco jiného?“ ptal se Mason.

„Ach ovšem, přikrývka navajo a prošívaná podložka pod sedlo, šitá na míru.“

„Měla jste toho koně dlouho?“ vyptával se Mason.

„Dva nebo tři měsíce.“

„Bílá hvězda na čele?“

„Správně.“

„Jedna zadní noha bílá?“

„Ano, to souhlasí.“

Mason se zasmál a řekl: „Tak toho jsem v životě neviděl.“

Nato se zamračila a podrážděně opáčila: „Neblázněte.“

„Říkám vám, že jsem ho v životě neviděl.“

„Jistě jste ho viděl. Umíte ho i popsat. Víte o té hvězdě na čele, a že má pravou zadní nohu bílou.“

„Jen to, že koně popisuji, ještě neznamená, že ho mám.“

Číšník přinesl nápoje.

Ona řekla nazlobeně: „O co se to vlastně pokoušíte, chcete mě natahovat? Je to pokus o vydírání?“

Číšník vytáhl z kapsy lístek a zůstal bezděčně stát u stolu.

„Dejte to všechno na můj účet,“ pravil Mason.

„Ano, pane.“ Statný číšník přistoupil blíž ke stolu. „Drink je v pořádku, slečno Chérie?“

Usmála se na něj. „Je bezvadný, díky.“ Začal zase bloumat kolem.

Chérie Chi-Chi pohlédla na Perryho Masona. „Vy jste toho koně nenašel?“

Mason se vlídně usmál. „Žádného koně.“

Ukazováček její levé ruky vykresloval jakési malé obrázky na ubrus. „Ale něco jste našel. Dal jste inzerát do novin.“

Mason přikývl. Číšník smetl ubrouskem pomyslnou smítku z rohu stolu.

„Něco jste našel…“ Náhle se její prst zastavil uprostřed pohybu. Pozdvihla oči se silně nalíčenými řasami. „Vy jste našel dva vějíře,“ pokračovala. „Dva vějíře ze pštrosích per s iniciálkami ‚L.F.‘ a k tomu pár lodiček s vysokými podpatky.“

Mason přikývl.

Zvrátila hlavu a smála se. „A já myslela, že jste našel koně! To už je v pořádku. Harry. Drink je prima. Už tě nebudu potřebovat.“

Číšník rychle zmizel.

„Kde jsou?“ ptala se Chérie Chi-Chi.

„Mám je ve voze.“

Zasmála se. „Tak je to v pořádku, já je popíšu. Vyrobila je jedna firma v St. Louis. Iniciálky ‚L.F.‘ na vějířích jsou provedeny zlatem a lodičky byly též vyrobeny v St. Louis. Mohu vám dát jméno obchodu, budu-li chvilku přemýšlet.“

„Nebudete muset. Bezpochyby jsou ty věci vaše. Kdy je budete chtít?“

„Teď.“

„A kde?“

„Tady.“

„Počkáte zde, Dello? Přinesu je.“

Opustil obě dívky, prodral se kolem obsazených stolů a vyšel do chladného svěžího horského vzduchu. Otevřel auto, vyňal kufřík a právě když vozidlo znova zamykal, uvědomil si, že za ním kdosi stojí.

Mason se zprudka otočil, ale přesto se snažil, aby nevznikl dojem, že se polekal.

Velký číšník Harry řekl: „Poslala mě sem pro ně, pane, nemusíte se obtěžovat, abyste je zanesl dovnitř.“

„To je v pořádku,“ pravil Mason. „Já jí je předám osobně.“

„Ale já je mohu pronést zadním vchodem, nemáte-li nic proti tomu.“

„Myslím, že dám přednost osobnímu předání. Snad mohu projít zadními dveřmi s vámi.“

„Ano, pane. Velmi dobře, pane. Prosím, tudy.“

Mason následoval chlapíka kolem zaparkovaných vozidel, obešel několik kysele čpících odpadních nádob a po třech schodech sestoupil ke dveřím, jež číšník odemkl klíčem, který vytáhl z kapsy. Pak spěchali jakousi chodbou, vystoupili po několika schodech a prošli kolem řady šaten.

Dveře byly otevřené. Děvčata, jež vystupovala v pořadu, se tam polovysvlečená míhala bez jakékoli stopy ostychu, když se převlékala do sporého oblečení, které pak bylo ohlašováno jako kostým.

Harry, který se zde pohyboval s dokonalou jistotou, procházel kolem šaten malou útulnou komůrkou, v níž elektrikář obsluhoval světla, pak krátkým úsekem schodiště do kuchyně, nato služebními dveřmi, až konečně uvedl Masona k jeho stolu.

Della Streetová a vějířová tanečnice byly ponořeny do tichého rozhovoru.

Chérie Chi-Chi vzhlédla a usmála se: „Máte je?“

„Ano.“

„Řekla jsem Harrymu, aby je přinesl. Nechtěla jsem, abyste je pronášel tímhle davem, protože mi připadalo, že by vás to mohlo uvést do rozpaků.“

„Harry mě provedl jevištním vchodem. Vůbec mi to nevadilo. Vidíte, že je tady mám.“

Mason položil kufřík na kolena a otevřel víko.

Chérie Chi-Chi vyňala jeden z vějířů, rozevřela ho a rozkošnicky a škádlivě jím zamávala kolem křivek svého těla. „Ty mám nejraději,“ vysvětlovala. „Jsou krásně vyvážené.“ Podala jeden vějíř Delle. „Máte chuť to zkusit, drahoušku?“

Della Streetová uchopila vějíř, mrkla na Masona a napodobila svůdné pohyby, jaké předtím viděla u vějířové tanečnice.

„Ale, ale!“ vyjevil se Mason.

„Vy to děláte kouzelně“ zvolala Chérie Chi-Chi. „Už jste to někdy zkoušela?“

S úsměvem Della popřela jakoukoli předchozí praxi.

Harry se ještě jednou naklonil nad stolem. „Všechno v pořádku?“

„Všechno je v pořádku, Harry, a za tenhle stůl nebude žádný účet. Všechno jde na mě.“

„Ano, slečno Chérie.“

Silně nalíčené oči si dychtivě Masona prohlížely. „A,“ poznamenala, „odměna bude.“

V okamžiku, kdy dívka, ohlášená jako indická tanečnice, vstoupila bosa na jeviště, se opět ztlumila světla. Začala našlapovat po prknech, jako by tam přecházela nějaká divoká šelma.

Chérie Chi-Chi se sklonila nad Masonovou židlí a objala ho kolem krku. „Děkuji vám,“ pronesla a pak se její horké vlhké rty přitiskly k Masonovým a setrvaly tak v dlouhém polibku. Nato tanečnice odešla.

Della Streetová se zasmála Masonovu překvapení. „Jahody?“ ptala se, když si Mason ubrouskem stíral stopy růže.

„Maliny,“ odvětil právník, „a pořádně silné.“

Bylo už po jedné hodině, kdy Masonův vůz vjel do osvětleného předměstí. „Jste unavena, Dello?“

„Vůbec ne. Líbilo se mi to. Byl to krásný výlet. Měsíční svit na horách byl jako tekuté stříbro.“

Mason dodal: „Krásný rámec pro něco asi dost pochmurného, obávám se. Chystám se navštívit Artura Sheldona. Nejdřív vás ale odvezu domů, abyste si mohla trochu odpočinout.“

„Ale ne, ráda bych se toho účastnila. Proč však chcete navštívit Artura Sheldona v tak časnou ranní hodinu, šéfe?“

„Chci vyzvědět něco víc o té vějířové tanečnici.“

„Byla to půvabná kočička, že?“

„To ano.“

„Proč myslíte, že ji vůbec nenapadlo vzpomenout si na vějíře? Byly přece její oblíbené. Musela vědět, že se ztratily, ale přesto myslela jen na koně.“

„To je jedna z věcí, na kterou se chci zeptat Sheldona;“

„Je ve stejném hotelu jako Callender?“

„Ano, myslím, že má pokoj přímo přes chodbu.“

„Vy jste Chérie Chi-Chi o něm nic neřekl?“

„Ne.“

Della Streetová poznamenala: „Ta malinová rtěnka měla pravděpodobně vliv na vaše hlasové orgány. Za celou jednu míli jste neřekl ani slovo.“

„Přemýšlel jsem,“ odpověděl Mason. „Jak se jmenuje ten hotel?“

„Richmell.“

„Znáte číslo jeho pokoje?“

„Pět - deset.“

Mason jel mlčky kolem několika bloků a pak řekl: „Až půjdeme halou, budu cinkat svazkem klíčů. Pokusím se vzbudit dojem, že to dělám bezděčně, jako bychom šli nahoru do pokoje po varietním programu a půlnoční večeři.“

„On už bude v posteli.“

„Probudíme ho.“

„Nechcete mu napřed zatelefonovat?“

„Ne. Telefonování by mohlo vzbudit pozornost. Telefonista by mohl poslouchat a později si na to vzpomenout. Je už pozdě.“

„A proč tak tajně?“ tázala se.

Mason jen kýval hlavou a smál se.

„Nechcete mě do toho zatahovat?“

„To ne, Dello. Ještě si nejsem úplně jist. Chci zjistit ještě několik věcí, než se vůbec odvážím utvořit si nějakou teorii… Už jsme tady.“

I přes tu časnou ranní hodinu měl Mason určité potíže s nalezením místa k zaparkování blízko hotelu. Konečně vypnul zapalování a pravil Delle Streetové: „Teď mějte na paměti, že jsme manželský pár, který již začíná být trochu unavený společným životem s partnerem. Byl to příjemný večer a my se teď vracíme do všednosti a zabýváme se už problémy zítřejšího rána. Budu se trochu motat halou pár kroků před vámi. Vy byste snad mohla zívat.“

„Nebesa,“ pravila s hraným zděšením, „takhle vypadá manželství?“

Mason řekl: „To je jen hra, - kterou předvedeme pro hotelového hlídače.“

„Myslíte, že on si manželství představuje takhle?“

„Jsem si skoro jist, že ano. Zkuste projít hotelovou halou v půl druhé ráno nějak jinak a uvidíte. Pojďme tudy.“

Vstoupili do hotelu. Mason podržel Delle Streetové ledabyle dveře a vykročil k výtahu, zatímco ona byla stále o krok za ním. Sebevědomě se otočil a netrpělivě počkal, až k němu dojde.

Nastoupili do výtahu. Mason sňal trochu lenivě klobouk. „Do šestého,“ řekl.

Della Streetová na něj jen letmo pohlédla a pak se zase odvrátila.

Výtah je dovezl do šestého patra. Mason vedl Dellu Streetovou chodbou.

„Je to číslo 510,“ pravila.

„Vím, ale pokouším se chránit své klienty.“

„Koho? Lois Fentonovou?“

„Ne, nás.“

Mason otevřel dveře s nápisem SCHODIŠTĚ, seběhl dolů po holých betonových schodech, rázně otevřel dveře v nižším patře a pak se náhle zarazil.

„Co se děje?“ zašeptala Della Streetová.

„Někdo přichází chodbou přímo proti nám,“ vysvětloval Mason a zase přivřel dveře tak lehce, aby zachoval štěrbinu asi dva palce širokou.

„Je to hotelový detektiv?“

„Ne. Tiše, je to Harry, ten statný číšník z Palomina.“

Stáli napjatě bez pohybu se zatajeným dechem a čekali. Úzkou štěrbinou ve dveřích slyšeli blížící se kroky, jež se náhle zastavily. Ozvalo se lehké zaklepání na dveře.

Pak zaslechli, jak cvakla dveřní západka. Otevřely se dveře. Mužský hlas řekl: „Ahoj. Ty sis ale pospíšil, pojď dál.“

Návštěvníkův hlas zašeptal něco, čemu nebylo rozumět. Dveře pokoje se zavřely a Mason po vteřině otevřel dveře na schodiště a pravil k Delle: „Pojďte.“

„Byl to Harry? Jste si jist?“

„Ano, byl to Harry. Myslím, že vešel do pokoje na druhé straně chodby. Podívejme se. Ovšem, je to naproti nám přes chodbu. Sudá čísla jsou na této straně a lichá na tamté. Počkejte minutku, Dello. Mohl to být pokoj přímo naproti - 511. Tam by měl bydlet Callender.“

„Myslíte, že by mohl vyjít ven?“ šeptala Della.

„Nevím. Budeme muset potichoučku zaklepat na Sheldonovy dveře,“ pravil Mason a velmi lehce zaťukal konečky prstů. Počkal několik sekund, a když se nic nedělo, zaklepal znova trochu silněji.

„Kdo je to?“ tázal se mužský hlas.

Mason neodpověděl. Za dveřmi zazněly kroky neobutých nohou. Tentokrát se ozval mužský hlas blízko dveří. V hlase, který pronikal dveřní deskou, byl patrný strach. „Kdo je to? Neotevřu, dokud se nedozvím, kdo jste.“

Mason vyňal z kapsy navštívenku a podstrčil ji mezerou pod dveřmi.

V pokoji cvakl vypínač. Pod dveřmi se objevil proužek světla, tenký jako nůž. Pak něčí ruka vtáhla Masonovu vizitku dovnitř. Následovala chvilka ticha, během níž pozoroval Mason přes rameno pokoj číslo 511. Pod jeho dveřmi byl rovněž patrný proužek světla.

Náhle se ozvalo otáčení západky a klapnutí noční pojistky. Dveře pokoje 510 se otevřely. Sheldon, stojící ve dveřích bosý a v pyžamu, zahlédl Dellu Streetovou a instinktivně se skryl za dveře a snažil se je zavřít.

Mason však dveře silou otevřel, vstoupil do místnosti, zavřel za sebou a řekl: „Lituji, Sheldone, teď se nemůžeme zdržovat etikou.“

„Netušil jsem. Vaše sekretářka - promiňte mi, jsem…“

Mason pravil: „Na to zapomeňte. Mluvte tiše. Pojďte sem a posaďte se na postel. Pohovořme si o celé věci. Máte něco na sebe?“

„Ano.“

„Tak si to oblečte.“

„Mohu si učesat vlasy nebo…“

„Ne.“

Sheldon si oblékl koupací plášť a posadil se na lůžko vedle Masona a Delly Streetové.

Mason řekl: „Viděl jsem vějířovou tanečnici. Chtěl bych se o ní dozvědět víc.“

„A co o ní chcete vědět?“

Mason vysvětloval: „Mám za to, že tam byla dvojnice.“

„Co tím myslíte?“

„Myslím dvojnici.“

„Vy se domníváte, že ta v Palominu není ta pravá?“

„Ano.“

Sheldon seděl několik sekund nepohnutě a pak prohlásil: „Ano, myslím, že ano. Jak jste to vypátral?“

„Jel jsem tam.“

„Vy ale neznáte skutečnou Lois.“

„Znám tu dvojnici.“

„Nečekal jsem, že byste to objevil - tak brzy. Co chcete?“

„Chci, abyste kápl božskou. Přeji si, abyste už začal a abyste si pospíšil.“

„Co chcete vědět?“

„Kdo je Chérie Chi-Chi? Kdo je John Callender? Proč je ten zatracený kůň tak důležitý?“

Sheldon odpověděl: „John Callender je… tedy, v určitém smyslu…“

„Tak honem,“ odvětil Mason, „ven s tím.“

„On je její manžel,“ vykoktal Sheldon. „Té pravé. Myslím skutečné Lois.“

„A co je s tím koněm?“

„Callender si myslí, že by mohl koně použít jako důkaz - tedy, když by se mu ho podařilo najít.“

Mason dodal: „Kdybyste začal od začátku a vysvětlil mi celou věc, neztráceli bychom tolik času.“

Sheldon řekl: „Je obtížné povídat vám o Lois Fentonové tak, abyste jí porozuměl.“

„Tak ji vynechte,“ odvětil Mason, „a jen mi povězte fakta.“

Sheldon pokračoval: „Fakta pro vás nebudou znamenat nic, pokud nepochopíte Lois.“

„To sice ano, ale Lois mi nebude k ničemu, pokud nebudu znát skutečnosti.“

Sheldon si roztaženými prsty prohrábl rozcuchané vlasy. „Potíž je v tom, že neexistují správná slova, která by popisovala takové věci. Viděl jste už někdy jelena, který netušil, že ho pozorujete? Na jeho chůzi je něco zvláštního… no, prostě divočina, to je jediný způsob, jak to vyjádřit. No, a to je Lois. Ona je úplně totéž. Je divoká, nezkrocená a dělá si věci po svém. Nemohla by nikdy a pro nikoho vykonávat nějakou obyčejnou práci.“

„A ona se provdala za Callendera?“

„K tomu se dostanu. Existuje mnoho takových karnevalových děvčat, ale jsou velmi často obhroublá a vulgární. Život je prostě naučil.“

„A Lois ne?“ ptal se Mason. „To je to, co se mi snažíte vysvětlit?“

„Přesně tak. Lois nikdy nezabředla ani náznakem k nějakému striptýzu. Snažila se vyjádřit pohybem své myšlenky. Podívejte se, pane Masone, vy říkáte, že jste spatřil nějakou vějířovou tanečnici. Kdybyste ale někdy uviděl Lois Fentonovou, skutečnou Lois Fentonovou, nenazval byste jí nějakou vějířovou tanečnicí. Když ona tančí, nepomyslíte na sex v obvyklém smyslu, ale jen na krásu.“ Mason pohlédl na Dellu Streetovou. Della poznamenala: „Vy jste do ní zamilovaný a v tom to asi je.“

Sheldon odvětil: „Ne, o to nejde. Vy jste zapřáhla káru před koně. Jsem do ní zamilován, protože je tak krásná, a ne že ji líčím jako krásnou, čistou a jemnou, protože jsem do ní blázen.“

Mason pokračoval: „Tak dobře. Ale teď se podívejme na fakta.“

„Existují dvě tanečnice, které užívají jméno Lois Fentonová, ale skutečná Lois… Já to teď nejsem schopen zcela vysvětlit, pane Masone.“

Mason pravil: „Já nemohu nic podniknout, dokud mé neseznámíte se skutečnostmi, abych věděl, kde a jak začít.“

„Lois Fentonová má bratra, Jaspera Fentona,“ vysvětloval Sheldon. „Způsobil Lois mnoho potíží. Callender se s Lois setkal a zamiloval se do ní až po uši. Byl bohatý a myslel si, že to je to nejdůležitější. Brzy shledal, že Lois si nelze pronajmout ani koupit. Posléze Jaspera pověřil, aby mu za slušný plat vedl kancelář. Dobrý džob.

To je přesně Callenderův styl. Pro Jaspera bylo snadné sázet na koně. Callender mu to usnadňoval. Nemyslete si, pane Masone, je to lstivý chlapík.

Ten chlapec padělal dva šeky na zhruba tři tisíce dolarů. Tím dostal Callender do ruky všechno, co chtěl. Nesnažte se mi namluvit, že tyhle drsné metody už nefungují. Ty budou věčně. Sám jsem to přímo zažil. John Callender je ve svém panství velké zvíře. Když pískne, skáče soudce skrz obruče. Calender předstíral, že je nesmírně překvapený a vylekaný a vyhrotil situaci. Ve skutečnosti pozoroval toho chlapce jako jestřáb, kladl mu do cesty nástrahy a sám čekal, až se chytí. Chtěl si být jistý, že ten kluk nakradl dost, aby odškodnění už nebylo možné, ale ještě ne tolik, aby vznikla skutečná škoda. Když dal Jasperovi tu práci…“

„V pořádku, o to teď nejde,“ přerušil ho Mason. „Bez ohledu, zda to mělo fungovat nebo ne, je faktem, že to tak opravdu dopadlo. Ona se za něj provdala. Je to tak?“

„Ano.“

„A zlomila vaše srdce?“ zeptala se Della Streetová.

„Ano.“

„Můžete nám říci něco o tom manželství?“ vyzvídala Della.

„Callender ji pro manželství ulovil a vlastně to bylo jako chycení divokého zvířete. Lois byla jako divoký tvor v kleci. Ale s Johnem hrála poctivou hru. Kdyby s ní zacházel čestně, zastala by s ním, dokud by ji zajetí úplně neumořilo.“

„Ale on se k ní dobře nechoval a Lois utekla.“

„Velmi si oblíbila koně - dřívější dar od Johna. No, Lois utekla, koně vzala s sebou a Callender se naštval. Vytáhl staré šeky a přísahal, že Jaspera udá pro padělání. Lois žádala, aby se manželstvím zadlužení zrušilo, že všechno, s čím souhlasila, bylo provdat se za Johna a dát mu poctivou šanci dokázat, že jim to bude spolu klapat. No a asi tak před týdnem přijel kdosi klidně na koni do Callenderova podniku, pronikl do kanceláře, otevřel pokladnu a přitom ho chytili. Unikl sice, ale strážce po něm střelil. Říká ale, že nezasáhl zloděje, nýbrž zřejmě koně podle toho, jak to zvíře poskočilo.“

„Proč jel zloděj na koni?“ ptal se Mason. „Protože pěší člověk by neměl možnost proniknout na pozemky, aniž by ho napadli psi. Avšak jezdec na koni, pokud byl dost statečný a odvážný, a zvlášť, když měl koně, kterého psi znali, se tam mohl klidně pohybovat. To je v kostce celá historka, pane Masone. Ta záležitost se šeky je dobře zahlazena. Porota by nemohla nikoho obvinit, kdyby se celá věc provalila. Kdyby vsak mohl Callender dokázat, že buď Lois Fentonová nebo její brácha vjeli na koni do jeho domu, otevřeli sejf a pokusili se ukrást šeky, měl by proti ní nové trumfy. Callender chce najít Loisina koně, ale nedaří se mu to. Lois říká, že ho buď někdo v noci ukradl - nebo jinak, že se snad zatoulal i se sedlem i se vším ostatním.

Takže teď vidíte, co se stalo, když se v novinách objevil váš inzerát… No a to je všechno, co já o tom vím.“

Mason ukázal palcem ke dveřím na chodbu a řekl: „A Callender má pokoj přímo přes chodbu.“

„Správně.“

„Vy se ho snažíte špehovat?“

„Chci zkusit vypátrat, co dělá.“

„Zná vás od vidění?“

„Ne.“

„Nebo jménem?“

„Doufám že ne, ale mohl by. Nejsem si tím jist.“

„A co si vlastně slibujete od toho, že ho takhle sledujete?“

„Ani nevím. Ale s určitostí vím, že najde-li toho koně a pokusí-li se Lois přitáhnout zpět k sobě, pak já… No, v podstatě bych nemohl dělat nic.“

Mason pravil netrpělivě: „Nic mi nenalhávejte. Vy ho vlastně nejen špehujete, ale chcete mu prohledat pokoj, až bude pryč. Je to tak?“

Sheldon se nervózně zavrtěl ve svém plášti.

„Je to tak?“

„Ano.“

„Už jste byl uvnitř?“

„Ano.“

„Víc než jedenkrát?“

„Ano.“

„Našel jste něco?“

„Ty šeky ne. Nalezl jsem stvrzenku z redakce novin za vyžádaný inzerát. Tam bylo vaše jméno. Tak jsem zjistil, co Callender zamýšlí, když jde do vaší kanceláře.“

„Máte klíč od jeho pokoje?“

„Služební klíč. Půjčil jsem si na minutku služební klíč pokojské, obtiskl ho do vosku a nechal si ho vyrobit.“

„A vy chcete, abych pomohl Lois Fentonové?“ optal se Mason.

„Můj Bože, samozřejmě. Dám do zástavy svoji duši, abych vám zaplatil. Já…“

„Tak odtud vypadněte,“ řekl Mason. „Sbalte se, odhlaste se a zmizte. Přiveďte Lois Fentonovou zítra do mé kanceláře - tu skutečnou. Buďte tam s ní v deset třicet. Teď se oblečte, složte si věci a jděte.“

„Ale hotelových pokojů je málo, a…“

„Řekl jsem, abyste se odhlásil.“

„Musel bych spát na lavici v parku nebo na nádraží…“

„Já se čerta starám o to, kde spíte. Mám-li pro vás něco udělat, pak chci, abyste se odstěhoval z pokoje, který je naproti pokoji manžela té ženy. Zbláznil jste se do jeho manželky. Stopujete ho, čmucháte v jeho pokoji… Tak zatraceně zmizte z tohohle hotelu. Callendera přenechte mně.“

Mason se vstal. „Pojďme, Dello.“

Když odcházeli, Arthur Sheldon seděl na okraji postele a chvěl se.

Z telefonní budky v restaurantu s celonočním provozem dva bloky ulicí od hotelu zavolal Mason noční číslo Paula Drakea, vedoucího Detektivní agentury Drake. „Paule, jak rychle můžeš nasadit nějaká očka na člověka, který bydlí v hotelu Richmell?“

Drake odpověděl: „Měj rozum, Perry. Klidně seženu schopné lidi, ale pokoušet se dostat pokoj v hotelu…“

„Jak rychle?“ přerušil ho Mason.

„Je to naléhavé?“ kontroval Drake.

„Zatraceně naléhavé.“

„Řekněme za půl hodiny.“

„Dobrá,“ odvětil Mason, „domluvíme se na dvaceti minutách. Chci mít toho muže na chodbě v pátém patře. Chci, aby sledoval pokoj 511.“

Hlas Drakea, který se už úplně probudil, měl nesouhlasný tón. „To je sakra skoro nemožné, Perry.“

Mason namítl: „O potížích si promluvíme ráno.“

„Budeme do toho muset zatáhnout i hotelového detektiva.“

„Proč?“

„Personál, měj rozum, Perry. Nemůžeš v téhle noční době nastrčit člověka do hotelové chodby, aniž by si ho tak do hodiny nevšiml místní čmuchal. To bude znamenat deset, možná i pětadvacet babek.“

„Dám ti dobrý tip, Paule. Pokoj 510 se právě uvolňuje. Tvůj člověk se do něj může nastěhovat“

„Dobrá, Perry, to je řešení. Říkal jsi hotel Richmell, je to tak?“

„Správně. A ještě něco,“ pokračoval Mason.

„Co?“

„Nechoď spát, až dostaneš svého muže v té záležitosti do Richmellu. Mám pro tebe ještě jinou práci.“

„Toho jsem se bál,“ zamručel Drake. „Co ještě?“

„Potřebuji, abys mi sehnal jednoho koně.“

„No jistě,“ podotkl Drake. „Něco pěkného a ušlechtilého, aby mohla Della jezdit? Nebo bys raději méně ohnivého oře pro sebe, Perry? Mohu sehnat…“

„Vynech ty moudrosti,“ přerušil ho Mason, „nemáme čas. Kůň, kterého chci, patří vějířové tanečnici.“

„Komu?“

„Vějířové tanečnici.“

„Tak koukni, Perry,“ pronesl najednou podezíravě Drake, „nemáš náhodou kapku upito a neutahuješ si tady ze mě?“

„U čerta, ne,“ ozval se Mason podrážděně. „Tohle je důležité. Ten kůň je sedmiletý kaštanový valach, s americkým jezdeckým výcvikem, patnáct pěstí vysoký, s bílou hvězdou na čele a bílou pravou zadní nohou. Tenhle kůň patřil určitou dobu muži jménem Callender a to je velké zvíře. Má ranč v Imperial Valley u mexických hranic. Daroval koně vějířové tanečnici, která vystupovala v pochybném zábavním nočním klubu v Brawley. Kůň byl buď ukraden v době, kdy tam byla, anebo také mohl sám utéct. Já od tebe chci, abys prohlédl celé Imperial Valley. Začni toho koně hledat. Až ho najdeš, schovej ho někde. Pošli tam své lidi hned za rozednění.“

„Kolik lidí chceš?“

„Dost, aby toho koně našli.“

„U čerta, oni ho najdou,“ opáčil Drake mrzutě. „Moji chlapci jsou dobří detektivové, ale to neznamená, že se vyznají v koních. Budou tak chtiví dostat se domů z toho pouštního horka, že každý z nich bude v deset hodin dopoledne telefonovat, že našel kaštanového valacha s bílou hvězdou na čele a bílou pravou zadní nohou. A pak tam budu muset jet sám a podívat se, jestli je to ten pravý… Pověz Perry, jak mám sakra poznat, zda je to ten správný kůň nebo ne? Na jaké jméno slyší?“

„Jeho jméno neznám.“

„No Perry, pro pána, v Imperial Valley existuje snad milión koní a… U čerta, Perry, když chce někdo najít psa, tak ti aspoň řekne jméno, na které slyší.“

„Jak chceš, aby slyšel kůň?“

Drake se nad tím zamyslel a pak řekl: „Ať visím, jestli to vím, Perry.“

„Ty toho o koních moc nevíš, viď?“

„Vím o nich dost,“ odpověděl Drake, „aby mi bylo jasné, že dokud nedostaneme lepší popis než tenhle, budeme mít kolem desáté hodiny dopoledne dva tucty koní.“

„Nebudeme, budou-li tvoji lidé správně postupovat,“ odvětil Mason. „Kůň se ztratil asi před týdnem. Bude to asi zatoulaný kůň, který přivandroval do některého ranče. Je to valach s americkým jezdeckým výcvikem, patnáct pěstí vysoký, kaštanový…“

„Tak jo,“ ozval se Drake unaveně. „Já jsem si všechno napsal, když jsi mi to na začátku vykládal. A pořád prohlašuji, že v devět hodin budeme mít celé stádo koní, pokud se o něm nedozvím něco určitějšího, abych mohl pokračovat“

„Dobře,“ řekl Mason, „já ti tedy řeknu ještě něco přesnějšího, abys mohl pokračovat. Pokud se nemýlím, bude mít ten kůň asi střelné zranění.“

„Střelné zranění!“

„Je to tak. A nebude-li zraněný kůň, pak bude kulka zaseknutá někde v sedle. To sedlo je pěkná ručně provedená práce, a vyrobil ho Bill Wyatt z Austinu v Texasu. Tak a teď si pospěš a pošli hned svého člověka na tu akci v Richmellu.“

Bylo devět třicet dopoledne, když Mason otevřel dveře své soukromé kanceláře.

Della Streetová měla už na Masonově pracovním stole poštu otevřenou a roztříděnou do tří hromádek: důležitá část, na kterou musí Mason odpovědět ihned, pak druhá, méně významná, jíž se může věnovat později a konečně třetí, kterou může vyřídit sekretářka.

Mason se kabonil nad stolem. „Sakra, jak já mám rád tohle čtení dopisů. Pošta je obdivuhodná věc, Dello. Každé dopoledne nám poskytne průřez myšlením lidí. Lidé, kteří mají nějaká tajemství a byli by rádi, abych jim je rozuzlil. Lidé, sledující své soukromé cíle, a jíní, kteří si chtějí vypůjčit peníze, a ještě jiní, kteří mají všelijaké připomínky k případům, v nichž jsem byl angažován. Ti všichni jsou součástí jakéhosi obecného schématu a přece má každý z nich v sobě cosi zvláštního, co vyvěrá z jeho individuality. Ty dopisy mi pomáhají porozumět lidem - a když lidem nerozumíte, nemůžete nikdy čekat, že budete úspěšným obhájcem u porotního soudu - avšak nepřimějí mě k tomu, abych na ně rád odpovídal… Něco nového od Paula Drakea, Dello?“

„Chce, abyste mu zatelefonoval, až přijdete. Říkal, že nejde o nic důležitého, jen o rutinní zprávu. A Artur Sheldon čeká v přední kanceláři, nervózní jako kocour.“

Masonovy oči se zúžily. „Vypadá, že má něco na srdci?“

„To říká Genie. Prý ji znervózňuje, jak přechází sem a tam a okusuje si nehty.“

„V pořádku. Tak se na Sheldona podíváme, Dello, a uvidíme, co ho trápí.“

Della Streetová zvedla telefon a oznámila Gertii, aby pustila Sheldona dovnitř. Pak se s ním málem srazila ve dveřích kanceláře.

Sheldon šel přímo k Masonovi a přitom nervózně šátral rukama ve vnitřní kapse svého kabátu. Mason ho vybídl: „Posaďte se.“

Sheldon jakoby omámen pokračoval v chůzi k Masonovi a v okamžiku, kdy se dostal až k rohu stolu, vyňal z vnitřní kapsy náprsní tašku.

„Pane Masone,“ pravil nervózně a slova se mu pletla v tom spěchu a rozčilení dohromady. „Potřebuji vás. Chci, abyste zastupoval. Jde o všeobecné a formální zastupování - pro Lois Fentonovou. Chci, abyste hájil její zájmy.“

„V čem?“

„Ve všem.“

„No dobře,“ odvětil Mason, „když přijde v deset třicet, pak…“

„Ne, ne. Ať sem přijde nebo ne, já chci, aby to zahrnovalo všechno. Mám nějaké peníze.“

Sheldon otevřel náprsní tašku a začal vytahovat bankovky. Byly to pětidolarovky, jednodolarovky, několik dvacetidolarovek a jedna padesátka.

Mason ho vážné sledoval. „Kolik peněz tam máte, Sheldone?“

„Sám nevím. Nepočítal jsem je. Byl jsem zaneprázdněn, a tak jsem vzal, co jsem mohl.“

Mason kývl na Dellu Streetovou.

Hbité prsty Delly Streetové proběhly svazkem bankovek. „Devět set osmdesát devět dolarů,“ hlásila.

Masonovy dlouhé silné prsty začaly tiše bubnovat na okraj stolu. „Vraťte mu polovinu,“ řekl. „Vystavte mu stvrzenku na druhou polovinu, Dello. Napište to jako klientský poplatek za Lois Fentonovou a za nikoho jiného.“

Della Streetová dala Sheldonovi nazpět polovinu peněz a přešla k psacímu stroji.

„Datujte to šestnáctého,“ dodal Mason.

Della překvapeně vzhlédla, pak přistoupila k dennímu kalendáři na stěně a ohlásila: „Dnes je sedmnáctého.“

„Šestnáctého,“ opakoval pevně Mason.

Della Streetová datovala stvrzenku na šestnáctého a podala ji Masonovi. Mason ji podepsal, předal Sheldonovi a obrátil se k Delle Streetové: „Zaběhněte do kanceláře Paula Drakea, Delto a řekněte mu, že si u tohoto případu přeji úplně sledování.“

„Úplné?“ otázala se Della Streetová.

Mason přikývl.

„Budu hned zpátky,“ oznámila a zmizela dveřmi, které vedly na chodbu.

Sheldon pravil: „To jsem si oddychl, pane Masone. Vy chápete, jak já - no, snad bych raději neměl víc říkat. Já už půjdu.“

„Posaďte se,“ vyzval ho Mason.

Sheldon začal být najednou krajně neklidný. „Pane Masone, máte jistě hodně práce a i já mám své povinnosti. Raději půjdu. Vy teď budete Lois zastupovat a…“

„Sedněte si,“ přerušil ho Mason.

Sheldon vykročil ke dveřím. Potom se však pod vlivem advokátova pohledu a autoritativního hlasu zvolna vrátil k velkému, bohatě polstrovanému klientskému křeslu a posadil se na samý okraj.

„Odhlásil jste se v hotelu Richmell, jak jsem vám řekl?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Samozřejmě hned po vašem odchodu.“

„Máte jiný pokoj?“

„Nakonec jsem jeden získal.“

„Kde?“

„East Lagmore 791.“

„To je hotel?“

„Noclehárna.“

„Jak jste na ni přišel? Už jste tam předtím někdy bydlel?“

„Ne. Zahlédl jsem nápis. Projížděl jsem levnější čtvrtí. Věděl jsem, že bych se do lepšího podniku nedostal - alespoň ne v takovou pozdní hodinu.“

„Kolik bylo hodin?“

„Ani nevím. Bylo to hned nato, co jste odešel a co jsem zrušil ubytování. Do pokoje v noclehárně jsem se dostal asi za půl hodiny.“

„Jste si jist, že jste se odhlásil hned po mém odchodu?“

„Ano.“

Mason pohlédl na hodinky. Sheldon se neklidně zavrtěl. „Proč jste mi vrátil polovinu těch peněz, pane Masone?“

„Budete je potřebovat,“ odvětil Mason. „A teď můžete jít.“

V Sheldonově tváři se zračilo uvolnění. Vyšel ke dveřím. „Mějte na paměti,“ pravil, „že zastupujete Lois.“ A za chvilku dodal: „Ať se stane cokoli.“

Dveře se za ním pomalu automaticky zavřely.

Za několik okamžiků otevřela Della Streetová dveře Masonovy kanceláře,

„V pořádku?“ ptal se Mason.

„V pořádku. Chtěl jste sledovat Sheldona, je to tak?“

„Přesně.“

„Napadlo mě, že to tak myslíte,“ zvolala Della s ulehčením, „když jste řekl, že chcete úplné sledování. Paul Drake má v kanceláři člověka, který se na Sheldona pověsí hned ve výtahu. A proč jste chtěl, aby měla stvrzenka včerejší datum, šéfe?“

Mason unaveně vysvětloval: „Vy to možná nazvete předtuchou, Dello - nebo by to právě tak mohl být cynismus advokáta, který poznal příliš mnoho z lidské duše, když je zkrušena rukou osudu. Kdybychom tu stvrzenku označili dnešním datem, mohla by ji třeba policie považovat za důkaz.“

Minulo deset třicet a po Lois Fentonové nebylo ani stopy. V jedenáct hodin hlasité zadrnčel soukromý telefon Perryho Masona. Tenhle telefon, jehož číslo nebylo v seznamu, se nepropojoval přes ústřednu v kanceláři, byla to přímá linka rovnou na Masonův stůl.

Mason zvedl sluchátko a řekl: „Haló.“

Z druhého konce linky se ozval hlas Paula Drakea: „Našli jsme toho tvého koně, Perry.“

„Kde?“

„Na ranči u Calexica.“

„Víš určité, že je to ten kůň?“

„Ano. Kůň se zatoulal do ranče komplet se sedlem i uzdou a přetrženou otěží, jako kdyby si na ni předtím v klusu stoupl. Kůň odpovídá popisu, ale rozhodující je to sedlo. Je to krásné ručně dělané sedlo, které vyrobil Wyatt z Austinu v Texasu a jsou v něm, jak mi můj agent opatrně popsal osobním telefonem, jakési kovové kousky, které tam nezasadil jeho výrobce.“

„Jde o kulku, Paule?“

„Soudě podle slov a tónu hlasu mého agenta, právě se mi snažil sdělit.“

„Chci toho koně i se sedlem a uzdou.“

„Máš to všechno,“ pravil Drake. „Můj člověk složil patnáct dolarů ke krytí všech výdajů a koně má. Potom najal dopravní přívěs, koně naložil a právě teď je na cestě sem. Byl natolik vtipný, že počkal, až se dostane z Imperial County a teprve pak telefonoval.“

„Dobrá práce, Paule. Pamatuj, že chci koně, uzdu i sedlo.“

„Jasně, budeš to mít.“

„Ještě něco?“ ptal se Mason.

„Jen hromada rutiny.“

Mason podotkl: „Počkej chvilku na drátě, Paule.“ Otočil se od telefonu, přimhouřil oči proti osvětlen mu oknu a znova rychle a nervózně zabubnoval na stůl. Pak se zase vrátil k telefonu. „Je na tom koni nějaké zvláštní znamení, Paule?“

„Má škrábanec na levém boku. Z toho, co mi agent řekl, soudím, že byl pravděpodobně způsoben kulkou předtím, než se zaryla do sedla.“

„Výborně,“ odvětil Mason čile. „To je ono. Přijď sem ke mně. Chci s tebou mluvit.“

„Hned jsem tam,“ odpověděl Drake a zavěsil.

Mason oznámil Delle Streetové: „Máme toho koně. Pusťte sem, prosím Paula, Dello. Už sem jde.“

Della Streetová přešla rychle kancelář, postavila se u dveří, počkala a jakmile zaslechla Drakeovy kroky na chodbě, otevřela dveře a pustila detektiva dovnitř.

Vytáhlý Paul Drake přešel klátivě k polstrovanému koženému křeslu a složil se do něj ve své oblíbené pozici

„Sakra, to je klika!“ zvolal.

„Že jste našli toho koně?“ tázal se Mason.

Drake se zubil, ale jeho tvář vypadala zamyšleně. „Spíš jeho identifikace,“ pravil. „Ušetří mně to cestu do Valley.“

„Tak mi to pověz, Paule,“ pobízel Mason.

„No, dal jsem na to tři agenty. Řekl jsem jim, aby si v případě potřeby najali nějaké lidi, aby jim ve Valley pomohli. Měl jsem představu, že tam budu muset zajet, abych vyjasnil případná nedorozumění. Bál jsem se, že se každý z mužů objeví s koněm, kterého bude vydávat za správného, a já že to budu muset rozsoudit. Co je, u všech všudy, kůň s americkým jezdeckým výcvikem, Perry?“

Mason se chechtal. „Prohlédni si toho, kterého jste našli, až se sem dostane.“

„Pro mne,“ komentoval Drake, „je kůň jako kůň. Byla to zatracená klika, že jsme přišli na tohohle. Můj agent na něj narazil skoro ihned. Samozřejmě, když se nad tím zamyslíš, Perry, tak to, že měl na sobě sedlo, když zmizel, bylo pro nás opravdu velké štěstí.“

Drake čekal, že Mason informaci ocení. Mason ale neříkal nic.

Drake se zeptal: „Jak se mohlo stát, že se kůň ztratil, když byl osedlán a měl uzdu?“

„Myslel jsem, že se v koních nevyznáš.“

„Vyznám se ale v životě. Když je na koni sedlo, znamená to, že na něm chce někdo jet. Když dáš koni uzdu, značí to totéž. A ta díra po kulce - no, doufejme, že na to budeme mít správnou odpověď dřív, než to vezmou do ruky úřady.“

„Můžeš se spolehnout na toho chlapíka, který sem veze koně, Paule?“

„Věřím mu kdekoli, kdykoli a při čemkoli.“

„A má nějaké podezření, pokud jde o okolnosti, při nichž se kůň ztratil?“ dotazoval se Mason.

„Dej to ‚ztratil‘ do uvozovek,“ pravil Drake. „Ovšem, že má podezření.“

„Jak se jmenoval ten rančer - ten, který toho koně měl?“

Drake se díval do svých poznámek. „Chlapík jménem Nolan,“ řekl.

„Počkej minutku, řeknu ti celé jméno. Frank Loring Nolan. Samozřejmě, Perry, až se můj agent vrátí, budeme mít mnoho podrobnějších informací. To, co teď vím, jsou informace získané telefonicky ve spěšném rozhovoru. Co ale chci od tebe teď vědět je, jak mám odpovídat na otázky, které dostanu.“

„Nolanův pozemek je oplocený?“ zeptal se Mason.

„Sakra, Perry, to já nevím. Můj člověk dostal koně a konec konců, o to hlavně šlo. Jakmile se zmínil o zvláštním kousku kovu v sedle a znamení na zadku koně, uvědomil jsem si, že by bylo dobré, abychom si o tom promluvili na tomhle konci telefonní linky, dříve, až se tady s koněm objeví.“

Mason se otázal: „Paule, kde bych mohl sehnat pozemkovou mapu, z níž by byly patrné rozlohy pozemků a vlastníci půdy v této části země?“

Drake se rozesmál. „Věř tomu nebo nevěř, přímo u mne v kanceláři.“

„Ty ji máš?“

„Mám jich dva tucty. Říkej tomu náhoda! Před dvěma týdny jsem pracoval na případu, při němž jsem potřeboval podrobnou pozemkovou mapu Valley, a tak jsem si je opatřil, aby je moji lidé měli, až tam pojedeme. Když vezmeme v úvahu čas, kdy jsi…“

Mason přerušil detektiva, aby požádal Dellu Streetovou: „Přinesla byste ty mapy, Dello?“

Della Streetová vyklouzla dveřmi do chodby. Drake se všelijak vrtěl v ohromném polstrovaném křesle, aby si našel svoji oblíbenou polohu s jedním opěradlem pod křížem tak, aby druhé opěradlo mu podpíralo kolena. Byl na něj smutný pohled, neboť vypadal mimořádně pesimisticky a měl sebezničující výraz, který by ho v jakékoli společnosti automaticky zatlačil do pozadí.

Della Streetová se vrátila s mapami a Mason si je rozprostřel na stole.

„Ty chceš vyhledat toho Nolana na mapě?“ ptal se Drake.

„Přesně tak.“

„Tam někde jihozápadně od El Centra, kdesi na sever od Black Butte,“ objasňoval Drake. „Tenhle pás území měl můj agent v práci. Tady to je. Po téhle silnici. Vidíš tady tu plošku? Vypadá na čtyřicet akrů - F. L. Nolan - to musí být ono.“

Mason studoval mapu.

„Co je to?“ zeptal se Drake, když se vyklonil, jakmile se Masonův prst zastavil na obdélníčku vyznačeném na mapě.

„To jméno.“ odvětil Mason, „se zdá být José Campo Colima.“

„Určitě,“ dodal Drake, „je tam hodně lidí mexického původu, kteří tam vlastní pozemky a…“

Mason mrkl na Dellu. „Říká vám to něco?“

„No ano, ovsem. Je to ten zdvořilý pán, co se ujal té staré zraněné Mexičanky, a vzal ji k lékaři.“

„José Campo Colima,“ opakoval Mason zahloubaně, „a má dvacetiakrový pozemek asi - podívejme se, řekl bych asi půldruhé míle severně od ranče F. L. Nolana.“

„Ty znáš toho člověka, toho Colimu?“ tázal se Drake.

„Setkali jsme se s ním,“ odpověděl Mason. Pak významně dodal: „A to je všechno. Pojď Paule, navštívíme toho člověka v hotelu Richmell.“

„Tvým vozem nebo mým?“

„Mým, pokud nenajdeme taxi na stanovišti tady dole na rohu.“

Na stanovišti taxíků jeden našli a Mason udal adresu hotelu Richmell.

Když vstoupili do hotelu, řekl Paul Drake: „Mám úplné hlášení o všem, co se tady událo od dvou hodin dvacet dnešního rána, Perry. To znamená od doby, kdy se do toho můj agent pustil.“

„Vezmu si to za chvilku,“ pravil Mason. „Je tam něco významného?“

„Nic, až na to, že ten tvůj člověk v pokoji 511 vyvíjel jakousi činnost, kterou skončil až po třetí hodině ráno. A tys měl velký zájem o muže z čísla 510, jestli se odhlásil“

Mason, který kráčel přes halu k výtahu, se náhle zarazil. „Cože?“

„No přece pokoj pět-deset. Ten chlapík se odhlásil teprve za víc než hodinu po tom, cos telefonoval.“

„Jsi si tím jistý?“

„Úplně.“

„Kde byl tvůj člověk ukrytý?“

„Na chodbě, v komůrce s úklidovými prostředky.“

„A narazil na toho hotelového hlídače?“

„U čerta, ovsem. Stálo ho to dvacet doláčů a musel se utábořit v komoře uklízečky. Pak měl konečně možnost dostat se do pokoje 510, když host odešel. Recepční mu ho nechtěl dát, protože neměl k dispozici v tak časné ranní hodině uklízečku, lůžko nebylo upraveno a tak podobně, ale on se tam přece dostal.“

„A sledoval chodbu z toho pokoje?“

„Přesně tak.“

„Až dokdy?“

„Pokud je mi známo, stále ji pozorují,“ odvětil Drake. „Poslal jsem tam dalšího na pomoc asi v pět hodin.“

„Dobře, půjdeme do 511,“ řekl Mason, „ale potom zaskočíme k hochům na 510 a promluvíme si s nimi. Hlídáš toho člověka, co byl u mě v kanceláři?“

„To jo. Agent mi telefonoval před pěti minutami. Tvůj člověk odjel do ubytovny v East Lagmore 791 a tam zůstal.“

Mason zamyšleně přikývl. „Ať tvůj agent pokračuje v práci, Paule. Tak, a teď jdeme navštívit Callendera.“

Mason dal signál obsluze výtahu. Mlčky vyjeli do pátého patra, dali se chodbou po pásu koberce a zastavili se před pokojem 511.

Na dveřním knoflíku se houpala cedulka s nápisem NERUŠTE.

Mason koukl na hodinky. „Deset třicet pět,“ poznamenal. „Nebude rád, když ho vzbudíme,“ pravil tiše Drake. „Uvědom si, Perry, že byl vzhůru asi do tří hodin ráno a měl návštěvu.“

„On nebude v žádném případě rád,“ dodal Mason a zaklepal na dveře.

Žádná odpověď. Masonovy klouby zapracovaly znova, tentokrát s větším dorazem. Když se však ani teď neozvala odpověď, zacvakal Mason knoflíkem na dveřích.

„Nepřeháněj to, Perry,“ varoval ho Drake. „Budeš mít za chvíli na krku hotelového detektiva… Ach, ach!“

Dveřní knoflík, jímž Mason pohyboval uvolnil dveře, které se pootevřely na jeden - dva palce.

„Nech toho, Perry,“ krotil ho Drake znova.

Mason opatrně otevřel dveře.

Pokoj byl v tajemném polosvětle, jako by v něm zavřením dveří a zatažením záclon uvízlo trochu temnoty z předešlého večera. Do nosu jim pronikl pach zvětralého tabákového kouře a cigaretových nedopalků.

Drake, jenž vykukoval přes Masonovo rameno, se náhle otočil a zděšeně uskočil ke dveřím 510.

Mason, který stál ve dveřích 511, řekl: „Dávej pozor, Paule. Sleduj chodbu.“

„Pojď odtud, Perry. Prosím tě! Já tě nedokážu včas jistit, kdyby snad někdo…“

Mason ho ztišil prstem na ústech, vkročil do pokoje, zavřel za sebou tiše dveře a otočil vypínačem.

Na podlaze leželo tělo Johna Callendera.

Byl celý oblečený, ležel na zádech, pravé oko přivřené, levé zpola otevřené, tupě civící na stropní světlo. Nebyly patrné žádné stopy zápasu.

V hrudi měl zabodnutý japonský meč, jehož rukojeť a nějakých sedm palců čepele ještě čněly kolmo vzhůru z těla.

Hrůznost scény ještě umocňovalo zjištění, že Callender zřejmě s posledními zbytky sil uchopil meč a snažil se ho vytáhnout z hrudi. Jeho již posmrtně ztuhlá pravá ruka svírala čepel, ostrou jako břitva, která se mu zařízla do prstů až po samou kost.

Mason obešel červenou skvrnu na koberci a rozhlížel se. Úzkostlivě dbal, aby se ničeho nedotkl, obešel červenou skvrnu na koberci a rozhlížel se.

Pokoj, v němž tělo leželo, byl přijímací místností v apartmá. Vzadu se nacházela ložnice, do níž Mason nahlédl otevřenými dveřmi. Postel byla ustlaná a nepoužitá. Za ložnicí následovala koupelna, kde se svítilo. Dveře byly pootevřené.

Pomocí kapesníku, aby nezanechal otisky prstů, otevřel Mason dveře do koupelny dokořán, takže se mohl přesvědčit, že tam nikdo není. Pak dveře opatrně přivřel tak, aby byly zase v původní poloze.

Masonovu pozornost upoutala na druhém konci ložnice skříň ve zdi. Její dveře byly otevřeny dokořán. Jimi bylo vidět více než tucet obleků, zavěšených na střední příčce.

Mason pokročil tak, aby mohl vidět vnitřek celé skříně. Byla plná šatstva, počínaje hrubými tvídy až po smokingy a kompletní obleky. Police na boty obsahovala více než tucet párů obuvi rozličných typů.

Mason použil znova kapesník, aby nezanechal otisky prstů, a otevřel jednu ze zásuvek v sekretáři. Ta byla plná košil a pečlivě složeného spodního prádla.

Mason zavřel zásuvku, vrátil se do předního pokoje, obešel tělo a otevřel rychle dveře.

Paul Drake stál ve dveřích číslo 510.

Mason povytáhl tázavě obočí a Drake přikývl.

Ještě jednou si vzal Mason kapesník, aby zabránil doteku ruky na dveřním knoflíku, a pak vyšel do chodby, zavřel za sebou dveře a přešel do svého útočiště v pokoji 510.

Drake zaklapl dveře.

Muž, který zřejmě spal, odhodil lehkou přikrývku a posadil se na kraj rozházené postele. Kabát měl přehozený přes opěradlo křesla, boty ležely na podlaze a on - sám byl jen v košili a kalhotách. Druhý muž stál u umyvadla a držel mezi prsty pravé ruky cigaretu. Nechával kouř, aby se vinul vzhůru. Pohlížel na Drakea tvrdýma a zděšenýma očima.

Drake řekl: „Znáš tyhle hochy, Perry?“ Mason zavrtěl hlavou.

Paul Drake ukázal na muže na lůžku. „To je Frank Faulkner,“ vysvětloval, pak kývl směrem ke stojícímu muži a dodal: „Harvey Julian.“

Oba muži kývli. Nebyla patrná žádná snaha nějak slovně opětovat představení.

Drake se obrátil k Masonovi. „Budu to muset nahlásit, Perry.“

Mason zavrtěl hlavou a mávl rukou vzad a vpřed s rozevřenými prsty.

„Já musím, Perry,“ pravil Drake. „K čertu se vším, Perry, v sázce je moje licence. Naši čilí kamarádi vylepšili odstavec 7578 Obchodního a zaměstnaneckého zákoníku tak, že kromě všech ostatních důvodů pro odvolání licence soukromého detektiva, může ministerstvo odebrat licenci z jakéhokoli jiného důvodu, který bude ministerstvo považovat za dostatečný. Ty víš, co to znamená. Dostanou tě, kdykoli budou chtít A mě nemají rádi.“

Mason odpověděl: „Ještě minutku, Paule. Chci nejdřív něco zjistit“

Drake potřásl hlavou. „Perry, říkám ti, že v tom nemohu jet. Nevíme, jak se to tady vyvine, a když ne…“

Zarazil se, když se na dveřích ozvalo zaklepání.

„Co teď?“ tázal se Mason.

„Propána,“ zavzdychl Drake. „Teď jsme v tom. My…“

„Počkej chvilku,“ pravil Mason, když se ťukání opakovalo. „Vydrž, Paule. Je to naproti přes chodbu, na dveře 511,“

Faulkner se postavil ke dveřím pokoje, přiložil oči k okuláru přenosného periskopu, který byl tak naaranžován, že otvor mířil trochu nad okraj pootevřeného okénka nade dveřmi.

„Pokojová služba,“ zašeptal stručně, „Podnos se šálkem kávy.“

Zaklepání se opakovalo ještě jednou. Pak řekl Faulkner napjatě: „Zkouší otočit dveřním knoflíkem. Vstupuje. Pak, teď je v pokoji a rozsvěcí… Jde tam.“

Zaslechli zvuk zabouchnutých dveří a pak rychlé kroky na chodbě.

„Jestli vyjde najevo, že jsem tam byl a nenahlásil to, seberou mi bez řečí licenci,“ reptal Drake.

„Jak by měli přijít na to, jestli jsi tam byl?“

Drake odsekl: „Nebuď blázen, jsme v tom.“

„Jak to myslíš?“

„Ten hotelový detektiv,“ řekl Drake zachmuřeně, „má přehled o všech prkotinách. A právě teď informují Oddělení vražd. A teď odtud ani nemůžeme odejít, protože tím bychom nastrčili krk do oprátky. Jsme v pasti. Mohli bychom zde klidně počkat, až se to přežene. Jenže jakmile policie začne vyšetřovat hotelového detektiva, zjistí, že jsem tu měl agenta na tomhle poschodí. Že hotelový detektiv vzal dvacet doláčů za to, aby se agent mohl ukrýt na konci chodby v komůrce uklízečky. Pak ho pustil do tohohle pokoje. To značí, že sem přijde policie. Nemůžeme se odvážit odejít před jejich příchodem, a jakmile tady skutečně budou, jsme v tom.“

Nastal okamžik dusného ticha. Pak Mason poodešel k pokojovému telefonu, zvedl ho a vytočil číslo.

„Co je to za číslo?“ tázal se Drake podezíravě.

„Policejní ředitelství,“ řekl Mason a držel přitom dlaň na mikrofonu. „Tak Paule. Ohlas nález vraždy, chceš-li. Ale neuváděj moje jméno - zatím.“

„Už budou mít zprávu,“ namítl Drake. „Ten hotelový sluha…“

„U čerta,“ pravil Mason bodře, „v Obchodním a zaměstnaneckém zákoníku není přece nic o tom, že to máš ohlásit první.“‚

Drake vzal telefon. „Haló, to je ředitelství? Tady je Paul Drake, Detektivní agentura Drake. Chci vám ohlásit vraždu. Pokoj 511, hotel Richmell. Obětí je John Callender. Moji lidé ten pokoj sledovali. Hotelový posluha právě teď přišel a objevil tělo a…“

Masonův ukazovák pevné stiskl tlačítko telefonu, čímž se spojení přerušilo.

„Co to ksakru děláš?“ zvolal detektiv. „Zákon říká, že to musíš ohlásit. Tys to ohlásil. Nemáš se tedy s nimi co dohadovat po telefonu. Polož to, Paule.“ Drake spustil telefon do vidlice přístroje. Faulkner, agent sedící na okraji postele, řekl: „Proboha, vysvětlí mi to někdo!“

Julian, který měl službu u dveří, pravil: „My o tom nevíme vůbec nic, Franku. My sledujeme místnost a to je všechno, co víme. Neposlouchej jejich rozhovor, jestli nechceš.“

Frank odvětil: „To tedy nechci.“

Drake dodal: „To je v pořádku. Jsem za vás, hoši, zodpovědný a ty jsi, Perry, zodpovědný za mě.“

„Správně, pokud jde o mě,“ odvětil Mason živě. „Dejme se do práce a pospěšme si. Faulknere, vy jste přišel do služby v noci?“

„Přesně tak.“

„Kdy?“

„Sem jsem se dostal asi ve 2.16 nebo 2.17 a začal pracovat za dvě tři minuty nato. Spíš bych řekl ve dvě - sedmnáct a půl, kdyby to mělo být na sekundy. Pro všechny případy jsem to zapsal do notesu jako 2.20.“

„Dostal jste se sem opravdu rychle?“ řekl Mason.

„Hrál jsem u nás doma právě poker,“ vysvětloval Faulkner. „Tam mě zastihl Drakeův telefonát. Řekl, že je to naléhavé, a tak jsem skočil do auta a přijel jsem. V noci nebyl velký provoz, takže jsem to zvládl rychle.“

„Co jste pak dělal?“

„Rozhlížel jsem se po hotelovém hlídači. V hale nebyl - asi chodil po chodbách. Já mám v kapse pro takové případy hotelový klíč. Šel jsem halou, cinkal klíčem, dostal se až do výtahu a vyjel rovnou do pátého patra.“

„A potom?“

„Rozhlédl jsem se,“ pravil Faulkner. „Šéf mi předtím řekl, že pokoj 510 bude prázdný. Všiml jsem si, že pod dveřmi proniká světlo. A také jsem spatřil světlo pod dveřmi 511. Uvědomil jsem si, že 510 dosud nikdo neopustil a proto že bude nejlepší počkat, až ten dotyčný vypadne. V chodbě jsem se poohlédl po komůrce s úklidovými prostředky. To je v takovém případě nejlepší místo na čekání. A našel jsem ji. Naštěstí je umístěna skoro naproti výtahu. Odtud jsem měl dobrý rozhled po chodbě. Vlezl jsem dovnitř. Komůrka dost těsná, ale podařilo se mi vtěsnat se tam a nakukovat do chodby.“

„Vy jste měl tenhle periskopový přístroj?“ ptal se Mason.

Harvey Julian odpověděl: „Ne, ten jsem s sebou přinesl až já, když jsem nastoupil.“

„Kdy to bylo?“

„Dnes ráno v pět hodin. Drake mi zavolal a žádal, abych sem přisel posílit Franka Faulknera v případě, že by bylo třeba někoho sledovat.“

„Kde byl Faulkner?“

„V té době jsem už byl tady v pokoji,“ pravil Faulkner.

„Kdy jste se dostal do pokoje?“

„To je dost dlouhá historie,“ odpověděl Faulkner. „Rád bych ale začal od začátku.“

„Dobře, ať je po vašem,“ souhlasil Mason. „Jen pamatujte, že nemáme moc času. Vezměte to zkrátka.“

„No, jak říkám, práci jsem začal ve 2.20. V pokoji 511 byl značný pohyb. Lidé vcházeli a vycházeli.“

„Jací lidé?“ vyzvídal Mason.

Faulkner vytáhl z kapsy zápisník. „Chcete úplně všechno v pořadí, jak to šlo za sebou?“

„Všechno. Ale jednu věc bych si chtěl ujasnit napřed. Kdy jste se dostal do pokoje 510?“

„Ten host, co byl uvnitř, ho opustil ve 3.02 ráno. Přišel jsem do pokoje asi za deset minut potom.“

„Jak jste se sem dostal?“ ptal se Mason. „Sešel jsem dolů a zaregistroval jsem se.“

„Svým skutečným jménem?“

„Ano.“

„Pak jste nepozoroval chodbu mezi okamžikem, kdy Sheldon vyšel, a okamžikem, kdy jste vstoupil do pokoje?“

„No, počkejte,“ pravil Faulkner. „Já ne, ale hotelový detektiv ano. To je důvod, proč jsem vám chtěl říci, jak se to stalo.“

„Dobře,“ řekl Mason, „tak povídejte.“

„Hotelový detektiv mě chytil ve 2.35. Udělal jsem chybu. Plížil jsem se opatrně chodbou a…“

„Nevadí,“ pravil Mason. „Co se stalo?“

„Byl to trochu trapas. Ukázal jsem mu své doklady, vysvětlil mu, co dělám a on byl dost nevraživý. Strčil jsem mu desítku, a tak ho nevraživost přešla. Řekl mi, že mě tedy nenahlásí, ale chtěl, abych odešel. Dal jsem mu další desítku, abych mohl zůstat. Vysvětlil jsem mu, že jsem dostal tip na pokoj 510, a jen čekám, až bude volný. Pověděl jsem mu, že mám sledovat chodbu.“

„Proč jste mu prozradil, že jste v akci?“ ptal se Mason.

„Řekl jsem mu, že nic určitého nevím,“ vysvětloval Faulkner, „ale dodal jsem, že šéf asi pracuje na případu, v němž hraje roli hotelový poberta. To detektiva usadilo. Strčil jsem mu další desítku a řekl mu, že na případném zadržení bude mít hlavní podíl, ale že můj šéf bude nárokovat odměnu za kořist, kterou najdeme na místě, kde ten člověk žije. To se mu dost líbilo, a tak jsme se dohodli. Prohlásil, že se musí ukázat na svém stanovišti, a až se uvolní 510, přijde sem nahoru a vystřídá mě při sledování chodby. Já pak budu moci sejít dolů a pokoj si vzít“

„A takhle se to stalo?“

„Takhle to nakonec bylo. Pětsetdesítka se uvolnila kolem 3.02. Hotelový detektiv sem přišel asi ve 3.04 a já jsem běžel dolů do recepce: Tam jsem se dostal, právě když host z pětsetdesítky procházel dveřmi haly s chlapcem z výtahu, který mu nesl zavazadlo. Úředníkovi jsem vysvětlil, že už cekám na pokoj celý večer v hale a že mi byl přislíben ten první, co se uvolní. Recepční mi ale pokoj nechtěl dát a namítal, že v téhle noční hodině nemají uklízečku. Poslední odešla ze služby ve dvě ráno a pracuje tam jen ve výjimečných případech na telefonické zavolání. Nakonec jsem ho přesvědčil, že je mi to jedno, a on mi pak pokoj přenechal s tím, že stáhnu povlaky a sundám ručníky, upravím si sám lůžko a ručníky si vezmu nové.“

„Udělal jste to?“ ptal se Mason.

Faulkner se zakřenil a ukázal na rozházenou postel.

„Já jsem do postele nelezl. Jen jsem si na ni lehl. Navlékl jsem jen čisté potahy polštářů, to je všechno.“

„Pak musíte být dobrý kamarád s hotelovým hlídačem.“

„Vycházeli jsme spolu docela dobře.“

„Jak se jmenuje?“

„Sam Meeker.“

Mason pravil: „To je důležité. Kdy nastupuje do služby, víte to?“

„Jistě. Přichází v osm večer a odchází v osm ráno.“

„Hlídá tady někdo přes den?“

„To nevím. Neptal jsem se ho. Mnoho takových hotelů má hlídače jen v noci.“

„Tak dobře,“ pravil Mason, „teď už je pryč. To nám pomůže. A teď dál, povězme si, co se stalo v pokoji 511.“

„No, asi tak v době, co jsem obsadil komůrku, ten host, co bydlel v 510, vyběhl z pokoje 511. Přeběhl chodbu, otevřel dveře a vstoupil.“

„Víte jistě, ze kterého pokoje vyšel?“

„Myslím, že vyšel z 511.“

„Ale určitě to nevíte.“

„To ne. Všechno se seběhlo příliš rychle.“

„Dobře, ale pak nemůžete říct, ze které místnosti vyšel.“

„Myslím, že můžu.“

„Je to váš krk,“ pravil Mason. „Riskujte si ho, chcete-li, nebo si ho chraňte. Na které straně chodby je úklidová komůrka?“

„Na opačné straně než 511.“

„Na stejné jako 510?“

„Správně.“

„Takže, když jste se díval do chodby a ten muž se vracel do pokoje, podle vás do 510, jste neměl žádnou — hloubku perspektivy. Jinak řečeno, díval jste se přímo podél souvislé řady dveří. Jak můžete přesně vědět, do kterých dveří ten člověk vstoupil?“

Faulkner řekl: „Šel do 510. Za prvé ty dveře vypadaly jako dveře od 510, a za druhé, jakmile ty dveře otevřel, proniklo světlo do chodby a dopadlo přímo na dveře pokoje 511. To dosvědčuje, že dveře byly přesně naproti, a když jsem pak šel dolů do haly a když se odhlašoval pokoj 510, uviděl jsem, jak byl ten muž oblečený. Měl přesně stejné šaty jako ten pán, co vyšel z 511. Byl to oblek s velkou kostkou.“

„Dobře, co se stalo potom?“

„Asi ve dvě dvacet dva a půl,“ pokračoval Faulkner, „se zastavil výtah. Určil jsem to na 2.23, ale chcete-li to vědět technicky přesně, došlo k tomu pravděpodobně o několik sekund dříve. A měl jste vidět tu kočku, co vyšla.“

„Popište mi ji podrobně.“

„Byla to třída. Měla na sobě úzkou našedlou sukni s jemným vzorkem, která končila těsně nad koleny, a člověče, ta měla nohy i to všechno ostatní. A jak šla, ta chůze! Zdálo se, že se vznáší nad podlahou.“

„Mladá?“

„Akorát,“ odvětil Faulkner, „snad tak kolem dvaadvaceti nebo třiadvaceti.“

„Blondýnka nebo brunetka?“

„Kaštanové vlasy.“

„Nesla něco v rukou?“

„Pouzdro na housle.“

„Pokračujte,“ pravil Mason.

„Šla až k 511.“

„A potom?“

„Zaklepala, čekala a zřejmě zaslechla, že ji někdo zve dál. Otevřela dveře a vstoupila.“

„Vy nevíte, že ji někdo zval dál do pokoje?“

„Ne, neslyšel jsem to. Soudím podle toho, jak otevřela dveře, to je všechno.“

„Raději si vůbec nic nedomýšlejte,“ upozorňoval ho Mason. „Bude z toho případ vraždy. Budete svědčit. Co se stalo potom?“

„Vyšla asi za deset minut. Zapsal jsem to na 2.32.“

„A opět nesla houslové pouzdro?“

„Zase měla houslové pouzdro.“

„A co potom?“ ptal se Mason.

„Pak ve 2.44 vyšel z výtahu chlápek asi šestadvacetiletý nebo sedmadvacetiletý. Spěchal, jako by někde hořelo. Otevřel dveře od 511, vpadl dovnitř, pak vypadl ven a pospíchal chodbou… No, počínal si tak, jako kdyby chtěl běžet, ale netroufal si.“

„Jak dlouho byl uvnitř?“

„Deset sekund.“

„Popište ho.“

„Skleslá ramena, štíhlý, pět stop a sedm osm palců, snad tak sto třicet liber. Měl na sobě hnědý převlečník, zapnutý na knoflíky.“

„Převlečník?“

„Ano, lehký gabardénový.“

„A co klobouk?“

„Žádný. Hnědé vlnité vlasy - konfekční postava, spíše hubený, ale pevný. Typl bych ho na polovičního pasáka nebo vyděrače. Asi měl předat něco, čeho se chtěl zbavit. Pomyslel jsem si, že asi zatelefonoval zdola a dostal souhlas, podle toho, jak do pokoje vpadl a zase z něj vystřelil. Vy asi víte, jak takoví nátahové jednají. Ale, pochopitelně, mohl také spatřit něco, co ho překvapilo - třeba něco na podlaze.“

„Přenechte raději úvahy policii. On ihned nevyšel?“

„To záleží na tom, co tím myslíte. Bylo to deset sekund. Já jsem mu změřil čas.“

Mason se pousmál. „Pak se ale nevylekal. Paul Drake udal ten čas jako devět a čtyři pětiny sekundy. Co jiného jste zjistil?“

„Pak ve 3.02 vyšel Sheldon a šel přes chodbu ke dveřím pokoje 511. Napadlo mě, že zaklepe na dveře, ale on nezaklepal. Jen tam stál, jako kdyby naslouchal a pak se pustit chodbou k výtahu. Díval se přímo na dveře úklidové komory, a tak jsem je přivřel dřív, než se ke mně přiblížil. Čekal jsem, dokud neuslyším, že sjíždí výtahem, a pak jsem dveře zase pootevřel. Za minutu jsem slyšel, jak výtah jede znova nahoru. Schoval jsem se opět do úklidové komůrky, ale tentokrát to byl Sam Meeker, hotelový detektiv. Řekl mi, že 510 je volný a že on zůstane hlídat a pozorovat to místo a já mohu jít dolů zapsat se a převzít ten pokoj.“

„A vy jste sešel dolů?“

„Ano.“

„Jel jste výtahem?“

„Přesně tak. Sam vyjel výtahem nahoru. Chlapec, který obsluhoval výtah, byl v hale a nesl Sheldonovo zavazadlo. Asi čekal na tuzér. Sam nastoupil do kabiny a vyjel do pátého, kývl na mne, já jsem nastoupil a sjel dolů. V tu dobu funguje jen jeden výtah. Nemyslím, že by někdo věděl o pohybu výtahu - ani Sheldon ani recepční ani obsluha. Opustil jsem výtah, přesunul se do tmavšího místa v hale, a jakmile Sheldon zmizel, přešel jsem k recepčnímu a řekl mu, že čekám v hale s příslibem, že dostanu pokoj jako první. Zbytek je to, co jsem vám už řekl.“

„Dobrá, dostal jste se do tohohle pokoje, a co se stalo pak?“

„Už nic.“

„Nic?“

„Opravdu je to tak.“

„Na protějších dveřích je cedulka NERUŠTE. Kdy se tam dostala?“

„To se muselo stát asi právě v době, kdy mě zastupoval hotelový hlídač a já jsem se šel dolů zaregistrovat,“ vysvětloval Faulkner. „Když jsem se vrátil a nastěhoval se do 510, všiml jsem si toho štítku na dveřích. Zeptal jsem se Meekera, jak a kdy se tam dostal, a on odpověděl, že už tam byl, když poodešel jinam pozorovat, co se děje. Ale Meeker je statnější chlap než já a pro něj bylo nesnadné vecpat se do úklidové komůrky.“

„Když jste se vrátil sem nahoru, byla už ta cedulka NERUŠTE na dveřích?“

„Přesně tak.“

„Ten štítek na dveřích nebyl, když jste šel dolů?“

„No… Nemyslím, že byl.“

„Ptal jste se na to Meekera?“

„Ano:“

„Co řekl?“

„Řekl, že v blízkosti dveří do pokoje nikdo nebyl.“

„Ale cedulka tam ještě nevisela, když jste odcházel do výtahu?“

„Já… myslím, že tam nebyla“

Mason se obrátil na Juliana, druhého detektiva „A co vy nám k tomu povíte, Juliane?“

„Ani co by se za nehet vešlo,“ odvětil Julian. „Drake mě volal asi ve 4.30. Byl jsem v posteli. Chtěl, abych jel na nějakou práci do Imperial Valley a já jsem mu řekl, že se mi to nehodí. Pak chtěl vědět, zda bych jel sem do hotelu vystřídat Franka Faulknera. To jsem vzal. Také chtěl vědět, jak brzy bych mohl převzít práci, a já mu řekl, že bych si chtěl dát trochu kávy a oholit se. Poradil mi, abych si vzal břitvu do kapsy a jel, že bych se mohl oholit tady. Zastavil jsem se v celonoční restauraci a vyzunkl šálek kávy.“

„Dal jste si ještě něco?“

„Ne, hlad jsem neměl. Chtěl jsem jen trochu kávy. Sem jsem se dostal - ach, teď nevím, hádám, že to bylo pár minut po páté, ale my jsme to zaokrouhlili na pět hodin, protože se nic nedělo. A tak jsem řekl Frankovi, aby se svalil na postel a zchrupl si a já že to na chvíli převezmu. Chystal jsem se Franka probudit, až vy přijdete. Zjistil jsem, že klepete na dveře a vstupujete a potom…“

„Á, už je tady to, nač čekáme,“ přerušil ho Drake. „Přichází zákon.“

Okénkem nade dveřmi pronikly energické hlasy. Dveře se otevřely a zavřely - pak se znova otevřely. Mužský hlas řekl: „Sejměte otisky prstů z dveřního knoflíku.“

Mason se otočil k Faulknerovi. „Ta žena, která vešla ve 2.23 a vyšla ve 2.32. Popište mi ji líp.“

„Zdálo se mi, že má dvoutřetinové punčochy.“

„To by mohlo mít v jejím popisu význam. A co sukně?“

„Byla to taková látka s drobnými černobílými kostičkami a k ní dobře padnoucí kabát. To zas byl našedlý plášť, ale s malými černými tečkami nebo něčím takovým. Celkem to vypadalo jako velice jemný pléd. Měla pestrobarevné punčochy s rovnými švy a - řekl bych, že měla hnědé boty.“

„Jakou měla postavu? Jak byla vysoká?“

„No, asi pět stop a dva tři palce. Můžete si představit dokonalou figuru a taková ona byla. Měla kaštanové vlasy.“

„Co se děje na chodbě, Paule? Postavili někoho na stráž?“

Drake, s očima na periskopu, řekl: „Před dveře ne. Jsou všichni uvnitř. Musím s nimi navázat kontakt, Perry. Jsi připraven?“

„Dej mi ještě třicet sekund. Otevři dveře, Paule, a rozhlédni se chodbou.“

Detektiv otevřel dveře, mrkl do chodby a pak dveře zase zavřel. „Muž na stráži v chodbě u výtahu,“ pravil.

Mason popošel a zvedl telefon. „Prosím vedoucího služeb,“ řekl do mikrofonu. Jakmile dostal se službou spojení, otázal se: „Řekněte mi, co se tady v pátém patře děje?“

Zdálo se, že se vedoucí služeb omlouvá. „Policie žádá hosty, kteří náhodou bydlí v pátém patře, aby na chvíli zůstali ve svých pokojích. Bude to jen na krátkou chvilku. Sepisují jména a adresy svědků.“

„Svědků čeho?“ vyptával se Mason.

„Lituji, to vám nemohu říci. Taková je policejní praxe.“

Mason zavěsil. Něco v odpadkovém koši upoutalo jeho pozornost. Shýbl se, uchopil dva mastné čisticí šátečky, na nichž bylo trochu červeně. Zastrčil si je do kapsy.

Otevřel okno, počkal na příznivý okamžik, pak odhodil svůj klobouk daleko přes ulici a okno zase zavřel. Přešel místnost, otevřel dveře, vyšel na chodbu a namířil si to k výtahu.

Muž v civilu mu zastoupil cestu. „Lituji, příteli, budete muset minutku počkat.“

Mason se na něj udiveně podíval. „Minutku počkat! Kvůli čemu?“

Muž obrátil klopu kabátu a ukázal Masonovi zlatý odznak. „Jen nějaké formality.“

„O co se jedná?“

„Ani nevím, ale šéf chce zjistit jména lidí na tomhle patře a zeptat se jích, jestli něco v noci neslyšeli. Potrvá to jen minutku.“

Mason namítl: „Ksakru, pronajali mi pokoj bez koupelny a já chci jen sejít dolů na toaletu v hale. Můžete jít se mnou, chcete-li.“

„Nemohu opustit tohle místo. Ale tady na patře je také jedna, ne?“

„Myslím, že ano,“ odvětil Mason. „Ach ano, dobrá. Jak dlouho to potrvá?“

„Ne déle než pět deset minut.“

Mason se obrátil zpět do chodby, udělal jeden dva kroky a pak se rychle otočil na civilistu. „A nevíte, kde je tady ta toaleta?“

„U čerta, ne, teprve jsem přišel. Přece po mně nechcete plánek. Dívejte se po dveřích. Bude na nich nápis MUŽI.“

„Díky,“ zareagoval Mason sarkasticky. „Opravdu jste mi pomohl.“

„Ksakru, nejsem dopravní strážník.“

Mason procházel chodbou a nápadně si prohlížel každé dveře, až přišel ke dveřím na schodiště. Zkusil je otevřít a přitom pozoroval civilistu. Když uviděl, že se hlídka kvůli němu nechystá udělat poplach, prošel Mason dveřmi na schodiště a bral schody po dvou. V šestém poschodí nebyl na chodbě žádný strážce, ale Mason vyšel až do sedmého patra a pak do osmého, aby byl v bezpečí. V osmém patře stiskl tlačítko výtahu, nedbale do něj nastoupil a sjel dolů do haly.

Zastavil se u stánku s časopisy, pak u cestovních informací, přešel ke stánku s nápisem DIVADELNÍ VSTUPENKY a nato vykročil ze dveří na sluncem ozářený chodník.

„Taxi?“ tázal se vrátný.

Mason přikývl.

Mason zaplatil taxikáři u bloku šest set v ulici East Lagmore a došel k číslu 791. Byla to ubytovna, jejíž průčelí do ulice zcela sestávalo jen ze schodiště, nad nímž visel trochu zchátralý světelný nápis.

Mason vyběhl po schodech, našel vrátnicí se seznamem a věšákem pro nějaké dva tucty klíčů, pak baňatý ruční zvonek, za nímž byl nápis ZVOŇTE NA SPRÁVCOVOU. Mason si prohlédl seznam a našel jméno Artura Sheldona, který bydlel v pokoji číslo pět a měl řádné zaplaceno. Advokát nalezl pokoj pět a zaklepal.

Otevřel Sheldon. Jeho tvář vyjadřovala údiv. „Vy?“

Mason vstoupil do místnosti a zavřel za sebou dveře. Byl to typický laciný pokoj s bílým železným lůžkem, které bylo už nejméně jednou natřeno levným lakem. Uprostřed se vlnila tenká matrace. Stěny byly špinavé. Záclony z provázků byly už vícekrát spravované. Lak na umývadle byl už oprýskaný a židle u okna měla uvolněnou příčku u jednoduchého opěradla. Lenoška, natřená nepopsatelnou tmavou žlutí a s propadlým sedátkem z koženky, se statečně snažila dodat místnosti dojem obyvatelnosti.

Sheldon usedl na okraj tenké matrace, která se ihned zdeformovala, takže ho železná postranice lůžka začala tlačit zespoda do nohou. Vybídl Masona, aby se usadil do lenošky, ale právník pozvání odmítl zavrtěním hlavy a zůstal stát.

„Chci vědět, co se stalo minulé noci.“

Sheldonovy oči se údivem rozšířily. „Jak to myslíte?“

„Vy víte zatracené dobře, jak to myslím,“ odvětil Mason. „Přestaňme si hrát na schovávanou.“

„Řekl jsem vám všechno co vím, pane Masone. Řekl jsem vám…“

„Kdo byla ta žena v noci ve vašem pokoji?“

„Proč… Co…“

„Tak ven s tím,“ řekl Mason, „kdo to byl? Byla to Lois Fentonová?“

„Proč si myslíte, že tam byla nějaká žena…“

Mason vytáhl z kapsy čisticí šátečky se stopami rtěnky a hodil je na postel.

„Ano, byla to Lois,“ vykoktal Sheldon.

„Kde byla?“

„V… vy myslíte, když jste tam byli vy?“

„Ovšem.“

„Skrývala se v koupelně.“

„Ona měla ten pokoj s vámi?“

„Nebuďte blázen. Přišla mě navštívit, protože ode mne chtěla radu. Přišla tam akorát minutku před vámi.“

„Zkuste vymyslet něco jiného,“ namítl Mason.

„Vážně, pane Masone, je to svatá pravda. Mluvili jsme o tom šeptem, než jste přišel. Řekl jsem jí, že její manžel má pokoj přímo naproti přes chodbu a mohl by ji kdykoli vidět vycházet nebo se nějak dozvědět, že tam je. Bylo to všechno dost trapné. Pak jsem zaslechl vaše zaklepání na dveře a ona se zalekla. Odběhla do koupelny a zamkla za sebou dveře. Otálel jsem tak dlouho, jak jsem jen mohl, a pak jste podstrčil vizitku pod dveře a… Ano, tak to bylo.“

„Proč tam přišla?“

„Protože si myslela, že její bratr chce navštívit Callendera.“

„A on chtěl?“

„Měl domluvenou schůzku.“

„Kdo ji domluvil?“

„Callender pro něj poslal.“

„Kdy tam měl přijít?“

„Ve dvě hodiny ráno.“

„Proč ho chtěl Callender vidět?“

„To já nevím. Asi mu chtěl pohrozit a něco z toho vymáčknout.“

„No dobrá,“ odvětil Mason. „Dám vám ještě příležitost, abyste to objasnil. Řekněte mi celou pravdu, ale hodně rychle.“

Sheldon opakoval: „Je to tak. Lois byla k smrti vyděšená. Zůstala v koupelně a měla skoro hysterický záchvat. Když jste odešli, otřela si obličej, jak nejlépe mohla, a já jsem ji vybídl, aby odešla. Řekl jsem, že jste mi nařídil, abych se odhlásil, a že bychom se mohli setkat v hale.“

„Odešla?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Nevím přesně. Bylo to jednu dvě minuty po vašem odchodu.“

„Šla rovnou do haly?“

„Ano, ovšem.“

„A jak dlouho po jejím odchodu jste sešel do haly?“

„To nevím, pane Masone. Já jsem čas nesledoval, ale neřekl bych, že to bylo víc než pět minut.“

„Odhlásil jste se?“

„Ne hned. Sestoupil jsem do haly a… no, Lois Fentonová tam nebyla.“

„Kde byla?“

„Já nevím. Předpokládal jsem, že někam šla. Měl jsem o ni starost. Chvíli jsem se rozhlížel a pak jsem se vrátil do svého pokoje. A potom jsem to opravdu pochopil.“

„Jak to tedy bylo?“

„Když byla v hale, musela vidět přicházet svého bratra na schůzku s Callenderem. Vyšla s bratrem ven a hovořila s ním. To bylo jediné možné vysvětlení. Tak jsem šel nazpět do pokoje a čekal, čekal a stále čekal v naději, že se ozve telefon. Ve dvě hodiny a asi pět deset minut jsem dostal strach. Že by jí Callender zastihl na chodbě a že by tam mohla být s ním uvnitř. Callender mě neznal a já jsem se rozhodl, že to vypátrám. Přešel jsem chodbu a zaklepal na Callenderovy dveře.“

„Počkejte chvilku,“ zarazil ho Mason, „to byla dost pozdní hodina na to, abyste klepal u Callendera.“

„Já vím, ale věděl jsem, že je vzhůru. Pod jeho dveřmi bylo vidět světlo a také jsem věděl, že očekává návštěvu Jaspera Fentona.“

„To jste se dost odvážil, ne?“

„Ani ne, Callender nevěděl, kdo jsem. Nikdy mě neviděl. Rozhodl jsem se, že se představím vymyšleným jménem a řeknu mu, že hledám Jaspera Fentona.“

„A co jste tedy učinil?“

„Zaklepal jsem na dveře a Callender zvolal: ‚Neklepejte, pojďte dál, dveře nejsou zamčené.‘ Otevřel jsem dveře. Zdál se překvapený. Že mě vidí. Vysvětlil jsem mu, že hledám Jaspera Fentona. Že je velice důležité, abych se s ním setkal, a že jsem vyrozuměl, že má s Fentonem schůzku. Ptal jsem se Callendera, jestli tam Fenton není. Řekl, že ne. Ptal jsem se ho, zda čeká Fentona, ale přímo mi neodpověděl. Pořád se mě vyptával a snažil se zjistit, proč se zajímám o mladého Fentona. Nechal jsem ho mluvit a řekl mu, že budu čekat v hale a tam že se s Fentonem setkám.“

„Vstoupil jste skutečně do pokoje nebo jste zůstal stát ve dveřích?“

„Vešel jsem dovnitř. Vyzval mě, abych vstoupil, zřejmě si myslel, že jsem Jasper Fenton. Když ale viděl, že jsem někdo jiný, pokoušel se zjistit, co vím o schůzce s Fentonem, a chtěl na mě vyzvídat. Řekl, abych zavřel dveře, že na něj táhne průvan.“

„Jak dlouho jste s ním byl v pokoji?“

„Tak asi minutu nebo dvě.“

„Kde byl Callender?“

„Seděl ve velkém, bohatě polstrovaném křesle. Nevstal po celou tu dobu, co jsem byl v místnosti.“

„Callender byl živý a zdravý, když jste od něj odcházel?“

„Ovšem, samozřejmě. Proč?“

„Protože teď je mrtev.“

Sheldon otevřel údivem ústa. „Mrtev! Co ho zabilo?“

„Myslíte, kdo ho zabil,“ podotkl Mason. „Někdo mu do prsou zapíchl japonský meč.“

„Dobrý Bože!“ vykřikl Sheldon s důrazem na obě slova.

Mason pravil: „Policie chce začít kontrolovat všechny hotelové přihlášky. Zjistí, že jste se odhlásil ve tři hodiny ráno. Je pravděpodobné, že Callender byl už tou dobou mrtev. Začnou vás hledat. Vy máte s Callenderovou ženou poměr a měl jste pokoj naproti přes chodbu.“

Sheldon přešel k rozvrzanému prádelníku, rychle vytáhl zásuvku, vyňal z ní nějaké košile, spodní prádlo, vázanky a začal to všechno dávat do otevřeného kufru, který ležel na podlaze vedle prádelníku.

Mason klidně pozoroval, jak Sheldon cpe hlava nehlava své oblečení do zavazadla.

Pak otevřel dveře, a když viděl, že je chodba prázdná, vyšel a zavřel za sebou dveře.

Mason vysel z ubytovny, rychle prošel nějakých dvacet yardů ulicí a náhle se zastavil, jako by něco zapomněl. Pohledem přes rameno zkoumal své okolí.

Byl to typicky levný městský obvod, s nízkými činžemi a zchátralými obchody v úrovni ulice. Nad nimi byly ubytovny, levnější kanceláře, byty a apartmá. Budovy v bloku byly z poloviny jednoposchoďové a v dohledu byl jen jeden tříposchoďový dům.

Muž, jenž postával před lahůdkářským obchodem, mohl, avšak nemusel být Drakeovým detektivem. Zdálo se, že si Masona nevšímá, jen tam stál a prohlížel v novinách inzeráty, v nichž se požadovaly služby. Nebyl sice oblečen nijak zvlášť dobře, ale ani ošuměle - tedy člověk, schopný ve svém prostředí zaniknout. Auto, zaparkované nedaleko u obrubníku se zdálo neudržované, ale bez nápadných znaků, které by umožnily jeho snadné poznání. Nemělo tvarované blatníky, skla v oknech a ve ventilačkách nebyla popraskaná. Vůz nebyl ani špinavý, ani čistý.

Mason čekal pět minut, pak vyšel z ubytovny Sheldon s kufrem a převlečníkem, který měl přehozený přes ruku.

Mason zůstal na místě, dokud Sheldon nezahnul za roh. Hned nato muž, který předtím prohlížel inzeráty, rychle složil noviny, nastoupil do neidentifikovatelného vozidla a odjel.

Potom se Mason vrátil do ubytovny, vyšel po schodech, opřel se o přepážku, natáhl rozevřenou dlaň a přitiskl ji silně na knoflík baňatého poniklovaného zvonku na pultíku.

Zvonek vydal pronikavý nemelodický zvuk.

Za pár minut se dveře za přepážkou otevřely. Jakási žena vystrčila zvědavou nepřívětivou hlavu, a když spatřila Masona, prohlížela si ho, pak se zasmála a zvedla ruce k vlasům. Vyšla a pravila: „Co pro vás mohu udělat?“

Byla to paní kolem pětačtyřiceti. Její statné tělo pod trochu obnošeným domácím oděvem se evidentně těšilo volnosti a neomezenosti při pohybech, jimž nebránil žádný pásek.

Přitom však nebyla nepřitažlivá. Měla plnou tvář, avšak pleť byla hladká a výraz jasný. Byla dobře nalíčená a měla přátelské jiskry v očích, když se předloktím opřela o pultík, naklonila vpřed a usmála na Masona.

„Asi ve tři hodiny třicet dnes ráno,“ řekl Mason „jste pronajala pokoj. Chtěl bych zjistit, jestli jste asi tak ve stejné době nepronajala ještě nějaký jiný.“

Z tváře jí zmizel úsměv. „Tři - třicet dneska ráno?“

„Přesně tak.“ Zavrtěla hlavou. Nevýrazný pohled nijak neprozrazoval její myšlenky.

„Lituji,“ odvětil. „Nechci vám odporovat, ale já náhodou znám skoro přesně čas, kdy byl tenhle pokoj pronajat.“

„Který pokoj?“

Mason položil prst na přihlášky. „Artur Sheldon, pokoj číslo pět.“

„Ten byl pronajat asi ve tři hodiny včera odpoledne.“

„Vy jste ho sama pronajímala?“

„Ano.“

„Měl ten pán s sebou nějaké zavazadlo?“

„Kufr a převlečník. Koukněte, co jste zač. Jste snad od policie?“

„To nejsem,“ vysvětloval Mason. „Já jsem právník. Snažím se něco objasnit pro svého klienta.“

„Dobře, tak nás do toho nezatahujte,“ odsekla paní.

„Já vás do ničeho nechci zavléci. Chci někoho z něčeho vytáhnout.“

„No, samozřejmě, to je něco jiného,“ řekla žena a očima pátrala v Masonově tváři. „Myslím, že jsem vás už předtím někde viděla.“

„To je možné.“

„Jak se jmenujete?“

„Řekněme Smith.“

„Viděla jsem vás… viděla jsem vaši fotografii. Vy jste Perry Mason, advokát.“

Mason přikývl.

„Vy opravdu vytahujete lidi z nesnází, že?“

„Občas.“

„Když se dopustí vraždy.“

Mason zavrtěl hlavou. „Když spáchají vraždu, tak to ne. Někdy, když jsou obviněni z vraždy, jsem schopen prokázat, že to neudělali.“

„No, a to jim pomůže ze šlamastiky, ne?“

„Dost účinně,“ připustil Mason s úsměvem. „Ten pán, který se zde registroval, zapsal své jméno ve vaší přítomnosti?“

„Ano.“

„Můžete ho popsat?“

„Tak tedy. Byl mladý, lépe řečeno ve věku, kterému já říkám mladý. Něco kolem sedmadvaceti nebo osmadvaceti a myslím, že měl světlé vlasy a hnědé oči. Byl středně vysoký a vážil, ach, asi tak kolem sto pětačtyřiceti liber, řekla bych. Na sobě měl šedý dvouřadový oblek a vzpomínám si, že převlečník byl hodně tmavohnědý. Položil ho tady na přepážku, když podpisoval přihlášku.“

„Byla s ním slečna?“

„Tak to mi řekněte, o co se tady pokoušíte?“

Mason se díval zcela nevinně dál. „Pokouším se najít děvče, které s ním bylo.“

„Tohle není místo takového druhu.“

„Já nepředpokládám, že s ním byla na pokoji. Jen jsem myslel, že s ním byla, když se zapisoval, nebo že mohla mít třeba jiný pokoj.“

Žena zavrtěla hlavou.

„Snad přišla později,“ řekl Mason. „Spíš slušně vypadající dívka, dost krátká sukně, pěkná postava, kaštanové vlasy, na sobě oblek se vzorkem podobným plédu.“

„Jak stará?“

„Dvaadvacet nebo třiadvacet.“

Pomalu vrtěla hlavou. „My se o tyhlety nestaráme.“

„Mohlo to s ní být v pořádku.“

„To ne. Kdyby tak vypadala a měla tady pokoj, nebylo by to s ní v pořádku. Taková by spíš šla do penziónu nebo do hotelu. Tohle je ubytovna. Snažím se to tady vést slušně. Nemohu být odpovědná za všechno, co se tady děje, ale fiflenám pokoje nepronajímám. Bez ohledu na to, co vám řeknou, způsobí vám dříve nebo později potíže. Já to tady mívám dost plné, tak jak to jen jde, a kdyby sem nějaká taková přišla, řekla bych jí, že mám obsazeno.“

„Ale nemůžete říci, že taková žena tady vůbec během večera nebyla?“

„Určitě ne. Nestojím nahoře na schodišti ani nekoukám do chodeb. Já si všimnu lidí, když přicházejí. Dělám, co mohu, abych měla slušný podnik, ale nesednu si na práh a nesleduji každého, kdo jde po schodech. Nejsem gardedáma. Když je kravál, zarazím ho. Když něco ohrožuje ostatní hosty, dám to do pořádku, ale nečmuchám.“

„Pak ten pan Sheldon mohl mít dámskou návštěvu?“

„Jistě, ale co je na tom špatného? Mohla to být jeho sestra nebo…“

„Já se nesnažím na tomhle podniku najít nějakou závadu,“ přerušil ji Mason. „chci jen tu mladou dámu najít. Je velice důležité, abych zjistil, kde je, a jestli vás to zajímá, snažím se jí pomoci.“

„Já jsem ji neviděla.“

„A vy jste nepronajala pokoj žádné jako ona?“

„Mohlo to tak být, když vám na tom tolik záleží.“

„A jak?“

„Když večer odcházím spát, nechávám někdy na přepážce cedulku s upozorněním, že některé pokoje jsou volné. A že jsou za tři dolary. Návštěvník se může zapsat a peníze prostrčit touhle štěrbinou v přepážce, vzít si klíč z desky a jít spát.“

„Není to trochu riskantní?“ vyptával se Mason.

„Je i není. Pokoje, které vám dělají starost, se pronajímají už dříve večer, skoro všechny před půlnocí. Po půlnoci jde obvykle o někoho, kdo nemohl sehnat ubytování v hotelu a je z toho více méně zoufalý. Mám jen dva tři pokoje, s nimiž to tak dělám. Jsou to nejméně žádané místnosti. K ceně připočítávám dolar a to upozornění vyvěšuji teprve po půlnoci.“

„A minulou noc byl jeden z nich pronajat?“

„Ano.“

„Kdy?“

„To nevím. Vím jen, že v pokladničce pod štěrbinou na přepážce byly dneska ráno tři jednodolarovky a klíč byl pryč.“

„A jaké jméno bylo na přihlášce?“ ptal se Mason.

„To je právě to, žádné jméno tam nebylo. A to je důvod, proč jsem na ten pokoj nepomyslela, když jste se díval na přihlášky. Ten, kdo si pokoj vzal, se do knihy nezapsal.“

Mason pravil: „Pojďme se tam podívat.“

„Podívejte se,“ varovala ho paní domu, „asi je to falešná stopa. Ale víte-li určitě, že ta žena tady přenocovala, pak je to právě tam.“

„Já si jistý nejsem,“ odvětil Mason.

„Dobře, koukneme se.“

„Ona je pořád v pokoji,“

„Já nevím. A jestli je - co potom? Hodláte s ní mluvit?“

„Ano.“

„Nebudete dělat nepříjemnosti?“

„Žádné nepříjemnosti, žádný rozruch ani hádky. Chci ji jen vidět a to je všechno.“

„Bude ráda, že vás uvidí?“

„Měla by být.“

„Tak jo, pojďme.“

Paní domu ho vedla chodbou. Její široká postava se vlnila pod tenkým domácím oblekem. Sluneční světlo procházející oknem na konci chodby, vykreslovalo přes tenkou sukni obrysy silných nohou. Zastavila se přede dveřmi jednoho z vnitřních pokojů, pohlédla na Masona a zaklepala na dveře. Žádná odpověď. Zaťukala znova a hlasitěji. Když ani teď nepřišla odpověď, zkusila pohnout knoflíkem u dveří.

Dveře byly odemčené. Otevřely se. Klíč byl na vnitřní straně zámku a kovový přívěsek, který byl k němu připojen drátem, při otevírání zadrnčel nárazem o dveře.

„Tak tedy,“ řekla žena, „byla tady a odešla. Vyspala se a zřejmě asi odešla časně ráno dříve, než jsem se probudila. Každopádně jsem ji neviděla vycházet.“

Pokoj byl vybaven nábytkem podobně jako ten, který obsadil Artur Sheldon, ale měl jen jedno okno a to bylo otevřeno do úzkého světlíku. Mason prohlížel lůžko. Osoba, která na něm nocovala, spala buď velmi hluboce, nebo v něm byla jen krátce. Pokrývky byly sotva rozloženy a na hladkém povrchu polštáře byl jen jeden dolík, který svědčil o tom, že v něm spočívala hlava klidně a jen v jedné poloze.

„Byla mladá,“ pravila paní domu. „Starší lidé spějí na celém lůžku. Jen mladá osoba může zalézt do postele a zase z ní vylézt a takhle ji zanechat.“

„Mladá osoba s čistým svědomím?“ otázal se Mason. „To netvrdím. Říkám, že byla mladá. Zatraceně málo mladic, které tady bydlí, se starají o svědomí.“ Sebrala z polštáře dlouhý vlas a natáhla ho na bílém povlaku. „Kaštanový vlas. Asi její vlastní. Je dost jemný.“

Mason popošel, aby si prohlédl umyvadlo. Obdélníkové zrcadlo nad mísou odráželo trochu zkresleně jeho tvář. Linie okna na opačné straně pokoje tvořily podivně zkroucený obrazec.

Tenký koberec byl tmavý kolem umyvadla, kde voda vyšplíchla, tmavý. Paní, která sledovala směr Masonova pohledu, řekla jakoby na vysvětlenou: „Stála před umyvadlem a myla se žínkou. Všechny ženy to tak dělají, přinejmenším všechny ty zvláštní. Byla bych raději, kdyby to nedělaly.“

Přešla k posteli, stáhla přikrývky, zastavila se, pohlédla na povlaky a skoro přemýšlivě pravila: „Když se to tady urovná a uhladí, tak nikdo vůbec nepozná, že se v tom spalo. Ona spala ohleduplně, všechna čest.“

Mason prohlížel vodní kapky, rozstříknuté na stolku s umyvadlem, které se dosud neodpařily. Některé kapky měly bledě růžovou barvu.

„Co vlastně hledáte?“ otázala se paní přes rameno. Upravovala právě postel a přitom pečlivě vyhlazovala pokrývku a povlaky polštářů.

„Jen se tak rozhlížím,“ odpověděl Mason. Odstoupil od stolku s umyvadlem, přešel ke koši na odpadky, podíval se do něj a chtěl se zase otočit, ale náhle se zarazil.

Jeho pozornost upoutalo cosi, co trčelo při straně košíku a zachvívalo se slabým závanem vzduchu. Mason se sehnul nad košíkem. Několik uvolněných bílých útržků ze pštrosích per spadlo do koše. Zřejmě se zachytily na jeho bočních stěnách, když byly ještě mokré. Teď, když už byly konce suché, chvěly se při každém pohybu vzduchu jako lístky stromu.

Správcová pečlivě skládala horní část vrchního povlaku.

Mason rychle zachytil tu trošku jemného chmýří z per mezi palcem a ukazovákem. Přitom poznal, proč se zachytily na straně košíku. Naspodu per byl jemný, avšak nepřehlédnutelný kousek červené barvy. Zřejmě se ho kdosi pokoušel smýt, ale protože tam skvrna zůstávala, někdo chmýří odtrhl od pštrosího vějíře a hodil do koše.

Mason otevřel tašku, zabalil kousky pera do lístku papíru a řekl správcové: „No, myslím, že nemá smysl čekat, že by se sem vrátila.“

Paní ustoupila zpět a kriticky prohlížela lůžko.

„Je-li mladá a potřebuje-li pomoc, je škoda, že ji nemůžete najít.“ Rozprostřela ošumělý přehoz přes lůžko a zastrkala ho na konci u nohou.

„To tedy opravdu je,“ pravil Mason a něco v jeho hlase způsobilo, že správcová trhla hlavou a ostře na něj pohlédla.

Paul Drake vstoupil znechuceně do Masonovy kanceláře.

„No tak,“ zeptal se Mason, „bylo to zlé?“

„Zatraceně zlé,“ odpověděl Drake. „Co se stalo?“

„Byl tam seržant Dorset. Šel na to tvrdě.“

„To on vždycky.“

„Sheldon zavěsil cedulku NERUŠTE na Callenderovy dveře.“

„Víš to jistě?“

„Policie si je jistá.“

„Jak na to přišli?“

„No, když prohledávali Callenderův pokoj, našli jeho štítek NERUŠTE viset na svém místě ve skříni. Když pak prohledávali pokoj pět-deset, nemohli štítek NERUŠTE najít. Ale když místnost kontrolovala při úklidu pokojská, tak štítek tam ještě byl.“

„Ještě něco jiného? Jsou jim jasné některé z dalších osob – těch, co navštívily Callendera?“

„Žena, která přišla ve dvě dvacet tři, s ním měla schůzku.“

„Víš to určitě?“

„Ano. Hotelový hlídač ji zastavil u výtahu. Snažila se zahrát oprávněné rozhořčení, ale hlídač chtěl vědět, kam jde. Řekla, že do pokoje pět-jedenáct. Detektiv jí vybídl, aby použila hotelový telefon a s pokojem se domluvila. Šel s ní k aparátu a zavolal na pět-jedenáct. Když se Callender ozval, telefon jí předal. Ozvala se to jsem já. Jsem dole. Hotelový hlídač chtěl, abych ti zatelefonovala. Hned budu nahoře. Callender je stálý host. Vycházeli mu vstříc, jak jen to šlo. Kdokoli jiný by musel v tu dobu sejít dolů do haly a setkat se se slečnou tam. Dívka udala hlídači své jméno - Lois Fentonová. Callender byl velký puntičkář, co se týče ranní kávy. Nikdy nevstal dřív, dokud nebyla připravená. Objednal si ji už včera večer, na určenou hodinu. Proto číšník klepal a bral za dveře přesto, že tam visela cedulka NERUŠTE.

Další věc, tahle dívka Fentonová navštívila Callendera už dříve. Pokojská ji spatřila, jak vychází z Callenderova pokoje ve 2.00 ráno. Callender stál ve dveřích a řekl: Tak tedy sbohem, nebo něco takového. Zdál se kvůli tomu dost rozzlobený.

Pokojská oznámila, že dívka šla směrem k výtahu, ale pak se zdálo, že svůj úmysl změnila, vrátila se a šla po schodech. Pokojská by o tom bývala referovala, kdyby nešlo o Callenderův pokoj. On má určitá privilegia.“

„Je to tatáž žena, Paule?“

„Popis na ni sedí jako ulitý.“

„Takže policie podezírá Lois Fentonovou, je to tak?“

„Správně, a Sheldona jako spolupachatele. A našli ještě něco jiného, Perry. Velice zvláštní krvavou skvrnu na zdi“

„Co je to za skvrnu?“

Drake pokračoval: „Policie se o to zatím přesně nezajímala, ale já z jejich popisu soudím, že vím, o co jde.“

„A co to je?“

„Je to určitý druh skvrny, kterou by udělal vějíř ze pštrosích per potřísněný krví a pak ostříknutý proti zdi, aby z něj krev zmizela. Je to půlkruhová skvrna s množstvím tenkých výběžků, tvořících více méně symetrický obrazec.“

Mason stiskl rty. „Kolik mám času k dobru?“

„Nevím.“

„Řekl jim Faulkner, že jsem tam byl?“

„Neřekl až do okamžiku, kdy jsme odešli. Ale policie zadržela Faulknera a Juliana, aby je mohla dále vyslechnout.“

„Řeknou to?“

„K ďasu, Perry, oni to musí říct! Já sám jsem v tom namočen. Přitáhl jsem koně a - samozřejmě, policie bude chtít vědět o celém případu všechno a…“

Mason se na něj udiveně podíval. „A co u všech všudy, s tím má ten kůň co dělat?“ zeptal se.

„Krucinál,“ odvětil Drake, „je to přece součást případu.“

„Podle čeho tak soudíš?“

„Inu, tys mě žádal, abych zapojil chlapy do práce při hledání koně ve stejné době jako… Řekni sám, nepatří ten kůň do našeho případu?“

Mason se na něj zamračil. „Tys chtěl informovat policii o všem, co děláš?“

„To ne, Perry, samozřejmě ne, ale… no, pochop to, budu muset odpovídat na jejich otázky.“

„Tak dobře,“ řekl mu Mason. „Když se tě budou vyptávat na koně, pak jim o koni pověz. Jestli se tě ptát nebudou, neříkej jim o žádném koni, ani co by se za nehet vešlo.“

Sotva se zavřely dveře za Paulem Drakem, obrátil se Mason na Dellu Streetovou. „Máte po ruce tužku, Dello?“

Místo odpovědi vyňala svoji tužku, připravila si na koleno zápisník a tázavě pozvedla obočí v očekávání Masonova diktátu.

Mason pravil: „Chci sestavit časový přehled a chronologicky ho uspořádat. Kolik myslíte, že bylo, když jsme přišli do hotelu?“

„Do Richmellu?“

„Ovšem.“

Řekla: „Koukla jsem na hodinky, když jsme přijeli do města. Bylo chvilku po jedné - asi tak osm minut, myslím.“

Mason pravil: „Odhadneme-li přibližně čas potřebný k cestě z toho místa do hotelu, pak můžeme říci, že jsme se do hotelu dostali v jednu hodinu dvacet ráno. Vrátný v nočním klubu, Harry, byl tou dobou u Callendera. Nevíme, kdy odešel, tak to začněte sestavovat, Dello. Dejte jedna dvacet, Harry vstupuje. Pak nechte volné místo pro okamžik, kdy vyšel.

Teď jako další okamžik, kdy víme něco o tom, že kdosi byl v pokoji, je druhá hodina, kdy pokojská spatřila blíže neurčenou ženu, která z místnosti odcházela a jež mohla být Lois Fentonová. Pak tady máme Sheldona, který opustil pokoj kolem dvou jednadvaceti. Ve dvě dvacet tři tato žena, která udala jméno Lois Fentonová, se zase do místnosti vrátila a vyšla ve dvě třicet dva nebo dvě třicet tři. Ve dvě čtyřicet čtyři vešel jakýsi mladík a ten vyšel ve dvě čtyřicet čtyři a deset sekund. Ve tři hodiny dvě minuty se Sheldon odhlásil. Buďte tak laskavá a napište na stroji časovou tabulku.“

Della Streetová zasunula lístek papíru do psacího stroje a vypracovala přehled:

1:20 ráno číšník Harry vchází

Harry vychází

žena vchází

2:00 ráno žena vychází

Sheldon vchází

2:21 ráno Sheldon vychází

2:23 ráno do pokoje vstupuje dívka, která udala jméno Lois Fentonová

2:33 ráno odchází

2:44 ráno mladík vstupuje do pokoje

2:44 -10 sek. ráno mladík odchází

3:02 ráno Sheldon se odhlašuje

Podala lístek Masonovi. Advokát ho právě studoval, když se ozvalo zaklepání a Gertie otevřela dveře z přední kanceláře, nakoukla a čekala na Masonův souhlas.

„Pojďte dál, Gertie. O co jde?“

„Jejda, pane Masone,“ odpověděla, „nechtěla jsem vám to říkat do telefonu, protože jsem se obávala, že ji nebudete chtít vidět. Ona čeká venku a panečku, ach panečku, to je třída!“

„Vidím, že vás to trochu ohromilo, Gertie.“

„Ohromilo,“ zvolala Gertie a obrátila nadšeně oči. „Kdybych měla takovou figuru - pomyslím-li, kdybych vůbec někdy mohla takovou postavu mít, obešla bych se bez zmrzliny i másla a nepomyslela bych ani na kousek cukroví a… pane Masone, ona je vynikající, je nádherná.“

„A její jméno?“ zeptal se Mason suše.

„Její jméno je Chérie Chi-Chi. To je celé jméno, které udává. Předtím tady nikdy nebyla, ale…“

„Jsem si zcela jist, že ji chceme vidět. Uveďte ji sem.“

Dívka, kterou Gertie doprovodila do kanceláře, byla vějířová tanečnice, se kterou se Mason a Della Streetová setkali předešlý večer v Palominu.

„Dobrý den, pane Masone a slečno Streetová,“ řekla s úsměvem.

Gertie váhavě zavřela dveře.

Chérie Chi-Chi měla na sobě něco mezi běžným tvídovým oblekem typu pepř a sůl a plédem. Krátká sukénka těsně přiléhala k tělu. Na nohou měla průsvitné nylonky. Když přecházela místností, těsná minisukně nijak nezmenšovala její ženský šarm. Vztáhla k Masonovi ruku.

„Tak vás zase ráda vidím,“ pravila radostně.

„Posaďte se,“ uvítal ji Mason a přitom se zkoumavě podíval na Dellu Streetovou.

Vějířová tanečnice se uvelebila naproti Masonovu stolu v koženém křesle. Nedbalým gestem stáhla okraj sukně, pak elegantně zkřížila nohy a usmála se na Masona.

„Jste překvapen?“ tázala se.

Mason zavrtěl hlavou.

Poposedla v křesle. „Poté, co jsem se s vámi setkala, jsem už včera večer neměla v Palominu žádné vystoupení.“

„Žádné?“

„Ne. Vrátila jsem se do města.“

„Jela jste?“

„Ano.“

„Sama?“

„Byl se mnou Harry. Určitě si na Harryho vzpomenete. Ten statný číšník…“

„Ano, na Harry ho se pamatuji.“

„Tak vidíte,“ pokračovala, „vlastně jsem celou tu dobu myslela, že jste našel mého koně, ale když vyšlo najevo, že to, co jste nalezl, byl jen pár vějířů - no, tak jsem musela vyhledat určitého člověka.“

„Ták moment,“ odvětil Mason. „Abychom si dobře rozuměli. Vy nejste moje klientka.“

„Ne, ovšemže ne.“

„A vy nejste opravdová Lois Fentonová?“

„Ne.“

„Ale přesto jste používala její jméno?“

„Ano.“

„A navštívila jste mne, protože něco chcete.“

„Ovšem.“

„Co to je?“

Široce se na něj usmála. „Jste moc příkrý.“

„Asi ano, ale vy něco chcete a já si přeji vědět, co to je.“

„Proč jste tak zvědavý?“

„Chci vědět, co za tím vězí.“

„Celkem nic.“

Mason zmlkl. Prsty mladé ženy skládaly okraj sukně do malých záložek a pak je znova vyrovnávaly. „Myslíte,“ optala se po chvíli, „že byste musel o těch dvou vějířích povídat?“

„Komu?“

„Komukoli.“

„Přijde na to. Jak se jmenuje člověk, jehož jste informovala o vějířích - a o koni?“

„John Callender.“

„Víte, co se mu stalo?“

Levá ruka jí stále klouzala nahoru a dolů po hladkém povrchu punčochy na pravém lýtku, které spočívalo na levém koleni. „Ano.“

„Máte-li v úmyslu mi něco sdělit, měla byste raději pokračovat.“

Pravila: „Přijela jsem, abych o tom řekla Johnovi Callenderovi. Doufal, že toho koně získám nazpátek.“

„Kdy jste ho viděla?“

„Krátce před druhou hodinou dnes ráno.“

„Pokračujte.“

„Na rovinu, pane Masone, řekla jsem Callenderovi přesně, o čem jsme spolu jednali. Ukázala jsem mu ty dva vějíře, které jste mi přinesl. Řekla jsem mu, že nevěřím, že jste toho koně našel.“

„A dál?“

„Řekl mi, abych nebyla naivní, že jste mi přetáhl pásku přes oči. Pravil, že jste koně určitě nasel a že vějíře jsou jen k odvedení pozorností. Doporučil mi, abych s vámi znova navázala kontakt.“

„A potom?“ vyptával se Mason.

Pokračovala dál: „Pokusila jsem se setkat s panem Callenderem asi před hodinou a dozvěděla jsem se, že je mrtev. Zjevně byl zavražděn. Napadlo mě, abych se obrátila na vás a otevřeně vám pověděla, co se stalo.“

„A proč?“

„Protože do toho nechci být zatažena. Soudím, že za takových okolností byste mohl o mně špatně smýšlet a něco říci policii - a novinářům.“

„Callender byl úplně v pořádku, když jste jej opustila?“

„Samozřejmě. Pokojská na chodbě mě viděla odcházet a John stál ve dveřích. Na někoho čekal. Myslela jsem, že bych vám to snad měla říci.“

„Proč se tak najednou o mě zajímáte?“

„Protože, budete-li znát správně všechny okolnosti, nebudete mě do toho zatahovat. Jinak byste mohl - no, mohl byste mít spoustu špatných představ.“

„Tak jste se rozhodla přijít ke mně?“

„Ano.“

„Byl to váš vlastní nápad?“

„Harryho napadlo, že bych za vámi měla zajít.“

„A co chtěl Harry, abyste mi řekla?“

„Pravdu.“

„A pověděla jste ji?“

„Ne úplně celou.“

„No tak proč nedojít zbytek cesty?“

„Čekala jsem, že mi budete klást otázky.“

„Povězte mi všechno, co chcete říci, a já se pak budu vyptávat.“

Začala: „Znám Lois Fentonovou už asi dva roky. Lois i já jsme byly v karnevalovém ansámblu. Obě máme stejnou postavu. V mnoha ohledech jsme si hodně podobné. Když se Lois provdala, přestala se o svoji kariéru starat. Její taneční vystoupení byla velmi úspěšná. Já jsem byla jen členkou dívčí skupiny - ale určité ambice jsem měla.“

„Tak dál“ vybídl ji Mason. „S bídou jsem se protloukala a snažila se dostat někam do karnevalových dívčích show. To není žádný život. Filmoví agenti si vás z takové mizérie nevytáhnou. Když se Lois před několika měsíci provdala, požádala jsem ji, jestli bych nemohla po ní nastoupit. Víte, agent, který s Lois spolupracoval, propagoval ji jen na základě jejích fotek a dobré reputace. Takže kdybych převzala její jméno a pokračovala v její umělecké dráze, nikdo by na nic nepřišel.“

„Ptala jste se Lois, jestli to můžete udělat?“

„Ano.“

„Co na to řekla?“

„Řekla, abych se do toho pustila. Podepsaly jsme smlouvu.“

„Pokračujte.“

„To je v téhle věci všechno. Užívala jsem jméno Lois Fentonové. Napodobila jsem její oblečení a barvila si stejně vlasy. Používala jsem také umělecké jméno Chérie Chi-Chi. Uváděla jsem ho, kdekoli to bylo možné. Protože, rozumíte, bylo by jako moje vlastní a chtěla jsem si ho udržet v případě, kdyby se něco přihodilo a někdo by jednoho dne prohlásil, že Lois Fentonová nejsem. Zařídila jsem si to dobře, ale vám, pane Masone, nechci věšet bulíky na nos. Nemyslela jsem, že budu někdy vystupovat tak perfektně jako Lois. Ale dařilo se mi. Dařilo se mi docela dobře.“

„K čemu pak došlo?“

„Pak došlo k něčemu, s čím jsem opravdu nepočítala“

„Co to bylo?“

„Něco, o čem jsem měla vědět, že se nevyhnutelně stane.“

„Tedy?“

„Lois a její manžel se rozešli. Nechala ho.“

„A co dál?“

„Pak přirozeně chtěla své jméno nazpět. Chtěla zase vystupovat. Chtěla si opět vytvořit vlastní živobytí.“

„A co jste udělala vy?“

„Nemohla jsem se prostě vzdát všeho, čeho jsem dosáhla.“

„Tak co se vlastně stalo?“

„Lois měla své vlastní vystoupení v Brawley. Měla tam ohromný úspěch a potom… myslela, že se vrátí a převezme závazky dojednané pro mne. Nepovažovali jsme to za správné.“

„Šla jste za Callenderem?“ ptal se Mason.

„Ne, bylo to jinak. Callender přišel za mnou.“

„Kdy?“

„Před dvěma nebo třemi dny.“

„Kde to bylo?“

„V městečku, kde jsem vystupovala předtím, než jsem jela do Palomina.“

„Co vlastně chtěl?“

„Řekl, že má velmi cenného koně a že mu ten kůň buď byl ukraden, nebo se zatoulal. Myslí si však, že někdo už třeba toho koně našel, ale ten dotyčný by se mohl zmýlit, protože majitelkou koně je jeho žena, která užívá své dívčí jméno Lois Fentonová. Prohlásil, že má obavy z velkých zmatků, které z toho vzniknou. Chtěl po mně, abych mu napsala dopis a ještě jiný dopis podepsala a přitom užila jméno Lois Fentonová.

Mě však nespletl. Věděla jsem, že jde o podvod, ale on namítl, že mě bude krýt a dohlédne, abych se nedostala do nesnází. Řekl, že moji pomoc potřebuje, protože nálezce se dozví, že ten kůň byl majetkem Lois Fentonové, která je vějířovou tanečnicí. A tak by mohlo při zpětném získávání koně dojít i k osobnímu jednání. Nabídl mi dvě stě padesát dolarů. Já jsem chtěla tři sta padesát. On nechtěl nabídku zvýšit, a tak jsem to vzala.

Tak a to je celá historie. Podepsala jsem ony dopisy. Myslela jsem, že koně máte. Jednala jsem podle Callenderových instrukcí. Pomlčíte-li o celé věci, bude to pro nás oba lepší.“

„A kde je teď skutečná Lois Fentonová?“

„Já nevím. Chtěla se vecpat do mých závazků, ale já jsem jí řekla, že nemůže. Kdyby měl můj impresário dojem, že něco není v pořádku, lítaly bychom v tom obě. My jsme jí na rovinu vysvětlili, že by se mohla dostat do velkých potíží.“

„Kdo my?“

„Harry a já.“

„Vy jste za něj provdaná?“

„Ne.“

„On se o vás nějak více zajímá?“

„Ano.“

Mason začal bubnovat konečky prstů na okraj stolu.

„Takže,“ pokračovala Chérie Chi-Chi, „jsem chtěla, abyste věděl všechno o koni a o dopisech, které jsem napsala, a jak k tomu došlo, že jsem začala užívat jméno Lois Fentonové. Měla jsem od Lois naprostý a kompletní souhlas ve formě písemného svolení k tomu, abych převzala její jméno a dělala vlastní kariéru na základě její umělecké popularity.“

„Kde je ta smlouva?“ vyptával se Mason.

„Já nevím. Měl ji John Callender.“

„Vy jste neměla kopii?“

„Ne, nesestavoval ji právník. Byl to právě jen dopis, který mi napsala vlastní rukou. Obě jsme to podepsaly, ale ona kopii nepořizovala. Když Callender chtěl, abych vám napsala o tom koni, řekl mi, že by měl mít na několik dní tu dohodu u sebe pro případ, že by mě měl ochraňovat. To bylo pro mne výhodné. On má ve Valley dost velký politický vliv. Dala jsem mu smlouvu a on mi dal dvě stě padesát babek.“

„Měla jste vy a Lois nějaké nesnáze ohledně toho vystoupení v Brawley?“

„Ano.“

„Viděla jste ji tam?“

„Ano.“

„Jak byla v tom okamžiku oblečena?“

Chérie Chi-Chi se zasmála. „Vůbec nebyla oblečena.“

„Já myslím…“

„Ach, už vám rozumím. Ovšem, napodobila jsem její oblečení. Čert to vem, chtěla jsem vydělávat. Dělala jsem vlastní kariéru od doby, co se Lois vdala. Nechtěla jsem to vzdát kvůli tomu, že své úmysly změnila. Její manžel byl bohatý. Mohl ji podporovat. Já jsem neměla nikoho, kdo by mi pomáhal.“

„Kromě Harryho,“ namítl Mason.

„Nepleťte se,“ odsekla. „Zapřaháte káru před koně.“

„Co jste potom dělala dnes ráno, když jste ve dvě hodiny Callendera opustila?“

„Sestoupila jsem dolů do haly a sešla se s Harrym.“

„Harry čekal venku před hotelem?“

„Ano.“

„Pak jste se asi dvacet minut po druhé zase vrátila?“

Napřímila se v křesle. Oči se jí rozšířily. „Kam jsem se vrátila, pane Masone?“

„Zpátky do Callenderova pokoje.“

Zvolna zavrtěla hlavou.

„Hotelový detektiv prohlásil, že jste se vrátila.“

„Ale ne, to ne, pane Masone. Absolutně ne.“

„On si na to vzpomíná velmi zřetelně,“ namítal Mason. „Vešla jste do hotelu, prošla halou a šla k výtahům. Byla jste oblečena asi tak jako nyní, a nesla pouzdro na housle. Přirozeně jste upoutala pozornost hotelového detektiva. Ten vás zastavil a chtěl vědět, kam jdete. Řekla jste, že jdete navštívit jednoho z hostů v hotelu a on chtěl vědět kterého. Nakonec jste mu řekla, že pana Callendera. Hotelový detektiv zatelefonoval do Callenderova pokoje, pak vám předal sluchátko a naslouchal rozhovoru. Řekla jste, že jdete nahoru. Callender zřejmě odpověděl, abyste hned přišla. Nastoupila jste do výtahu a vyjela. Ke Callenderovi jste se dostala přibližně ve dvacet tři minuty po druhé a zůstala jste tam asi devět nebo deset minut“

Zavrtěla velice důrazně hlavou. „To jsem nebyla já, pane Masone. Já jsem tam byla ve tři čtvrti na dvě. Odešla jsem ve dvě hodiny. Neměla jsem žádný důvod k návratu.“

„Vy říkáte, že vás někdo viděl odcházet?“ tázal se Mason.

„Ano. Na chodbě byla uklízečka, když jsem ve dvě hodiny vycházela.“

„Co jste udělala?“ ptal se Mason.

„Šla jsem k výtahu, ale pak jsem se rozhodla jinak. Snad mě napadlo, že by právě bylo dobře, kdybych sešla dolů po schodech. Hotely jsou někdy trochu nedůtklivé k děvčatům, která v noci přicházejí a odcházejí - no, vy víte, jak to je, pane Masone. Já nejsem úplně naivní. K tomu, abych byla dobrou vějířovou tanečnicí, je třeba mít to i ono a ještě další věci. A také se nesnažím skrývat to, co byste mohl nazvat mými obchodními aktivy. Oblékám se tak, abych vyvolala určitou míru pozornosti. To je součást práce a patří to k zaměstnání. Když dívka jde po ulici ve městě jako je na příklad Brawley nebo Palomino, chce na sebe upozornit. Muži na ni pohvizdují, mluví o ní a pak jdou a zaplatí za to, aby ji večer spatřili tančit s vějíři.“

„Tak jste se rozhodla sestoupit po schodech?“

„Ano.“

„A co jste udělala dál?“

„Sešla jsem po schodech. Prošla jsem čtyřmi úseky schodů do mezaninu, pak jsem přešla mezanin, šla znova po schodech a pak přes halu.“

„A už jste se nevrátila nazpět ve dvě dvacet dva nebo ve dvě dvacet tři?“

„Absolutně ne, pane Masone.“

„Samozřejmě to můžete prokázat?“

„Ovšem. Byla jsem s Harrym.“

„Jak dlouho?“

Setkala se pevně a klidně s Masonovým pohledem. „Myslím, že tak dlouho, jak to bylo nutné, pane Masone.“

„Vy víte, že je Callender mrtev - že byl zavražděn?“

„Ano.“

Mason pokračoval: „Náhodou vím, že Harry navštívil Callendera asi dvacet minut po jedné.“

„Opravdu? Ale ne, vy se mýlíte.“

„Ne. Harry ho navštívil.“

„Někoho jiného na tom patře, to snad ano, ale Johna Callendera ne.“

„Johna Callendera - asi v jednu dvacet.“

„Tak dobře, a co? John Callender byl naživu, když jsem ve dvě hodiny odcházela, a pokojská ho spatřila, jak stojí ve dveřích a vyprovází mě. Oba nás poznala.“

„Ještě něco?“ zeptal se Mason a už se o tom dál nechtěl bavit.

„Ano. Vím, že Artur Sheldon měl pokoj přímo přes chodbu naproti pokoji, který obsadil Callender. Vím, že Artur Sheldon je - no, že vždycky běhal za Lois. Já si vás vážím, pane Masone. Myslím, že jste se mnou jednal čestně. Napadlo mě, abych vám tohle všechno pověděla - no, abyste nenarazil. Teď už víte, jak to je.“

„Chcete,“ ptal se Mason, „si nadále ponechat jméno Lois Fentonové?“

„Ještě nevím. Chtěla bych. Mám ho raději než Irene Kílby. Ale proč ne. Moje celá umělecká kariéra je na tom jméně založena. Moje smlouvy jsou na to jméno. Také smlouvy na programy.“

„Ovšem, v souvislosti s tímhle vším dojde k povážlivé popularitě - dosti velké a nežádoucí popularitě v novinách.“

Sepjala ruce na kolenou, zvrátila hlavu nazad a zasmála se. „Myslíte, že mě to zastraší?“

„Chtěl jsem vědět, jak na to budete reagovat.“

Pohlédla dolů na své nohy a odvětila: „Já jsem dost fotogenická, pane Masone.“

„Jinými slovy, uvítáte jakoukoli dosažitelnou publicitu?“

„To jsem neřekla. Pravila jsem, že na fotografiích vypadám dost pěkně.“

Ozval se Masonův soukromý telefon. Mason pokynul Delle Streetové. Zvedla sluchátko na stole a ohlásila se: „Haló…“ Pak řekla Masonovi: „Chcete mluvit s Paulem?“

Mason se nejistě zamračil.

„Paul říká, že je to důležité.“

„Na mě neberte ohled,“ pravila Chérie Chi-Chi. „Můžete odejít do jiné místností a tam telefonovat nebo také můžete telefonovat v hádankách,“ a chápavě se na Masona usmála.

Mason si vzal přístroj a odpověděl: „Nazdar, Paule. O co jde?“

„Jsi sám?“ tázal se Drake.

„Ne.“

„Máš tam klienta?“

„Ne tak docela.“

Drake odpověděl: „Detektiv, který našel koně, už ho sem veze. Zavolal cestou z jednoho místa. Bude tady ve městě do hodiny. Čeká na druhém telefonu na instrukce. Co s ním uděláme?“

„No, co?“ ptal se Mason. „Do háje, Perry, nemůžeš zaparkovat auto a přívěs s koněm tady před úřední budovou a ani nemůžeš zajet na parkoviště. Co k čertu má ten chlap dělat s koněm uprostřed města? Kam chceš to zvíře dát? Nemůžeš ho mít ve skříni.“

„Můžeš mi zavolat za půl hodiny?“

„Myslím, že bych mohl, ale ten člověk čeká u telefonu na příkazy. Já jsem použil jeden z dalších telefonů v kanceláři, abych tě zavolal a zjistil, co hodláš dělat.“

Mason odpověděl: „Existují místa, která se specializují na řešení takovýchto problémů.“

„Myslíš, aby se dal do nějakého takového, ustájení za město? Snad do nějaké jezdecké akademie?“

„Přesně tak.“

„Pak tam bude muset někdo zůstat, aby o něj pečoval.“

„Jistě.“

„Dobře, uvidím, co se dá dělat.“

„Ještě minutku, než zavěsíš,“ pravil Mason. „Zboží, o němž jsi mluvil, má celkem dvě části.“

„Jak to myslíš, Perry?“

„Právě jak to říkám.“

„A co se ode mne čeká - že budu hrát na hádanky?“

„Samozřejmě.“

„Správně, budu sám uvažovat. Je to osedlaný kůň. Jsou tady dvě věci, kůň a sedlo.“

„To není to, co jsem myslel.“

„Trup a nohy.“

„Ne. Dvě stejné věci jako na stříbrném dolaru.“

„Hlava a ohon,“ pravil Drake.

„Ovšem.“

„Dobře, Perry, z toho vyjdeme.“

„Ten druhý zmíněný předmět,“ pokračoval Mason, „nepovaluje se jeden takový použitelný u tebe v kanceláři?“

„Právě teď ne, Perry. Jeden bych mohl mít asi za čtyři pět minut.“

„To by mohlo stačit,“ řekl Mason, „ale snaž se co nejvíc.“

„Budu muset mít popis.“

„Pošlu s ním k tobě Dellu,“ odvětil Mason, „a nemyslím, že se budu s tebou znova sázet. Máš moc velké štěstí.“

Mason zavěsil telefon, otevřel tašku, vytáhl dvacetidolarovku a podal ji Delle Streetové. „Drake vyhrává,“ vysvětloval.

„No, ten má ale kliku!“ prohodila skoro až moc rychle Della. „Já jsem na sto procent cekala, že tu sázku nikdy nevyhraje.“

„Já jsem si to sám také nemyslel,“ odpověděl jí Mason, „ale vyhrál a my budeme dobří sportovci a rádi zaplatíme. Vemte mu těch dvacet babek, Dello, a pozdravte ho ode mne.“

Della Streetová převzala dvacet dolarů, popošla k východu na chodbu, pak se otočila a přes ramena vějířové tanečnice tázavě mrkla na Masona. Jeho přikývnutí bylo téměř nepostřehnutelné.

Della Streetová proklouzla dveřmi. Mohli zaslechnout zvuk jejích rychlých kroků chodbou, dokud automatický zavírač pomalu nezaklapl dveře.

„Tak co?“ řekl Mason Chérie Chi-Chi.

„Není opravdu žádný důvod, proč bychom vy a já nemohli být přáteli - dobrými přáteli.“

„Shledala jste, že jsem nepřívětivý?“

„Zatím ne. Hádám, že byste mohl být nepřívětivý, kdyby…“

„Kdyby co?“

„Kdybyste si myslel, že by vám to prospělo. Já si to tak nemyslím. Snad spíše kdybyste měl dojem, že by to bylo nějak výhodné pro vašeho klienta. Nepřála bych si, aby se věci takhle vyvinuly. Jsem dobrá přítelkyně. Ale jako nepřítel jsem pekelná kočka.“

Mason poznamenal: „Chtěl bych se dozvědět, co se stalo potom, když jste dnes opustila hotel Richmell přibližně ve dvě hodiny ráno. Kam jste šla?“

Zasmála se na něj. „Na určité místo.“

„S Harrym?“

„S Harrym.“

„Nevadilo by vám, kdybyste mi dala jméno vašeho impresária?“

„Vůbec ne. Je to Sidney Jackson Barlow v paláci Mayberry.“

„A on je také agentem pro skutečnou Lois Fentonovou?“

Odvětila chladně: „Pokud jde o obchodní vztahy, existuje jen jedna Lois Fentonová. A to jsem já.“

„Ví o tom, že jste dvě?“

Zavrtěla hlavou.

„Hodláte mu to povědět?“

„Když to náhodou bude pro mne výhodné, pak ano. Jinak ne.“

„Ovšem, vy víte, že není žádný důvod, proč bych mu to neměl sdělit já,“ pravil Mason.

„Dala jsem vám jeho jméno.“

„Já vím, ale mohl bych si to ihned zjistit z nejméně půl tuctu jiných pramenů.“

Sladce se na něj usmála. „To je důvod, proč jsem vám jeho jméno dala, pane Masone. Kdybych si myslela, že byste si je nemohl zjistit, neřekla bych nic. Ale, pane Masone, těžko někdy v budoucnosti bude okres přetížený přemírou vějířových tanečnic.“

„Co tím vůbec myslíte?“

„Myslím, že má-li hotelový detektiv v hotelu Richmell dosvědčit, že Lois Fentonová navštívila Johna Callendera dnes ráno třiadvacet minut po druhé hodině, postará se policie, aby už Lois Fentonová nezasahovala do mého programu vějířových tanců. A také si myslím, že už je to všechno, co vám chci povědět, pane Masone. Nemám v úmyslu připravovat vás o váš drahocenný čas.“

„Vůbec ne. Bylo mi potěšením. Nechala byste tady adresu, kde bych vás mohl kontaktovat?“

„Samozřejmě, pane Masone.“

„Děkuji. To je dobře.“

„Prostě zavolejte Sidneye Jacksona Barlowa v paláci Mayberry a zeptejte se, kde vystupuje Chérie Chi-Chi. Kdykoli budete chtít - abych tak řekla - mít ze mě více?“ S úsměvem vstala rychle z křesla a natáhla ruku přes stůl. Její pevné, svalnaté prsty uchopily Masonovy. „Mnohokrát vám děkuji, pane Masone, a přeji dobrý den.“

Mason přešel ke dveřím, které vedly do přední místností, ale vějířová tanečnice se zasmála a řekla: „Nemáte-li nic proti tomu, pane Masone, vyšla bych spíše raději dveřmi, které vedou přímo do chodby. Těmi, které použila vaše sekretářka, když odešla zaplatit panu Drakeovi sázku.“

Přešla kanceláří, otevřela dveře, obdařila Masona srdečným úsměvem a hned nato cupitala rychlými kroky chodbou.

Mason sledoval, jak zavírací mechanismus pomalu zaklapává dveře. Pak se vrátil ke své otáčení židli, posadil se a čekal.

Bylo to pět minut předtím, než vešla Della Streetová.

„Předala jste zprávu Paulovi v pořádku, Dello?“ ptal se.

„Jo, jo.“

„Paulovi to vyhovovalo?“

„Myslím, že ano. Chtěl popis.“

„Dala jste mu ho?“

Della Streetová se usmála. „Řekla jsem mu, že popis nepotřebuje. Všechno, co potřebuje, je postavit detektiva k tomuhle bloku a říci mu, aby se řídil vlastním rozumem. Tak, když zjistí, že někoho sleduje, bude to ten správný.“

Mason se ušklíbl. „A teď, co se doopravdy stalo?“

Pravila: „Myslím, že Paul poslal správného člověka na akci. Právě zuřivě telefonoval, když jsem odcházela z kanceláře. Sjela jsem dolů výtahem a postavila se u kiosku s tabákem. Chtěla jsem zjistit, koho je operátor Paul schopen zapojit do práce, jak určit osobu, kterou chtěl sledovat. Dotyčný měl přijít ke vchodu do budovy a postavit se tak, aby viděl na cigaretový kiosk. Když mne naše žena míjela, chystala jsem se na ni promluvit.“

„Nezdálo se jí to podezřelé, když vás zahlédla u prodejny cigaret?“

„To si nemyslím. Stála jsem u prodejny a hovořila se slečnou za pultíkem. Když Chérie Chi-Chi vyšla z výtahu, usmála jsem se na ni. Přešla halu přímo proti mně a řekla, že jste byl skutečně obdivuhodný. Několik sekund jsme spolu hovořily, pak se rozloučila a vyšla na ulici. Víte, jak vypadá hala budovy v tuhle denní hodinu. Lidé spěchají dovnitř i ven, rychle nastupují do výtahu, ale ona ten proud lidí zastavila.“

Mason řekl: „To je dobře, Dello. Zůstaňte teď tady. Jdu do kanceláře Paula Drakea, abych mu pomohl zařídit ustájení a krmení koně.“

Mason nejednal s Paulem Drakem ještě ani deset minut, když do Drakeovy soukromé kanceláře vpadla Della Streetová.

„Hádejte, co se stalo.“ pravila.

„Další kůň,“ odvětil Drake pochmurně.

Della zavrtěla hlavou a usmála se na Masona. „Další vějířová tanečnice, Lois Fentonová. Myslím, že ta pravá.“

Mason se protáhl v křesle. „Zastavím se později, Paule.“ Vyběhl na chodbu s Dellou Streetovou. „Co má na sobě, Dello?“

„Je oblečena stejně jako předchozí tanečnice, má skoro stejnou barvu vlasů a značně se podobá té druhé dívce.“

„A co Gertie?“ zeptal se posměšně Mason.

„Gertie je celá popletená. Nejdřív si myslela, že Chérie Chi-Chi je opět v kanceláři. Teď mluví o tom, že se dá na dietu, a chce být půvabná jako vějířové tanečnice.“

„Tak se na ni podívejme,“ řekl Mason, když otevíral dveře své soukromé pracovny.

Della Streetová přistoupila k telefonu a oznámila: „Pošlete ji dál, Gertie.“ Zavěsila telefon a otevřela si těsnopisný blok.

Mladá žena, kterou Gertie uvedla do místnosti, přešla kancelář k Masonovi a podala mu ruku skoro přesně tak, jak to učinila Chérie Chi-Chi.

Mason stál, uklonil se, potřásl si s ní rukou a pravil: „Moje sekretářka, slečna Streetová. Děkuji, Gertie, to je všechno.“

Se zřejmou nechutí a povzdechem, který byl slyšet přes celou kancelář, zavřela Gertie zvolna dveře a přešla k přepínacímu panelu v přijímací kanceláři.

„Posaďte se, prosím, slečno Fentonová. Slečna Streetová je moje osobní sekretářka, která má moji plnou důvěru, všechno pro mne připravuje a já před ní nemám tajemství. Zaznamenává vše, co klienti povídají a vy můžete její diskrétnosti důvěřovat.“

Lois Fentonová si sedla a shledala, že obrovské kožené křeslo jí znemožňuje udržet krátkou sukénku těsně nad koleny, a tak se stočila na stranu, rychle pružně přehodila nohu přes nohu a řekla Masonovi: „Je to pravda, že Artur Sheldon s vámi o mně mluvil?“

„Ano.“

„Řekl mi, že k vám mám přijít a že se o mne postaráte, kdyby se věci vyvinuly nepříznivě?“

„A ony se vyvíjejí nepříznivě?“

„Slyšel jste, co se přihodilo Johnovi Callenderovi?“

„Ovšem.“

„Věděl jste, že je mým manželem?“

„Slyšel jsem o tom.“

Pokračovala: „Chystala jsem se požádat o rozvod. Jaký je v tom teď rozdíl?“

„Žádný rozdíl. Jste jeho vdova. Jestli zanechal poslední vůli, ve které vás vydědil, týká se to věcí kromě vašeho společného majetku. Jestli vás nevydělil, máte právo na celý jeho majetek.“

„Mně nejde o peníze, myslím jen - na svého bratra, Jaspera Fentona.“

„Samozřejmě,“ upozorňoval Mason, „skutečnost, že mezi vámi a vaším manželem byly neshody, může mít za následek určité rozdíly, pokud jde o policii.“

„Vy se domníváte, že si budou myslet, že jsem ho zabila já?“

„Možná.“

„To znamená pravděpodobně?“

„Ano.“

„Snad byste se mě měl raději vyptávat sám.“

„Předpokládám, že mi přesně řeknete, co se stalo minulé noci, slečno Fentonová, a já tak o tom získám více informací.“

„Vy jste věděl, že jsem byla v Arturově pokoji, když jste k němu přišel?“

„Ano.“

„Podle čeho jste to poznal?“

„Našel jsem čisticí šátečky, které jste zanechala v koši na odpadky.“

„Byla jsem v koupelně. Slyšela jsem, o čem byla řeč. Stále jsem čekala, že Artur řekne o mé přítomnosti. Neučinil to. Byla jsem strašně nervózní. Když jste zaklepal, napadlo mě, že by to mohl být můj manžel. Utekla jsem do koupelny a zamkla dveře. Potom, když jsem shledala, že jste to vy, byla jsem skoro hysterická. Já… poplakala jsem si tam. Když jste odešli a já se vrátila do Arturova pokoje, musela jsem vypadat hrozně.“

„Co na to řekl Artur?“

„Řekl, že musím ihned odejít. A že mu mám zatelefonovat, zda je všechno v pořádku.“

„Co jste udělala?“

„Stála jsem před zrcadlem a líčila se, jak nejlépe jsem dovedla a říkala mu, že tak, jak vypadám, nemohu sejít do haly. Že by si hotelový detektiv pomyslel, že jsem na konci promarněného života.“

„A co se stalo pak?“

„Věděla jsem, že John Callender má pokoj přímo naproti přes chodbu. Věděla jsem, že poslal pro mého bratra Jaspera, pokouší se ho vydírat a Jasperovým prostřednictvím mne chce získat.“

„Pokračujte.“

„No, opustila jsem Arturův pokoj, zavřela dveře, koukla se naproti na dveře 511 a náhle jsem pochopila, že kdybych mohla Johna definitivně přesvědčit o tom, že mě zpět nezíská, ať udělá cokoli, mohl by přestat Jaspera vydírat. To byl jeden z těch divokých nápadů, které na ženu občas přijdou a…“

„Není podstatné, co jste měla v úmyslu,“ odvětil Mason. „Řekněte mi, co jste udělala. Povězte mi fakta - a pospěšte si. Není času nazbyt.“

Vysvětlovala: „Přešla jsem k 511. Velmi jemně jsem zaklepala. John otevřel dveře. Vstoupila jsem a začala s ním hovořit. Řekla jsem mu, že kdyby se pokoušel dělat Jasperovi nějaké potíže, že na něj do konce života nepromluvím. Pověděla jsem mu, že už je pryč ta doba, kdy mě mohl k sobě připoutat vydíráním Jaspera. Že jsem s ním už definitivně skončila, úplně a jednou provždy.“

„A co jste udělala pak?“

„Vyšla jsem z pokoje. S křečovitým úsměvem mi otevřel dveře. Napadlo mě, že se mohl pokusit zabránit mi v odchodu, ale náhodou hned potom procházela chodbou pokojská, a tak jen řekl: ‚Tak tedy sbohem.‘ Neřekla jsem nic a šla k výtahu. Zavřel dveře, ale já jsem si najednou uvědomila, že z něj mám strach. Cesta k výtahu se mi zdála dlouhá. Vzpomněla jsem si, že jsem nedaleko pokoje zahlédla dveře označené SCHODIŠTĚ. Vrátila jsem se, šíleně rychle je otevřela a seběhla po schodech.

Celou cestu jsem běžela po schodech do čtvrtého patra, pak do třetího a do druhého. V mezaninu vedly schody na balkón okolo haly. Byla zde místnost pro korespondenci. Přisedla jsem k jednomu ze stolů, jako kdybych něco psala, sebrala list papíru, složila ho a vložila do obálky, sešla sebevědomě po schodech, zastrčila obálku do poštovní schránky a vyšla.“

„A co jste dělala pak?“

„Snažila jsem se najít svého bratra.“

„Kde jste se ho snažila najít?“

„Na různých místech. Nahlédla jsem do několika nočních podniků, kde jsem myslela, že by mohl být.“

Mason pravil: „Teď chci odpověď na jednu otázku a - chci, aby byla pravdivá. Chci ji bez chození kolem horké kaše. Vrátila jste se ještě potom do hotelu?“

„Myslíte do Richmellu?“

„Ovšem.“

„Ne. Rozhodně ne.“

„Vy jste se nevrátila, abyste navštívila Callendera asi ve dvacet minut po druhé?“

Mason vstal, začal přecházet po místnosti, pak se zastavil, otočil a vyjel na ni s otázkou: „Vy jste se nevrátila do hotelové haly ve dvě dvacet, nešla jste k výtahu a nikdo vás nezadržel?“

Zavrtěla hlavou.

„Ten muž byl hotelový detektiv. Ptal se vás, kam jdete, a vy jste mu řekla, že jdete navštívit jednoho hosta. On chtěl vědět, kterého hosta a vy jste mu nakonec řekla, že Johna Callendera.“

„Ne. Určitě ne. Nic takového.“

„Nešla jste s hotelovým detektivem k telefonu, nenechala ho zavolat do Callenderova pokoje, nepočkala, až se Callender ohlásí? Nevzala jste od hotelového detektiva sluchátko, abyste Callenderovi řekla, že jste v hale a že za ním jdete?“

„Rozhodně ne.“

„Každopádně, když jste šla ke Callenderovi, nesla jste pouzdro na housle?“

„Máte housle?“

„Ano.“

„Máte na ně pouzdro?“

„Ovšem.“

„Kde je to pouzdro?“

„Je mezi mými osobními věcmi v zadní části auta.

Pohleďte, když jsem odcházela od Johna, dost jsem spěchala a uvažovala, že bych toho všeho měla nechat a začít vlastní život sebrala jsem pár svých věcí, to co mi opravdu patřilo, dala je do zadní části svého starého vozu a chtěla na Jasperovi, aby je vzal do města. Já jsem tam jela na koni. Věděla jsem, že klub ve Valley v Brawley potřebuje hostesky. Šla jsem tam a práci jsem dostala.“

„A zatímco jste si to vyjednávala, vám ukradli koně?“

„Buď se zatoulal, nebo ho ukradli. Každopádně jsem byla přesvědčena, že byl ukraden. Dala jsem mu předtím sedlo a uzdu. Jezdila jsem na něm až za soumraku. Jistě víte, že tam v těch končinách je horko, a tak se přes poledne na koni nejezdí. Vyjíždí se až večer. Jezdila jsem těsně předtím, než bylo načase jít pracovat. Když jsem skončila, bylo to právě tak, abych stačila přijít včas na své první vystoupení. Sesedla jsem z koně a požádala chlapíka, který se o něj staral, aby pár hodin počkal, než mu sejme sedlo a uzdu.“

„Proč to?“

„Z jednoho důvodu, protože kůň byl zpocený a já jsem chtěla, aby se dostal k vodě teprve, až vychladne. A pomyslela jsem si ještě, že by si můj bratr mohl chtít zajezdit.“

„Ptal se vás, zda by mohl jezdit na koni v ten večer?“

„Ano. Svítil měsíc a on samozřejmě věděl, že mám pracovat v nočním klubu.“

„A co se tedy stalo?“

„Už jsem koně znova nespatřila. Když jsem příští ráno vyšla a ptala se pomocníka, zda odebral sedlo a uzdu, řekl, že ne. Pravil, že předpokládá, že si můj bratr koně už odvedl na projížďku, ale dosud se s ním nevrátil zpět. Věděla jsem ovšem, že je to absurdní. Našla jsem Jaspera a ptala se ho na to. Vysvětlil mi, že si šel zajezdit, ale kůň už byl pryč. Myslel si, že pomocník koně odsedlal, a proto se Jasper obrátil a odešel.“

„Přivázala jste toho koně?“

„Ne. Jen jsem přehodila otěže přes věšákový hák. Nikdy se nestalo, že by sám odešel pryč.“

„A vy si myslíte, že odešel?“

„Na rovinu, pane Masone, já myslím, že koně ukradli. Téměř kdokoli tam mohl vstoupit a koně odvést, kdyby měl k tomu dost pevné nervy.“

„Tak dobře,“ odvětil Mason, „to nás zase zavádí zpět k vaší činnosti v Imperial Valley. Co jste dělala, když jste opustila Brawley?“

„To je dlouhá historie.“

„Chci ji znát.“

„Od prvního dne, co jsem začala pracovat jako vějířová tanečnice, se mi dařilo. Zřejmě je to ve způsobu mého vystupování. Snažím se být půvabná a z vystoupení udělat symbol elegance a svobody. Neposkakuji tam jen nahá, jako mnohé vějířové tanečnice. Pokouším se opravdu něco interpretovat. Budete se smát, ale já se o to skutečně snažím. Jsem osvobozená od šatů i od konvencí. Lidé nejsou rádi, když jsou stále otroky konvencí a… ach ano, slovy se to nedá vyjádřit.

Vyskytla se dívka, která byla skoro stejně tak urostlá jako já a která chtěla být vějířovou tanečnicí. Poznala jsem ji při karnevalu. Byla jednou z děvčat v show. To je pro dívku dost ubohý život. Takové musí provádět spoustu věcí - všelijaká ponižování, dřina a nakonec odkvetou. Samozřejmě, mnohá místa taková nejsou, ale jste-li jednou děvčetem na karnevalu, musíte být připraven na - no, myslím, že to záleží právě jen na tom karnevalu. Ale každopádně, tuhle dívku to neodradilo. Vedla si dobře. A chtěla to dotáhnout dál. Tahle dívka, Irena Kilbyová, za mnou přišla, když jsem se vdala a řekla. Že jsem získala dobrou pověst a jsem dobře zapsaná. Proto není třeba moje vystoupení rušit. Proč by nemohla použít moje jméno, pokračovat dál a převzít závazky, které jsem měla? Užívala by jméno Lois Fentonová, a též umělecké jméno Chérie Chi-Chi hlavně proto, aby ji lidé co možno nejdříve považovali za Chérie Chi-Chi, a tak by pak moje jméno postupně opustila.“

„A vy jste souhlasila?“

„Byla jsem velkomyslná a řekla jí, aby se do toho pustila.“

„Sepsaly jste něco?“

„Ano. A v tom jsem prohloupila. Dala jsem jí dopis, v němž jsem jí povolila užívat mé jméno a moje angažmá až po dobu, dokud bych se nechtěla vrátit nazpět, Ale pro každý případ jsem žádala, abych je mohla zase dostat nazpátek. Obě jsme to podepsaly, ale kopií jsem si nenechala. Ona ten dopis má. Můj manžel byl svědkem. Když se podepsal jako svědek, prohlásil, že mě bude ochraňovat, protože se v těch věcech vyzná.“

„Co se stalo, když jste odešla z Brawley?“

„Neviděla jsem žádný důvod, proč bych se měla vracet a svoji kariéru budovat zase od začátku. Zatelefonovala jsem panu Barlowovi a řekla mu, že jsem někde ztratila plán svých angažmá, a požádala ho, aby mi ho laskavě přečetl do telefonu. Přečetl mi ho a já jsem si vše zapsala. Pak jsem poslala Ireně telegram do místa, kde jsem předpokládala, že zrovna je, a sdělila jí, aby od tohohle okamžiku vystupovala jen pod svým jménem, protože já přebírám další sjednaná vystoupení.“

„A co udělala Irena?“

„Telegrafovala, že splnila všechna angažmá, která jsem měla, když jsem se vdávala. Všechno co má, teď patří jí a je většinou na jméno Chérie Chi-Chi. Já že si prý mohu zajistit jiná angažmá. Věděla, že nemám od dopisu, který jsem podepsala, žádnou kopii a že můj manžel nehne ani prstem, aby mi pomohl. Chtěl, abych zkrachovala. Dokonce jí dal i mé oblíbené vějíře.“

„Co jste učinila?“

„Rozhodla jsem se, že jí přelstím. Ve skutečnosti není Irena jako vějířová tanečnice žádné eso. Ona se prosté svlékne a mává věcmi kolem sebe. Vějíře jsou pro ni vedlejší, a tak se snaží vypadat co nejvíc sexy. To jde dobře u určitého typu obecenstva, ale je třeba si uvědomit, že pár lidí v těchhle nočních klubech je slušných. To znamená, že se tváří slušně, protože s sebou mají své ženy nebo slečny a nechtějí koukat na nic, co je příliš vyzývavé. Tak jsem se rozhodla, že vystoupím v příštím angažmá před Irenou a předvedu jednu ze svých kreací. Pak, až by se Irena objevila a domáhala se toho, že je to její akce, umožnila bych ji předstoupit před obecenstvo a nechala na manažerovi, aby si mezi námi vybral. Věděla jsem, že by to tím skončilo.“

„Ale neudělala jste to?“

„Irena mě předběhla. Byla v Palominu dřív, než jsem se tam mohla dostat. Její kámoš Harry jí v tom pomohl. Rozhodla jsem se, že ji nechám, ať vystoupí. Chtěla jsem se dostavit na další místo dřív, než budu ohlášená, řeknu manažerovi, že jsem už ukončila své druhé vystoupení a nabízím mimořádnou produkci po několik večerů, když mi zaplatí polovinu nebo tak nějak.“

„Poté, co jste odešla od Callendera v hotelu Richmell,“ vyptával se Mason, „mohla byste si pro všechny případy opatřit nějaké alibi?“

Zavrtěla hlavou. „Musím vás na chvilku udržet mimo všechno dění, Lois,“ vysvětlil Mason.

„Proč?“

„Protože jste v tom teď příliš horkou aktérkou. Touhle dobou už po vás policie půjde. Bude mít zkontrolované hotelové záznamy, vyšle rozhlasem popis a každé fáro s rádiem ve městě si vás všimne.“

„Je to velké město,“ namítla Lois Fentonová.

„Velké město to je, ale vy jste tak nenápadná jako mořská panna, která chce nastoupit do autobusu. Máte jiné šaty?“

„Ano.“

„Kde je máte?“

„V hotelu, kde bydlím.“

„Zaregistrovaná na své jméno?“

„Ano.“

Mason potřásl hlavou a řekl: „Tak to by nešlo. Máte své auto. Máte v něm nějaké šaty?“

„Ne. V kufru mám nějaké věci, ale žádné šaty.“

Mason přecházel po místnosti a prohlásil: „Nemohu připustit, abyste se vrátila do hotelu. Nemohu dovolit, aby vznikl dojem, že před něčím utíkáte. Mohou považovat útěk za důkaz viny. Útěk by byl tím nejhorším, co by se snad mohlo stát… Už to mám! Vezmu vás tam, kde vás policie nenajde a přesto je to místo tak logické, že by se přirozeně čekalo, že tam budete spěchat, abyste se převlékla, aniž se vrátíte do hotelu.“

„Takové místo neexistuje,“ namítla.

„Ale existuje,“ odvětil Mason. „Půjdete navštívit svého koně. Objevili jsme ho v Imperial Valley. Nechal jsem ho sem přivézt.“

Její tvář zazářila. „Ach, to je nádherné! Řekněte mi, pane Masone, je zraněn?“

„Ne. Zdá se být v pořádku, až na jeden škrábanec. V opěrce sedla je kulka.“

Řekla hořce: „To je jeden z Johnových úskoků - je to jeho způsob jednání. Typické. Bude to součást nějakého plánu. Já si nemyslím, že se vůbec někdo pokoušel to místo vyloupit a…“

„Na tom nesejde,“ pravil Mason. „John je mrtev. Teď jde o to, že na tom koni velice lpíte, na tom… Jak se jmenuje?“

„Hvězdný svit.“

„Tak dobře. Vy silně lpíte na Hvězdném svitu. Přijdete do mé kanceláře. Zjistíte, že byl Hvězdný svit nalezen a dopraven do nějaké stáje na periférii města. Také se dozvíte, že je trochu poraněn. Je to jen škrábnutí na zadku, snad tam, kde kulka škrtla o kůži. Je přirozené, že chcete všeho nechat a odjet, abyste koně spatřila. Je pochopitelné, že máte o něj starost a budete mít strach, aby ho snad někdo nechtěl znova ukrást. Samozřejmě budete chtít u něj zůstat. Měla byste to dobře sehrát.“

„A co to má co dělat s případem?“

„U všech čertů,“ odvětil Mason „já jsem pro vás vymyslel plán. Mám vám ho dát ještě písemně?“

Vysoký prkenný plot nesl zelená písmena nápisu, který hlásal Spojené stáje ELITE-ACME a Jezdecká akademie.

„To je ono místo?“ ptal se Mason.

Drake přikývl.

Pomalu zastavil auto před malým domkem označeným KANCELÁŘ. Všichni tři vešli dovnitř.

Muž, který byl zcela zaměstnán nemotorným psaním velkým písmem na fascikl obchodních dokumentu, odložil pero a vzhlédl, jako kdyby vyrušení uvítal. „Lidi, mohu pro vás něco udělat?“ zeptal se.

Drake se představil: „Jmenuji se Drake. S někým jsem se tady domlouval ohledně umístění koně.“

„Ach, ano. To jsem já, s kým jste mluvil. Kůň právě dorazil. Je ještě v přívěsu u stájí. Ten, co ho přivedl, ani nevěděl, co s ním zamýšlíte. Teď jde o to, čím chcete koně krmit? Mám velmi dobré ovesné krmivo a…“

„Ovesné seno a trochu zrní,“ souhlasila Lois Fentonová. „Moc zrní ne. Nechci, aby příliš zbujněl - úplně postačí, když si zachová svůj temperament, ale měl by se cvičit. Když sem nebudu moci přijít a jezdit, můžete se o to postarat?“

Muž na ni uznale pohlédl. „Je dost krotký?“

„Dokonale.“

„Dobře, zařídím jeho výcvik.“

„Ale ne na silnicích,“ žádala Lois Fentonová. „Jen na jezdeckých stezkách a nechci, aby se s ním závodilo.“

„Zajisté, zajisté,“ uklidňoval ji muž. „Mám tady pár dobrých chlapců. Když říkám cvičení, tak tedy cvičení.

Lidi, chcete se na něj kouknout?“

„Prosím.“

„Pojďte se mnou,“ požádal je muž a otevřel zadní dveře, které vedly doprostřed dlouhé kruhovité dráhy za prkennou ohradou. Na druhém konci byly stáje a před nimi stál automobil s koňským přívěsem. Pár mužů právě koně vyvádělo.

Když se blížili k přívěsu, zaslechli dunivé údery okovaných koňských nohou na snížená vrátka vozidla. Zahlédli kývající se hlavu. Potom viděli, jak se kůň náhle vzchopil, vyrazil zpět a napjal otěže, které držel chlapík, jenž se ze všech sil vzpíral na vysokém podpatku kovbojské boty, jež se zarývala do měkké půdy.

„Hvězdný svite,“ zvolala Lois Fentonová. „Tady jsem, kamaráde, tady Hvězdný svite!“

Kůň obrátil hlavu. Uši natočil dopředu. „Hvězdný svite,“ křikla znova Lois Fentonová. Kůň odpověděl tichým zaržáním. „Pusťte ho,“ zavolala Lois Fentonová na muže, který ho držel. „Teď už je to v pořádku.“

Chlapík pohlédl na koně a pak otěže upustil. Hvězdný svit se na ně otočil, uši stále dopředu, hlavu vzhůru, s otěžemi visícími až u země. Potom rychle obrátil hlavu na stranu, až ho otěže švihly přes nohy a drobným klusem se k nim rozběhl.

„Podívejte, jak je chytrý,“ řekla Lois Fentonová. „On ví, že se na něm chce, aby stál, když jsou otěže spuštěny, ale když chce někam jít, otočí jen hlavu ke straně tak, aby si na otěže nestoupl. A dívejte se, jak potom jde.“

Lois Fentonová udělala pár kroků dopředu. Kůň k ní přišel, znova přátelsky hrdelně zaržál, kývl na ni hlavou, pak vystrčil sametové nozdry, dotkl se jimi dívčiny tváře a ohrnul horní pysk.

Muž, který měl na starosti stáje, se smál: „Je to její kůň, je to v pořádku.“

„Kde je sedlo?“ tázal se Mason, když přisel ke Drakeovu agentovi, který řídil auto.

„Je v zadní části vozu,“ odpověděl řidič. „Dal jsem mu nové otěže. Ty staré jsou u sedla. Jedna je prasklá. Mám z ní zbytek.“

„Chcete předem nějaké peníze?“ optal se Mason majitele jezdecké akademie.

„Příteli, já chci peníze, kdykoli k nim mohu přijít,“ odvětil horlivě.

Mason vytáhl tašku a podal mu padesátidolarovou bankovku. „Dobře se o koně starejte.“

Muž pohlédl na bankovku skoro s úctou a pak ji zastrčil do postranní kapsy kalhot „Jistě, postaráme se o něj. Bude mu dobře. Odkud přišel? Z Imperial Valley?“

„Tak nějak,“ odpověděl Mason. „Pro případ, že by ta mladá dáma chtěla být poblíž koně na jeden dva dny, je tady v okolí nějaký podnik, kde by se mohla ubytovat?“

„Je tady motel asi čtvrt míle po silnici.“

„Je tam dobré bydlení?“

„Slušné.“

„To je prima,“ souhlasila Lois Fentonová. „Ubytuji se, a kdykoli budu chtít koně, zatelefonuji. Doufám, že tam s ním můžete nějakého člověka poslat.“

„Ano, paní. Mohu. Je to jen k motelu.“

Lois Fentonová se povzbudivě usmála na Perryho Masona. „Takhle jsem úplně spokojená,“ řekla. „Už si o mě nemusíte dělat starost.“

Kancelář, kterou Mason hledal, byla umístěna v honosném paláci, jehož celková atmosféra nekonvenčnosti pronikala výtahem i všemi chodbami.

Chlapík, který obsluhoval pomalý rachotící výtah, poťouchle otočil větrem ošlehaný obličej k Perrymu Masonovi, když se právník vyptával na kancelář Sidneye Jacksona Barlowa, impresária agentury.

„Čtvrté patro,“ pravil a zavřel dveře obrovské kabiny výtahu. „Zahněte vpravo a nemůžete to minout.“

Byl to vysoký muž, který kdysi míval světlou kštici. Teď mu k lebce okolo uší a zátylku přiléhaly jen roztřepené proužky vlasů. Na horním rtu se mu sklíčeně houpal dlouhý skleslý knír.

„Barlow má pěkné a příjemné ustájení,“ dodal sám od sebe.

„Opravdu?“

„Dozajista. Znáte ho už dlouho?“

„Ne.“

„Dobrý chlapík. Ten vám jistě vyhoví. Jen se ho neptejte na adresy. Adresy jsou jeho obchodním artiklem.“

„A jak je to s ním, pokud jde o pánské společnosti?“ ptal se Mason.

„Je nejlepší na světě,“ odvětil manipulant výtahu. „Tak jsme tady - čtvrté patro. Barlowova kancelář je na chodbě vpravo.“

Mason poděkoval a pustil se chodbou. Nápis na dveřích hlásal: SIDNEY JACKSON BARLOW, Vstupte.

Mason vytištěné pozvání přijal.

Místnost obsahovala dlouhou řadu křesel seřazených podél stěny, snad aby u případného návštěvníka vznikl dojem, že Barlowova práce je ohromující, pokud jde o rozsah. I když je zrovna teď mimosezónní doba, běžný provoz kanceláře vyžaduje, aby umělci i umělkyni trpělivě čekali v dlouhé frontě na setkání s významným panem Barlowem, skrytým za mahagonovými dveřmi s nápisem z pozlacených písmen, SOUKROMÁ KANCELÁŘ.

Když Mason vstoupil do místnosti, odhalil jeho citlivý sluch za mahagonovou deskou jemný bručivý zvuk. Zřejmě šlo o elektrické zařízení pod kobercem u dveří, které mělo do soukromé kanceláře vyslat varovný signál.

Téměř současně otevřela dveře nápadná blondýnka se zápisníkem, třemi čtyřmi tužkami a půltuctem dopisů v ruce a předvedla horečnou činnost na psacím stroji, umístěném v rohu kanceláře. Chovala se jako ten, kdo je přetížen sekretářskými povinnostmi a bojuje o každou minutu, aby všechnu práci zvládl.

„Dobrý den,“ pozdravila Masona. „Přejete si mluvit s panem Barlowem?“

„Přesně tak.“

„Jaké je prosím vaše jméno?“

„Mason.“

„O čem chcete s panem Barlowem jednat?“

„O talentované umělkyni.“

„Chcete říci, že hodláte uspořádat nějaké programy?“

„Něco takového.“

„Tak prosím okamžik,“ pravila se sladkým úsměvem. Zašla do vnitřní kanceláře, pečlivě za sebou zavřela dveře, vynořila se opět za nějakých deset patnáct sekund a znova se na právníka usmála. „Můžete vstoupit, pane Masone.“

Sidney Jackson Barlow byl usazen za pracovním stolem, zavaleným listinami a telegramy. Na první pohled se zdálo, že papíry byly nahromaděny na stole v nedbalém zmatku, ale pečlivější pozorovatel by si povšiml, že některé dopisy ležely napříč telegramů, takže data nebyla vidět. Stěny místnosti byly vyzdobeny tucty fotografií profesionálních umělců s autogramy, mužů s výraznými profily, žen, jejichž obrazy zdůrazňovaly křivky postav, nohou i očí, žen ve sporém oblečení a s dobře tvarovanými ňadry a konečně žen bez oděvů vůbec.

Barlow, podsaditý a plešatý muž se silnými brýlemi, věnoval návštěvníku chladný hodnotící pohled. „Co jste si přál, pane Masone?“

„Přišel jsem za vámi ohledně jisté talentované umělkyně.“

„Ano, ano. Máme vynikající řadu talentů. Můžeme poskytnout skoro všechno, co si přejete z oboru zábavních produkcí.“

„Chtěl jsem s vámi mluvit zvláště o jedné vějířové tanečnici.“

„Ach, ovšem. Něco spíše… ehm… intimního pro uzavřenou společnost, pane Masone, nebo snad někde provozujete noční klub?“

„Chtěl jsem vás navštívit ohledně docela určité tanečnice,“ řekl Mason. „Lois Fentonové, jejíž umělecké jméno je myslím Chérie Chi-Chi.“

Chladné oči se najednou jakoby zastřely. „Ano,“ pravil Barlow, „a co se chcete dozvědět o slečně Fentonové, pane Masone? Samozřejmě, jistě chápete, že adresy jsou naším obchodním artiklem a…“

„O to by nešlo,“ vysvětloval Mason. „Rád bych věděl, jestli se vám stalo, že jste byl obviněn z podvodu v souvislosti s touhle tanečnicí?“

„Obávám se, že vám nerozumím, pane Masone.“

„Lois Fentonová, pro niž jste dříve zajišťoval angažmá, není tatáž Lois Fentonová, kterou jste registroval před šesti měsíci.“

„Jakže, to je nemožné!“ řekl Barlow. „A kromě toho, pane Masone, chtěl bych znát váš důvod pro takové obvinění.“

„Já jsem advokát.“

„Ach!“

„Perry Mason,“ pokračoval právník a položil svoji navštívenku na Barlowův stůl. „Snad jste už o mně slyšel.“

„Ach,“ řekl znova Barlow a tentokrát se v jeho hlase objevila známka určitých obav.

„Díváte se na vystoupení, která aranžujete dřív, než je zařadíte do svých programů?“

„Ano, samozřejmě.“

„Viděl jste tančit Lois Fentonovou?“

„Ano.“

„Kdy?“

„No to já nevím, pane Masone, je to už nějaká doba. Nemohu vám sdělit přesné datum.“

„Udělala na vás dojem?“

„Pozoruhodná vějířová tanečnice, pane Masone. Má velmi dobrou pověst.“

„Máte její fotografie?“

„Profesionální?“

„Ano.“

„Ano, nepochybně je mám. Chcete je vidět?“ Mason přikývl. Barlow stiskl tlačítko.

Dveře se otevřely a v nich se objevila blondýnka, prototyp sekretářské dokonalosti. „Ano, pane Barlowe?“

Barlow ji požádal: „Dejte mi fascikl Lois Fentonové.“

Přešla ke kovové registratuře, otevřela ji a podala Barlowovi pořadač. Barlow jej otevřel a před Masona položil fotografii osm krát deset na lesklém papíře.

Fotografie zobrazovala mladou půvabnou dívku, jak se usmívá do kamery. Partie jejího nahého těla byly zakryty dvěma vějíři ze pštrosích per. „To je jediná fotografie, kterou máte?“

„Ne, máme ještě několik novějších, které rozesíláme k propagačním účelům. Elso, kde je ten svazek fotografií?“

Sekretářka přešla ke skříni, otevřela zásuvku, vyňala z ní nějaké dva tucty lesklých fotografií a dvě z nich podala Barlowovi.

Barlow je podal Masonovi. Jedna ukazovala Irenu ve společenských šatech, v témž obleku s minisukní, který měla předtím na sobě v Masonově kanceláři, a druhá ji zobrazovala bez šatů, kdy dva velmi nedbale přiložené vějíře zastupovaly oblek.

Mason studoval fotografie a pak pravil: „To jsem čekal, Barlowe. Není to stejné děvče.“

„Cože!“ vykřikl Barlow nedůvěřivě.

„Není to táž dívka.“

Barlow vzal dvě fotografie, podržel je vedle sebe a porovnával je. „No tak, proklatě!“ pronesl bez dechu.

Světlovlasá sekretářka se přiblížila a dívala se Barlowovi přes rameno.

„Jak se mohlo stát, že vy jste na to nepřišla, Elso?“ ptal se jí Barlow, aniž se na ni podíval.

Neřekla nic.

Barlow položil fotografie a pozorně si prohlížel Masona. „Koho zastupujete?“

„Lois Fentonovou.“

„Kterou?“

„Tu skutečnou.“

„Jak je možné, že mi o tom nikdy neřekla?“

„Ona nevěděla, co se chystá.“

Barlow si olízl rty špičkou jazyka.

„Hm, to je pěkná blbost!“ pronesla sekretářka klidně a zřetelně.

„Tak teď se do toho, Elso, nepleť,“ pravil Barlow s obavami v hlase. „To je věc…“

„Blbost,“ řekla znova, ale teď hlasitěji a důrazněji.

Barlow si povzdechl s výrazem ušlápnutého muže, který už nemůže nic dál dělat. Pravil k Masonovi omluvně: „Moje sekretářka zastává velkou část úřednické práce ve věci registrací programů.“ A když se dopracoval k takovémuto prohlášení, uvelebil se v otáčivé židli, složil si ruce za hlavu a vytvářel dojem, jako by se tím gestem vzdaloval z rozhovoru tak účinně, jako kdyby mezi sebe a návštěvníka spustil oponu.

Mason odvětil: „A já zjišťuji, že teď má vaše sekretářka skeptickou náladu.“

„Máte zatraceně pravdu, to tedy mám,“ poznamenala ta slečna. „Neříkejte mi, že Lois Fentonová nevěděla, že se někdo vetřel do jejího rajónu. Takové věci prostě neexistují - alespoň ne po tu dobu, co se tohle dělo. Ten snímek Chérie Chi-Chi byl pořízen před třemi měsíci.“

„Slečna Fentonová,“ pravil Mason, „měla jiné starosti“

„To říkáte vy.“

„No tak, teď z toho problémy nedělej. Nenapadej pana Masona,“ mručel Barlow.

„Ona si udělala výlet do říše manželství,“ vysvětloval Mason. „Teď je syta domácích trablů a chce se vrátit ke své profesi. Zjišťuje, že následkem vaší nedbalosti, pane Barlowe, někdo vydělával na její pověsti, když vy jste zřejmě přimhouřil oko.“

„Dobrá,“ řekla tvrdě a příkře blondýnka. „Pojďte, koukneme se na to. Co vlastně chcete? Ven s tím.“

Mason pokračoval: „Chci si promluvit s osobou, kterou teď uvádíte jako Lois Fentonovou nebo Chérie Chi-Chi. Bezpochyby máte její adresu.“

Barlow si začal ohmatávat hladké tváře konečky svých pěstěných prstů. „Mám za to, že bych měl raději navštívit svého právního zástupce.“

„Dobře, chcete-li k tomu přistupovat takto,“ pravil Mason. „Já jsem si myslel, že bych vás třeba mohl udržet stranou, kdyby se ukázalo, že jste byl nevinnou obětí podvodu.“

Blondýnka řekla: „K čertu s takovými právnickými tahy. Nech mě jednat, Sidney.“

Obešla stůl a sedla si u rohu stolu nejblíže k Masonovi, s jednou nohou na koberci a druhou elegantně kývající nervózními pohyby sem a tam. „Co se stane, když s tou ženou promluvíte a vyjde najevo, že nás převezla?“

„V tom případě se bude můj klient snažit zbavit vás odpovědnosti.“

„A co když tahle žena s vámi nebude chtít mluvit?“

Mason odvětil s úsměvem: „To právě bude měřítkem vaší dobré vůle.“

„Jak to myslíte?“

„Nemusíte jí říkat nic o mé návštěvě. Můžete jí prostě sdělit, že se sem za hodinu dostaví nějaký pán, který se zajímá o talentované umělkyně, a že byste byli rádi, kdyby byla k dispozici při projednávání celé věci.“

„Z toho by mohly vzniknout problémy,“ reptal Barlow.

„Nepleť se do toho, Sidney,“ prohodila blondýnka přes rameno. „Já to zařídím. O jakého člověka půjde, pane Masone?“

„To bude záležet na okolnostech.“

„Drsňák?“

„Určitě ne. Já jen chci poznat fakta toho případu.“

„Proč?“

„Chráním svého klienta.“

„Koukněte, vy nejste tak hloupý, abyste si myslel, že půjdete k soudu, zažalujete vějířovou tanečnici a dostanete z ní prachy.“

„Situace by se mohla napravit,“ poznamenal Mason.

Oči sekretářky se zúžily. „Tak za hodinu?“

„Ano.“

Obrátila se k Barlowovi: „No, proč ne?“

Barlow pokrčil rameny.

„Dobře,“ pravila sekretářka. „Bude zde.“

„Děkuji vám,“ řekl Mason a odešel.

O dva bloky dál zavolal Mason telefonem v obchodním domě na přímé číslo do své soukromé kanceláře.

Když se Della Streetová ozvala, řekl Mason: „Dávejte si pozor na pusu, Dello. Je někdo v kanceláři?“

„Ne.“

„A ve vedlejší kanceláři?“

„Dva klienti, kteří nebyli objednáni. Vysvětlila jsem jim, že jste odešel za určitými záležitostmi a že nevím, zda se ještě dnes vrátíte. Oba se rozhodli chvíli posečkat pro případ, že byste se vrátil.“

„Nikdo jiný?“

„Ne.“

„Nikdo se po mně neptal?“

„Ne.“

Mason pokračoval: „Jsem sledován, Dello. Napadlo mě, že je to policie. To svědčí o tom, že mě nehledali v kanceláři.“

„Jak dlouho už nosíte ten šos?“

„Od toho momentu, co jsem po návratu z motelu odešel z kanceláře. Všiml jsem si slídila cestou — když jsem jel k Barlowovi.“

„A co chcete, abych udělala?“

„Dejte si pozor a nepočínejte si tak, jako kdybyste nevěděla, kde jsem. Nechci, aby si policie myslela, že úmyslně matu špeha.“

„Spletl jste ho?“

„Ještě ne.“

„Ale chcete?“

„Ovšem.“

„A co potom?“

„Potom poručík Tragg navštíví Barlowa, bude se ho vyptávat a bude klást otázky i vám. Povězte mu, že jsem vám řekl, že jsem musel odjet služebně z města a že se nevrátím dřív než zítra večer. Udělejte to tak, aby to vypadalo neúmyslně.“

„Dobře. Ještě něco?“

„Jen zavřete podnik v pět hodin a jděte domů. Mohla byste být sledována. Budete-li, nevšímejte si toho. Pamatujte, aby všechno vypadalo naprosto přirozeně a normálně.“

„Dobře, ještě něco?“

„Buďte hodné děvče,“ pravil Mason.

„Budu se chovat přirozeně, jako obvykle,“ odvětila Della.

Ucho časného jitra laskalo poušť tak příjemně jako doteky chladných prstů na čele nemocného člověka.

Mason stočil svůj vůz na příjezdovou silnici k ranči Franka Loringa Nolana, dojel s ním ke stodole a kruhem zajel až k zadním vratům statku.

Krátkoocasý pes začal vzrušeně štěkat, jako kdyby čekal, že ho pán umlčí, ale napřed chtěl ještě využít příležitosti, aby vyprodukoval celou škálu různých disharmonických zvuků.

Zadní vchod se otevřel. Statný muž, jehož břicho roztahovalo pracovní kalhoty s laclem, se příjemně usmál směrem k autu a křikl na psa: „Kuš, Butchi.“

Hafan zavrtěl oháňkou na znamení, že vzal na vědomí pánův příkaz, ale klidně štěkal dál.

Muž se shýbl k zemi, sebral malý oblázek a hodil jej směrem ke psu. Ten ihned zanechal štěkotu, oběhl pár keříků a usadil se do stínu, odkud všechno pozoroval s otevřenou tlamou a vyplazeným jazykem.

Muž přišel až k vozu.

Mason otevřel dveře, vystoupil a usmál se na pozdrav. „Vy jste pan Nolan?“

„Ano.“

„Moje jméno je Mason.“

„Těší mě, že vás poznávám, pane Masone.“

Mason řekl: „Myslím, že máte napilno.“

„Tady je pořád co dělat“

„Nechci vás připravit čas, ale mám zájem o…“

„Informaci o koni,“ přerušil ho Nolan s úsměvem pres celou tvář.

„Jak jste to zjistil?“ ptal se Mason.

Nolan se smál. „Ten kůň,“ vysvětloval, „vypadá to, jako kdyby se ten kůň stával slavným.“

„Jak to?“

„To, u všech všudy, nevím, ale už se na něj byla ptát hromada lidí. Napřed přišel chlápek a tvrdil, že zastupuje majitele. Dělal dojem příjemného mládence a chtěl vyrovnat všechny výlohy a koně si odvést. O koni věděl všechno, a tak jsem usoudil, že v tom žádný problém není a že mluví pravdu.“

Mason odvětil povzbudivě: „Ovšem, o tom vím. On opravdu zastupoval majitele.“

„No, já si s ničím nedělám starosti. Manželka je trochu podezíravější. Zapsala si státní poznávací značku automobilu toho člověka.“

Mason uznale přikývl.

„Pár hodin nato, co byl kůň odveden,“ pokračoval Nolan, „sem, ksakru, přišel jiný chlápek, trochu prudina, a chtěl vědět o koni a vůbec tak všechno. Vyšlo z něj, že je policejní detektiv z města. Chtěl vědět, podle čeho jsem poznal, že ten muž zastupoval majitele koně. Odpověděl jsem mu, že měl dokonalý popis koně a tvrdil, že zastupuje majitele a to že mně stačí. Na to tenhle kámoš brumlal, že každý podvodník, který prodává nějakému zelenáči Brooklynský most, se prohlašuje za jeho majitele.

No a to mě přimělo k zamyšlení a trochu mi to dělalo starost. Zašel jsem dovnitř, promluvil se ženou a ta řekla, že si zapsala značku toho fára. Dali jsme ji tomu hochovi a on odjel.“

„Co se stalo potom?“

„No,“ odvětil Nolan, „včera večer přišel za mnou šerif a vyptával se na koně, chtěl vědět, odkud přišel a všechno kolem, a povídal mi, abych moc nemluvil, až nějací lidé přijdou vyzvídat.

Tak takhle to je, pane Masone. Já se tedy teď o nijakých věcech nechci zrovna šířit.“

„No jo,“ prohodil Mason nedbale, „když mi řeknete, o čem můžete mluvit a o čem nemůžete, můžeme se pak těm věcem, o kterých nemůžete mluvit, lehce vyhnout…“

Chlapík zaklonil hlavu a zasmál se. „Vsadím se, že musíte být advokát.“

„To máte pravdu,“ připustil Mason.

„Heleďte, počkejte chvilku. Já jsem někde to jméno zaslechl. Nejste vy náhodou Perry Mason?“

„Přesně tak.“

„Hm, hm, hm, tak si s vámi musím znova potřást rukou. Hodně jsem o vás četl. Nikdy jsem nepomyslel, že se s vámi shledám za takových okolností. Povězte mi, jaký máte na tom koni zájem?“

„Celkem vzato,“ odvětil Mason, „pokouším se najít něco, co by mohlo pomoci mému klientovi. Existují určité věci, o nichž právní zástupce nemůže hovořit, víte?“

Nolan pravil s porozuměním: „Když mi povíte, o čem nemůžete hovořit, pane Masone, budeme potom vědět, o čem nemáme diskutovat, ne?“

Oba se smáli.

„Povězte mi,“ ptal se Mason, „kdy sem ten kůň přišel?“

„Jedenáctého ráno. Asi půl hodiny před svítáním.“

„A jak přišel?“

„Stejně tak, jak koně vždycky přicházejí, příteli. Dopravil se sám, prostě sem vpochodoval po svých.“

Mason se usmíval. „Jak jinak byste čekal, že přijde?“

„Ale jděte, já nevím,“ řekl Mason, „podle toho, jak mluvíte, mne napadlo, že mohl být shozen padákem sem do ranče z nějakého bombardéru.“

„Ani nápad, připochodoval chvilku před rozedněním a pes začal štěkat. Zatracený hafan. Nikdy neštěká na měsíc ani na podobné věci. Kdykoli zaštěká, hned víte, že něco není v pořádku, a štěká tak dlouho, dokud nevstanete a nezjistíte, o co jde.

No, napřed mě napadlo, že se třeba skunk nebo divoká kočka motá kolem kurníku, tak jsem vstal, vzal svoji brokovnici ráže 0.410 a vyšel ven se signální svítilnou. Pes si mě všiml hned, jak jsem vyšel, a běžel přede mnou, aby mi ukázal, na co štěká. A sakra, jestlipak tam nestál tenhle kůň, úplně osedlaný i s uzdou a trochu ržál.“

„A co jste udělal?“

„Zavedl jsem jej do stáje, na chvilku ho uvázal, pak jsem mu sňal uzdu, dal mu trochu sena a nakonec jsem mu sundal i sedlo.“

„Všiml jste si něčeho zvláštního, když jste to sedlo sundával?“

Nolan stiskl rty do tenké pevné čáry.

Mason pokračoval: „Beru to tak, že je to jedna z věcí, o které vám řekli, abyste nemluvil.“

„Já nic neříkám,“ odpověděl Nolan. „jestli mi chcete číst myšlenky, nemohu vám v tom bránit.“

„Vyšel jste ven podívat se na stopy?“ ptal se Mason.

„Tak to je moudrá otázka,“ pravil Nolan. „Mluvíte tak, jako kdybyste tady v tom kraji žil. Nikdo jiný se mně takhle neptal.“

„Udělal jste to?“

„Jo. Vyšel jsem ven a koukal se po stopách. Kůň přišel po silnici od severu. Byl v ohbí silnice, kde zanechal v prachu stopy. Pak se dostal zpět na dálnici. Teď se už těžko dá říci, jak dlouho byl na dálnici. Myslím, že jsem ho mohl zpětně vystopovat, kdybych tomu věnoval trochu času, ale právě v tom momentě jsem pro to neměl žádný zvláštní důvod. Šel jsem nazpět snad půl míle nebo tak nějak a hledal, jestli tam někde na silnici neleží shozený jezdec. Nikoho jsem nenasel, ale tou dobou tam projíždělo pár vozidel a já si uvědomil, že kdyby v noci spadl, že by ho někdo určitě sebral.“

„A ještě něco?“

„No, ten kůň byl vyděšený.“

„Jak to tak můžete říci?“

„No, víte, koně se na západě cvičí trochu jinak než na východě. Dobrý honácký kůň zůstane stát tak dlouho, dokud jsou otěže na zemi. Z toho důvodu často chovatelé užívají dělené udidlo.“

Mason přikývl.

„A já jsem si toho koně trochu vyzkoušel,“ pokračoval Nolan. „Vzal jsem ho ven a jezdil na něm a pak jsem sesedl, upustil uzdu a odešel od něj, abych viděl, co udělá.“

„A co udělal?“

„Stál jako přivázaný. Koně mají dobré smysly, pane Masone, a když kůň, vycvičený, aby zůstal stát tak jako tenhle, se rozhodne, že z nějakého místa odejde, je to proto, že na tom místě je něco, co se mu vůbec nelíbí. Tenhle kůň měl jedno udidlo zlomené.“

„Dotazoval se vás na to ještě někdo?“

„Ne, u všech všudy, ti ostatní chlápkové, co tady byli, už všechno věděli. Vy jste tady první, kdo nepřišel s tím, že už všechny odpovědi vlastně zná, a já že jsem jen neschopný nekňuba… A,“ Nolan se zakřenil a pokračoval, „vy jste tak ze začátku nejednal.“

Mason se smál. „Zkoušel jste toho koně postrašit, abyste viděl, jak je vycvičen?“

„No,“ odvětil Nolan, „teď nevím, jestli bych o tomhle měl mluvit.“

„Řekl vám někdo, abyste o tom nemluvil?“

„Ani nápad. Nikdo jiný si na to ani nevzpomněl.“

„Pak nevidím žádný důvod, proč byste o tom neměl mluvit“

„No, víte, to je tak, pane Masone. Já se snažím být zadobře s naším šerifem a myslím, že ten je zadobře s policií ve městě. A mně se zdá, že existuje nějaký důvod, proč nechtějí, abych v souvislosti s tímhle koněm mluvil o jistých věcech.“

Mason řekl: „Buďme k sobě upřímní, Nolane. Jestli byla v zadní části toho sedla díra po kulce a policajti vám řekli, abyste nemluvil o díře po kulce nebo vůbec o kulce, která je v ní zaseknutá, pak bych nechtěl, abyste mi něco o tom povídal.“

Nolan se zazubil.

„Jinak ale,“ pokračoval Mason, „jestli jste byl zvědav na to, co mohlo toho koně vyplašit, vyvedl jste ho ven a zkoušel na to přijít, pak bych rád věděl, co jste zjistil.“

„No jo, v jistém smyslu jsem se o to zajímal.“

„Tak,“ pokračoval Mason, „řekl bych, že jste koně osedlal, dal mu uzdu, vyjel s ním do polí, sesedl jste, nechal otěže upadnout a sledoval jste, co udělá.“

„Zcela správně.“

„Co udělal?“

„Nic. Stál tam.“

„A potom,“ řekl Mason, „jste vystřelil. Je to tak?“

„Soudím, že sám něco o zvířatech víte, nemám pravdu?“ ptal se Nolan respektem ve hlase. „Nebo jste čtenářem myšlenek. Vypálil jsem z pistole, kůň zafrkal a rychle odtamtud odběhl. Vsadím se, že by býval utekl, kdybych předtím na pastvisku nezavřel bránu.“

„A policie se vás na něco takového nevyptávala?“

„Nic takového.“

Mason pravil: „Myslím, že bych se rád setkal s vaší paní.“

Nolan odvětil: „Ona je dost nedůvěřivá k cizincům.“

„Přesto bych s ní chtěl mluvit.“

„Tak pojďte dovnitř.“

Nolan ho vedl zadními domovními dveřmi do kuchyně, prosycené vůněmi z vaření. Hubená paní s pergamenovou tváří stála nad dřezem a umývala nádobí.

„To je moje žena,“ pravil Nolan. „To je pan Mason.“

Vzhlédla, osušila si ruce ručníkem, podezíravě koukla na Masona, usmála se a nato vykročila a napřáhla ruku. „Dobrý den,“ řekla.

„Jsem potěšen, že vás poznávám,“ odpověděl jí Mason. „Váš manžel mi řekl, že jste podezíravým členem rodiny.“

Její tenké rty se stáhly do přímky. V očích jí blesklo. „On vždycky říká takové věci.“

„A jste opravdu taková?“

„Jo, někdo se tady musí víc rozhlížet kolem. Frank Nolan jedná tak, že byste si myslel, že každý na světě je kamarád nebo něco takového. S každým by se rozdělil o košili. Myslí si, že každý je počestný jako je den dlouhý.“

Mason vážně vytáhl z kapsy náprsní tašku, vyňal z ní padesátidolarovou bankovku a podal ji paní Nolanové.

„Co je to?“ zeptala se.

„To je,“ odvětil Mason, „malé povzbuzení pro vás, abyste zůstala podezíravá.“

„Co já s tím.“

Mason řekl: „Váš manžel hodně mluví, je to dost družný chlapík. Je k lidem přívětivý.“

„Až moc přívětivý. A k čemu ty peníze?“

Mason vysvětloval: „V případě, že ještě někdo jiný se přijde vyptávat na koně, měla byste s ním mluvit vy.“

Nolan se smál. „Obávám se, že by se toho moc nedozvěděli. Ona…“

„Ty se do toho nepleť, Franku Nolane.“ odsekla žena. „Já si to beru na starost. Myslím, že když mi chce tento pán zaplatit, abych ti zabránila v mluvení, zkusím si ty peníze vydělat. O čem nechcete, aby vykládal?“

„O ničem,“ pravil Mason.

„Tak jo,“ odvětila paní Nolanová, „zdá se mi, že je to dost snadný způsob, jak vydělat pět dolarů. Já už ho umlčím.“

„To není pětidolarová bankovka,“ řekl Mason.

„Není?“

Mason zavrtěl hlavou.

Paní pokročila a podržela bankovku na světle, koukla na ni a pak náhle vyhrkla: „Ach Bože! Je to padesátka!“

Mason se smál jejímu nedůvěřivému překvapení, podal ruku Nolanovi a pravil: „Mockrát děkuji.“ Otočil vůz k severu a krátkoocasý pes běžel vedle a chňapal po předním kole, dokud se auto nedostalo na zpevněnou vozovku.

Kousek dál než půl druhé míle k severu se Mason stočil tam, kde poštovní schránka nesla nápis „Campo.“

Stará Mexičanka s pravou rukou na pásce procházela zvolna podél široké verandy nenatřeného domu, vešla do něj dveřmi a zmizela uvnitř.

José Campo přišel k autu. „Dobré jitro,“ pozdravil. „Co si přejete?“

Mason odvětil: „Jsem zvědav, jestli mne poznáte.“

„Já… seňore, vaši tvář jsem už předtím někde spatřil, ale nemohu si vybavit, kde to bylo.“

Mason pravil: „Přijel jsem se zeptat na tu ženu se zlomenou rukou. Jsem od pojišťovací společnosti.“

„Seňore, prosím vás, pusťte to z hlavy,“ odvětil Campo a rukama udělal odmítavý posunek. „Nic to není. Já jsem žádné nároky neuplatňoval. Pojistku nemáme.“

„Ale ten druhý pán měl pojistku.“

„Ne, ne, ne, seňore. To je v pořádku. Nic nechceme.“

Mason se zeptal: „Ta ruka se dobře hojí?“

„Lékař říká, že je v pořádku.“

„Na kterého lékaře jste se obrátil?“ tázal se Mason.

„Na doktora v Redlands.“

„Proč až tak daleko, v Redlands?“

„V Redlands jsou dobří lékaři.“

„Jedni z nejlepších,“ souhlasil Mason, „ale proč jet až tak daleko?“

„Ona to chtěla, seňore.“

Mason pravil: „Tak dobře. A teď mi povězte o tom koni.“

„O tom koni… O… Ach, ano, vy jste ten seňor, který byl na dálnici, když se stala nehoda. Je to tak, seňore Masone. Ach, ano, teď si už vzpomínám.“

„A já se chci dozvědět o koni, kterého vám svěřil Callender do opatrování,“ odvětil Mason.

„Ne, ne, ne, to nebyl Callender. To byl ten druhý pán.“

„Jaký druhý pán?“

„Ten velký.“

Mason pokračoval: „Vy znáte vějířovou tanečnici Chérie Chi-Chi?“

„Ale ano, samozřejmě. Ona k nám s tím pánem přišla ohledně koně - ach, s tím koněm byla spousta potíží.“

„Tak teď si o tom promluvme na rovinu,“ pravil Mason. „Začněte od počátku a povězte mi o tom.“

„Bylo to v ten den, co došlo k nehodě - to byl velice nešťastný den.“

„Co se stalo?“

„Začalo to tím, že tenhle pán a Chérie Chi-Chi, ta vějířová tanečnice, přišli s tím koněm na ranč.“

„Jak toho koně přivedli na ranč?“

„Bylo to v noci. Na koni jel ten statný pán. To je všechno, co vím.“

„A co Chérie Chi-Chi, ta vějířová tanečnice?“

„Ta přijela autem a jela velice pomalu za koněm.

Byla noc. Nejprve slyším dupy, dupy, dup, dup, dup koně na vozovce. Pak zvuk fára, které jede velmi pomalu, pak reflektory osvítí dům a ti lidé sem přijdou. Jsou to velmi příjemní lidé a na mně chtějí, abych na pár dní nechal koně u sebe, Mám ho nechat ve stáji, kde ho nikdo nespatří, a mám se též dobře postarat o sedlo i uzdu.“

„Pokračujte.“

„A oni že mi dobře zaplatí. Ach, oni mi zaplatili opravdu velice dobře, seňore. Na to si vůbec nemohu stěžovat.“

„A co se stalo pak?“

„Pak tenhle den, ten den, co došlo k nehodě…“

„Ve středu jedenáctého?“ ptal se Mason. „Myslím, že jo. Je to středa. Ano, myslím, že to je jedenáctého.“

„A co se stalo?“

„Ten pán mi telefonuje. Mám koně osedlat, dát mu uzdu a připravit ho.“

„Připravit k čemu?“

„To já nevím,“ řekl Campo. „Prostě mi řeknou, abych koně osedlal, nasadit mu uzdu a v noci na něm sedlo i uzdu nechal.“

„A co ještě,“

„A řeknou mi, že pokud se mě bude někdo na koně vyptávat, mám říci, že přišel na ranč, že měl sedlo i uzdu právě tak, jak jsem mu to v noci nasadil. Že mám třeba strach, že budu mít trable, a tak jsem se rozhodl nasadit sedlo i uzdu a vzít koně k šerifovi.“

„Dobře, a co se stalo?“

„Už mám sedlo i uzdu na koni a pak se to stane. Ale ne v noci, teprve ráno.“

„Co se stalo?“

„Je časně ráno. Ještě není denní světlo a od kuřat je slyšet hluk. To je kojot, který je velmi, velmi vychytralý. Už předtím jsem s ním měl potíže. Vždycky přichází před svítáním.

Moje teta, Maria Gonzalesová, ona je lehký spáč a tak mě probudí. Slyším rozruch v kurníku, a tak beru brokovnici. Vyběhnu ze zadních dveří se svítilnou. Držím lucernu a vidím dvě kojotí oči a vystřelím.“

„A co se stalo?“

„Netrefím kojota a kůň utíká.“

„Kam běžel?“

„To já nevím. Napadne mě, že se určitě daleko nedostane. Je tma a já honím kojota. Pak si umíním, že za denního světla koně chytnu. Jeden nic nezmůže, když běhá v noci za koněm. Kojota jsem ztratil. Ten je jako čert. Moc prohnaný.“

„Tak jste nechal koně koněm?“

„Ne, ne, seňore! Já jsem ho nenechal utéci! Lehl jsem si zase do postele. Čekám na denní světlo, abych se za koněm pustil.“

„A co se stalo potom?“

„Je to takhle,“ vysvětloval Campo. „Ten pán, ten co to s koněm zařizoval, myslím, že se jmenuje Harry. Ano, je to tak, je to Harry. Příjmení má - ach, ano, už to mám. Jeho příjmení je Cogswell - Harry Cogswell. Napsal mi to na papír. Harry Cogswell. Je to správně, to je jeho jméno. Harry Cogswell telefonoval. Mám vzít příští den koně k šerifovi. A také mám vzít dva vějíře, které ta dívka nechala na ranči, když tady byla.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „Co je s vějíři?“

„Ptám se Harryho na vějíře a on řekne, že je mám dopravit k němu do Brawley. Kůň že má jít k šerifovi. Ale ten kůň, ten už je fuč. Po rozednění ho nikde nemůžu najít.

Ten kůň, ten bude stát celé hodiny s otěžemi spadlými na zem - klidně stát jako přivázaný. Čekám, že ho najdu, jak stojí u silnice, možná až u brány, ale seňore, co jsem mohl dělat? Rozednívá se, ale kůň nikde není v dohledu.“

„Dobře, co jste udělali“

„Tak řeknu tetě, Marii Gonzalesové, aby vějíře odvezla panu Harrymu do Brawley, a jdu toho koně hledat.“

„Našel jste ho?“

„To se mi nedaří, seňore. Neodvažuji se vyptávat, protože mi Harry řekl, že ten kůň je tajemství - má se hlídat, aniž se komukoli o něm řekne.“

„Nemohl jste ho vystopovat?“

„Jistě, stopuji ho. Sleduji ho po silnici. Jde a přitom táhne otěže a pak přijde k otevřené bráně a tou jde na pole, ale na poli už není. Je tam ale jiná otevřená brána na druhém konci pole, za ní strniště a pak další cesty a já jeho stopy už nenajdu. Je pryč.“

„A co jste tedy učinil?“

„Tak když ho nemohu najít, nevím co počít. Myslím, že ho mohu najít tak, že se budu vyptávat u sousedů, ale je vůbec dovoleno ptát se sousedů? To je to, co nevím.“

„Pokračujte,“ pravil Mason.

„Vím, že teta, Maria Gonzalesová, jede za panem Harrym, a já se rozhodnu, že se k panu Harrymu musím dostat velmi rychle a zeptat se ho, jestli mi dovolí se vyptávat.“

„Tak co se stalo?“

„Tak já jedu velice rychle, abych předjel tetu, Marii Gonzalesovou - a vy už to ostatní znáte. Dojde k nehodě. Ona si zlomí ruku.“

„A vějíře?“

„Já vám přísahám, seňore, že jsem ty vějíře neukradl, ani Maria Gonzalesová je neukradla. Jsme poctiví lidé. Jsme chudí, ale nekrademe. Ty vějíře vzal někdo z tetina vozu, já vám na to přísahám, seňore. Byly v kufru a moje teta Marie dala do kufru noviny, aby se vějíře neumazaly.“

„A co Harry?“

„Ten pán se velice hněvá. On myslí, že jsem vějíře ukradl já. Říká, že jsem moc líný na to, abych uhlídal koně. Jsou z toho velké mrzutosti. Říká, že není dovoleno se vyptávat. Je to velice nešťastný den.“

Mason pravil: „Ten kousek papíru, který vám ten pan dal se svým jménem. Máte ho?“

„Ne, ten je pryč.“

„Mohl byste ho najít?“

„Ne, seňore, já ho najít nemohu.“

„Ale jeho jméno je Harry Cogswell a poznal byste ho, kdybyste ho znova spatřil?“

„To docela určitě.“

Mason mu podal ruku. „Bude pro vás velmi užitečné, když si nadále budete pamatovat, co se stalo,“ dodal.

Bylo časné odpoledne, když Mason zastavil s vozem před motelem, kde včera odpoledne opustil Lois Fentonovou.

Vládla tam atmosféra sklíčené nečinnosti, jaká zachvacuje motely kolem poledne, kdy již opouštějící hosté dávno odjeli a nově příchozí stále ještě šlapou na plynový pedál mnoho úmorných mil k svému cíli.

Mason lehce vyběhl po schodech malé chaty, kterou si pronajala Lois Fentonová, a zaťukal na dveře.

„Kdo je?“

„Mason. Jste oblečena?“

Lois Fentonová otevřela dveře. „Co je nového?“ ptala se.

Mason odvětil: „Vypadáte lépe. Jak jste se vyspala?“

„Tak - tak.“

„Ne moc dobře?“

„Ani ne.“

Mason pravil: „Chtějí vás zavřít.“

„Kdy?“

„Asi dost brzy. Policie vystopovala vašeho koně. Najdou koně i vás během několika hodin. Bylo by pro vás lepší, kdybyste šla do města. Chovejte se tak, jak by jednala kterákoli žena ve vaší situaci a je nechte, ať si vás najdou.“

„Jak přišli na koně?“

„Prohledali údolí. Našli muže, který jej měl.“

„Je - je do toho namočen Jasper?“

„Myslím, že toho koně mohu přišít Ireně a jejímu kámošovi Harrymu.“

„Co chcete, abych udělala?“

„Mohla byste začít tím, že mi povíte pravdu.“

„O čem?“

„O té ubytovně v East Lagmore.“

Kousla se do rtu.

„Neplačte,“ řekl Mason netrpělivě. „Mluvte.“

„Já nepláču nikdy.“

„Myslel jsem, že se k tomu chystáte.“

„Ne, já nikdy nepláču.“

„Tak povídejte.“

„Artur mi řekl, že o tom nikomu nesmím říci, ani vám.“

Mason pravil: „Když Sheldon odešel z hotelu, odebral se do ubytovny v East Lagmore 791. Tam se přihlásil. Ale teď je divné, že se tam registroval už předešlého dne, dlouho předtím, než věděl, že bude muset hotel opustit. Vy víte, proč to udělal?“

Přikývla.

„Tak proč?“

Několik sekund mlčela. Pak řekla: „To bylo kvůli Jasperovi.“

„Vašemu bratrovi?“

„Ano. Jasper přijel do města. Chtěla jsem pro něj najít pokoj. Hotely byly plné. Artur měl sehnat toto místo v ubytovně. Zaregistroval se na své jméno a vzal si klíč. Měli jsme tam nechat Jaspera, ale když se Jasper neobjevoval - no, myslím, že Artur tam šel a pokoj si vzal sám, když musel z hotelu odejít.“

Mason řekl: „Tak, tohle je teď důležité. Šla jste tam vůbec?“

„Myslíte do té ubytovny?“

„Přišla jsem tam ve čtyři ráno.“

Mason hvízdl a za okamžik nato pravil: „A Sheldon vám řekl, že o tom nemáte s nikým mluvit?“

Tiše a nešťastně pokývla. „Cítím se z toho celá nesvá, pane Masone.“

„Vy jste tam byla se Sheldonem?“

„Ne, ne, se Sheldonem ne! Vzala jsem si jiný pokoj. Jsou tam pokoje, které se dají tak najmout. Ta paní, co se o dům stará, dala na pultík nápis a…“

„To všechno vím,“ odvětil Mason. „Ale povězte mi, proč jste si ten pokoj najala?“

„Já… no, Artur mi řekl, že by se chtěl se mnou setkat.“

„On vám dal tu adresu?“

„Ano.“

„A co se stalo?“

„Artur mi řekl, že když přišel do pokoje, něco v něm našel.“

„Chcete říct, že tam někdo byl?“

„Ne, něco tam bylo.“

„Tělo.“

„Ne, ne. Bylo to něco jiného. Něco strašného.“

„A co?!“

„Jeden z mých vějířů.“

„A co je s ním?“

„Byl doslova nasáklý krví. To bylo - to bylo strašné.“

„A Artur řekl, že když vešel do pokoje, našel tam vějíř?“

„Ano.“

„Co jste udělala?“

„Vzala jsem si pokoj ve stejné ubytovně a vějíř jsem čistila v umyvadle a zbavovala ho těch nejhorších skvrn.“

„Co bylo potom?“

„Pak jsem vějíř zahodila.“

„Kam?“

„Tam, kde ho nikdy nenajdou.“

Mason řekl: „Žádné takové místo neexistuje.“

„Ale ano, existuje. Odvezla jsem ho kus cesty za město - až za periférii a spálila ho.“

„Kde?“

„Na poli.“

„Poblíž hlavní dálnice?“

„To ne, odbočila jsem na postranní cestu a jela, dokud jsem nenašla pole. Vykopala jsem jamku lopatkou, kterou jsem měla ve voze - malou zahradní lopatkou -a vějíř jsem zakopala a to je všechno, co se téhle věci týká,“

„Kolik bylo hodin?“

„Právě svítalo.“

„Jel Artur s vámi?“

„Ne.“

„Měl Artur nějakou představu, jak se krev dostala na vějíř?“

„Neměl.“

„Nebo jak se vějíř dostal do pokoje?“

„Ne.“

Mason ji půl minuty soustředěně pozoroval a přitom se mračil.

„Víte, co se stává děvčátkům, která lžou svým advokátům?“

„Co?“

„Jde-li o vraždu,“ vysvětloval Mason, „vypustí duši na popravišti v San Quentinu, ale jsou-li to pohledné ženy, dostanou se na léta do vězení. Jak by se vám líbilo vyfasovat deset let v ženské věznici v Tehachapi? Deset let basy. To by bylo pěkné, nemyslíte? Deset let zcela mimo život, bez nalíčení uzavřená v cele, zaklapávání železných dveří, jednotvárná rutina života bez událostí. Vy…“

„Přestaňte!“ křikla na něj. „Přestaňte! Můj Bože, o co se to pokoušíte - chcete mě úplně odrovnat?“

„Pokouším se vás donutit, abyste mi řekla pravdu.“

„Já jsem vám řekla pravdu.“

Mason pravil: „Musíte si pospíšit. Musíte se naučit čelit nepříjemnostem. Nastoupíte se mnou teď do vozu a pojedeme na policii. Právě jste slyšela, že vás chtějí vyšetřovat.“

„Ale, pane Masone,“ namítla zděšeně, „já jsem myslela, že mě tady držíte, ukrýváte, abych…“

„Zdržet vás na tak dlouho, dokud půjde policie po falešné stopě, kterou jsem jim nastražil do cesty,“ řekl Mason.

„Ale vy si teď myslíte, že já…“

„Přesně tak,“ odvětil Mason. „Policie je koni na stopě. Teď tady budou každou chvíli.“

„Jak to se mnou vypadá?“

„Buďto lžete mně, nebo Sheldon lhal vám. A vy jste tak naivní, že ho necháte vykládat takovou historku a upláchnout. Každopádně se ta věc právě teď jeví proti vám tak černě, že nemohu připustit, aby zčernala ještě víc. Vy nemůžete zůstat v úkrytu. Nemůžete utéci. Musíte jít na policii. Musíte promluvit. Ale buďte si, u všech všudy, jistá, že vám nikdo neskočí na žádnou lež. Vypovězte svůj příběh až do okamžiku, kdy jste opustila Callendera ve dvě hodiny, pak všechno popřete a mlčte.“

„Jiné východisko není? Nic jiného nemohu udělat?“

„Ne.“

„Tak dobře,“ odvětila. „Počkejte tady. Vezmu si kabát a klobouk a nalíčím se.“

„Váš obličej teď vypadá velice dobře,“ pravil Mason.

„Ne, já chci… Za minutku jsem hotová.“

Odešla do koupelny, zavřela dveře a zavolala: „Na stole najdete ranní noviny, pane Masone.“

Mason sebral ze stolu noviny, usadil se do křesla a po spěšném přehlédnutí titulků si přečetl komiks a pak se věnoval sportovní rubrice. Přelouskal zprávy z baseballu, mrkl na finanční rubriku, pak na hodinky a zvolal:

„Haló, hoďte sebou, Lois.“

Z koupelny se neozvala žádná odpověď.

Mason se zvedl a zaklepal na dveře koupelny. Stále žádná odpověď.

Prudce rozevřel dveře.

Místnost byla prázdná. Okno na druhém konci koupelny bylo otevřené a závěs odsunutý. V měkké půdě před oknem zanechaly dva podpatky v hlíně své stopy.

Advokát se vrátil do předního pokoje, vzal si klobouk, pečlivě za sebou zavřel dveře a šel k místu, kde zanechal svůj vůz.

Auto bylo pryč.

Musel ujít půl míle, než se dostal k telefonu u benzinové stanice. Zavolal do své kanceláře: „Zdravím vás, Dello,“ hlásil. „Mohla byste si půjčit vůz od Paula Drakea a přijet pro mne?“

„Kde jste?“

Mason jí dal adresu.

„Co je s vaším autem?“

„Ukradli mi je.“

„Kde je vaše klientka?“

„Pokud vím, je v mém autě.“

„Hned vyjedu,“ odvětila Della vesele. „Vytrvejte.“

Della Streetová se na Masona šibalsky podívala. Otevřela dveře automobilu Paula Drakea na straně řidiče a přesunula se tak, aby se Mason mohl posadit k volantu. „Mrzuté?“ zeptala se.

„Trapné,“ pravil Mason. „K čertu s tím, to je z toho, že člověk sympatizuje se ženskými.“

„Bylo nutné ji takhle skrývat?“

„Myslel jsem, že ano,“ odvětil Mason. „Pokoušel jsem se získat pro ni čas. Myslel jsem, že kdyby seržant Dorset chytil napřed Irenu Kilbyovou, byl by ji předvedl svědkům k identifikaci. Myslel jsem, že je to dost dobrá příležitost, aby se toho svědkové chytili a poznali… Ach jo, teď je všechno v háji.“

„Co hodláte podniknout?“

„Podniknout!“ rozhorlil se Mason. „Hodlám říci Lois Fentonové, aby si našla advokáta. Já jsem skončil!“

„Jak to udělala, šéfe?“

„Odešla do koupelny a vylezla oknem. Já jsem nechal klíčky v autě a ona s ním odjela.“

„Nenapadlo vás, že by něco takového mohla udělat?“

„K čertu, ne. Proč by také měla? Já jsem kvůli ní nastavoval svůj krk a říkal jí, co má udělat. Kdyby nestála o moji radu, pak mi všechno měla předem říct. Jestli měla v úmyslu zmizet, pak mohla odejít přímo hlavními dveřmi. Jednala tak, jako kdybych se já jí pokoušel skřípnout.“

„Je vinna, šéfe?“

Mason už chtěl něco odpovědět, ale pak se rozhodl jinak a mlčel.

Za několik okamžiků nato se Della zeptala: „Jak to uděláte s vozem, ohlásíte, že je ukradený?“

„Ne. Do toho ji nechci zatahovat. Poskytnu jí dost času. Ona se mnou asi ještě dneska naváže kontakt, aby mi řekla, že fáro je v Oxnardu, Ventuře, v Santa Barbara nebo Bakersfieldu nebo někde jinde a já jí odpovím, že má u mne uložené ještě nějaké peníze a aby si za ně najala jiného obhájce.“

„Chcete Paula Drakea informovat o ukradení auta?“

Mason odvětil: „Nikomu nic neřeknu. Sdělte jen Paulu Drakeovi, že s tím případem končím. Řekněte mu, aby své lidi odvolal. Pak to nechte plavat. Já jdu do tureckých lázní. Povězte Paulovi, že mu vůz vracím a poděkujte mu.“

„Mám ho informovat, kde jste?“

Mason zavrtěl hlavou a pravil: „Sdělte mu, aby své muže odvolal. K čertu s tím vším.“

Zastavil auto před svým klubem, vystoupil a sledoval, jak Della Streetová přesedla zpět k volantu. V očích se jí zablesklo.

„Já vím,“ uchechtl se Mason. „Je to komické. Budu se cítit veseleji, až se vrátím do kanceláře asi v pět hodin. Do té doby jste jediná, která to považuje za žert. Nashle.“

Poslala mu vzdušný polibek.

Mason přešel chodník, vstoupil do klubu a řekl vrátnému: „Proč je to, do háje tak, že když muž padne nějaké ženské do osidel, pak každá z jeho známých začne najednou k němu být laskavá?“

„Tak tohle nevím, pane,“ odpověděl vrátný.

„Nikdo by nevěděl,“ řekl Mason. „Hádám, že je to proto, že ony každého chlapa v duchu řadí mezi zelenáče.“

„Na tom něco bude, pane.“

„Asi to tak bude,“ souhlasil Mason, když nastupoval do výtahu.

Za dvě hodiny nato klímal v uvolněném poklidu, který nastává po dobré turecké lázni a masáži, když tu najednou na něj zřízenec zavolal: „Pane Masone, máte jít k telefonu. Volá vás sekretářka a říká, že je to důležité.“

Mason se vzchopil ze své poloospalé relaxace, přišoural se k telefonu a uslyšel vzrušený hlas Delly Streetové: „Viděl jste odpolední noviny. Šéfe?“

„Ne.“

„Právě vyšly. Bylo by dobré, kdybyste si je sehnal a přišel do kanceláře.“

„O čem se tam píše?“ ptal se Mason.

„Přečtu vám titulky,“ odvětila Della Streetová. „Podezřelá z vraždy zatčena při útěku v advokátově autě - Advokát bude asi obžalován ze spoluúčasti - Podezřelou svědci identifikovali jako poslední osobu, která uviděla Callendera naživu…“

„To stačí, Dello. Nechte toho. Já už jdu.“

Mason, Della Streetová a Paul Drake měli spolu pochmurnou poradu ještě dlouho po úředních hodinách.

„Ušili na ni perfektní, hermeticky uzavřený případ,“ řekl Drake, „a prokurátor se chce pustit do tebe, jestli se s ním nedohodneš.“

„O čem by se chtěl dohadovat?“

„Oni jí umožní přiznání.“

„K neúmyslnému zabití?“

„Myslím, že to chtějí navléci na druhý stupeň.“

„Co dál?“

Drake pravil: „Mají spoustu důkazů. Je pouze jedna věc, která se dá teď dělat, Perry.“

„Teď jde o to, kolik mají těch důkazů, Paule.“

„Spoustu, Perry. Svědci ji identifikovali jako ženu, která vešla do hotelového pokoje dvacet minut po druhé. Hotelový detektiv může odpřisáhnout, že Callender byl v té době živ, protože sám propojil telefonní hovor do Callenderova pokoje, slyšel, jak se Callender ohlásil a pak předal telefon vějířové tanečnici.

Ona měla k činu dost důvodů. Snažila se chránit svého bratra. Policie bratra našla. Je to trumbera. Dal jim podepsané prohlášení. Hodně v tom lítá a celou svoji historku policii vyklopil. Svého času pracoval pro Johna Callendera. Zpronevěřil nějaké peníze a padělal dva šeky. Je to slaboch, který sází na koně.“

„To už vím,“ řekl Mason.

„A teď to, co nevíš. Když chtěl Callender podruhé pohrozit Lois, zapletl se Fenton kvůli několika marihuanovým cigaretám, a tak chtěl vniknout do Callenderova domu, vyloupit sejf a sebrat důkazy. Znal kód sejfu, protože tam pracoval. Mladý Fenton věděl, že se nedostane přes psy a hlídače, pokud se neuchýlí k úskoku, a tak přišel na to, že si vypůjčí sestřina koně a odjede v noci na ranč. Callender chová koně a mívá u sebe někdy hosty, kteří jezdí na koni, takže to nevyvolá moc velkou pozornost, když nějaký chlapík na koni přijede. Každopádně si to tak mladý Fenton myslel.“

„Dobře,“ odvětil Mason, „tak on se pokoušel ukrást dokumenty. Myslím, že se mu to nepovedlo.“

„Nepovedlo. Strážný ho spatřil, volal na něj, aby zastavil, a vystřelil na něj. Skoro to byla trefa. Výstřel zranil koně na zadku a zasekl se do sedla.“

„Fenton tohle všechno přiznal?“

„Počkej chvilku, ještě jsi neslyšel zdaleka všechno.“

„Tak pokračuj.“

„Pak Fenton zpanikařil. Bál se vzít koně nazpět k sestře, protože si uvědomil, že kulka v sedle znamená důkaz, a tak jel s koněm chvíli jiným směrem, pak koně pustil a stopem odjel do Brawley.“

„Bystrý chlapec, ne?“

„Ach, mazaný jako čert.“

„A zbytek té historky?“

„Callender poslal pro Jaspera Fentona, aby ho navštívil v Richmellu.“

„Kdy?“

„Ten mladík tam měl naklusat ve dvě. Ale neudělal to, protože se potřeboval nejdřív napít. Ukázal se o pětačtyřicet minut později. Otevřel dveře, spatřil na zemi Callenderovo tělo a to mu dodalo. Byl příliš vyděšený, a tak vyrozuměl úřady teprve druhý den. Je to třasořitka a zbabělec. Faulkner ho označuje jako muže, který vnikl do Callenderova pokoje a pak z něj hned vypadl.“

„Mohl ten chlapec Callendera zabít, Paule?“

„Čerta, Perry, nebyl uvnitř dost dlouho. Kdybychom neměli agenta sledujícího chodbu, byl by v tom najisto. Policie by mu to přišila a nikdy by se z toho nemohl vymluvit. Ale on tam dohromady nebyl víc než deset sekund.“

Mason namítl: „Netrvá moc dlouho zapíchnout do chlapa meč.“

„To ne, ale chvilku trvá, než zbraň najdeš, nemáš-li ji po ruce. Jisté je jen to, že s sebou japonský meč nenesl a také že nemohl přijít do Callenderova pokoje, projít kolem Callendera, sebrat meč, který náhodou ležel poblíž, a bodnout ho Callenderovi do hrudi. Byl to Callenderův meč. Callender si ho přinesl, když přišel do hotelu.“

„Tak co říká policie?“

„Zřejmé je, Perry, že to má matematickou logiku. Lois Fentonová se pokoušela bratra chránit. Zkoušela to tak, že se za Callendera provdá a bude s ním žít. Věděla, že to nebude dělat dobrotu. Proto by podnikla cokoli, než aby do toho musela znovu jít - šla navštívit Callendera. Callender asi vytáhl všechny staré pohrůžky. Především se chystal hned ráno to ohlásit a se vším tím svinstvem vyrukovat Ale v hloubi mysli klíčil Lois Fentonové určitý nápad. Když byla v pokoji, všimla si na stole Callenderova japonského meče. Ona…“

„Tak moment,“ přerušil ho Mason. „Máš jistotu, že je to Callenderův meč?“

„Je to Callenderův meč. Přinesl si ho s sebou z ranče. Japonský meč, který chtěl zřejmě prodat nebo zastavit nebo něco takového. Každopádně si ho přivezl z ranče. Vrátný se na to pamatuje. Poslíček, který se s ním v hotelu setkal, si vzpomíná, že ho měl, když přišel. Byl to jeho meč. Byl v pokoji a ležel na stole.“

„A teď k tvému sledování. Vedlo k něčemu?“

Drake pravil: „K ničemu, co by pomohlo. Sheldon opustil ubytovnu, odjel autobusem do San Diega a pak si zajistil letadlo do Nogales. Můj chlapík nechtěl vynakládat peníze na letadlo, a tak mi zatelefonoval a já jsem sehnal člověka v Tusconu, aby na něho při příletu spoje čekal. Ale Sheldon byl v čudu. Když letadlo, na které měl letenku, přistálo k doplnění zásoby paliva, vystoupil a chodil po letišti. Pak už jej nikdo nespatřil. V letadle nechal kabát i zavazadlo. O tom byla samozřejmě vyrozuměna policie a ta ho teď honí.“

„A co to děvče, Chérie Chi-Chi?“

„To bylo docela snadné. Já mám chlapíka, který se na ni pověsil hned, jak vyšla z budovy. Šla do svého apartmá, chvíli tam zůstala, ale pak pokračovala do kanceláře k Barlowovi, k tomu agenturnímu impresáriovi. Seržant Dorset ji tam chytil a rychle s ní odjel autem se sirénou. Můj člověk je nestačil sledovat a vzdal to. Dorset ji zřejmě odvezl k okresnímu prokurátorovi nebo na ředitelství. Ona jim tam všechno pověděla, a tak ji pustili - ale do apartmá se ještě nevrátila. Mám tam člověka, který ji chňapne, jakmile se vrátí.“

„V pořádku,“ pravil Mason, „dosud z toho nikdo není venku.“

„Ale ano, Perry, je to jasné. Vzpomeň si, že když Lois Fentonová přišla do hotelu ve 2.23, zastavil ji hotelový detektiv. Řekla mu, že jde navštívit Callendera. Telefonovala s Callenderem a dostala souhlas. Je to jasné. Callender byl živý ve 2.23. Ve 2.44 byl mrtev. Existuje jen jedna osoba, která byla v pokoji mezi 2.23 a 2.44, a to byla tvoje klientka, Lois Fentonová. Byla tam dostatečně dlouho, aby se s ním pohádala, vzala meč a zapíchla mu ho do hrudi. A jsme u toho.“

„Policie ji poznala?“ ptal se Mason.

Drake přikývl.

„Oni neidentifikovali tu druhou vějířovou tanečnici?“

„Nebuď blázen, Perry. Poručík Tragg je proklatě bystrý koumák. Nevím, co se stalo, když seržant Dorset sebral Chérie Chi-Chi. Nevím, co jim řekla, ale tolik vím určitě, že osoba, kterou svědci poznali, byla Lois Fentonová. Najisto vím, že je to Lois Fentonová, která je obviněna z vraždy prvního stupně.“

„Byly na meči nějaké otisky prstu?“ vyptával se Mason

„Na meči nebyly žádné otisky. Měla dost duchapřítomnosti, aby jílec utřela. Říkám ti, Perry, musíš počítat s přiznáním. Tohle nemůžeš překonat.“

„A co je se Sheldonem?“

„Callender byl živ, když Sheldon opustil Callenderův pokoj.“

„Jak ale Sheldon věděl, že je mrtev, když dával na dveře štítek s nápisem NERUŠTE?“

„S tou vraždou se muselo předem počítat, Perry. Sheldon by to jinak nemohl vědět. Musel vědět, že ji Lois plánuje. Po 1.30 nebyly s tímhle pokojem žádné telefonní hovory. Noční telefonní manipulantka na to přísahá. Hodláš ji obhájit na druhý stupeň, Perry?“

„Ne, pokud se hodlá hájit,“ pravil Mason zachmuřeně. „Ona je teď mojí klientkou. To, že ji chytili, jak prchá v mém voze, mě s ní svazuje. Já s ní v tom lítám, ale pokud je mojí klientkou, musím stát na její straně.“

„Nemohl bys Traggovi povědět, že to auto ukradla, Perry?“

Mason se zasmál, ale bez humoru. Chvilku nato řekl Paul Drake: „Ovšem, já tě docela chápu, Perry.“

Mason povstal. „Nuže, jsem v tom s ní namočen. Jdeme na to, Paule.“

Ve ztichlé soudní síni panovalo elektrizující napětí. Ticho dosahovalo takového stupně, že i zvuk zakašlání se zdál neúměrně silný.

Soudce Donahue prohlásil: „Pánové, obžalovaná je přítomna soudnímu jednání. Pro tento proces byla vybrána porota a zavázána přísahou. Okresní prokurátor pronesl svůj zahajovací projev k porotě. Přeje si teď obhajoba proslovit svoji zahajovací řeč?“

Mason řekl: „Ne, vaše ctihodnosti, posečkáme s naším zahajovacím projevem až na začátek jednání obhajoby“

„Dobře. Okresní prokurátor zavolá svého prvního svědka.“

„Doktor Jackson Lambert,“ ohlásil Burger.

Doktor Lambert se dostavil na místo pro svědky.

Mason řekl: „Podle práva křížového výslechu si vyhrazujeme, aby doktor Lambert přednesl odborný posudek.“

„Velmi dobře,“ pravil Burger. „Doktore Lamberte, provedl jste posmrtné ohledání těla Johna Callendera?“

„Ovšem, pane. Provedl.“

„Mohl byste laskavě objasnit polohu a stav těla a co jste případně zpozoroval v okamžiku, kdy jste tělo poprvé spatřil?“

„Tělo leželo částečně na pravém boku,“ vysvětloval doktor Lambert. „Tělo zesnulého bylo zcela probodnuto mečem, takže asi čtyři a půl palce čepele vyčnívalo z druhé strany těla, to jest, ze zad. Čepel procházela hrudí. Hovořím teď o tom, co jsem objevil, když jsem tělo poprvé spatřil.“

„Pokračujte, doktore.“

„Potom jsem provedl posmrtné ohledání těla. Zjistil jsem, že příčinou smrti byla čepel, kterou bylo tělo probodnuto. Určil jsem okamžik smrti přibližně mezi hodinami 1.30 a 3.00 sedmnáctého září, při čemž jsem okamžik smrti stanovil podle teploty těla, teploty v místnosti, rychlosti poklesu teploty a několika dalších činitelů.“

„A teď, doktore, našel jste v těle zejména v hrudním koši poblíž rány nějakou cizí substanci“

„Našel.“

„Co jste našel?“

„Našel jsem kousky péra. Snad mi bude umožněno vysvětlení. Péro sestává z různých částí. Je tam centrální sloupek, jehož vnitřek je dutý, a jenž se nazývá brkem. Po obou stranách tohoto brku jsou výběžky nazývané chmýří. Toto chmýří má zase barbule a ty opět barbicely. Ty mají mikroskopické háčky, jimiž se zachycují za jiné barbicely, takže péru propůjčují určitou celkovou soudržnost.

Tak tedy, při posmrtném ohledání jsem nalezl částí chmýří ze dvou pštrosích per společně se zlomky barbulí a barbicel v dostatečném množství, aby je bylo možno určit jako části pštrosího pera.“

„Máte ty části s sebou, doktore?“

„Ovšemže mám, pane.“

„Jak jste je uchoval, doktore?“

„Ponořené do lihu ve zkumavce.“

Doktor vyňal z kapsy skleněnou trubičku a podal ji okresnímu prokurátorovi.

„A toto jsou péra nebo části péra, které jste nalezl v těle oběti?“

„Ano.“

„Požadujeme, aby to bylo zaevidováno jako veřejný doličný předmět číslo 1,“ žádal Burger.

„Nějaké námitky?“ ptal se soudce Donahue Masona.

„Žádné námitky, vaše ctihodností.“

„Povšiml jste si ještě něčeho, doktore?“

„Ruce oběti,“ vykládal doktor, „byly sevřeny na čepeli meče, ostrém jako břitva. Ostří se hluboko zařízlo do prstů obou rukou. Jedno oko bylo pootevřené, druhé zavřené. Tělo bylo zcela oblečeno. Došlo k dosti silnému vnějšímu krvácení na zádech a rovněž nastalo velmi intenzívní vnitřní krvácení.“

„Smrt byla okamžitá?“

„Prakticky okamžitá.“

„Můžete se dotazovat,“ pravil Burger.

Mason zavrtěl nanejvýš lhostejně hlavou. „Žádné otázky,“ řekl. „Mám za to, že doktorovo svědectví bezpochyby odpovídá situaci tak, jak ji zjistil.“

Hamilton Burger byl viditelně překvapen. „Žádný křížový výslech?“ tázal se.

„Žádný křížový výslech,“ pravil Mason s úsměvem a jeho hlas naznačoval, že přítomnost částic pštrosího pera v těle neměla koneckonců žádný zvláštní význam.

„Vaše ctihodnosti,“ řekl Hamilton Burger, „existuje část důkazu, který bych rád v tomto okamžiku předložil tak, aby byla zřejmá souvislost se svědectvím doktora Lamberta. Myslím, že se možná odchýlím od obvyklého pořadí důkazů, ale přesto si přeji, aby toto další svědectví bylo uplatněno teď, protože chci doktoru Lambertovi ve spojení s tím důkazem položit ještě nějaké další otázky. Proto chci teď v této fázi případu pokračovat.“

„Je to váš případ,“ pravil soudce Donahue, „pokračujte a zvolte postup podle svého přání. Nevím, zda zákon ukládá nějaké pravidlo pro postup důkazů, jedině s tou výjimkou, že při námitce je třeba předložit corpus delicti dřív, než se mohou uplatnit další aspekty případu, a právě v takovémto případě, kdy žádná námitka není, může být důkaz přijat a připojen později.“

„Dobře. Přeji si, aby byl předvolán Freeman Gurley.“

Freeman Gurley, oblečený do pracovního oděvu a kazajky, přesel na stanoviště svědků dlouhým volným krokem člověka, který je zvyklý pohybovat se venku.

Gurley rychle zodpovídal obvyklé předběžné otázky, které se týkaly jeho jména, zaměstnání a bydliště. Byl farmářem, jak trochu zbytečně vysvětloval vzhledem ke svému oblečení.

„Nuže tedy,“ pokračoval triumfálně Hamilton Burger. „už jste někdy předtím viděl obžalovanou, tuto mladou ženu, která sedí za svým právním zástupcem napravo od zástupce šerifa?“

„Ano, pane, už jsem ji viděl.“

„Kdy?“

„Ráno sedmnáctého září.“

„Kde byla?“‚

„Byla v jihovýchodní části mého ranče.“

„Teď bych si přál, abyste trochu přesněji popsal svůj ranč. Tady mám mapu, jejíž pravost ověřím později, která nám však poslouží zatím jako nákres, k němuž vám chci položit nějaké otázky.“

„Ano, pane.“

Burger rozložil mapu.

„Rozeznáváte na této mapě určité čáry, to jest, poznáváte, co mají znázorňovat?“

„Ano, pane.“

„Co to představuje?“

„Představuje to celkovou polohu mého ranče. Na mapě je vyznačen dům, dále cesta a ohrada a rovněž je naznačena poloha stodoly. Jsou zde i okrasné stromy a vedle stodoly ohrada pro dobytek.“

„A to má znázorňovat ranč, ve kterém jste bydlel ráno sedmnáctého září?“

„To je pravda.“

„A zdá se vám, že je tato mapa správná?“

„Zdá se mi, že je, pane.“

„A tvrdíte, že jste spatřil obžalovanou ve zmíněném čase?“

„Ano, pane.“

„Co dělala?“

„Jela autem po této cestě.“

„Pověsme tuto mapu na tabuli,“ pravil Hamilton, „a vy můžete přistoupit a určit na mapě místa, o nichž jste hovořil. Přistupte teď sem.“

Pověsili mapu a Gurley řekl: „Zastavila s autem právě zde.“

„Správně, označte ten bod na mapě.“

„Vystoupila, rozhlédla se a pak otevřela dveře na levé straně vozu a vyndala lopatku.“

„A co učinila potom?“

„Pak vyndala z auta ještě něco jiného. Nemohl jsem rozeznat, co to bylo. Byl to jakýsi černý předmět, nějaká krabice.“

„Měla asi velikost a tvar pouzdra na housle?“ vyptával se Burger.

„Námitka, neboť otázka je zavádějící a sugestivní. Žádám soud, aby nechal svědka vysvětlit, co sám spatřil a ne, co by si okresní prokurátor přál, aby spatřil.“

„Námitce se vyhovuje,“ pravil soudce Dohanue, „a soud upozorňuje právního zástupce na skutečnost, že nedostatkem zavádějící otázky je to, že již byla položena. Vyhovění námitce proti zavádějící otázce ve skutečnosti mnoho nepomůže, protože myšlenka již byla zavedena do mysli svědka. Právní zástupce se žádá, aby se zdržel kladení zavádějících otázek s výjimkou křížového výslechu, kdy jsou zavádějící otázky povoleny. Teď pokračujte ve vyšetřování, pane Burgere.“

„Velice toho lituji, vaše ctihodnosti,“ řekl Burger. „Můžete popsat ten černý předmět, pane Gurley?“

„No, tak byl to určitý druh pouzdra. Něco jako pouzdro na pistoli, ale nebylo to ono. Bylo to černé a mělo to jiný tvar než pouzdro na pistoli.“

„Dobře. Co se stalo?“

„Tahle mladá žena přendala ty věci přes plot a pak - pak, no, si povytáhla sukni.“

„A co potom učinila?“

„Přelezla přes plot z ostnatého drátu.“

„Co tím myslíte, když říkáte, že lezla přes plot?“

„Opřela se jednou rukou o vrcholek dřevěného sloupku a vyšplhala po částech ostnatého drátu jako po žebříku. Pak, když se dostala přes horní okraj, položila jednu nohu na horní svazek ostnatých drátů a na druhé straně sestoupila na zem.“

„Co udělala potom?“

„Pak zvedla schránku a lopatku, poodešla a vyhloubila jámu, něco vyňala ze schránky, vložila to do díry, zahrabala a pak se vrátila k vozu.“

„A potom?“

„Položila lopatku a schránku do auta, nasedla do něj a odjela.“

„A co jste udělal vy?“

„Čekal jsem, až zmizela, a pak jsem šel k místu, kde kopala a vyhrabal jsem, co tam ukryla.“

„A co jste našel?“

„Vějíř ze pštrosích per, který byl nasáklý krví a…“

„Okamžik, okamžik,“ zarazil ho Hamilton Burger, „nepodávejte svědectví jako expert, pane Gurley. Nevíte, že vějíř byl nasáklý krví. To je věc, kterou musí dosvědčit lékaři. Řekněte nám jen, co jste zjistil vy.“

„Nuže, nalezl jsem vějíř.“

„A co jste s ním udělal?“

„Zatelefonoval jsem do kanceláře šerifa a řekl jsem jim, co jsem nalezl. Pak přišel šerif s nějakým mužem a vějíř si vzal.“

„Tím mužem byl poručík Tragg z metropolitního oddělení pro vraždy?“

„Ovsem pane, myslím, že byl. Byl mi představen jako poručík Tragg.“

„Poznal byste ten vějíř, kdybyste jej znova spatřil?“

„Ano, pane.“

„Dělal jste něco s vějířem, dřív než jste jej předal poručíku Traggovi a šerifovi?“

„Jestli jsem s ním něco dělal? To ne.“

„Myslím, zda jste s ním neudělal něco takového, abyste jej mohl poznat?“

„Ach ano, na pokyn poručíka Tragga jsem na něj napsal své iniciálky.“

S širokým rozmachem ruky sáhl Hamilton Burger pod stůl obžaloby, vytáhl dlouhou schránku, otevřel ji, vyňal z ní vějíř a podal jej svědkovi. „Viděl jste už předtím tento vějíř?“

„Ano, pane, to je ten vějíř, který jsem vykopal. Jsou na něm mé iniciály.“

Burger prohlásil: „Vaše ctihodnosti, já se k tomuto vějíři vrátím později. V tomto okamžiku chci, aby byl označen k identifikaci jako veřejný předmět doličný číslo 2.“

Obrátil se k Perry Masonovi a rychle pronesl: „Přistupte ke křížovému výslechu!“

Mason přešel k mapě a pravil: „Řekněte mi měřítko té mapy. Ach ovšem — tak se podívejme… Změřme tohle… Ach ano, zdá se, že je to nějakých tisíc stop od vašeho domu k tomu místu, kde byl vějíř zakopán. Je to správně?“

„Kolem tří set yardů, řekl bych.“

„A chcete říci, že jste poznal obžalovanou na vzdálenost tří set yardů?“

Hamilton Burger se obrátil k porotě s širokým vítězným úsměvem, který se mu teď rozléval po tváři.

„Ovšem, pane,“ pravil svědek.

„Máte oči lepší než průměrné?“ tázal se Mason. „Máte lepší vidění, dokonalejší zrak?“

„To si nemyslím. To ne.“

„Jak jste pak na takovou vzdálenost obžalovanou poznal?“

„Pomocí dalekohledu se sedminásobným zvětšením,“ odvětil svědek.

Hamilton Burger se zaklonil, a slyšitelně se uchechtl.

Mason nejevil rozpaky. „Dobře,“ pravil, jako kdyby byl takovou odpověď očekával. „Měl jste dalekohled. A teď, ta událost se přihodila časně ráno?“

„Ano, pane.“

„Slunce už svítilo?“

„No, slunce bylo právě… No, neřekl bych, že už slunce vyšlo.“

„Bylo to snad před východem slunce?“

„Ano.“

„A zvětšení dalekohledu bylo sedminásobné?“

„To je pravda. Bylo to sedm na padesát. Jak já tomu rozumím, dává mi zvětšení na sedm průměrů. Můžeme říci, že to bylo zhruba tisíc stop. To mi poskytne stejný obraz, jaký bych měl asi na nějakých sto čtyřicet stop.“

„Za předpokladu, že jsou podmínky viditelnosti dokonalé, a když nebereme v úvahu množství světla, které pohltí samy čočky dalekohledu,“ poznamenal Mason.

„No, v každém případě jsem ji viděl dost jasně, abych ji rozeznal. Spatřil jsem ji tak zřetelně jako ve dne.“

„A pozoroval jste ji, jak zakopává vějíř?“

„Přesně tak.“

Burgerův úsměv byl teď zřetelný pro všechny v soudní síni, když se obracel na otočném křesle a viditelně se radoval z křížového výslechu.

„Byl jste už vzhůru a připravoval se k práci na farmě?“ tázal se Mason. „Přesně“

„A kde jste byl, v kuchyni, nebo v…“

„V kuchyni.“

„A už jste byl po snídani nebo jste právě snídal?“

„Právě jsem končil.“

„Jste ženat?“

„Ano, pane.“

„A vaše žena byla v kuchyni?“

„Ano, pane.“

„A teď, chtěl byste vysvětlit porotě,“ ptal se Mason, jako by ho obviňoval, „že během cele té doby, co jste dalekohledem tu událost pozoroval, vás manželka nepožádala, abyste jí dalekohled půjčil, nebo že jste byl tak sobecký, že jste jí neukázal nic z toho, co se venku dálo?“

„No…“ zaváhal svědek. „Ano, ona určitou dobu ten dalekohled měla.“

„Jak dlouho?“

„Nuže, vzala si ho, když jsme uviděli dívku přelézat plot.“

„Ach tak,“ pravil Mason, „a pak vám ho vrátila?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Po několika vteřinách.“

„Spatřil jste dívku, jak leze přes plot?“

„Ano.“

„A pak si vaše žena vzala dalekohled?“

„Ano, pane.“

„A kdo měl dalekohled, když dívka hloubila jámu?“

„Měla ho manželka.“

„Kdo měl dalekohled, když dívka dávala něco, co vyndala z černé schránky, do díry, kterou předtím vyhloubila?“

„Moje manželka.“

„Kdo měl dalekohled, když dívka zahrabávala díru?“

„Manželka.“

„Kdo měl dalekohled, když se dívka vracela k plotu?“

„Měl jsem ho já.“

„Kdo měl dalekohled, když si dívka vyhrnula sukni a lezla podruhé přes plot?“

„Manželka.“

„Kdo měl dalekohled, když dívka nastoupila do vozu a odjela?“

„Já jsem ho měl.“

„Jak potom,“ řekl Mason, „můžete říkat, co dívka dělala, když dávala něco do jámy? Jak můžete říkat, kde měla věc, kterou vyňala z černé schránky…“

„Po celou dobu, co moje žena měla dalekohled, mi neustále říkala, co vidí.“

„Takže to, o čem nám teď svědecky vypovídáte, je založeno na tom, co vám vaše manželka říkala?“

„Zajisté.“

Na tváři Hamiltona Burgera už žádný úsměv nebyl.

„Navrhuji vyškrtnout všechny části výpovědi svědka, které se vztahují k tomu, že mladá žena vyňala předmět ze schránky a položila jej do jámy vykopané v zemi, protože teď vychází najevo, že výpověď je založena na doslechu,“ pravil Mason.

Soudce Donahue stiskl rty. „Obávám se, že soud musí vyhovět návrhu, pane Burgere.“

„Ještě okamžik,“ řekl Burger sklíčeně. „Mohu položit několik otázek k upřesnění výslechu?“

„Abyste se pokusil vyjasnit situaci, která teď nastala?“

„Ano, vaše ctihodnosti.“

„Je zřejmé, pane Burgere,“ pravil soudce Dohanue, „že je návrh obhajoby, pokud jde o současný stav důkazů, správný. Části svědectví, které zástupce navrhl k vyškrtnutí, jsou svědectví založená jen na doslechu. Návrh se bude respektovat. Teď máte právo za účelem nápravy vyšetřování zjistit podle vašich možností jakékoli dodatečné skutečnosti nebo fakta cestou vysvětlování.“

„Dobře, vaše ctihodnosti,“ řekl Hamilton Burger drsně, aby zakryl své rozčarování z obratu událostí. „Pane Gurleyi, co jste dělal po celou tu dobu, kdy měla dalekohled vaše paní?“

„Stál jsem vedle ní a poslouchal, co říká.“

„Když pomineme to, že jste naslouchal své manželce,“ řekl rychle Burger, „povězte mi, kde jste stál.“

„Vpravo za ní.“

„A ona byla u okna?“

„Ano.“

„Takže vy jste se mohl dívat oknem a vidět, co se děje?“

„Pak vy, vy sám, jste tuhle mladou ženu viděl…“

„Okamžik,“ přerušil ho Mason, „opět se dostáváme do zavádějících otázek.“

„To je pravda,“ pravil soudce Donahue. „Domnívám se, že by to vedlo ke značným předsudkům, kdyby zástupce dál v tomto bodu zaváděl svědka.“

„Správně,“ řekl rychle Burger, „co jste dělal?“

„Díval jsem se z okna.“

„Co jste viděl?“

„Viděl jsem, co se děje.“

„V tom případě jste vůbec nevypovídal na základě doslechu,“ pravil Burger. „Pak dosvědčujete to, co jste viděl, je to tak správně?“

„To je pravda.“

„Pak jste viděl, jak ona…“

„Laskavě nezavádějte svědka,“ pravil krátce soudce Donahue.

„Nuže, co jste viděl?“

„Viděl jsem, že provádí všechno to, co jsem popsal.“

„A teď zahajte znova křížový výslech, přejete-li si,“ vystřelil Burger k Masonovi.

„Stál jste za vaší manželkou?“ tázal se Mason. „Správně.“

„A přitom jste se díval přes manželčinu hlavu?“

„Ano.“

Mason řekl: „A teď v době, kdy jste neměl dalekohled, jste se díval na mladou ženu, jak cosi provádí na vzdálenost nějakých tisíc stop?“

„No, já to odhaduji asi na devět set stop, asi tři sta yardu.“

„Odměřme si to na mapě a zjistěme si, jak je to daleko,“ navrhl Mason.

Vytáhl z kapsy měřítko, naměřil vzdálenost a podotkl: „Dělá to jeden tisíc a čtyřicet dvě stopy.“

„Neřekl bych, že to bylo tak daleko.“

„Podle mapy to tak daleko bylo,“ pravil Mason, „a vy jste už prohlásil tuto mapu za správnou. Já to beru tak, že mapa je správná. Předpokládejme tedy, že to bylo jeden tisíc a čtyřicet dvě stopy, každopádně přes tisíc stop. A pozoroval jste, co se odehrávalo před rozedněním ze vzdálenosti přes jeden tisíc stop?“

„Ano.“

„A teď dál,“ pokračoval Mason, „když se vaše žena dívala dalekohledem, vytáhla předtím okno?“

„Okno nevytáhla, udělal jsem to já.“

„Správně,“ řekl Mason. „Při použití dalekohledu se váš pohled zkreslí, díváte-li se přes rovné okenní sklo, nemám pravdu?“

„Ano. A sklo bylo dost znečištěné. Pršelo, foukal vítr, ale manželka okna neobešla, aby je umyla.“

„Tak jste vytáhl spodní okenní tabuli?“

„To je pravda.“

„A když jste díval přes ramena své ženy, byl jste výš než ona?“ ptal se Mason.

„Ano.“

„A manželka seděla v křesle u otevřeného okna?“

„Přesně tak.“

„Přitom si stabilizovala dalekohled tím, že si položila lokty na okenní rám?“

„Ano.“

„Takže vy jste se musel dívat přes horní díl okna.“

„To jsem se díval.“

„Ale jestliže jste okno vytáhl,“ pravil Mason, „pak byla spodní část okna vytažena tak, že měla stejnou polohu jako horní část okna. Takže jste se koukal přes dvojnásobnou tloušťku okenního skla.“

„Ano, souhlasím, že jsem se tak díval.“

„A vy chcete, aby porota uznala vaše prohlášení, že jste mohl obžalovanou poznat a sledovat každý její pohyb, když jste se na ni díval přes dvojnásobnou tloušťku špinavé, zaprášené okenní tabule dříve, než nastalo plné denní světlo na vzdálenost jeden tisíc a čtyřicet dvě stopy?“

Svědek se znechuceně ohradil. „No, já jsem jí už předtím viděl dalekohledem.“

„To je pravda, avšak pokud jde o ty ostatní, vy nevíte, kdo to byl tam venku nebo snad ano?“

„No, musela to být stejná osoba, kterou jsem spatřil dalekohledem.“

„Ale nemůžete odpřisáhnout, že to byla táž osoba.“

„No, vlastně ne, to odpřisáhnout nemohu.“

„To je všechno,“ končil Mason.

„Ale víte opravdu, že to musela být stejná osoba,“ zvolal Burger.

„No tak, no tak,“ namítl Mason, „zase už začínáme se zavádějícími otázkami.“

„Nuže, to je klamný závěr,“ pronesl Burger podrážděně. „Svědek ví, že nikdo jiný na jejím místě nebyl a… To je čistě matematický výsledek, vaše ctihodnosti.“

„Pak to ponechme jako matematický závěr,“ poznamenal soudce Donahue. „Vy se nebezpečně přibližujete hranici, pane soudní rado.“

„Ano, vaše ctihodnosti. Omlouvám se.“

„Pokuste se a buďte opatrnější. Zavolejte dalšího svědka.“

„Žádám doktora Jacksona Lamberta, aby zaujal své místo pro několik otázek,“ pravil Burger s tváří dosud rozrušenou hněvem.

Doktor Lambert se vrátil na místo pro svědky.

„Chci obrátit vaši pozornost na vějíř, který svědek Gurley poznal, a jehož svědectví jste slyšel, jak předpokládám, doktore?“

„Ano, pane.“

„Táži se vás, zda jste ten vějíř předtím viděl.“

„Viděl jsem ho, pane.“

„A prohlížel jste si ho?“

„Ano, pane, zkoumal jsem ho.“

„Jak jste ho zkoumal?“

„Provedl jsem mikroskopické vyšetření per a všech jeho různých částí. Též chemické vyšetření skvrn lidské krve.“

„A teď, pane doktore, prosím, abyste podržel vějíř částečně pootevřený před sebou tak, abyste jej měl před očima. A nyní, doktore, když jste to učinil, pozorujete blízko základní části vějíře nějakou rozlišovací značku?“

„Ovšem pane, pozoruji,“

„Jaká je to značka?“

„Je to klínový zářez do jednoho brku.“

„Je ten zářez takový, že by mohl být proveden ostrým mečem tak velkým, jako byl meč nalezený v těle oběti v případě, že by v tom místě prošel vějířem?“

„Námitka,“ pravil Mason, „na základě toho, že je tato otázka argumentativní a že vyžaduje, aby svědek dokázal věc, která nepřísluší k medicínskému vyšetření, má být předmětem odborného posouzení. Je to jedna z otázek, která bude položena porotcům k rozhodnutí po předložení důkazů. Zde jde spíše o pokus o interpretaci důkazu než o odhalení skutečnosti v rozsahu legitimní působnosti znalce nebo lékařské domněnky.“

„Uznává se,“ řekl soudce Donahue.

„Dobře,“ pravil trochu podrážděně Burger. „Já teď obrátím vaši pozornost, doktore, na fragmenty per, která pocházejí z tohoto brku, a táži se vás, zda jste provedl mikroskopické vyšetření těch kousků péra ve zkumavce, která byla označena jako veřejný předmět doličný číslo 1, a odpovídající části pera sousedící s tímto zářezem ve tvaru V na brku.“

„To jsem provedl, pane.“

„Co jste shledal?“

„Shledal jsem, že pokud to vůbec bylo možno zjistit, byly absolutně identické co do barvy, kontextu i složení.“

„Co značí trochu načervenalé a hnědé skvrny na tomto vějíři, doktore?“

„Jsou to skvrny krve.“

„O jakou krev jde, doktore?“

„Je to lidská krev.“

„Zahajte křížový výslech,“ kývl Burger na Masona.

„Říkáte, že kousky péra, které jste vyňal z těla oběti, měly přesně stejné vlastnosti, doktore?“

„To je pravda.“

„Které jsou to vlastnosti?“

„Barva, kontext a složení.“

„To zní dosti závažně, doktore,“ poznamenal Mason přátelsky. „Tak pokud jde o barvu, ta je bílá, myslím.“

„Ovšem.“

„Už jste někdy viděl vějíř ze pštrosích per, jaké užívají vějířové tanečnice, který by nebyl bílý?“

„No, to ne.“

„Zcela správně,“ pokračoval Mason. „Takže, pokud jde o barvu, ta je přesně stejná jako barva kteréhokoli jiného vějíře, který jste vůbec mohl vidět u jakékoli vějířové tanečnice. Je to správné?“

„To je pravda, souhlasím.“

„A teď, pokud jde o kontext, co tím myslíte?“

„No, myslím tím, že to byla stejná hmota, z níž je tohle péro na tomto vějíři.“

„A podle stejného hlediska tedy jde o týž kontext jako u jiného pštrosího péra. Nepokoušel jste se rozlišovat mezi pštrosími péry nebo ano?“

„Ne.“

„Porovnával jste tyto kousky pera, které jste vyňal z rány, s jiným pštrosím pérem?“

„Ne, pane.“

„Pouze se pštrosím pérem z tohoto vějíře?“

„Ano, máte pravdu.“

„Takže v krátkosti, pane doktore, i když vaše svědectví o těchto třech vlastnostech zní dosti přesvědčivě, používáte-li technické termíny, zůstává skutečností, že podle vašeho soudu je tento vějíř složen ze pštrosích per. Že ty kousky péra, které jste našel v těle oběti, podle vašeho názoru pocházejí ze pštrosího péra a to je všechno. Je to pravda?“

„No… ovšem, chcete-li to takto interpretovat, prohlašuji, že je to holý fakt.“

„Jinými slovy, podle toho, co víte, by mohly tyto kousky péra pocházet z kteréhokoli jiného pštrosího péra na světě?“

„No, přirozeně, je zde zářez na brku tohoto vějíře, který mohl být proveden…“

„Mohl být proveden jakýmkoli druhem nože kdykoli, není to tak, pane doktore?“

„Nuže, byl proveden ostrým nožem a jsou zde náznaky, že šlo o čepel, která se zužovala pod určitým úhlem.“

„Vy nevíte, jakým typem čepele to bylo provedeno?“

„No, samosebou, můžete se domnívat…“

„Přesně tak, pane doktore, my si tady nehrajeme na hádanou. Přejeme si fakta. Na tom brku je pouze zářez. Není to výřez, a proto nemůžete nijak znát přesný sklon stran čepele.“

„No, soudím, že ne.“

„Takže ten řez by mohl být proveden jakýmkoli nožem?“

„No - ano, ovsem, myslím, že ano.“

„Nic nesvědčí o čase, kdy byl ten řez proveden?“

„Ne, pane.“

„Takže ten řez mohl být proveden kdykoli a jakýmkoli nožem?“

„Ano, pane.“

„A ty kousky péra, které jste nalezl v těle oběti, mohly pocházet z jakéhokoli pštrosího péra. Je to tak správně?“

„Berte to tak, chcete-li.“

„Já jsem to právě tak vzal. Odpovězte na otázku. Je to tak správně?“

„Ano, je to tak správně,“ pravil doktor podrážděně.

„A to je všechno.“ odvětil Mason a usmál se na porotu.

A za povšimnutí stálo, že dva tři porotci se na něj rovněž nepokrytě usmáli.

Bylo zcela zřejmé, že Hamilton Burger měl v úmyslu vybudovat svůj případ tak, aby porotci byli předpojatí proti obžalované už od samého počátku procesu. Teď, když jeho snaha o dosažení takového cíle selhala, vrátil se okresní prokurátor zpět k rutinní proceduře. Prokazoval totožnost mrtvého těla a uváděl fotografie, které ukazovaly tělo tak, jak bylo nalezeno v hotelovém pokoji. Potom ještě jednou zamířil k dramatickému vyvrcholení, když hodiny ukazovaly, že se přibližuje chvíle odročení.

„Zavolejte Samuela Meekera,“ pravil.

Samuel Meeker zaujal místo pro svědky, uvedl celé své jméno, věk, bydliště a svoji práci zaměstnance hotelu.

„V jaké funkci jste v hotelu zaměstnán?“ tázal se státní zástupce.

„Jako hotelový detektiv, pane.“

„Ve kterém hotelu?“

„V hotelu Richmell.“

„To je hotel, v němž bylo nalezeno tělo Johna Callendera?“

„Ano, pane.“

„A teď, pracoval jste tam jako hotelový detektiv sedmnáctého a osmnáctého září?“

„Pracoval, ovšem, pane.“

„Obrátím teď vaši pozornost zvláště na události, které se sběhly časně ráno sedmnáctého. Můžete nám říci něco o tom, co se událo?“

„Ano, pane.“

„Co se tedy stalo?“

„No, dvacet minut po druhé hodině ráno se tato mladá žena objevila v hotelové hale.“

„Když teď říkáte ‚tato mladá žena‘, koho tím myslíte?“

„Mladou ženu, která tamhle sedí.“

„Ukazujete na obžalovanou, Lois Fentonovou?“

„Ano pane, ovšem.“

„Pak ona je ta, kterou máte na mysli, když říkáte, že se tato mladá žena objevila y hotelové hale?“

„Ano, pane, přesně tak.“

„A co dělala?“

„Šla k výtahům.“

„A co se stalo potom?“

„Oslovil jsem ji a otázal se, jestli má v hotelu pokoj. Řekla, že nemá, ale že chce navštívit hosta, který v hotelu bydlí. S ohledem na to, že bylo mimořádně pozdě a že šlo o neobvyklou hodinu k tomu, aby žena navštěvovala kohokoli v hotelovém pokoji, trval jsem na tom, aby mi sdělila jméno toho hosta.“

„Udělala to?“

„Ano, pane.“

„A co řekla?“

„Řekla, že je to John Callender.“

„A co dál?“

„Zeptal jsem se jí, zda ji John Callender očekává, a ona odpověděla, že ano. Trval jsem na tom, aby šla se mnou k hotelovému telefonu. Zvedl jsem sluchátko a nechal se spojit s pokojem pana Callendera.“

„Co se pak událo?“

„Za chvilku se pan Callender ohlásil a já jsem ihned předal sluchátko téhle mladé dámě.“

„Teď si přesně vyjasněme jednu věc,“ pravil Burger. „Kdykoli se zmiňujete o ‚téhle mladé ženě‘, o kom mluvíte?“

„O obžalované, Lois Fentonové, která tamhle sedí.“

„Správně, hovoříte zde o obžalované, Lois Fentonové.“

„To je pravda.“

„Takže jste jí předal sluchátko, jakmile jste zaslechl, že John Callender odpovídá na telefonické zavolání?“

„Ano, pane.“

„A co se stalo?“

„No, samozřejmě jsem mohl slyšet jen jednu část hovoru.“

„Rozumím. Pokračujte.“

„No, tahle mladá žena, to jest Lois Fentonová, támhleta obžalovaná, řekla, že je v hale a že má jisté nedorozumění s hotelovým detektivem, který ji zastavil a chce se ujistit, že má schůzku. Že to byl hotelový detektiv, kdo zatelefonoval, a že bude hned nahoře.“

„Vy jste neslyšel, co na to odpověděl John Callender?“

„Ne. Já jsem jen zaslechl, jak řekla, že bude hned nahoře. Pak telefon zavěsila. Zřejmě to bylo v pořádku. Pokud však jde o mne, byla ohlášena a to bylo všechno, co jsem měl na starosti. Rozumějte, pan Callender byl v hotelu v jistém smyslu privilegovanou osobou. To znamená, že mohl dělat věci, které běžní hosté nemohli. Jistě víte, že v hotelu jako je náš, se staráme o pohodlí hostů, ale také dbáme, aby ostatní hosty nic neohrožovalo, zvláště ne hluční lidé a podobné věci. No, a pan Callender byl vždycky v tomto ohledu velice slušným hostem. Byl dost noční pták a pracoval pozdě do noci tak, že k němu chodili lidé v kteroukoli hodinu. Někdy ve dvě nebo ve tři hodiny ráno, někdy i později, avšak on byl vždy velice diskrétní a nikdy nedělal hluk, takže stížnosti žádné nebyly.“

„Soudím, že pan Callender si držel pokoj trvale?“

„Ano pane, je to tak.“

„Tak teď obžalovaná zavěsila telefon, a co udělala potom?“

„Šla k výtahům a vyjela do pátého patra.“

„Jak víte, že to bylo páté patro?“

„Sledoval jsem displej, abych se ujistil, že to bylo právě tam, kde výtah opustila.“

„Nesla něco v ruce?“

„Ano, pane.“

„Co to bylo?“

„Černé houslové pouzdro.“

„Zdálo se, že je těžké nebo lehké - podle toho, jak ho nesla?“

„Námitka,“ řekl Mason, „Ta otázka, dovolí-li vaše ctihodnost, vede k důsledku, že by se domněnka svědka mohla považovat za důkaz.“

„Námitce se vyhovuje.“

„Víte, kdy sešla dolů?“

„Ano.“

„Kdy to bylo?“

„Chvilku po 2.33. Náhodou jsem pohlédl na hodiny, když odcházela.“

„A teď, zjistil jste během časných ranních hodin sedmnáctého září něco neobvyklého v pátém patře hotelu?“

„Ano, pane, zjistil.“

„O co se jednalo?“

„Přibližně třicet pět minut po druhé hodině ráno jsem vyjel do pátého patra.“

„To tedy muselo být za jednu nebo dvě minuty po odchodu obžalované?“

„Ano pane, bylo to tak.“

„Vy jste vyjel do pátého patra. Co vás k tomu vedlo?“

„Námitka, že je to neoprávněné, nevýznamné a nepodstatné,“ pravil Mason,

„Vyhovuje se.“

„Nuže, opravdu jste vyjel do pátého patra?“

„Ano.“

„A když jste vystoupil z výtahu,“ pokračoval podrážděně Burger, „zamířil jste k pokoji Johna Callendera nebo jinam?“

„Pustil jsem se směrem k pokoji Johna Callendera.“

„A kam jste došel?“

„Udělal jsem jen několik kroků. Povšiml jsem si, že dveře komory pro úklid byly trochu pootevřené. Otevřel jsem je a uvnitř jsem našel pana Faulknera. Pan Faulkner mi řekl, že je…“

„Nejde o to, co vám řekl pan Faulkner. Chci, abyste prohlásil, že jste v té době nalezl pana Faulknera v oné komůrce.“

„To je pravda, našel jsem ho tam.“

„A potom někdy ráno jste si s panem Faulknerem vyměnil místo? To jest, vstoupil jste do úklidové komůrky?“

„Ano, vstoupil, pane.“

„Kdy to bylo?“

„Bylo to přibližně tři minuty po třetí hodině ráno.“

„Proč jste to udělal?“

„Chtěl jsem sledovat chodbu.“

„Proč jste sledoval chodbu?“

„Pan Faulkner sledoval chodbu do té doby.“

„Nejde o pana Faulknera. Ptám se vás, co jste dělal vy.“

„Ano, pane. Přibližně tři minuty po třetí hodině ráno nebo snad čtyři minuty po třetí v době, kdy jsem skutečně vystoupil z výtahu, jsem šel do úklidové komory, zaujal tam místo a pozoroval chodbu.“

„Kterou část chodby?“

„Část chodby na pátém patře, která vede k pokoji, kde bydlel John Callender.“

„Spatřil jste něco? To jest, uviděl jste někoho vcházet nebo vycházet z místnosti, kde bydlel John Callender?“

„Ne, pane, neviděl jsem nikoho.“

„Můžete zahájit křížový výslech,“ pravil Burger.

„Jste si naprosto jist, že žena, kterou jste tam spatřil v hale, byla tato obžalovaná?“ dotazoval se Mason v křížovém výslechu.

„Ano, pane. Jsem si jist.“

„Identifikoval jste ji na policejní stanici?“

„Ano, pane.“

„Kde byla?“

„Přišla na místo, které se nazývá stínovým kabinetem, s pěti nebo šesti jinými ženami, z nichž všechny byly přibližně stejného věku, vzrůstu i tělesné konstituce.“

„A poznal jste ji?“

„Ano, pane, v tom okamžiku jsem ji určil pozitivně a absolutně.“

„A od té doby jste ji ještě viděl?“

„Ovšem, několikrát, pane.“

„Mluvil jste s ní?“

„Ano, pane.“

„Nikdy jste nespatřil tuto mladou ženu předtím, než se sedmnáctého ráno objevila v hale hotelu Richmell?“

„Při svém nejlepším vědomí ne, pane.“

„A znova jste ji uviděl teprve potom, když už byla v policejní vazbě?“

„Spatřil jsem ji, když vycházela z hotelu.“

„Rozumím. Uviděl jste ji vcházet a vycházet, ale neviděl jste ji znova dříve, než jste byl zavolán, abyste ji identifikoval ve stínovém kabinetu, je to tak?“

„Je to pravda.“

„Kdy to bylo?“

„Osmnáctého. Den po vraždě.“

„A poznal jste obžalovanou?“

„Poznal. Ovšem, pane.“

„Jste si absolutně jist, že při vašem určení nemohlo dojít k omylu?“

„Ovšem pane, jsem si zcela jist.“

„Nosíte brýle?“

„Ano pane, nosím.“

„Měl jste brýle toho rána sedmnáctého?“

„Ano, pane, měl.“

„A znova osmnáctého, když jste obžalovanou identifikoval?“

„Ovšem, pane.“

„Končím křížový výslech,“ řekl Mason.

„Žádné další přímé otázky. To je všechno, pane Meekere,“ pravil Burger. „Bude-li soud souhlasit, myslím, že mám čas pro dalšího svědka. Přinejmenším s ním mohu začít.“

„Velmi dobře, pokračujte. Budeme pokračovat v práci až do pěti hodin,“ souhlasil soudce Donahue.

„Zavolejte Franka Faulknera,“ vyštěkl Burger.

Frank Faulkner postoupil dopředu, byl vzat do přísahy, dosvědčil své jméno a zaměstnání i to, že se zná s Perry Masonem, že je zaměstnán v Detektivní agentuře Paula Drakea, a že sedmnáctého časně ráno dostal příkaz, aby se odebral do hotelu Richmell a zaujal tam pozici, z níž by mohl pozorovat chodbu. Přisel do hotelu sedmnáctého ráno přibližně dvacet minut po druhé. Postavil se do úklidové komůrky a vzápětí zahlédl nějakého muže, jak vychází z pokoje 511, v němž bydlel John Callender, a jak rychle přechází chodbu a vstupuje do pokoje s číslem 510, což byl pokoj přímo naproti. Přibližně ve dvě dvacet dva a půl vyšla obžalovaná, Lois Fentonová, z výtahu, prošla halou a vstoupila do pokoje 511. Pobyla v něm o něco déle než devět minut, opustila pokoj ve 2.33 a za několik minut nastoupila do výtahu. Ve 2.44 jakýsi muž, kterého v té době neznal, ale o němž se potom dozvěděl, že je to Jasper Fenton, vyšel z výtahu, vstoupil do pokoje 511 a téměř ihned z něj vyšel, spěchal chodbou zpět k výtahu a zmizel. Dvě minuty po třetí se Arthur Sheldon, obyvatel pokoje 510, vystěhoval a sešel do haly. Podle úmluvy svědka s hotelovým detektivem, jakmile se Artur Sheldon odhlásil, přišel hotelový detektiv nahoru, vystřídal svědka, který sešel dolů k recepci, kde si mohl zajistit pokoj 510. Potom se vrátil do pokoje 510 a z něj snadno pokračoval ve sledování pokoje naproti přes chodbu. Do toho pokoje nikdo nevešel ani z něj nevyšel, dokud se k němu nepřipojil druhý agent. Pak si svědek lehl do postele.

Při své poslední větě významně pohlédl na Masona, zřejmě ve snaze advokátovi naznačit, že se dobrovolně zdržel toho, aby policii cokoliv řekl o Masonově návštěvě v pokoji, kde se našlo tělo. Svědek pak pokračoval a prohlásil, že asi v 5.30 ráno přišel Harvey Julian, druhý detektiv Drakeovy Detektivní agentury, aby ho vystřídal.

„A jste si jist, že osoba, kterou jste viděl vystupovat z výtahu přibližně ve dvě dvacet dva a půl a jít do pokoje Johnu Callendera, byla obžalovaná, Lois Fentonová?“ tázal se Hamilton Burger.

„Ano, jsem si jist, pane.“

„A pokud jde o osobu, která potom vyšla z pokoje a šla chodbou k výtahu?“

„Byla to stejná osoba.“

„Nesla tato osoba něco?“

„Ano, pane.“

„A co?“

„Černé pouzdro na housle.“

„V době, kdy šla chodbou k pokoji?“

„Ano, pane.“

„A v době, kdy se vracela?“

„Ano, pane.“

„Přistupte ke křížovému výslechu,“ pravil Burger.

„Podle vašeho nejlepšího vědomí jste předtím nikdy obžalovanou nespatřil?“ dotazoval se Mason.

„To je pravda, já jsem ji nikdy předtím neviděl.“

„Vzpomínáte si, jak jste mi ústně popisoval, co se stalo?“

„Ano, pane.“

„To jest, když tyto události byly ve vaší mysli čerstvější?“

„Ty byly čerstvé tehdy a jsou čerstvé i teď.“

„Ale byly v té době čerstvější.“

„Snad. Myslím si, že musely být. Ne však, že bych v tom pozoroval nějaký rozdíl.“

„Ale byly?“

„No… ano, byly.“

„Správně, tuk když jste mi tenkrát popisoval osobu, která procházela chodbou, neřekl jste, že to, čeho jste si na ní hlavně všiml, byly její nohy.“

„Ne, pane, nemyslím, že jsem to řekl.“

„Neřekl jste, když jste ji popisoval, že se vám zdálo, že má dvoutřetinové punčochy?“

„No, myslím, že řekl.“

„A chcete, aby tato porota za takovýchto okolností uvěřila, že jste se jí na nohy nedíval?“

Faulkner se pohnul, zazubil a řekl: „Prohlížel jsem si ji vcelku.“

„Kdy jste potom spatřil obžalovanou?“

„Osmnáctého, když přišla do stínového kabinetu.“

„Kdo byl v té době přítomen?“

„Seržant Dorset, další detektiv a Sam Meeker, hotelový detektiv z hotelu Richmell.“

„Ještě někdo jiný?“

„Ne, pane, to je všechno. Též tam byl policejní úředník, který dělal zápis a seděl u vchodu do stínového kabinetu.“

„Teď prosím popište stínový kabinet.“

„No, je to jasně osvětlené pódium s čarami vykreslenými na jeho pozadí, čarami, které vám umožní určit výšku osoby. Je tam linka pro pět stop a pak jsou tam čáry pro každý palec nad pět stop až do šesti stop a sedmi palců.“

„A vy říkáte, že je to jasně osvětleno?“

„To je pravda.“

„A co dál?“

„Je tam závěs z bílé látky, něco podobného jako je látka k lisování sýra, ale přesně ta látka to není. Visí dolů a je osvětlena. Pak temný prostor, kde sedí úředníci, takže osoba, která je identifikována, nemůže vidět, kdo je venku na druhé straně opony. Osoby, které se mají určovat, jsou přivedeny do kabinetu a mají trochu přecházet a hovořit.“

„O čem?“

„Na tom nezáleží. Jen mluvit tak, aby lidé, kteří je sledují, uslyšeli zvuk hlasu a poznali způsob řeči.“

„A vy jste obžalovanou v kabinetu uviděl?“

„Ano, pane.“

„Osmnáctého?“

„Ano.“

„A poznal jste ji?“

„Absolutně.“

„A tvrdíte, že tam byl Samuel Meeker?“

„Ano, pane.“

„On ji identifikoval?“ -

„Identifikoval, my oba jsme ji společně identifikovali.“

„Bez jakékoli pochybnosti?“

„Bez jakékoli pochybnosti.“

„Povšiml jste si, jak byla oblečena?“

„Ano, pane.“

„Poznal jste, že to jsou tytéž šaty, které měla na sobě osoba, kterou jste před tím spatřil v hotelové chodbě časně ráno sedmnáctého?“

„Ovšem pane, je to pravda.“

„Stejné nohy?“ ptal se Mason.

Svědek se ušklíbl. „Stejné nohy.“

„Slyšel jste její hlas?“

„No, vlastně, počkejte moment,“ řekl svědek. „Já jsem její hlas uslyšel, ale nemyslím, že jsem ho slyšel jasně poprvé, kdy jsem ji spatřil ve stínovém kabinetu.“

„Byla k tomu více než jedna příležitost?“

„Ano, pane.“

„Jaká to byla situace, když se vrátila do stínového kabinetu?“

„Seržant Dorset si s něčím lámal hlavu a já myslím, že ohledně jejího způsobu jednaní. Došlo tam k jakési výměně názorů…“

„Protestuji,“ pravil Hamilton Burger. „Nechal jsem tento výslech rozběhnout trochu dál, vaše ctihodnosti, v zájmu úspory času, avšak tento svědek určitě nemůže vypovídat o tom, co měl seržant Dorset na mysli. To je věc, o níž může mluvit seržant Dorset, bude-li to nutné. Svědek se k tomu vyjadřovat nemůže.“

„To je pravda,“ souhlasil soudce Donahue. „Námitka se uznává. To je v nejlepším případě svědkův úsudek.“

„Sám seržant Dorset mi řekl…“

„V tom není žádný rozdíl,“ řekl soudce Donahue. „To je jen informace z doslechu.“

„Dobře,“ zeptal se Mason, „povšiml jste si vy něčeho?“

„Všiml jsem si. Že když poprvé vstoupila do stínového kabinetu, nemluvila zřetelně. Byla spíše zachmuřená, nespolupracovala, měla hlavu skloněnou a na seržanta Dorseta nepůsobila dobrým dojmem. Řekl, že policista, který měl tou dobou službu… no, já myslím, že nemohu vypovídat o věcech, které říkal.“

„Došlo tam k nějakému dohadování?“ tázal se Mason.

„Řekl bych, že došlo, a nakonec pověřený pracovník pravil seržantovi Dorsetovi – ‚No, když si myslíte, že to dokážete udělat lépe, doufám, že to zkusíte‘, nebo něco v tom smyslu a Dorset odpověděl, že by to ksakru dokázal a pak tu dívku přivedl zpět.“

„Celou tu dobu jste čekal ve stínovém kabinetu?“

„Ne, ne, my jsme byli mimo a hovořili na policejní stanici a pak, než jsme šli domů, řekl Dorset, že se mu nelíbí způsob, jak bylo to děvče do stínového kabinetu přivedeno, a požádal nás, abychom ho na chvíli omluvili. My jsme si tam sedli a čekali nějakých patnáct dvacet minut, snad i trochu déle, a Dorset se pak vrátil a povídal, že čím víc na to myslí, tím méně je s tím spokojen. Pak poslal pro policistu, který měl na starosti stínový kabinet a dost se s ním dohadoval.“

„To všechno samozřejmě,“ pravil Hamilton Burger, „je z doslechu, pokud jde o to, co říkal seržant Dorset. Já jsem proti tomu předtím protestoval, ale teď se zdá, že zabere méně času, opustí-li svědek svůj systém výpovědí.“

„Chcete navrhnout, aby se to vyškrtlo?“

„Nechci,“ odvětil Burger, „ačkoli není na místě přeplňovat záznam. Já jen chci, aby si porota uvědomila, že informace je jen z doslechu a že je naprosto bezvýznamná.“

„Navrhuji to vyškrtnout a tím zápis zjednodušit,“ pravil soudce Donahue.

„Ach, ponechme to tam,“ odvětil Burger velkodušně a mávl přitom rukou, jako by si přál překonat všechny technické problémy, aby soudní proces urychlil a zajistil jasný soudní výrok.

Mason se se zájmem zeptal svědka: „Byla nějaká nevraživost mezi policejními úředníky?“

„Určitě byla.“

„Dobrý Bože,“ prohlásil Burger, „už to došlo tak daleko, že to nemá už vzdálenou souvislost se spekulacemi o věcech z doslechu.“

„To opravdu není správný křížový výslech,“ vytýkal soudce Donahue. „Právní zástupce je oprávněn ukázat okolnosti, za nichž identifikace probíhala, avšak bezvýznamné domluvy mezi policejními úředníky, které se týkaly způsobu provádění policejní procedury, v tomto případě určitě nemají význam. Avšak, pánové, zjišťuji, že se přiblížila pátá hodina, což je hodina večerního odročení, a já hodlám vrátit obžalovanou do vazby. Porota bude pod šerifovou ochranou. Předpokládám, že bylo zajištěno ubytování v hotelu, je to tak, šerife?“

„Ano, vaše ctihodnosti.“

„Velmi dobře,“ pravil soudce, „já vás přísežně zavazuji, abyste měl porotu pod svou ochranou a pod svým dozorem.“

Soudce Donahue vzal šerifa do přísahy, pak se obrátil k porotcům se slovy: „Zvláště upozorňuji vás, porotce, abyste si nevytvářeli ani nevyjadřovali žádný názor, pokud jde o závažnost sporných otázek nebo o vinu či nevinu obžalované, dokud vám nebudou předloženy všechny důkazy. Varuji vás před vzájemnými diskusemi o tomto případu a před tím, abyste o tom dovolili diskutovat ve vaší přítomnosti. Nebudete se rozdělovat a nebude dovoleno, aby se na vás někdo obracel. Budete pod dozorem šerifa. Bude postaráno o vaše pohodlí, ale pod šerifovým dohledem nevyhnutelně zůstanete až do konce tohoto procesu. Vzhledem k tomu, že každé porušení mých instrukcí by soudní proces narušilo tak, že by byl pro stát nákladný a mohla by se tak ohrozit práva stran, vyzývám vás ke spolupráci se mnou, abychom zabezpečili, že se nic takového nestane. Soud se odročuje na desátou hodinu zítra dopoledne.“

Mason se zvedl ze sedadla u stolu obhájce obžalované a rychle přešel ke stolu soudního zřízence.

„Dovolil byste, abych se podíval se na ten vějíř, prosím?“

Pečlivě prohlížel vějíř, který byl předmětem doličným, a pak se obrátil tam, kde stála Lois Fentonová vedle šerifova zástupce.

„Jenom na okamžik,“ obrátil se Mason k zástupci. „Chci chvilku promluvit se svou klientkou, prosím.“

Vzal Lois Fentonovou pod paží, odvedl ji několik kroků mimo doslech a tiše pravil: „Vidím, že vějíř byl zhotoven nějakou firmou v St. Louis. Tam se vyrábějí všechny vějíře, které vějířové tanečnice užívají?“

„Ne, to si nemyslím. Proč?“

„Protože jsem dva vějíře našel v automobilu. Podal jsem na ně inzerát a Chérie Chi-Chi si na ně dělala nárok. Dokonale je popsala a já jsem jí je tedy dal. Ona…“

Lois Fentonová byla najednou vzrušená. „Je tenhle vějíř jeden z nich?“

„Jsem si zcela jist, že je.“

„Je to jeden z mých vějířů. Velice mi na něm záleží. Nechala jsem jej na dolním konci označit zlatými iniciálkami.“

„Všiml jsem si,“ podotkl Mason. „Jsem si zcela jist, že jsem tenhle z vějířů předal Chérie Chi-Chi jen několik hodin před vraždou. Jak se stalo, že jste ho ztratila?“

„Já jsem ho neztratila. Vějíře byly na ranči. John si je vzal do úschovy. Když jsem odjížděla, chtěla jsem si vějíře vzít, ale on mi je nechtěl dát, a tak jsem si musela koupit jiné. Ty už nebyly takové, jaké jsem chtěla. Já jsem vždycky měla pocit, že mi ty vějíře přinášejí štěstí.“

„To je důvod, proč je John dal Ireně.“

Mason pokračoval: „Ta věc je teď důležitá, Lois. Kdybychom mohli dokázat, že tohle je jeden z vějířů, který byl předán Ireně, a že jste jej už nespatřila, dokud…“

Tiše zmlkl.

„Opravdu?“ zeptala se.

Mason přikývl. „Historka o tom, jak jste přišla k tomu vějíři, je zatraceně moc fantastická. Opravdu to nezní pravdivě.“

„Ale je to pravda, pane Masone.“

Mason odvětil: „No, pravda nebo nepravda, ale jedna věc je jistá. Je mimořádně důležité, abychom prokázali, že tenhle vějíř nebyl ve vašem vlastnictví v době, kdy byla spáchána vražda. Nespatřila jste ho od okamžiku, kdy jste opustila svého manžela až do… Proklatě, já chci, aby se dalo nějak logicky vysvětlit, jak se tento vějíř dostal do vašeho vlastnictví… a proč jste se ho pokoušela zahrabat. Ten důkaz vám škodí. A pokud jde o stínový kabinet?“ zeptal se Mason. „Zavedli vás do stínového kabinetu dvakrát?“

„Ovšem. Přivedli mě do kabinetu dvakrát.“

„A podruhé to bylo za půl hodiny po tom prvním předvedení?“

„Řekla bych tak asi za půl hodiny. Ale mýlili se, když řekli, že jsem byla rozmrzelá. Nebyla jsem.“

Mason řekl: „Dobře, důležité je zjistit, proč vás znova zavedli do stínového kabinetu. Čeho se týkala rozepře mezi policisty. Zřejmě jste nemohla zahlédnout nic z toho, co bylo na druhé straně opony?“

„Ne. Opona je osvícena tak, že vám zcela oslňuje oči. Ve druhé části místnosti nemůžete vidět vůbec nic. Můžete mít jen dojem pohybu v temnotě. Víte sice, že jsou tam lidé, ale nemůžete je spatřit. Nejste schopen říci, kolik jich je a kdo to je, ani cokoli o nich.“

„Kdy vás přivedli do stínového kabinetu, Lois?“

„Poprvé to bylo skoro ihned nato, co mě zavřeli. Chytili mě - no, vždyť víte, ve vašem voze.“

Mason přikývl.

„A ihned mě strčili do vězení a pak, dříve než mě zapsali a tak, mě hned zavedli do stínového kabinetu. Potom mě vyvedli, vzali mi otisky prstů a pak to všechno ostatní. Myslím, že se tomu říká registrace vězně.“

Mason znova přikývl.

„A potom mě zavedli do stínového kabinetu podruhé.“

„Někoho mohlo třeba napadnout, že nemají právo přivádět vás do stínového kabinetu dřív, než vás zaregistrují,“ podotkl Mason.

„Nedovedu si to představit. Ale byla to jen jedna z věcí, které se stávají. Já bych jen rád věděl, proč k tomu došlo.“

„Nemyslíte, že to byl důvod, který uvedl seržant Dorset?“

„To nevím,“ odvětil Mason, „Ale co opravdu vím, je to, že zahrabání vějíře vás absolutně zatracuje. Musíte to vysvětlit nebo jste ztracená.“

„Myslím, že jsem opravdu ztracená,“ odvětila a pokoušela se o úsměv. „Řekla jsem vám o tom vějíři všechno. Dal mi ho Artur.“

„Nemůžete přimět porotu, aby vaší historce uvěřila, Lois.“

„Proč ne?“

„Protože nedokážete přimět ani mne, abych tomu uvěřil, a já jsem váš advokát.“

Beze slova se otočila a řekla zástupci šerifa: „Jsem připravena.“

Paul Drake s Dellou Streetovou mlčky pozorovali Masona, když přecházel po své kanceláři a hovořil v nesouvislých větách, přerušovaných pauzami ticha:

„Musíme najít tu druhou vějířovou tanečnici. V celé věci je něco ztřeštěného… Ten vějíř je jeden z těch, které jsem dal Chérie Chi-Chi.“

Drake poznamenal: „Nechoď hlavou proti zdi, Perry. S tím vějířem nic nenaděláš. Už to má spočítané.“

„Podle současného stavu věcí to má spočítané.“

Nastala chvíle ticha, během níž Mason zvolna zamyšleně přecházel sem a tam. Pak konečně pravil: „Vem to ďas, Paule, my prostě musíme najít Chérie Chi-Chi.“

„Děláme, co můžeme. Jakoby se po ní země slehla,“ namítl Drake. „Nechal jsem své lidi pracovat do úmoru, ale nenašli jsme zatím jedinou stopu. Ta žena prostě zmizela.“

„Kdy?“

„Asi čtyřiadvacet hodin nato, co ji seržant Holcomb sebral a odvedl k výslechu. Do svého apartmá se vrátila pozdě odpoledne osmnáctého. Jeden můj člověk to místo hlídal. Byla uvnitř asi půlhodinu a pak vyšla s kufrem. Nastoupila do taxíku. Můj agent taxík sledoval, ale měl smůlu. Dopravní policajt ho zastavil, protože zabočil do jízdního pruhu, aniž čekal na mezeru. V tom momentě byl taxík pryč. Můj člověk promarnil čas tím, že ho hledal. Jeho zprávu jsem dostal až pozdě.“

Mason zamručel: „Jsi si jistý, že to byla jenom smůla, Paule?“

„Ty si myslíš, že tam snad ten policajt čekal, aby pomohl naší tanečnici zmizet?“

Mason přikývl.

„Možné to je,“ připustil po chvilce Drake. „Nevím sice, jak by se to dalo zařídit, ale za úvahu to stojí.“

„Co se stalo v Barlowově kanceláři, Paule. Dozvěděl ses něco?“

Drake odvětil: „Tvoje léčka fungovala kouzelně, Perry. Jakmile jsi opustil Barlowovu kancelář, zničili obrázky Lois Fentonové a chystali se prohlašovat, že ve svých záznamech vždycky měli jen jednu vějířovou tanečnici, a sice Irenu. Když na ně Dorset uhodil, mysleli, že vyšetřuje podvod. Řekli mu, že Chérie Chi-Chi a Lois Fentonová je jedna a táž osoba, ukázali mu obrázky a prohlásili, že je to Chérie Chi-Chi.

Dorset ji odvedl k výslechu. A zřejmě jejímu povídání uvěřil. Nezajistil ji, ale dál hledal Lois. Irena se jednoduše vytratila.“

Mason, který se na okamžik zastavil, začal znova přecházet. „My prostě tu ženu musíme najít.“

„Co bys s ní dělal, kdybys ji sehnal?“ vyzvídal Drake. „Je to náš nepřítel.“

„Na tom by nezáleželo,“ odvětil Mason. „Předvedl bych ji na stanoviště svědků a položil jí několik otázek.“

„Jenomže až bys ji dostal před soud,“ namítl chmurně Drake, „už by nevypadala jako Lois Fentonová o nic víc než třeba Della Streetová. Měla by na sobě skromnou dlouhou sukni a chovala by se ušlápnutě.“

„To mi docela vyhovuje, Paule. Zeptám se jí, kde jsou šaty, které měla na sobě v době vraždy. Vyzvu ji, aby je popsala. A pak se jí zeptám, zda se nepodobaly oblečení, které má na sobě obžalovaná. S tím ji doběhnu a pak budu žádat, aby přišla v šatech, které měla v den vraždy.“

„To jo, myslím, že jim s tím můžeš docela poplést hlavu,“ poznamenal Drake, „ale nic víc. Všichni svědkové identifikovali Lois a teď to nebudou chtít, u čerta, změnit.“

Ozvalo se zaklepání na dveře Masonovy soukromé kanceláře, nejdřív slabé a pak, když nepřišla odpověď, důraznější.

Mason koukl na Dellu Streetovou a kývl.

Della otevřela dveře. Ozval se mužský hlas: „Zdravíčko, slečno Streetová.“

„Hleďme… pan Faulkner!“

Drake se rychle zvedl ze židle. „Ahoj, Franku. Co se, k čertu, děje?“

Faulkner odpověděl: „Promiň, že ruším, ale chtěl jsem s tebou mluvit.“

„Tak pojďte dovnitř,“ uvítal ho srdečně Mason.

Faulkner vešel do místnosti. Dveře se za ním zvolna zavřely a zaklaply.

Faulkner se trochu nejistě zubil na Masona. „Asi si myslíte, že jsem vás zradil“.

„Vážím si vašeho stanoviska, Faulknere.“

„On se vyzná,“ dodal Drake spěšně. „Nikdo neběžel na policii, aby žvanil. Policajti po nás jeli.“

Faulkner pokračoval: „Napadlo mě, že bych snad mohl pro ten případ něco udělat.“

„Jak?“ tázal se Mason.

Faulkner přešel k jednomu z křesel, klidně se do něj posadil a zkřížil nohy. „Vy byste jistě řekl, že nedělám nic špatného, ale já jsem s tím chtěl počkat až do chvíle, kdy už se nebude moct přijít na to, kudy ta informace unikla. Policie má zákonné právo na detektivovi žádat informace, jde-li o vraždu, a detektiv je svědkem, ale na druhé straně není policie oprávněna trvat na tom, aby detektiv informaci zatajoval.“

Mason přikývl.

„No,“ pokračoval Faulkner, „já jsem si právě myslel, že byste rádi věděli, kde je Chérie Chi-Chi. Je na policii.“

„Cože?“ ptal se nedůvěřivě Mason.

„Je to tak, mají ji policajti.“

„Z čeho je obviněna?“

„Ať se propadnu, jestli to vím, ale myslím, že je v tom nějaká úmluva.“

„Chcete říct, že je ve vazbě dobrovolně?“

„Myslím si to.“

„Co o tom víte?“

„U čerta,“ odvětil Faulkner, „viděl jsem ji a mluvil jsem s ní.“

„Kdy?“

„Dvakrát nebo třikrát.“

„Kdo jiný ji ještě viděl a mluvil s ní, víte to?“

„Sam Meeker.“

„O co tady jde?“ ptal se Drake.

„Ta věc je dost prostá,“ pronesl Mason hořce, „a je tak zpropadeně jednoduchá, že mě mohla napadnout. Je to jeden z vychytralých triků seržanta Holcomba. Pochybuji, že by poručík Tragg takový kousek dokázal.“

„Tu věc dává dohromady Holcomb,“ dodal Faulkner.

„Mně to pořád nejde do hlavy,“ prohlásil Drake.

„To je dost jednoduché,“ vysvětloval Mason. „Oni vědí, že někdy během procesu snad budu schopen dostat Chérie Chi-Chi před soud. Mohl bych s ní dramaticky vyrukovat, abych spletl svědky. Když však svědkové dostali předem příležitost, aby ji dobře poznali, neudělají žádnou chybu. Nejen, že teď znají Lois Fentonovou, ale měli příležitost spatřit Chérie Chi-Chi. Ta dvě děvčata jsou si podobná jako hrášky pokud jde o vzhled, tělesnou konstrukci i chování, ale jejich rysy nejsou stejné a není v nich zvláštní podobnost.“

Faulkner pravil: „No, rozhodl jsem se, že vám o tom řeknu. Zdálo se mi, že se vám nevede, a tak jsem vás chtěl trochu potěšit. Policie nemá právo nikomu říci, aby si něco nechal pro sebe.“

„Jak byla Chérie Chi-Chi oblečena, když jste jí uviděl? Tak nějak jako Lois Fentonová?“

„V prvních dvou případech ne,“ vysvětlil Faulkner. „V posledním ano.“

„Můžete nám o tom povědět víc?“ tázal se Mason.

„No,“ řekl Faulkner, „to je tak. Když jsme tohle děvče spatřili a několikrát s ní hovořili, přisel k nám seržant Holcomb a ptal se nás, jestli si myslíme, že by nás zmátlo, kdybychom tuhle osobu uviděli oblečenou do stejných šatů jako má Lois Fentonová nebo do šatů, které by vypadaly přesně stejně.“

„Co jste mu řekli?“

„Oba jsme mu řekli, že si myslíme, že by nás to vůbec nezmátlo.

Seržant Holcomb upozornil, že ta dívka má stejnou postavu a stejný celkový vzhled. Že kdyby měla na sobě stejné šaty, mohl by se svědek zmýlit.“

„A co se potom dělo?“

„Odvedl nás do místnosti, kde je vyšetřovací vazba, a tahle Chérie Chi-Chi kolem nás chodila. Řekl jí, aby chodila jako Lois Fentonová, a ona to opravdu uměla, ale Lois to samozřejmě nebyla.“

„Tak se na to teď podívejme,“ pravil Mason, „existuje nějaká možnost, že by Chérie Chi-Chi mohla být osobou, kterou jste viděl na chodbě?“

Faulkner si zapálil cigaretu. Pronesl: „Už jsem o tom přemýšlel.“

„Přemýšlejme o tom trochu víc,“ vybídl ho Mason.

„Nejprve jsem řekl, že na sto procent ‚ne‘,“ odpověděl mu Faulkner. „Jejich tváře jsou dost odlišné, ale postavy skoro stejné a mají i stejnou barvu pleti. Abych vám pověděl pravdu, Masone, já… no, já bych řekl, že to děvče, které jsem uviděl v chodbě, byla Lois Fentonová, ale…“

„Já vím,“ odvětil Mason, „podle způsobu, jak se chovala, jste si to skutečně myslel. Vy jste měl předtím příležitost poznat vzhled Chérie Chi-Chi, když nebyla oblečena jako Lois Fentonová, takže když jste ji spatřil oděnou jako Lois Fentonová, ani jste se nespletl.“

„Tak si to myslí Sam Meeker“ připustil Faulkner, „ale já o tom ustavičně přemýšlím. Kdyby byla Chérie Chi-Chi postavena před soud - no, ať visím, mohl bych se mýlit. Nemyslím, že jsem se mýlil, ale ta možnost tady je.“

„Kdy jste ji spatřil oblečenou do těchhle šatů?“

„Asi půl hodiny nato, co byl soud odročen. Seržant Holcomb řekl, že podle jeho názoru nám obhajoba nastražila léčku. Že znáte různé triky, jak svědka u soudu zaskočit. Ani ne tak otázkami, spíš určitými dramatickými prvky, které nás mají splést.“

„Tak jste šel nahoru a spatřil Chérie Chi-Chi oblečenou do stejných šatů, jako byly šaty Lois Fentonové?“

„Přesně tak.“

„Co jste řekl?“

„No, v té době jsem řekl Holcombovi, že si nemyslím, že jsem se předtím zmýlil, a Meeker řekl, že proklatě dobře ví, že on se nezmýlil, ale - vy mě nakonec přivádíte k tomu, abych si to všechno pořádně rozmyslel.“

„Viděl vás někdo, jak sem jdete?“ optal se Mason.

„To tedy určitě ne,“ odvětil Faulkner. „Myslel jsem, že mi mohou být v patách, a tak jsem si dal práci, abych se ujistil, že mě nesledují.“

„Prima,“ zareagoval Mason. „Měl byste raději jít, dokud je vzduch čistý. Já o tom budu uvažovat.“

„Já jdu po svých,“ dodal Faulkner, „… ochráníte mne v téhle věci. Masone?“

„To je jistá věc.“

Faulkner se rozloučil a potřásl si s ostatními rukou. Když odešel, obrátil se Mason k Drakeovi. „No, to je rána! Podám soudu návrh na předvedení Chérie Chi-Chi.“

„Kdy?“ tázal se Drake.

Mason odpověděl: „Soud se sejde zítra v deset hodin dopoledne a hned v 10.01 uvidíš tu největší přehlídku zákonných ohňostrojů, jichž jsi byl kdy svědkem.“

Soudní zřízenec ohlásil, že soud byl řádně svolán k jednání. Soudce Donahue pronesl obvyklou formuli. „Pánové, konstatuje se, že je přítomna celá porota a že se obžalovaná nachází u soudu?“

„Konstatuje se,“ prohlásil Mason.

„Konstatuje se,“ oznámil Burger.

Mason povstal. „Vaše ctihodnosti, dříve, než budeme v tomto soudním procesu pokračovat, mám zde věc, k níž bych chtěl obrátit pozornost soudu. Týká se svědka, potenciálního svědka obhajoby. Nebyl jsem schopen tohoto svědka dříve nalézt, ať jsem hledal, jak jsem chtěl, a…“

„Řekněte mi jméno toho svědka,“ pravil Burger. „Sdělte mi, co od něj očekáváte, a já se k tomu vyjádřím.“

Mason řekl: „Jméno této svědkyně je Irena Kilbyová. Vystupovala však pod profesionálním jménem Chérie Chi-Chi a později se po určitou dobu maskovala jménem Lois Fentonová. Užívala oblečení, které je co do vzhledu identické s oblečením Lois Fentonové, objevovala se pod jménem Lois Fentonové a v každém směru se snažila vypadat tak, aby mohla být za Lois Fentonovou považována. Máme v úmyslu prokázat, že tato svědkyně byla v hotelu Richmell v noci, kdy došlo k vraždě, přibližně v době 2.20 ráno.“

„A jak to chcete prokázat?“

„Samotnou svědkyní.“

„Budu vaše snažení se zájmem - sledovat,“ odvětil Burger.

Soudce Donahue se zamračil. „Neshledávám, že je nutné činit před porotou v tomto okamžiku takové prohlášení, pane Masone.“

„Důvodem, proč přistupuji k takovému tvrzení, vaše ctihodnosti, je to, že jsem právě objevil, že příčinou, proč jsme nebyli schopni nalézt tuto svědkyni navzdory našemu pátrání, je to, že ji policie zadržuje v izolaci.“

„Myslíte, že ji policie dosud ukrývá?“ otázal se Burger rozhorleně.

„Ano, pokud vím.“

„Vaše ctihodnosti, já to neschvaluji. Zákon dává zvláště obžalobě příslušnou moc k tomu, aby zadržela důležité svědky, a toto je důležitý svědek obžaloby.“

„Mám námitku proti takovému konstatování,“ řekl Mason.

Burger, rudý v obličeji, zvolal: „Trvám na tom. Tato žena je důležitou svědkyní.“

„Vy připouštíte, že byla zadržována ve skrytu za takových okolností, aby nebylo možno zjistit, kde je?“ tázal se Mason.

„My vám nemusíme každý den psát a sdělovat, co máme v úmyslu zavést do našeho procesu,“ prohlásil Burger. „Já tvrdím, vaše ctihodnosti, že tato žena je důležitou svědkyní.“

„O čem bude svědčit?“ ptal se Mason.

„O jistých věcech, které prozradí, jakmile se dostaví na stanoviště svědků.“

„Vy nemáte v úmyslu přivést ji na místo pro svědky.“

„Mám to v úmyslu.“

„Pak ji předveďte hned,“ prohlásil Mason. Burger namítl: „Já ji teď předvést nemusím.“

„Tak jen dál,“ vyzýval ho Mason. „Má-li pro vás cokoli dosvědčit, povolejte ji na místo pro svědky. Vyslechněme, co nám chce říci. Pak s ní skončíte a já s ní budu moci promluvit a předvést ji jako svědkyni obhajoby.“ Soudce Donahue pohlédl tázavě na Hamiltona Burgera, „Postavím ji na stanoviště svědků, až to budu považovat za vhodné“ prohlásil Hamilton Burger.

„Slibujete soudu, že ji hodláte postavit na stanoviště svědku?“

„Takové sliby skládat nemusím.“

„Tak vidíte, vaše ctihodnosti. Ta žena není svědkyní.“

Soudce Donahue pravil: „Po tom všem, pane okresní prokurátore, i když je pořadí důkazů obvykle v rukou okresního prokurátora, se mi jeví jako nepochybné, že tato žena je důležitou svědkyní obžaloby a že jí chce obhajoba klást otázky. Bylo by lepší, kdyby ji obžaloba postavila na stanoviště svědků, vyslechla její svědectví a pak ji uvolnila, aby ji mohla využít obhajoba v případě, že si to bude přát“

„Obhajoba ji nehodlá využít, vaše ctihodnosti. Je to jen divadýlko.“

„Já ji chci využít,“ trval na svém Mason.

„Co chcete jejím prostřednictvím dokázat? Budu k tomu možná mít výhrady.“

Mason prohlásil: „Navrhuji, aby se pomocí této svědkyně prokázalo, že ona byla tou osobou, kterou svědkové identifikovali jako obžalovanou, jako ženu, která byla v hotelu dvacet minut po druhé hodině ráno.“

„To nemůžete provést,“ pravil Burger, „protože svědkové by okamžitě věděli, že tato žena není obžalovaná.“

Mason řekl: „Přiveďte ji k soudu. Přiveďte ji sem oblečenou tak, jak byla oděna, když byla vzata do vazby. Tím chci říci, aby měla na sobě oblečení identické co do střihu, barvy, vzorku i látky s tím, do čeho byla oblečena obžalovaná.“

„Tak dobře,“ vyštěkl Burger. „Vy jste to chtěl. Přivedu ji k soudu. Dám vám příležitost. Vaše ctihodnosti, kdybychom mohli dostat patnáct minut, soudím, že za tu dobu bych byl schopen vyhovět požadavku právního zástupce. Budu mít před soudem Irenu Kilbyovou a předvedu ji svědkům. Mezitím bychom mohli ušetřit nějaký čas tím, že povoláme jiného svědka, Jaspera Fentona. Pojďte sem a složte přísahu, Jaspere.“

Jasper Fenton, chlapík se skleslými rameny, jehož chování silně vyjadřovalo znuděný cynismus, zaujal stanoviště svědků. Monotónně odpovídal na předběžné otázky. Pak, když jej začal Burger zatahovat do událostí kolem zločinu, chlapcův hlas lehce znervózněl.

„Kde jste byl ráno sedmnáctého září tohoto roku?“ tázal se Burger. „Byl jste v hotelu Richmell?“

„Ano, pane.“

„V kolik hodin,“

„Myslím, že to bylo přesně ve 2.44.“

„Kam jste šel?“

„Šel jsem do pokoje Johna Callendera. Myslím, že jsem do pokoje vstoupil přibližně ve 2.44.“

„Kdy jste z něj vyšel?“

„Ihned.“

„Proč jste z něj vyšel?“

„Otevřel jsem dveře a uviděl jsem ho tam ležet mrtvého na podlaze. Rychle jsem odtamtud odešel.“

„Měl jste s ním schůzku?“

„Ano, pane.“

„Na kdy jste měl schůzku?“

„Ona to tak docela schůzka nabyla. Poslal pro mne, abych k němu přisel.“

„Kdy jste tam měl přijít?“

„Ve dvě hodiny ráno.“

„Bylo to domluveno na určitou hodinu?“

„Řekl, abych tam byl na minutu přesně ve dvě.“

„Ale vy jste se opozdil?“

„Ano, pane.“

„Proč jste přišel pozdě?“

„Zastavil jsem se na několik sklenek, abych si dodal odvahy. Neměl jsem chuť se s ním střetnout.“

„Proč?“

„Chtěl mým prostřednictvím vydírat moji sestru.“

„A svou sestrou rozumíte Lois Fentonovou, zde obžalovanou?“

„Ano, pane.“

„Ona je vaše sestra?“

„Ano, pane.“

„Vyjasněme si to,“ pravil Hamilton Burger. „John Callender na vás něco věděl?“

„Ano, věděl.“

„Co to bylo?“

Fenton se zavrtěl na křesle pro svědky. „Pracoval jsem pro něj. Padělal jsem jeho jméno na několika šecích, abych vyrovnal manko. On ty šeky měl. Hrozil, že mě zažaluje.“

„A ještě něco jiného?“

„Když stále sestru mým prostřednictvím uháněl, byl jsem zoufalý. Vzal jsem si sestřina koně a odjel na ranč Johna Callendera. Dojel jsem k domu a pak se mi podařilo dostat se do místností, kde má dokumenty uschovány. Měl jsem už sejf otevřený, když noční hlídač, který procházel verandou, zahlédl moji svítilnu. Posvítil si na mne oknem, zahlédl mě u sejfu a hned přivolával pomoc. Běžel jsem z domu přes verandu, vyskočil do sedla a klusem odjížděl. Strážný vystřelil.“

„Co se stalo a kulkou?“

„Škrábla koně a zaryla se do sedla.“

„Pocítil jste náraz kulky? Poznal jste, co zasáhla?“

„Ano, pane. Zaslechl jsem, jak narazila do sedla. Věděl jsem, že je v sedle.“

„Pokoušel jste se potom zjistit, zda je v sedle zaseknutá?“

„Ano, pane.“

„A co jste učinil potom?“

„Polekal jsem se. Slezl jsem z koně a švihal ho bičíkem, až utekl. Potom jsem se autostopem vrátil domu.“

„Teď se nesnažíte nic zamlčet,“ pravil horlivě Hamilton Burger. „Nepokoušíte se zmenšit svá vlastní provinění. Ať je to jakkoli nepříjemné, na místě pro svědky připouštíte, že jste se dopustil padělání a že jste šel do Callenderova domu a pokoušel se vykrást sejf?“

„Ano, pane.“

„A Callender o tom věděl?“

„Ano, pane.“

„A co chtěl udělat?“

„Pokoušel se donutit moji sestru, aby se k němu vrátila pod hrozbou, že proti mně zakročí.“

„A o tom chtěl s vámi hovořit?“

„On se mnou nechtěl o ničem hovořit, chtěl mi to jen říci.“

„A když jste nalezl Johna Callendera, jak v pokoji leží mrtev s japonským mečem zapíchnutým v hrudi, prostě jste pomyslel na útěk a jak se co nejrychleji odtud dostat, aniž jste kohokoli upozornil na to, co jste objevil. Je to tak správně?“

„Ano, pane. Ale je to pravda jen zčásti.“

„Co je na tom nesprávného?“

„Potom jsem na to musel myslet. Pak… no, příštího dne jsem šel na policii.“

„Z vlastní vůle? Je to tak?“

„Ano, pane.“

„A předal jste policii písemné prohlášení?“

„Ano, pane.“

„A v té době,“ pokračoval Burger přívětivě, „jste nevěděl, že vaše sestra je do toho nějak zapletena? Nevěděl jste, že je obžalována ze zločinu nebo jste to věděl?“

„Okamžik,“ řekl Mason. „Ta otázka je ve zlém úmyslu zavádějící a sugestivní. Je neoprávněná, irelevantní a nepodstatná. Je to samoúčelné prohlášení.“

„Směřuje k motivaci a zájmům svědka, dovolí-li soud,“ odvětil Burger.

„A jako taková je to otázka, která muže být položena jen při křížovém výslechu a zástupcem opačné strany,“ poznamenal Mason.

Soudce Donahue poznamenal: „Otázka je zavádějící, avšak já se domnívám, že námitku zamítnu. Mám za to, že porota je oprávněna znát fakta tohoto případu.“

„Ne, v té době jsem nevěděl, že je do toho zapletena má sestra,“ prohlásil svědek.

„A policii jste dal písemné prohlášení?“

„Ano, pane.“

„Tak vy jste ve skutečnosti svědkem proti své vůli a svou výpověď dáváte neochotně?“

Mason pravil: „Svoji výpověď nedává, dovolí-li soud. Okresní prokurátor ji dává za něj. Vaše ctihodnosti, já protestují proti tomu, že okresní prokurátor neustále zavádí do záznamu takové věci a že všechno, co se od svědka očekává, je, aby říkal ‚ano‘.“

„Tyto otázky jsou zavádějící ve špatném úmyslu,“ dodal soudce Donahue. „Záznam ukáže, jak se obávám, že okresní prokurátor se mnohokrát provinil zaváděním svědka. Námitka se přijímá. Nechceme připustit další zavádějící otázky.“

„Zahajte křížový výslech,“ vyštěkl Burger.

Mason už chtěl vstát, když v soudní síni nastal rozruch. Zástupce šerifa zachytil Burgerův pohled a pokynul. Burger prohlásil: „Dovolí-li soud, svědkyně Irena Kilbyová se dostavila k soudu a byla sem přivedena na podnět, ve skutečnosti na žádost Perryho Masona. A tak, přeje-li si pan Mason se svědkyní promluvit, má k tomu úplnou volnost. Jestliže, jak mám podezření, si jen přeje použít jí jako prostředek ke zmatení svědků, kteří již vypovídali, nemám námitek proti žádné zkoušce, kterou si přeje provést. Přistupte blíž, slečno Kilbyová, aby vás mohla vidět porota i svědkové.“

Irena Kilbyová postoupila vpřed, ale teď nešla jako Lois Fentonová, ale měla boky nehybné, hlavu i bradu vzhůru.

Soudce Donahue ji pozoroval nejprve s mírným zájmem, ale pak náhle v rozpacích obrátil svůj pohled na Lois Fentonovou. Řekl: „Prosím, aby obžalovaná laskavě povstala. Teď tam zůstaňte stát obě společné. Máte nějaké námitky, pane Masone?“

„Žádné, vaše ctihodnosti.“ Soudce Donahue si ty dvě ženy prohlížel. „Nuže, tohle je skutečně zvláštní situace. Tváře si nejsou příliš podobné, avšak pokud jde o postavy, je situace jiná. Tyto dvě ženy jsou zřejmě přesně identické co do výšky i tvaru těla a mají na sobě identický oděv. Pane Burgere, máte v úmyslu učinit nějaké prohlášení?“

Hamilton Burger odvětil: „Vale ctihodnosti, chtěl bych upozornit, že Perry Mason chce uspořádat divadýlko.“

„Na tom nesejde,“ přerušil ho soudce Donahue. „Já bych prostě chtěl vědět, co je důvodem k tomuto velmi zjevnému přestrojení u jedné z těchto mladých žen. Obžalovaná se může posadit. Já chci požádat svědkyni Irenu Kilbyovou, aby zde na chvilku zůstala. Zůstaňte, prosím, stát, slečno Kilbyová. A teď vy, pane Burgere.“

Hamilton Burger řekl: „Vaše ctihodnosti, chci namítnout, že pan Mason ví, že tato svědkyně používala jména Lois Fentonové a oblékala se tak, aby vypadala jako Lois Fentonová, ale z důvodů, které jsou zcela zřejmé, jestliže té situaci porozumíme.“

„Nuže, já bych rád věděl, o co jde.“

Burger vysvětloval: „Tato mladá žena chtěla být vějířovou tanečnicí. Lois Fentonová byla velice úspěšná vějířová tanečnice, ale provdala se a tím její kariéra vějířové tanečnice skončila. V době sňatku měla několik nesplněných závazků… Smím pokračovat?“

„Já si přeji vyslechnout všechno, co chce okresní prokurátor sdělit,“ prohlásil soudce Dohanue, „ovšem, při takové podmínce, že obhajoba má právo mít námitky proti tomuto postupu. Jsou nějaké námitky, pane Masone?“ Mason odvětil: „Nemám námitek, aby Hamilton Burger vydával svědectví, je-li pod přísahou. Pak ho chci křížově vyslýchat tak, jako bych vyslýchal každého svědka. Nemám námitek, aby přednesl předběžné vysvětlení vaší ctihodnosti, avšak pokud jde o fakta v souvislosti s tím, co přimělo svědkyni k tomuto jednání, pak může podat vysvětlení jen ona sama.“

„Ale ona není účastna v případu,“ pravil Hamilton Burger a jeho hlas i způsob vystoupení prozrazovaly podrážděnost. „Já prostě jen jeho ctihodnosti podávám u soudu na jeho vlastní žádost vysvětlení.“

„Nemá-li však účast na případu,“ tázal se Mason, „proč tuto ženu držíte ve vazbě jako důležitou svědkyni? O čem má svědčit?“

„Já jsem na ni uvalil vazbu, abyste nemohl…“

„Ano, ano, pokračujte,“ zareagoval povzbudivě Mason, když se Burger náhle zarazil. „Vy jste chtěl vyzradit skutečný důvod její vazby.“

„To by stačilo, pánové,“ prohlásil soudce Donahue. „Situace nevyžaduje žádnou výměnu názorů mezi zástupci. Soud se jen snaží získat informace, a má-li zástupce obhajoby námitky proti jakémukoli tvrzení, které v tomto smyslu učiní okresní prokurátor, bude samozřejmě nutné přivést tuto mladou ženu na stanoviště svědků.“

„Ale tady je snaha o negativní důkaz,“ řekl Hamilton Burger. „To má význam jen v případě, že má obhajoba úmysl někoho touto maškarádou oklamat. To jest, aby to svědky zmátlo.“

„Prohlašuji, že se tak už stalo,“ pravil Mason.

„Pokračujte a dokažte, že tomu tak je,“ vyzval ho Burger.

Soudce Donahue řekl: „Teď jde o jednu věc, pánové. Rozumím dobře, pane Masone, že máte námitky proti výroku Hamilton a Burgera?“

„Za předpokladu, že jde jen o předběžné šetření, pak k tomu žádnou námitku nemám, avšak usiluje-li Hamilton Burger o to, aby se odstranila nutnost přivést tuto ženu na stanoviště svědků, pak proti tomu námitky mám. Dále chci prohlásit, že k ničemu nemám výhrady. Pokud jde o mne, má tato svědkyně jít na místo svědků.“

„Nuže,“ odvětil soudce Donahue, „snad by bylo vhodnější postupovat obvyklým způsobem, avšak tady se určitě vytvořila zvláštní situace a soud dochází k názoru, že by bylo dobře ji vysvětlit.“

Mason dodal: „Vzhledem k tomu, že je tato žena zde, žádám teď o dovolení, abych znova povolal Samuela Meekera ke křížovému výslechu.“

„Nemám vůbec žádnou námitku,“ prohlásil Burger se sarkastickou úklonou k Perry Masonovi. „Jen pokračujte.“

„To by stačilo, pane Burgere,“ prohlásil soudce Donahue. „Nemohli bychom vést proces bez výměny poznámek mezi zástupci? Kde to jsme? Ano, chceme, aby se na stanoviště svědků dostavil Sam Meeker. Pane Samueli Meekere, vraťte se na stanoviště. Ne, ne, vy jste už přísahal. Posaďte se do křesla. Chcete jej dále křížově vyslýchat, pane Masone?“

„Chci. Slečno Kilbyová, byl bych rád, kdybyste přecházela sem a tam po soudní síni přímo před stolem zástupců tady, kde vás svědek může vidět.“

Irena Kilbyová poslušně přecházela sem a tam.

„Ne takto,“ upozornil Mason. „Tak, jak obvykle chodíte.“

Pohlédla na něj rozšířenýma očima. „Obávám se, že nevím jak, pane Masone.“

„S pohupováním v bocích, s určitou rozkošnickou vyzývavostí. Určitě jste předtím vždycky tak chodila…“

„Vaše ctihodnosti, mám proti tomu námitku,“ prohlásil Hamilton Burger. „Zástupce požádal svědkyni, aby chodila. Ona chodila. Chce-li Perry Mason odpřisáhnout, že tuto svědkyni viděl chodit a pohupovat se rozkošnicky a vyzývavě v bocích, pak sám může složit přísahu, zaujmout stanoviště svědků a pak já budu křížově vyslýchat jeho.“

„Zástupce požádal svědkyni, aby chodila určitým zvláštním způsobem,“ pravil soudce Dohanue, „ale já nejsem přesvědčen, že je k tomu oprávněn v souvislosti se zkouškou takové povahy. Vyzval slečnu Kilbyovou, aby chodila a ona to učinila. Myslím, že je to až dost, co může soud dovolit jako provedení takového experimentu, pokud jde o podání důkazu, že mladá žena mohla někdy jindy chodit nějak jinak.“

„Velmi dobře,“ řekl Mason. „A teď, pane Meekere, existuje tady nějaká možnost, že tato mladá žena, kterou teď vidíte před sebou a jmenuje se Irene Kilbyová, je tou ženou, která přišla do hotelu Richmell ve 2.20 ráno a…“

„Vůbec žádná“

„Dovolte mi dokončit otázku. A kterou jste zastavil u výtahů nebo blízko výtahů a přivedl k telefonu, odkud bylo zavoláno do pokoje Johna Callendera?“

„Neexistuje vůbec taková možnost.“

„Jste si tím jist?“

„Jsem.“

„Shledáváte určitou podobnost s obžalovanou?“

„Je zde podobnost, pokud jde o oblečení a o postavu ale tohle je Irena Kilbyová a já bych ji poznal kdekoli. Obžalovaná je tou ženou, kterou jsem viděl v hotelu a poznal bych ji kdekoli.“

„Kdy jste naposled spatřil Irenu Kilbyovou?“ tázal se Mason.

„Včera odpoledne.“

„A předtím?“

„Já nevím. Myslím, že včera ráno.“

„A spatřil jste ji při několika příležitostech bezprostředně před tímto procesem?“

„Ano.“

„Jaký jste měl k tomu důvod?“

„No, seržant Dorset se chtěl ujistit, že ona nebyla tou ženou, kterou jsem viděl. Ukazoval mi ji a vyptával se mě, zda je nějaká možnost, že bych se mýlil.“

„Ach tak je to,“ pravil Mason. „Jinými slovy, policie použila všech prostředků, aby se přesvědčila, že dobře znáte tvář Ireny Kilbyové, takže v případě, že byste s ní byl náhle u soudu konfrontován, byste nebyl zmaten. Je to tak?“

„Námitka,“ vyštěkl Burger. „Snaha o závěr - argumentativní.“

„Námitce se vyhovuje.“

„A dříve, než vás seržant Dorset zavedl k Ireně Kilbyové, snažil se ve vás vyvolat dojem, že je to Irena Kilbyová a ne Lois Fentonová, kterou jste již identifikoval, je to tak?“ ptal se Mason.

„No, řekl mi to.“

„To je všechno,“ pravil Mason.

„Nemám žádné otázky,“ řekl Burger.

„Pokračujte v procesu,“ pokynul soudce Donahue Burgerovi.

„Jasper Fenton byl na místě pro svědky. Pan Mason se chystal zahájit křížový výslech,“ dodal Burger.

„Jestli soud dovolí,“ ozval se Mason, „jak tomu rozumím, hodlá okresní prokurátor postavit tuto mladou ženu na stanoviště svědků.“

Burger namítl: „Vy jste už zjistil všechno, co jsem chtěl, aby se zjistilo.“

„Ale vy jste ji držel jako důležitého svědka,“ ozval se Mason.

„No, a co na tom?“

„Za situace, že jste ji udržoval mimo dosah v místě, kde jsem ji nemohl nalézt a kde se jí moji lidé nemohli dotazovat, jste znevážil proces u tohoto soudu.“

„To jste už jednou řekl,“ odvětil Burger.

„A říkám to znovu,“ prohlásil Mason. „Nechci mít v tom bodě žádné nejasnosti. Buď povoláte tuto svědkyni na stanoviště, nebo můžete vysvětlovat komisi pro stížnosti, proč jste ji zadržoval tam, kde jsem ji nemohl nalézt, a přitom jste ji prohlašoval za důležitou svědkyni.“

Burger chvíli přemýšlel a pak náhle změnil stanovisko.

„Ireno Kilbyová, pojďte na místo pro svědky,“ pravil pohněvaně, brunátný v obličeji.

„Vaše skutečné jméno je Irena Kilbyová?“ zeptal se Burger, když byla svědkyně vázána přísahou.

„Ano, pane.“

„Vystupovala jste někdy pod nějakým jiným jménem?“

„Ano, pane.“

„Pod jakým?“

„Byla to dvě jména. Jméno Chérie Chi-Chi, což je umělecké jméno, a pak Lois Fentonová.“

„Jak se stalo, že jste vystupovala pod jménem Lois Fentonové?“

„Ona mi to dovolila.“

„Vy tím míníte, že tato mladá žena, která sedí po pravici pana Masona, žena, která je obžalována ve věci Veřejnost versus Lois Fentonová, vám řekla, že můžete užívat její jméno?“

„Ano, pane.“

„A co vám řekla? Popište ten rozhovor.“

„Řekla mi…“

„Okamžik,“ přerušil ji Mason. „Bylo to písemné ujednání?“

„Ano, pane.“

„Pak ujednání, onen samotný písemný dokument, je nejlepším důkazem,“ prohlásil Mason.

Burger zamručel „Kde je ten zápis, slečno Kilbyová?“

„Já nevím.“

„Proč to nevíte?“

„Dala jsem ho Johnovi Callenderovi a od té doby jsem ho nespatřila.“

„Kdy jste mu ho předala?“

„Několik dní před jeho smrtí.“

„A pátrala jste po něm a nebyla jste schopna ho nalézt?“

„Ano.“

„Dobře, tak nám řekněte, co v něm stálo.“

„No, chtěla jsem se stát vějířovou tanečnicí, ale neměla jsem dost smluvních závazků. Lois Fentonová měla plný kalendář. Když se provdala, nechtěla už pokračovat ve svém vystupování jako vějířová tanečnice, a tak jsem se jí zeptala, zda bych její závazky nemohla převzít, a ona mi řekla, že mohu. Pověděla jsem jí, že budu muset používat její jméno, a ona mi odpověděla, že to nevadí.“

„Velmi dobře. Sedmnáctého září někdy ráno jste šla do hotelu Richmell?“

„Ano, pane. Šla jsem tam krátce před druhou hodinou ráno. A bylo to jen jedenkrát.“

„Spatřila jste Johna Callendera?“

„Spatřila.“

„A hovořila jste s ním?“

„Ano.“

„O čem?“

„Žádala jsem ho o tu smlouvu. On řekl, že ji předal Lois. Odešla jsem z pokoje asi ve dvě hodiny. Pokojská mě viděla, když jsem opouštěla pokoj. Zpět jsem se už nevrátila.“

„Spatřila jste Samuela Meekera, hotelového detektiva, v hotelu a hovořila jste s ním?“

„Ne, pane.“

„Svědkyně teď náleží vám,“ prohlásil Burger. Mason vstal, aby zahájil křížový výslech. „Při provádění podvodu se záměrem finančně těžit z dobré vůle Lois Fentonové jako vějířová tanečnice, jste napodobila její oblečení, není tomu tak?“ ptal se.

„No, co je na tom špatného?“

„Dělala jste to, anebo ne?“

„Samozřejmě, dělala.“

„Tak přesně, proč jste to dělala?“

„Protože záznamy na vystoupení prováděl její impresário, pan Barlow, a pan Barlow měl fotografie.“

„Vy myslíte Sidneye Jacksona Barlowa?“

„Ano, pane.“

„Ale nechtěla jste, aby si pan Barlow myslel, že došlo k nějaké náhradě nebo záměně v jeho klientele?“

„Ovšemže ne.“

„Tak, pokud jste jen mohla, oblékla jste se jako Lois Fentonová, nemám pravdu?“

„Co byste dělal vy za stejných okolností?“

„Já se ptám vás, co jste vy udělala. Dělala jste to nebo ne?“

„Ano. Je to zřejmé. Mám teď ty šaty na sobě.“

„A pana Barlowa nikdy nenapadlo, že snad nejste pravá Lois Fentonová?“

„Ne, teprve až potom, co jste tam byl vy a snažil se udělat mi potíže.“

„A teď,“ pokračoval Mason, „když obrátím vaši pozornost na večer sedmnáctého září, šla jste do kanceláře impresária Sidneye Jacksona Barlowa nebo ne?“

„Ano.“

„A co se vám tam přihodilo?“

„Neoprávněné, irelevantní a nepodstatné. To není správný křížový výslech,“ namítal Hamilton Burger. „Vaše ctihodnosti, to zachází příliš daleko. To je něco, co se nedotýká přímého vyšetřování a nemá co dělat s problémy tohoto případu.“

Soudce Dohanue shlédl dolů na Perryho Masona. „Zdá se to být vysoce nekompetentní, pane právní zástupce.“

„Jestli mi soud dovolí,“ ohrazoval se Mason, „mám v úmyslu ukázat, že ji v té době policie uvěznila jako Lois Fentonovou. Bylo jí řečeno, že je uvězněna na základě podezření z vraždy Johna Callendera.“

„Ale co by to s tím mělo co dělat?“ tázal se soudce Donahue. „Já jsem ohromen velice zvláštními okolnostmi tohoto případu. Chci vám poskytnout potřebný prostor pro křížový výslech z hlediska této zjevné maškarády, ale přesně nevím, která podstatná věc by se mohla vyzískat takovou otázkou, kterou teď pokládáte. Vezmeme-li v úvahu, že popis Lois Fentonové byl vysílán rozhlasem a že tato mladá žena bezpochyby popisu odpovídala a připustíme-li dále, že ji policie vzala do vazby na základě klamného dojmu, že je to Lois Fentonová, stále v tom nespatřuji nic významného.“

„Prostě asi tak,“ pravil Mason. „Chci demonstrovat, že tato svědkyně byla z toho důvodu uvržena do vězení a že dalšího dne byla přivedena do zařízení, známého jako stínový kabinet, jehož prostřednictvím bylo svědkům umožněno prohlédnout si vězně, aniž je vězni spatřili, a já chci ukázat, vaše ctihodnosti,“ pokračoval Mason a dramaticky zesílil hlas, „že když byla ve stínovém kabinetu, byla jednoznačně poznána svědkem Samem Meekerem a svědkem Frankem Faulknerem jako žena, kterou spatřili v hotelu Richmell ve chvíli přibližně dvacet dvě minuty po druhé hodině ráno sedmnáctého září!“

„Tak to není,“ zvolal Hamilton Burger. „To nemůžete dokázat. Nemůžete…“

„Dejte mi příležitost a já to dokáži,“ pravil Mason hněvivě.

„Tomu nerozumím,“ poznamenal zamračeně soudce Donahue.

„Chvíli jsem to nechápal, vaše ctihodnosti, ale teď ano,“ pravil Mason. „Policie uvěznila tuto ženu jako Lois Fentonovou. Druhého dne ji svědkové poznali jako ženu, kterou v hotelu spatřili. Pak, během několika minut po tom, co byla tato identifikace provedena, zajistila policie skutečnou Lois Fentonovou, a tak seržant Holcomb zaranžoval druhou identifikaci a svědkům řekl, že to děvče spatří znova za příznivějších okolností, a oba svědkové mysleli, že pozorují tutéž dívku. A aby svědkové nepojali nějaké podezření, zrežírovali dva policejní úřednici fingovanou hádku tak, že když svědkové vstupovali do místnosti se stínovým kabinetem podruhé, byli už předem dokonale přesvědčeni, že žena, kterou pak uvidí, je ta, kterou už pozorovali a o jejíž identitě prakticky nezapochybovali. A potom, aby mi zabránili zjistit to, co se ve skutečnosti stalo, poslala policie obžalovanou Lois Fentonovou do stínového kabinetu podruhé. Jenomže v tom okamžiku už nikdo na druhé straně za závěsem nebyl. Byla to policejní léčka, prostě za účelem zabránit mi ve zjištění…“

„Tak to není!“ zvolal Hamilton Burger.

„Raději byste měl zjistit, zda to tak je nebo není dřív, než všechno začnete v téhle soudní síni popírat,“ poznamenal Mason. „Dotažte se seržanta, který měl službu ve stínovém kabinetu. Já si nemyslím, že na tom má podíl poručík Tragg, ale zeptejte se seržanta Holcomba a uvidíte, co řekne. Při této příležitosti jsem si všiml, že seržant Holcomb je přítomen soudu, a proto žádám vaši ctihodnost, aby zde zůstal jako svědek obhajoby. Jakmile to půjde, zařídím, aby mu bylo předáno předvolání.“

Soudce Dohanue tloukl kladívkem, ale všechno jeho úsilí zjednat pořádek bylo marné. Seržant Holcomb se postavil, chtěl něco říci, otočil se, zamířil ke dveřím a pak se zarazil.

Hamilton Burger křičel: „Holcombe, pojďte sem! Chci s vámi mluvit!“

Mason se uvelebil ve svém křesle a povzbudivě se usmíval na obžalovanou.

„Ale jak jste se to vůbec dozvěděl?“ zašeptala Lois Fentonová.

Mason odvětil: „Především je mi trapně, že jsem si to neuvědomil už dřív. Ta věc je zřejmá. Oni vás opravdu zavedli do stínového kabinetu dvakrát. Ale vy jste napoprvé nesvěsila hlavu a nemračila se. Když vás svědkové spatřili poprvé, mysleli, že vás už pozorují podruhé.“

„Bude to důkaz, že ta dívka v hotelu byla Irena Kilbyová?“

„Bude ještě dlouho trvat, než to dokážeme,“ poznamenal Mason. „Bude nutné dokázat, že první osobou, kterou svědci uviděli v hotelu, byla Irena Kilbyová, a pokud se příliš nemýlím, bude z toho pěkná mela.“

Soudcovo kladívko konečně zjednalo u soudu pořádek.

Hamilton Burger pravil: „Vaše ctihodnosti, tohle je nanejvýš ohromující výrok, který zástupce učinil. Nemohu uvěřit, že se to skutečně zakládá na pravdě. Ale i kdyby tomu tak bylo, směřuje to jen k mírnému zpochybnění identifikace, ale nemůže to popřít, že…“

„Soud by rád věděl,“ přerušil ho soudce Dohanue, „zda byla či nebyla svědkyně Irena Kilbyová zavedena do stínového kabinetu v době, kdy tam byl přítomen svědek Sam Meeker a svědek Frank Faulkner, aby provedli identifikaci.“

„Samozřejmě, vaše ctihodnosti, ona to říci nemůže. Nemůže vědět, kdo byl na druhé straně závěsu.“

„Nuže, policie to ví!“ málem vykřikl soudce Donahue popuzeně.

„Ano, vaše ctihodnosti, budu-li mít dostatek volného času, vynasnažím se zjistit opravdová fakta.“

„Kolik času chcete?“

„Jednu hodinu. Bude to soudu vyhovovat?“

„Proveďte to do dvou hodin dnes odpoledne,“ odpověděl soudce Dohanue. „My dáme soudu volno až do dvou hodin dnešního odpoledne a v té době budu chtít přesně vědět, co se stalo. Ostatně policejní záznamy v této věci nejsou obžalované k dispozici a přítomná svědkyně Irena Kilbyová byla určitě držena tam, kde byla pro obhajobu nedosažitelná.“

„Jakožto důležitá svědkyně,“ pravil Burger. „A ona se svým zadržením souhlasila, vaše ctihodnosti.“

Soudce Dohanue řekl: „Nehodlám nikoho kritizovat, dokud nemám pro kritiku určitý základ, ale chci se jen dobrat k podstatě. Máte nějakou námitku proti přestávce do dvou hodin dnes odpoledne, pane Masone?“

„Mám, vaše ctihodnosti.“

Soudce Dohanue se zamračil. „Je zřejmé, pane Masone, že okresní prokurátor musí provést určitá šetření, aby zjistil, co se stalo. Musí si prohlédnout jisté záznamy. Soud si přeje vědět, jak tomu ve skutečnosti bylo při identifikaci ve stínovém kabinetu. Určitě lze soudit, že obžalovaná by si také přála odhalit fakta. Proto se požadavek na přerušení soudu jeví jako správný.“

Mason odvětil: „V zásadě s vaší ctihodností souhlasím, ale okresní prokurátor má schopné pomocníky, kteří tuto práci dobře zvládnou. Já jsem oprávněn pokračovat v křížovém výslechu této svědkyně dřív, než jí bude poskytnut čas, aby se poradila se svými přáteli a vymyslela nějakou novou verzi, kterou nám bude vyprávět. Desetiminutové přerušení poskytne okresnímu prokurátorovi dostatečný prostor k tomu, aby své pomocníky poslal nahlédnout do policejních záznamů a jednat se seržantem Holcombem.“

„Velmi dobře,“ souhlasil soudce Dohanue, „přeje-li si obhajoba dokončit křížový výslech svědkyně, má k tomu právo. Soud udělá desetiminutovou přestávku.“

Paul Drake si razil cestu mezi přecházejícími diváky, až se dostal k Masonovi. „Kamaráde, ach příteli, ty jim to servíruješ!“ zvolal. „Ale Perry, oni sbalili Artura Sheldona, tak buď opatrný. Mohou ho přitáhnout jako svědka.“

„Kde je?“ ptal se Mason.

„Ve vězení. Přiměli ho, aby se vzdal extradikce a přivedli ho zpět. Noviny teď dostávají nové zprávy.“

Mason prohlásil: „Přeji si, aby zaujal místo pro svědky. Teď se už někam dostáváme.“

„A jak!“ zajásal Drake. „Sakra, to je síla, Perry. Tys s nimi pohnul!“

Když se soud znova shromáždil, stála na místě pro svědky nervózní a vyděšená Irena Kilbyová a nahněvaný okresní prokurátor byl zcela zřejmě v defenzívě. Jeho počínání prostě naznačovalo, že byl popuzen trikem policie, k němuž se tou dobou seržant Holcomb nezakrytě přihlásil.

Mason pravil: „A teď, slečno Kilbyová, vy jste převzala identitu Lois Fentonové, plnila jste její profesionální závazky, oblékala se jako ona, je to pravda?“

„Ano, pane.“

„Měla jste s ní smlouvu a tu jste předala Johnu Callenderovi, mám pravdu?“

„Ano, pane.“

„A pokud je vám známo, byla to jediná kopie té smlouvy, která existovala?“

„Ano, pane.“

„Přála jste si dostat smlouvu do vlastnictví nebo ne?“

„To jsem už řekla. Ovšem.“

„A hledala jste ji?“

„Ano.“

„A nebylo pravým důvodem k získání smlouvy, že v ní byla klauzule, podle níž v případě, že by nebylo manželství Lois Fentonové šťastné nebo kdyby si kdykoli přála vrátit se k vějířovým tancům, musela byste ustoupit?“

„Ne, pane.“

„Nebyla ve smlouvě slova se stejným účinkem?“

„Ne, pane.“

„Teď si to dobře rozmyslete,“ řekl Mason. „Jste pod přísahou. A uvědomte si, kdyby John Callender tu smlouvu měl, pak by se dříve nebo později objevila mezi movitými věcmi jeho majetku. Je to psaná smlouva. Je podepsána Lois Fentonovou a též vámi. A právě teď mějte na paměti, že jste pod přísahou a že jde o víc, než o vaši kariéru vějířové tanečnice.“

Svědkyně se kousala do rtu.

„Tak dál,“ pokračoval Mason. „Pokusme se najít jinou odpověď na tuto otázku. Nebyl to skutečný důvod, proč jste chtěla smlouvu?“

Svědkyně si poposedla, pohlédla bezmocně na okresního prokurátora a pak se setkala s přísným pohledem soudce.

„Nuže,“ poznamenal Mason, „není tomu tak?“

„Ano,“ odpověděla tiše.

„A teď,“ řekl Mason, „se dostáváme už dopředu. Pro vaši kariéru bylo životně důležité, abyste tu smlouvu měla, nemám pravdu?“

„Ano.“

„A dokud ji John Callender vlastnil, měl vás značnou měrou ve své moci, ne?“

„Ano.“

„A pak,“ pokračoval Mason, „postupme ještě trochu dále. Tenhle vějíř, který vám teď ukazuji, ten, který byl zařazen jako veřejný předmět doličný číslo 2 - dobře se na něj podívejte. Spatříte na něm iniciálky ‚L. F.‘ Zjistíte, že byl vyroben v St. Louis. Už jste předtím tento vějíř viděla?“

„Ano.“

„Dal jsem vám ho já, není to tak?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Tu noc, kdy došlo k vraždě - vlastně jste mi ho dal večer šestnáctého a John Callender byl zavražděn krátce po půlnoci téže noci, to znamená sedmnáctého.“

„Přesně tak,“ pravil Mason. „A teď, co jste učinila s tím vějířem, když jsem vám ho dal? Byly dva nebo ne?“

„Ano.“

„A co jste s nimi udělala?“

„Já… já jsem je dala…“

„Ano, ano, pokračujte,“ řekl Mason.

„Dala jsem je Johnu Callenderovi.“

„A dala jste je Johnu Callenderovi osobně nebo jste je dala Harrymu Cogswellovi, aby je předal Johnu Callenderovi?“

„Harry mu je měl odevzdat.“

„Jakmile jste vějíře dostali v Palomino do vlastnictví, skočila jste s Harrym Cogswellem do automobilu a jeli tak rychle, jak jste jen mohli, abyste informovali Johna Callendera, že jsem nenašel toho koně, kterého chtěl, ale že jsem nalezl dva vějíře, a k dotvrzení vaší historky jste ty dva vějíře vzala ke Cogswellovi, je to tak?“

„Ano.“

„A vějíře jste dala Cogswellovi, aby je doručil Callenderovi?“

„Ano.“

„Cogswell přisel do hotelu asi v jednu hodinu dvacet, šel navštívit Callendera a vějíře tam nechal?“

„Nechal tam jeden vějíř. Druhý mám já.“

Mason poznamenal: „Pro vaši informaci, slečno Kilbyová, a tím vás nebudu nijak využívat, musím konstatovat, že jsem osobně spatřil Harryho Cogswella, jak vchází do Callenderova pokoje přibližně dvacet minut po jedné ráno sedmnáctého. No, je to asi tak ten čas, kdy přišel do pokoje, nebo je to jinak?“

„Bylo to právě asi tou dobou.“

„Kde jste byla vy?“

„Byla jsem venku ve voze. Nemohl najít parkoviště blízko hotelu, tak jsem objela blok a Harry šel dovnitř, aby promluvil s Callenderem. My bychom pravděpodobně místo k zaparkování nalezli, kdybychom se byli rozhlédli, ale chtěli jsme zmizet - ale Callender chtěl ten vějíř tak rychle, jak jen to bylo možné. Řekl, že ho má dostat před druhou hodinou a přál si ho dostat co možno nejdříve.“

„Hovořila jste s Callenderem telefonicky?“

„Ano.“

„Když jsem vám ty vějíře dal?“

„Ano.“

„Teď,“ pravil Mason, „buďme k sobě upřímní, slečno Kilbyová. Vy jste se snažila hájit své vlastní zájmy, ale já soudím, že jste byla zbytečně opatrná: Myslím, že bych měl říci, že mohu dokázat, že když jste navštívila Johna Callendera ve 2.23 ráno sedmnáctého září, že byl už mrtev. Když jste otevřela dveře, uviděla jste jeho tělo ležet na podlaze. Donutilo by vás to změnit výpověď o tom, že jste to byla vy, která byla tou dobou v hotelu?“

Irena Kilbyová na něj pohlížela velkýma, široce rozevřenýma očima a její tvář jevila zděšené překvapení.

Soudce Dohanue se naklonil vpřed a řekl: „Co to bylo? Pane soudní zapisovateli, přečtěte mi tu otázku. Chci ji slyšet.“

Soudní zapisovatel monotónně zopakoval otázku soudci Dohanueovi. Soudce se zakabonil, pohlédl na svědkyni, pak na Perryho Masona, a obrátil se k svědkyni: „Rozumíte té otázce, slečno Kilbyová?“

„Ano,“ odvětila váhavě.

„Můžete na ni odpovědět?“

„Já… Ano.“

„Považujete to za svoji odpověď?“ ptal se Mason.

„Ano.“

„Tak dobře,“ odvětil Mason. „Teď odhalíme, jak se to opravdu stalo. Vy jste nešla do hotelu navštívit Johna Callendera přibližně ve dvě hodiny nebo ano?“

„Ne.“

„Nějakým způsobem jste zjistila od policie nebo z nějakého zdroje policii blízkého, že našli pokojskou, která spatřila Lois Fentonovou vycházet z Callenderova pokoje ve dvě hodiny. Byla jste si jista, že se dříve nebo později najde nějaký svědek, který ví, že jste šla navštívit Johna Callendera, a tak jste se rozhodla, že se budete vydávat za Lois Fentonovou a budete tvrdit, že vy jste byla ta žena, která byla spatřena, jak vychází z jeho pokoje ve dvě hodiny ráno, je to tak?“

„Ano.“

Mason prohlásil: „Dovolí-li soud, jen pro vyjasnění záznamu a proto, aby se hrála se svědkyní poctivá hra, obracím pozornost soudu i zástupce na to, že v souhlase s výpovědí svědka Faulknera vyběhl Artur Sheldon z pokoje 511 a vstoupil do pokoje 510 naproti přes chodbu téměř ihned nato, co Faulkner zaujal své postavení v úklidové komůrce. To bylo přibližně ve 2.21 ráno. Ve 2.23 vešla svědkyně do Callenderova pokoje, avšak bude-li mít soud na zřeteli, že svědkyně potkala hotelového detektiva a ten ji přinutil, aby zatelefonovala Callenderovi do pokoje, pak bude odpověď okamžitě zřejmá. Artur Sheldon musel být v Callenderově pokoji ve chvíli, kdy telefon zvonil. Když Artur Sheldon pokoj opouštěl, neodcházel jako člověk, který byl u někoho na návštěvě. Vyběhl z pokoje jako ten, kdo před něčím prchá. Povšimnete si, že svědek Faulkner potvrdil, že Sheldon rychle vyběhl na chodbu, zabouchl za sebou dveře č. 511, otevřel dveře pokoje 510 a zmizel. Proto je zřejmé, že v tom určitě bylo něco nekalého, když pokoj tak rychle opouštěl. S veškerou pravděpodobností byl Callender už tou dobou mrtev. Avšak je dokonale zřejmé, že Artur Sheldon byl v hotelovém pokoji 511 v okamžiku, kdy zvonil telefon. To právě volal hotelový detektiv z telefonního boxu v hale. Vyciťuji v tom zřejmý závěr, že z důvodů, které zná jen on sám, odpovídal Artur Sheldon na telefonické zavolání jako Callender. Byl to Sheldonův hlas, který hotelový detektiv uslyšel jako odpověď a byl to Sheldon, jemuž svědkyně oznamovala, že je v hale a jde nahoru.

Avšak jakmile se svědkyně dozvěděla, že se zjistilo, že John Callender byl naživu přibližně ve 2.20, v době telefonního hovoru, neodvážila se přiznat, že ona byla tou osobou, která vešla ve 2.23 do pokoje. Myslím, že to situaci objasňuje.“

Hamilton Burger se otázal: „Vy tedy teď tvrdíte, že ho zabil Artur Sheldon?“

„Já teď nic netvrdím,“ netrpělivě odvětil Mason. „Já teď usiluji o to, aby byla obžalovaná v tomto procesu osvobozena. Pokud jde o případ vraždy, máte dokonalou možnost ho rozluštit. Tím končím křížový výslech svědkyně.“

„Vrátíte se k vyšetřování?“ ptal se soudce Donahue Burgera.

„Ne, vaše ctihodnosti,“ pravil trochu omámeně okresní prokurátor.

„Velmi dobře,“ řekl soudce Dohanue. „Je tady několik otázek, na které se chci svědkyně zeptat, avšak z hlediska zvláštního vývoje tohoto případu cítím, že by nemuselo být správně, aby se zástupci obou stran dotazovali před porotou. Svědkyně však připustila, že vypovídala nepravdivě, a proto teď nařizuji, aby čekala pod dohledem šerifa na příslušná opatření.“

Mason vstal a začal ukládat své dokumenty do aktovky. Usmíval se povzbudivě na klientku.

„Myslím, že to tak bude správné, vaše ctihodností,“ poznamenal Mason klidně a sebevědomě. „Státní zástupce teď může buď zrušit proces proti obžalované, nebo můžeme udělat přestávku do dvou hodin.“

Soudce Dohanue pohlédl do tváře Hamiltonu Burgerovi a jasně prohlásil: „Soud přerušuje jednání do dvou hodin dnešního odpoledne.“

Když se vrátili do Masonovy kanceláře, řekl Paul Drake advokátovi: „Docela upřímně, Perry, nejde mi to do hlavy.“

Mason odvětil: „Potíže s právníky, Paule, jsou v tom, že jsou stále více cyničtí, více skeptičtí.“

„Lois Fentonová mi říkala absolutní pravdu. Dlouhou dobu jsem jí nevěřil. Důvod, proč jsem jí nevěřil, byl v tom, že její historka zněla příliš nepravděpodobně, i když nepravděpodobná nebyla. Byl to nejpřirozenější logický příběh na světě. Pověděla přesně, co se událo, a v tom okamžiku, kdy jsem začal na její výpovědi takto pohlížet, jsem definitivně věděl, kdo Johna Callendera zabil. Mohla to být jen jedna osoba.“

„Tak ven s tím,“ ozval se Drake.

Mason pokračoval: „Na Harryho Cogswella jsem narazil na chodbě. Proto jsem věděl, že navštívil Johna Callendera v 1.20. Lois Fentonová řekla, že odešla od Callendera ve dvě hodiny. Pokojská ji spatřila na chodbě a uviděla též Callendera, jak stojí ve dveřích.

Když Artur Sheldon opustil Callenderův pokoj, počínal si tak, jako kdyby od něčeho utíkal. Jakmile se odhlásil z hotelu, pověsil cedulku NERUŠTE na Callenderovy dveře. Proto musel určitě vědět, že v té době byl Callender zavražděn, a chtěl odhalení toho zločinu zdržet co možno nejdéle. To bylo jen přirozené. Za těch okolností a s ohledem na to, že bydlel v pokoji přes chodbu, potřeboval ke zmizení čas.“

„Ty myslíš, že ten zločin spáchal Sheldon?“

„Já myslím, že jestliže Sheldon věděl, že je Callender mrtev, když dával na dveře nápis NERUŠTE, musel také vědět, že byl mrtev, když z Callenderova pokoje odcházel, protože důkazy svědčí o tom, že potom se Sheldonem nikdo nekomunikoval. Do jeho pokoje nikdo netelefonoval a nikdo ho nenavštívil.“

Drake zvolna přikyvoval.

„Proto je jasné, že Sheldon musel být tím člověkem, který bral telefon, když hotelový detektiv volal do Callenderova pokoje. Sheldona asi napadlo, že to volá Lois Fentonová, protože věděl, že se s ní chce Callender setkat, a tak se rozhodl, že telefon zvedne a od pokračování v hovoru ji odradí. Když uslyšel hlas cizí ženy, zachoval se prostě, jako by byl Callender. Uvědom si, že nemusel říci o příliš mnoho víc, než ‚haló‘. Hovořila ta žena. Sdělila, že je v hale, že ji hotelový detektiv přiměl k telefonování a že jde nahoru. Sheldon prostě zavěsil telefon, vyběhl přes chodbu do svého vlastního pokoje a čekal, že nastane poplach. Byl pak asi polomrtvý strachem.“

„Pokračuj,“ poznamenal Drake.

„To je k téhle věci všechno,“ odvětil Mason. „Když žádný poplach nenastal, pochopil Sheldon, že má šanci. Počkal, až bude vzduch čistý, a pak se odhlásil. Hodilo se mu, že ví o tom, že jakási žena navštívila Callendera, ale poplach nevyvolala. A tak zavěsil cedulku NERUŠTE na Cailenderovy dveře a odešel. To by bývalo zdrželo odhalení zločinu dost dlouho k tomu, aby Sheldon policii zmátl. Ale Callender předtím žádal, aby ho v určitou hodinu vzbudili a přinesli mu kávu do pokoje. Měl takový zvyk, že vyžadoval kávu ihned po probuzení.“

Drake podotkl: „To je docela dobrá úvaha, Perry, ale co se přesně stalo a jak se to událo?“

Mason vysvětloval: „Já jsem věděl, že Cogswell navštívil Callendera.: Přispěchal z Palomina hned nato, co jsem jemu a Ireně Kilbyové předal ty vějíře. Proto zde byl logický předpoklad, že Cogswell a Irena přijeli rychle z Palomina, aby vějíře Callenderovi předali. Lékařova teorie byla úplně správná. Callender držel vějíř před sebou. Vrah použil japonský meč jako zbraň a prostě zapíchl přes vějíř čepel do Callenderovy hrudi.“

Drake přikývl.

„A teď, proč Callender vějíř otevřel? Bezpochyby proto, aby ho někomu ukázal. Proč ho však chtěl někomu předvádět? Protože chtěl něco prokázat v souvislosti s vějířem nebo v souvislosti s vlastnictvím tohoto vějíře.

Lois Fentonová mi sdělila, že Sheldon najal předtím pokoj v ubytovně na ulici Lagmore, protože chtěla pokoj pro Jaspera Fentona. Jasper tam měl jít.

Teď uvidíš, co se přihodilo. Jasper Fenton šel do hotelu. Dodržel schůzku domluvenou s Johnem Callenderem na druhou hodinu a John Callender mu velmi chladnokrevně řekl, aby sdělil své sestře, že jestli se k němu nevrátí, půjde Jasper Fenton za mříže. Že právě dostal od Cogswella jeden z vějířů. Pozvedl vějíř, aby Jasperovi ukázal, že já jsem nenašel koně, ale jen vějíř. To byla příležitost pro Jaspera Fentona.

Jasper Fenton věděl, že by se Lois ke Callenderovi nevrátila, kdyby se stalo nevím co. To znamenalo, že Callender dá Jaspera zavřít. Péra vějíře na chvíli zakryla Fentona před Callenderovým pohledem. Na stole ležel japonský meč. První, co si Callender uvědomil, bylo, že má v prsou čepel. Pustil vějíř a chňapl po čepeli a přitom si rozřízl prsty až na kost. Zemřel téměř okamžitě.“

„Ale proč se Jasper Fenton vrátil do jeho pokoje ve 2.44?“ zeptal se Drake.

Mason odpověděl: „To byla jediná slušná věc, kterou Jasper Fenton vůbec kdy udělal. Když opustil hotel, vzpomněl si, že tam leží vějíř v tratolišti krve. Věděl, že je to sestřin vějíř a že by ji spojil se zločinem. Vrátil se do hotelu, šel nahoru ke Callenderovu pokoji, vstoupil, uchopil vějíř, máchl jím o zeď, aby odstranil krev, schoval si jej pod kabát a odešel.

Všimni si důkazu, Paule. Ten chlapík měl převlečník, když přišel do hotelu. Rozrazil dveře Callenderova pokoje a vstoupil bez zaklepání. Proč? Protože věděl, že klepání by nebylo na místě. Také věděl, že dveře jsou odemčené. Kdyby nevěděl, že je Callender mrtev, byl by na dveře zaklepal.“

Drake přikyvoval.

„Fenton vzal vějíř,“ pokračoval Mason, „odešel do pokoje v ubytovně - do toho, který pro něj zajistil Artur Sheldon. Tam dostal strach. Měl u sebe zakrvácený vějíř a nevěděl, co s ním. Vyšel si ven na skleničku. A u pití zůstal. Mezitím opustil Sheldon hotel Richmell. Neměl kam jít. Vzpomněl si na pokoj, který předtím zajistil pro Jaspera Fentona. Rozhodl se, že tam půjde a zůstane s Fentonem v pokoji. Na přepážce našel klíč. Vstoupil do pokoje. Našel zakrvavený vějíř. Zatelefonoval Lois. Lois si pomyslela, že Sheldon zabil Callendera a Sheldon, který se hodlal obětovat a zachránit tak Lois, protože se domníval, že je vinna, se rozhodl skrývat, aby policie přičetla zločin jemu. A to je celá situace v kostce, Paule. Já už bych býval případ dávno rozluštil, kdybych jen byl své klientce věřil, že mi říká pravdu, když mi vyprávěla dost nepravděpodobný příběh o vějíři.“

„Co s Fentonem udělají?“ tázal se Drake.

Mason se zazubil: „Z toho má Burger bolení hlavy, Callender Fentona vydíral. Sám usiloval o Fentonovu sestru. Žádná porota na světě by ho neobvinila z vraždy prvního stupně. Dostane-li dobrého advokáta, může být obviněn ze zabití.“

„Ale co dělala v pokoji Irena Kilbyová těch deset minut, co tam byla?“

„Hledala smlouvu. Když nalezla Callendera mrtvého, zůstala natolik chladnokrevná a sobecká, aby se rozhlédla a pokusila se smlouvu najít. Prohledala všechno kromě místa, kde smlouva skutečně byla.“

„Kde byla?“

Mason se zasmál. „Já to nevím určitě, Paule, ale posuďme to, co je dokázáno. Callender si držel v hotelu pokoj. Přijel z Valley ve snaze uniknout horku a s sebou si přinesl japonský meč. Důvodem, proč s sebou japonský meč nosil, bylo, že rukojeť meče byla místem, které si zvolil k úschově dokumentů, jež se mu hodily, to jest smlouvy, kterou Lois podepsala, a padělaných šeků.“

„Můj Bože, Perry, to zní logicky.“

„Je to logické,“ odvětil Mason. „To je místo, kde ty dokumenty byly.“

„Jak to víš?“

Mason se smál. „Meč byl vystaven u soudu. Když měl soud přestávku, při všeobecném zmatku jsem vytáhl kolík a sňal rukojeť z čepele. Dokumenty byly uvnitř.“

Mason otevřel aktovku, vyňal smlouvu, kterou podepsala Irena Kilbyová a Lois Fentonová a pravil s úsměvem: „Koneckonců, advokát by měl pro klienta něco udělat. Nechal jsem tam ty padělané šeky, aby je Hamilton Burger odhalil.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai