Případ nedbalé nymfy

Erle Stanley Gardner

(2008)

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Perry Mason (35)

Další případ proslulého mistra detektivních příběhů E. S. Gardnera se známým losangeleským obhájcem Perrym Masonem, jeho oddanou sekretářkou Dellou Streetovou a nepostradatelným soukromým detektivem Paulem Drakem. Vyznačují se brilantní zápletkou i atraktivním vykreslením všech vrstev americké společnosti, ale jejich těžištěm je především obhajoba klienta, při níž Gardner v autobiografické postavě Perryho Masona rozehrává své jedinečné umění advokátních kliček a křížových výslechů, jimiž dokáže své klienty, bojující se zavilým státním zástupcem Hamiltonem Burgerem či neschopnou policií, vysekat i z těch nejzapeklitějších situací. Případ nedbalé nymfy nepostrádá nic z výše uvedených znaků – z večírku konajícího se v sídle známého kalifornského boháče na jeho soukromém ostrově vběhne v panice do moře mladá žena a jejím zachráncem se stává samotný Mason. Jejímu vysvětlení však neuvěří, naopak je v očích policie sám podezřelý z krádeže šperků, a proto vezme vyšetřování do vlastních rukou.

Z pronajaté kánoe si Perry Mason prohlížel Alderův pozemek jako generál, který obhlíží budoucí bojiště.

Měsíc byl pár dní po úplňku a jeho stříbrný třpyt zaléval od východu Masonův cíl – ostrůvek spojený s pevninou patnáctimetrovým železobetonovým můstkem.

Na ostrově stálo rozlehlé jednoposchoďové sídlo George S. Aldera a tyčilo se nad nepříliš širokým průplavem jako hrad nad ochranným vodním příkopem.

Cihlová zeď, do které byly nahoře zapuštěny špičaté železné pruty a skleněné střepy, chránila pozemek před zvědavými pohledy z pevniny. Na břehu ostrova upozorňovaly výstražné tabule, že cizím je zakázán vstup. Do klidné mořské vody vybíhal dlouhý přístavní můstek. Na severní straně ostrova tvořila písčitá kosa pláž, která dál od pobřeží přecházela v dobře udržovaný trávník, sametový koberec zeleně, rostoucí na hlíně, navezené sem bez ohledu na to, co to stálo.

Z právního hlediska se Alderovo postavení, aspoň na první pohled, zdálo stejně neotřesitelné, jako toto ostrovní panství, kde se jeho majitel i se svým bohatstvím izoloval od pevniny. Perry Mason však nebyl jen tak nějaký advokát. Neměl ve zvyku bít tam, kde protivník očekával úder. S důvtipem, který mu byl vlastní, si uměl zvolit jiný cíl.

Proto se také vydal na tuto noční prohlídku ostrůvku, který měl pro Aldera mnohem větší cenu než rozsáhlá obchodní říše, jíž vládl.

Toho večera pořádal Alder soaré. Většina pozvaných hostů se dostavila na dvou velkých jachtách, které stály připoutány v kotvišti, vzdáleném asi čtvrt míle od pobřeží. Dva motorové čluny, bohatě vykládané mahagonem a třpytící se naleštěnou mosazí, kotvily v soukromém přístavišti ostrova. Proslýchalo se, že přístup do přístaviště je střežen infračervenými paprsky a jakmile se nějaké plavidlo přiblíží na tři metry ke břehu, zapojí se samočinně poplašné zařízení, rozsvítí oslnivé světlomety a uvede v činnost pronikavě řvoucí sirénu.

Mason tiše pádloval podél písčité kosy a prohlížel si obrysy pobřeží.

K prkenné tabuli byla připevněna zastíněná žárovka, která osvětlovala nápis namalovaný červenými písmeny. Byl čitelný ještě ze vzdálenosti dobrých padesáti metrů.

SOUKROMÝ POZEMEK. VSTUP ZAKÁZÁN.

POZOR, ZLÍ PSI NAPADNOU VETŘELCE BEZ VAROVÁNÍ!

NEVSTUPUJTE!

A právě v této chvíli Mason pojednou zpozoroval toho plavce.

Využíval mořského proudu a blížil se pružnými, pravidelnými a energickými tempy. Kánoe zřejmě dosud nespatřil.

V Masonovi se probudila náhlá zvědavost. Držel kánoe na místě, aby je nestrhl odliv, a přihlížel.

Postava vystoupila na břeh několik metrů od osvětlené tabule. Měsíční světlo a žárovka nad výstražnou tabulí Masonovi stačily, aby poznal, že neznámý plavec je žena. Připlavala zřejmě nahá a na zádech měla připevněný malý nepromokavý vak, z něhož vytáhla ručník a důkladně si osušila štíhlé sportovní tělo. Potom vyňala z vaku punčochy, střevíčky a večerní šaty s hlubokým výstřihem.

Okouzlený Mason položil pádlo, z něhož stékala voda na dno kánoe, vytáhl z pouzdra noční dalekohled a přiložil jej k očím.

Spatřil hezkou blondýnku, která vypadala velmi sebejistá. S oblékáním nepospíchala, ale také se s tím neloudala. Chovala se právě tak klidně a neuspěchaně, jako by stála doma před zrcadlem. Když si oblékla večerní šaty bez ramínek, vzala pudřenku a ve světle výstražné žárovky si nalíčila rty.

Když byla s výsledkem své práce spokojena, přehodila mokrý ručník přes tyč, na níž byla upevněna žárovka, nechala vak ležet na zemi a vydala se k domu po dlážděném chodníku, přetínajícím zelený trávník.

Z domu občas zazněl pištivý smích, šum hlasů a tu a tam i výbuch všeobecného veselí.

Hosté George S. Aldera se nepochybně dobře bavili a stejně nepochybně neměli nejmenší důvod k domněnce, že se k nim co nevidět hodlá připojit svůdná návštěvnice, která se dostala na ostrov tak podivným způsobem.

Mason jako fascinovaný pozoroval mladou ženu dalekohledem: vláčně pohybovala boky, dlouhou sukni měla přehozenou přes ruku a klidně a nenuceně si vykračovala po dlážděném chodníku, dokud ji nepohltil temný stín domu.

Advokát seděl v kánoi, dalekohled měl připravený a čekal. Nic nenasvědčovalo, že by v domě mělo dojít k něčemu nekalému. Seděl už tak a čekal čtvrt hodiny. Chvílemi pozoroval dalekohledem dům, chvílemi zas zabíral pádlem, aby kánoe nestrhl odliv, a očekával další vývoj událostí.

Bylo ovšem možné, že opožděná návštěvnice patří k pozvaným hostům nebo že se zná s hostitelem tak dobře, aby věděla, že její přítomnost bude vítána. Ať tak či onak, sotva by ovšem nechala ležet nepromokavý vak a ručník u osvětlené tabule.

Mason netrpělivě pohlédl na světélkující ciferník svých náramkových hodinek. Bylo už pozdě a ještě chtěl pronajaté kánoe vrátit a odjet zpátky do města. Náplavu u písčité kosy si už prohlédl dost dobře, aby věděl, z které strany se má věci chopit. Za několik dní zažije George S. Alder otřes, z něhož se hned tak nevzpamatuje. Ale přesto se teď Perry Mason neodvažoval opustit své stanoviště. Nemohl si nevšimnout podezřelých okolností, za kterých návštěvnice pokradmu připlavala z temnoty. Nebylo pochyb, že je to znamenitá plavkyně a že je ve vodě stejně doma jako na souši. Rozhodně tu něco nehrálo…

Pojednou Mason zaslechl psí štěkot. Tak hystericky štěká jen podrážděný pes, který se chce utrhnout ze řetězu.

V několika místnostech zadního traktu Alderova sídla se náhle rozsvítila světla. Mason uslyšel křik a pes začal znova štěkat.

Advokát se v kánoi opatrně napřímil, aby neztratil rovnováhu, a zamířil dalekohled na dům.

V jednom okně se objevila postava mladé ženy. Prolezla oknem a začala se spouštět dolů. Dlouhá sukně se na okamžik zachytila v okně, potom žena seskočila, sukně se zatřepotala a vzedmula a žena se dala do běhu.

Zprvu mířila k jedné z branek ve zděném plotě, když však volání a výkřiky v domě zesílily, rozběhla se k moři.

Mason spatřil dalekohledem, že se do pokoje, který žena tak překotně opustila, nahrnula spousta lidí. Pak uviděl v okně postavu nějakého muže a uslyšel, jak volá.

Slovům nebylo rozumět, ale tón hlasu nemohl nechat nikoho na pochybách. Tak volá člověk, který něco objevil, a tento tón znají i divoká zvířata skrytá v hustém křoví. Jakmile zaslechnou v hlase lovce podobný náznak triumfálního tónu, který ohlašuje, že se objevil, dávají se instinktivně střemhlav na útěk.

Dívka, hnaná panickým strachem, utíkala teď přímo k mořskému břehu a vůbec se nezajímala o místo, kde nechala ležet ručník a bílý nepromokavý vak, když vstoupila do vody.

Muž stál chvíli u okna a něco křičel. Potom pojednou zmizel.

Psí štěkot přešel do vřeštivého crescenda a vzápětí zmlkl.

Mason spustil zrak z běžící ženy, která v této chvíli mířila přímo k jeho kánoi, a znova pohlédl k domu. Najednou pochopil, proč pes přestal štěkat. Muž ho odvázal ze řetězu.

Oknem prolétla temná, pohyblivá masa. Masonův dalekohled na okamžik zachytil siluetu dobrmana, který se vznášel v mohutném skoku. Když zvíře dopadlo na zem, promarnilo několik drahocenných vteřin hledáním stopy uprchlice: chvíli mu trvalo, než ji zvětřilo, a chvíli ztratilo během k brance.

Pojednou pes uprchlici spatřil a dlouhými vysokými skoky se rozběhl přes trávník.

Dívka vběhla do moře, až se voda rozstříkla.

Mason rozeznal, že v pravé ruce drží nějaký předmět. Levou rukou si nadzvedávala sukni. Udělala ještě několik velkých kroků, a když se dostala do hlubší vody a padla do ní po hlavě, začala plavat.

Pes tiše přeběhl trávník, přehnal se úzkým pruhem písčitého břehu, dlouhým, letmým skokem se vrhl do vody a dal se do plavání.

Byl dost blízko, aby Mason zaslechl radostné kňučení plné nedočkavého očekávání, vycházející z chřtánu zvířete, které plavalo s hrudí vysoko nad vodou.

Vyděšená mladá žena minula záď Masonovy kánoe, ale nezpozorovala ji. Pes, který se dostal do hluboké vody, se už necítil tak jistý.

Mason zabral pádlem a zajel s kánoí mezi dívku a pronásledujícího psa. Opřel se koncem pádla o psovu hruď a obrátil zvíře hlavou zpátky ke břehu.

Pes vztekle zavrčel, vyštěkl, otočil hlavu, chňapl po pádlu, chytil je do zubů a nepouštěl.

Mason stočil pádlo tak, že pes zmizel pod vodou a byl nucen pádlo pustit.

Pes měl oči plné vody a na okamžik ztratil směr. Potom začal znova pronásledovat svou kořist, umíněně a rázně.

Mason psa znova úplně obrátil pádlem. A pes po pádlu znova chňapl.

Mladá žena si mezitím tohoto intermezza povšimla a snažila se ze všech sil, aby zvýšila vzdálenost mezi sebou a psem.

Potřetí obrátil Mason pádlo proti plovoucímu zvířeti a pes znova po pádlu chňapl. Mason je znovu sklonil a chvíli držel psa pod vodou. Když se zvíře tentokrát vynořilo, pustilo se zmateně a začalo plavat ke břehu.

Mason obrátil kánoi a rychle pádloval k vyčerpané dívce. „Skočte si sem.“ řekl. „Lezte přes záď, ať se nepřevrhnem.“

Žena pootočila hlavu a změřila si ho zoufalým krátkým a zkoumavým pohledem. Potom, jako by si byla vědoma, že jí nic jiného nezbývá, zvedla pravou ruku a položila do kánoe nějaký předmět. Potom se chytila zádi, z každé strany jednou rukou, a náhlým energickým vzepřením silných mladých paží se dostala přes okraj kánoe, chvíli zůstala ležet na břiše, pak vytáhla nohy z vody a jediným rychlým a mrštným pohybem se svezla na dno kánoe. Sedla si na bobek, uhladila si mokré šaty a udýchaně řekla: „Nevím… kdo jste… ale radši pádlujte jako čert!“

Na břehu se objevila světla baterek, blikajících jak světlušky, a Mason zaslechl, jak někdo volá: „Támhle je! Támhle plave!“

Za okamžik odpověděl jiný hlas: „Kdepak, to je pes! Plave zpátky!“

Světla baterek se na okamžik soustředila na psa; pak se světelné kužele znova rozhýbaly a pátravě zakroužily nad temnou hladinou.

Jedna silnější svítilna zachytila kánoi. Mason okamžitě přestal pádlovat, otočil se ke světlu zády a odvrátil trochu tvář.

„Pro jistotu radši sehněte hlavu,“ řekl dívce.

„Já vím,“ řekla a sklonila hlavu. „Hrom do těch hlubokých dekoltů. Tahleta módní linie stačí sama k prozrazení… Jsem nenápadná jak strážník v cylindru… Kdybych aspoň měla něco, co bych si hodila přes ramena!“

Na břehu se ozval mužský hlas: „Tamhle je nějaký člun! Fakt, je to člun!“

Světlo baterky chvíli sledovalo kánoi, pak ji ztratilo a zmateně bloudilo sem tam, poněvadž si pronásledující neuvědomili, že kánoi unáší proud odlivu.

Mason znova zabral pádlem a hnal kánoi po proudu, dál od břehu a hloub do zálivu.

„Tak co mi povíte?“ zeptal se posléze.

„Děkuji za svezení v tom vašem fiakru. Bohužel je to jen kánoe,“ řekla.

„Mám strach, že to mi nebude stačit,“ odpověděl Mason.

„Co chcete víc?“

„Uvést věci na pravou míru.“

„Jaké věci?“

„Předně si uklidnit svědomí.“

„Copak s ním je? Nemáte je nějak moc citlivé?“

„Moc ne. Docela normálně.“

„Nechte mě vydechnout. Pak vám to všechno vysvětlím,“ řekla.

„Kam máte namířeno?“

„Ke své jachtě. Kathy Kay je jenom taková malá skořápka a já se musím nejdřív rozkoukat, abych věděla, kde jsme…“

„V téhle neutrální zóně zůstaneme tak dlouho, dokud nezjistím, co se tu vlastně děje,“ řekl Mason. „Jednal jsem z okamžitého popudu. Pohled na psa s vyceněnými tesáky, který se po vás hnal, mě přiměl k šlechetnosti.“

„Co chcete vědět?“

„Kdo jste a co jste měla v plánu.“

„Aha, já už vám rozumím. Nestačí vám, že jste odvážný rytíř. Chcete být taky rozvážný.“

„Přesně tak.“

„Víte, když se to vezme kolem a kolem, jsem mezinárodní zlodějka šperků a svůj lup – klenoty bohaté vdovy, jsem před chvílí hodila právě sem, na dno vaší kánoe.“

„To má být vtip,“ řekl Mason. „Ale když už jste s tím začala, zjistím si, kolik je na tom pravdy.“

„Poslužte si,“ řekla. „Povím vám všechno, ale musíte mě nechat chvilku vydechnout.“ Chtěla získat čas a záměrně přeháněla únavu.

„Chcete si zatím vymyslet nějakou báchorku?“ Mason.

„Nebuďte blázen. Jen to zkuste utíkat, když vás honí divoký pes. Připadala jsem si jak mechanický králík na dostizích chrtů.“

„A taky jste podle toho upalovala,“ řekl Mason.

„Zachránilo mě moře,“ připustila. „A vaše kánoe, kterou mi seslalo samo nebe. Jaká náhoda tam přivedla vás?“

Mason se zazubil. „Nechte mě chvilku vydechnout (pf, pf), a pak vám (pf, pf) všechno povím.“

Zasmála se, pohodlně poposedla a začala si ho prohlížet.

Měsíční světlo jí dopadlo na obličej a Mason spatřil souměrné rysy mladé tváře, tmavohnědé oči, vystouplé lícní kosti, krátký nos, malá ústa s plnými rty a postavu, jejíž tvary nádherně vynikaly v mokrých šatech přilepených na tělo.

„Připadám si jak nahá,“ řekla bez rozpaků. „Pod takové večerní šaty se nedá nosit zrovna moc prádla, a tyhle se přilepí na tělo jen což, co říkáte?“

„Hned jak,“ řekl.

„Hned jak co?“

„Hned jak si trochu vydechnete, můžete spustit o tom lupu.“

„Ach tak,“ řekla. „Jen klidně seďte a ničeho se nebojte. Jsem na kánoi zvyklá, já vás nevyklopím.“

Pohnula se tak hbitě a s takovým smyslem pro rovnováhu, že se kánoe vlastně ani nerozhoupala. Natáhla ruku a zvedla ze dna na zádi jakýsi předmět, který se zatřpytil v měsíčním světle. Podala jej advokátovi. „Tady máte ty šperky,“ řekla.

Byla to obyčejná, pečlivě zazátkovaná skleněná karafa. Z jedné strany měla povrch drsnější, jako z broušeného skla. Uvnitř bylo cosi bílého, nepodobalo se to však tekutině, ale spíš pevné stočenému svítku papíru.

Mason karafou zatřásl a pak ji zvedl, aby si mohl obsah v měsíčním světle lépe prohlédnout.

„Šperky,“ řekla odměřeně dívka. „Doufám, že teď můžu počítat s tím, že mě předáte policii.“

„Hrome, co to je?“ zeptal se Mason.

„Láhev a uvnitř je papír.“

Mason položil karafu na dno kánoe, aby se mohl líp podívat na dívku. „Nechybí tam náhodou nějaký šperk, který k tomu patří? Třeba briliantový prsten, hodinky nebo něco takového?“

„Myslíte, že ho mám schovaný u sebe?“ zeptala se a ukázala na promočené šaty. „Takhle oblečená, pane vyšetřovateli? V tomhle bych nepropašovala ani poštovní známku, natož nějakou bižuterii.“

Od přístavního můstku se ozval hluk startujícího motoru, pak mohutný výstřel od výfuku a stakatové výbuchy, když se motor rozběhl na plné obrátky.

„Ach,“ vykřikla polekaně, „nastartovali jeden z těch motorových člunů. Hoďte sebou! Tamhle k těm jachtám. Veslujte, dělejte! Nesmějí nás tu chytit!“

Ještě před chvilkou si byla vítězně sebejistá a ochotná žertovat – ale teď pojednou propadla zoufalství a panice.

Mason okamžik zaváhal, ale vzápětí ponořil pádlo hluboko do vody.

„Nemyslete si, že všechno skončí, jakmile se dostaneme k vám na jachtu,“ řekl. „Budu tam ve vyšetřování pokračovat.“

„To si pokračujte, v čem chcete,“ odpověděla, „ale nesmějí nás tu chytit jako párek hlupáků. Na tom motorovém člunu mají světlomet a… Teď už jim neupláchneme!“

Na palubě člunu strhli plachtu ze světlometu a dlouhý, zlověstný svazek světelných paprsků začal pátravě klouzat sem a tam po temné vodní hladině.

„Přidejte, přidejte!“ vyhrkla a ohlédla se přes rameno. „Jsou od nás moc daleko po proudu. Jen aby se nám to povedlo! Ještě nějakých sto metrů, a jsme…“

Světlomet se najednou otočil o plných stoosmdesát stupňů, jako přitahovaný magnetem, jeho světlo přelétlo přímo nad kánoí, na okamžik zůstalo nepohnutě stát, potom zakolísalo, vrátilo se a zalilo dvojici ve člunu oslnivou bílou září.

„Tak, a už nás mají!“ zvolala dívka. „Pádlujte, prosím vás, pádlujte!“

Motorový člun udělal půlobrat a rychle k nim zamířil.

Trup jachty zakotvené napříč zálivem dostal se mezi člun a kánoe a zaclonil na okamžik světla reflektoru.

Mason v mžiku stočil kánoe k lodnímu boku. „Teď pozor. Něčeho se chytněte, abyste se mohla přidržet.“

„Ne, ne,“ odpověděla, „tohle není moje jachta. Tady nemůžeme vylézt na palubu…“

„Chytněte se,“ nařídil Mason.

Přidržela se rámu kajutního okénka a prudce kánoi otočila. „A teď skočte,“ přikázal Mason, jakmile se kánoe dostala těsně k jachtě.

Dívka konečně pochopila jeho manévr a skokem na dno postrčila kánoe vpřed. Mason, otočený v této chvíli celým tělem do protisměru, pádloval zpátky pod příď jachty a vyjel na druhé straně. Motorový člun mezitím odbočil z původního směru, aby paprsek světlometu mohl znova zachytit kánoi u levého boku jachty. Mason vyčkal, až motorový člun, unášený vlastní setrvačností, přeplul kolem, a pak odpádloval od pravého boku jachty.

Vlny rozčeřené motorovým člunem narážely na bok kánoe a chvíli se zdálo, že ji převrhnou. Potom však vlny opadly a Mason projel napříč brázdou, kterou za sebou motorový člun zanechal. Ten zatím kličkoval sem a tam, neboť v té těsné blízkosti kotvících jachet nabral patrně příliš velkou rychlost.

Dívka si pozorně prohlížela zakotvené jachty a pak řekla: „Potřebujeme se dostat tamhle k té menší, asi sto metrů od nás. Už jsou tu zpátky a zase nás hledají.“

Mason odhadl situaci: „Dýchejte zhluboka. Zkusím se dostat k tamhle té velké jachtě.“

„Ta ale patří…“

„Poslouží nám jen jako štít,“ vysvětlil. „Teď jsme jim zmizeli z očí, a když nás neuvidí, budou si snad myslet, že jsme vylezli na palubu některé větší jachty.“

Mason se vší silou opřel do pádla, aby co nejrychleji projel přes temný pruh vody. Motorový člun opsal kruh, ale když jeho reflektor začal znova prohledávat hladinu zálivu, Mason už přirazil k odvrácené straně jachty, přibrzdil kánoe a kánoe se ukrylo s ním v ochranném stínu lodního trupu. Když motorový člun začal opisovat nový velký kruh, projel Mason pod přídí jachty a vrátil se pod pravý bok. Polom vyčkal na vhodnou chvíli, obeplul záď a rychle pádloval k nejbližší větší jachtě, která poskytovala dostatečný stín a úkryt.

Dívka se chvěla vzrušením a chladem, který ji roztřásal z mokrých šatů.

Mason zastavil ve stínu třetí jachty a cítil, že se lehké kánoe slabě chvěje, jak dívka svírá dlaněmi okraje loďky. „Vám je zima,“ řekl. „Celá se třesete.“

„Jasně že mi je zima! Tyhle šaty jsou studené jako led, ale z toho, že se kapánek třesu zimou, si nesmíte nic dělat. Vidím, že se tužíte, a kdyby se vám ještě tak povedlo proklouznout k tamhle té menší jachtě…“

Zmlkla a zadrkotala zuby.

„Nastydnete. Neměla byste…“ řekl Mason.

„Co mám teda podle vás dělat – svléknout se?“ zeptala se.

„To byste mohla,“ řekl Mason.

„To bych vlastně mohla,“ připustila a začala odtahovat mokré šaty od těla. „Lepí se na tělo jako slupka a stejně jsou skoro průsvitné. Ale…“

„Koukněte,“ přerušil ji Mason. „Teď zas krouží na vnější straně kotviště. Snad se nám podaří uniknout. Chcete to risknout?“

Odpověděla sarkasticky: „Znáte mě už dost dobře, abyste věděl, že jsem mladá žena s konzervativními názory, která nikdy neriskuje.“

Mason prudce vyrazil z ochranného stínu lodi, přeplul nechráněný pruh vody a přirazil k boku malé jachty, kterou mu dívka předtím ukázala.

„Rychle,“ řeka, když lezla na palubu. „S tou kánoí budeme muset něco provést. Objíždějí záliv a hledají jachtu, na které –“

„Vytáhneme ji nahoru,“ řekl Mason. „Na palubě pro ni není dost místa.“

„Strčíme ji do kajuty,“ navrhl Mason. „Kus dostanem dovnitř a kus necháme venku…“

„Dobře. Myslíte, že ji unesem?“

„Určitě. Je z hliníku. Chytněte ji za předek a já zvednu záď. Tak jedem – ráz, dva.“

Kánoi, z které stékala voda, vytáhli na palubu, otevřeli dveře kajuty a vtáhli příď dovnitř.

„A teď,“ řekla, „se napiju whisky a vy taky. Pak se proměníte v gentlemana a otočíte se ke mně zády. Nemůžu zavřít dveře, poněvadž v kajutě je kánoe, ale měsíční světlo mi stačí, abych…“

Mason řekl: „Půjdu ven a kouknu se, co dělá ten motorový člun…“

„Ani nápad. Nic takového. Mohli by vás uvidět. Neodoláte pokušení a vystrčíte hlavu zrovna ve chvíli, kdy sem zamíří světlomet. Jen hezky zůstaňte, kde jste.“

Mason řekl: „Potřebuju nějakou záruku, že jste odnesla jenom tu karafu. Já –“

„To chce klid. Hodím vám ty mokré šaty a můžete si je prohledat. Měla bych radost, kdybyste nebyl tak strašně podezíravý.“

„Já vím,“ odpověděl Mason. „Jsem úzkoprsý a všetečný čmuchal. Je mi vždycky podezřelé, když vidím nějakou ženu, jak vyskakuje z okna a…“

„Tak vy jste mě tedy viděl?“

Přikývl.

Řekla: „Zavřete oči. Promáčené a hrozně vlhké večerní šaty padají na podlahu. Pak vklouznu do županu. Jen ho najít. Už ho mám. Čekejte. Ještě chvilku… Dobře – teď můžete otevřít oči a dáme si pořádný hlt whisky – bez vody a bez ledu.“

„Moc mi nenalévejte,“ upozornil Mason.

Slyšel, jak cinkají skleničky, a viděl, jak se dívka pohybuje v těsné kajutě. Ozvalo se šplouchnutí tekutiny a do dlaně mu vtiskla sklenku.

„Na tohle si musíme připít. Ať žijí přestupníci zákona,“ řekla a zasmála se.

Mason usrkl whisky a slyšel, jak si dívka nalévá podruhé. „Chcete ještě jednu?“

„Ne. Nemám ještě dopito. A moc si nepřihýbejte.“

„Nebojte se,“ slibovala. „Obyčejně toho moc nevypiju, ale dneska jsem prokřehlá až na kost.“

Mason řekl: „Měli bychom udělat inventuru.“

„Čeho?“

„Té karafy.“

„Vždyť jste ji viděl.“

„Chci vědět, co v ní je.“

Řekla: „Hleďte, choval jste se jako správný skaut a opravdový přítel v nouzi a jsem vám za to hrozně vděčná. Zítra se hodím do parády a navštívím vás, abyste se dověděl, že jsem vám opravdu zavázána. Zatím ale…“

„Zatím vám prozradím, že jsem advokát,“ řekl Mason, „a musím dbát o svou stavovskou čest. Vy jste pro mne zlodějka, a jestliže mě nepřesvědčíte, že jste neukradla cizí majetek, musím vás předat policii.“

„Policii!“

„Ano. Policii.“

Chvilku váhala a pak řekla: „A vy jste advokát?“

„Ano.“

„Tak to mi možná pomůžete… Poslouchejte!“

Člun s rachotícím motorem se přiblížil k jachtě. Vzedmuté vlny narážely v krátkých pauzách na lehké plavidlo a rozhoupaly je.

Na palubě jachty někde nablízku kdosi podrážděné zvolal: „Zmizte odtud s tím motorákem, vy ožralové. Tady je kotviště jachet!“

„Honíme zloděje,“ odpověděl jiný hlas z motorového člunu. „Neviděli jste člun se dvěma lidmi?“

„Viděl jsem starou belu,“ odpověděl hlas otráveně. „Koukejte se radši jít domů vyspat.“

Motorový člun udělal další půlobrat, pak se motor utišil a posádka člunu se zřejmě radila. Vzápětí se motor znova rozběhl naplno. Člun udělal čelem vzad a hluk motoru ponenáhlu zanikl v dálce.

Dívka si povzdechla. „Odjíždějí. Bohudík.“

„No,“ pronesla hlasem plným naděje, „tak ať jedou a vy byste zatím mohl… Vytáhneme kánoi a…“

„Ano,“ řekl Mason suše, „a vy si zatím můžete vyřídit své záležitosti. Já budu pádlovat v kánoi po zálivu, a než se dostanu tam, kam mám namířeno, mohou mě sebrat a odvést k výslechu. Ale co jim tam řeknu – to mi povězte!“

Řekla: „Tohle je čistě osobní a soukromá věc!“

„Začne to být čistě neosobní a veřejná věc, jakmile se do toho vloží policie. Nestojím o to, abych měl na krku žalobu pro nadržování pachateli trestního činu.“

Řekla: „Pomozte mi stáhnout z lůžek pokrývky. Zakryjem okna kajuty a můžem si rozsvítit baterku. Podíváme se na to spolu.“

„To je poctivý návrh,“ řekl Mason. „Jenomže než to všechno uděláme, naši přátelé zatím nebudou zahálet.“

„To asi nebudou, ale nemají sebemenší podezření právě na tuhle jachtu.“

„To nemají, ale jen dokud tu zůstanem,“ vysvětloval Mason trpělivě. „Už jsem vám řekl, že když mě seberou dřív, než dorazím ke břehu, budu nucen vysvětlit, kde jsem byl, co jsem tam pohledával a –“

„No dobře,“ řekla nakvašeně, „ale přece tady nemůžete zůstat přes noc.“

Uvažovala o tom asi minutu a pak, dřív než jí mohl Mason odpovědět, rychle dodala: „Nebo vlastně můžete. Budete muset. Nemáme jiné východisko. Tu zatracenou kánoi musíme nechat v kajutě, aby ji nikdo neviděl. Ráno si vyjedem na ryby, jako by se nechumelilo. Budete sportovně oblečen a budete sedět na skládacím sedátku s prutem v ruce – a…“

„Nejdřív ale se dáme do toho zatemňování oken,“ řekl Mason. „Chtěl bych si tu karafu důkladně prohlédnout.“

Zaváhala a pak řekla: „Tak dobře, platí.“

Mason chvílemi zahlédl matnou siluetu, jak přechází po kajutě a slyšel ji, jak natřásá silné pokrývky. Měsíční světlo v okně po pravém boku pojednou zmizelo. O chvilku později se ztratilo světlo i z levého okna.

„Hotovo,“ řekla dívka a kužel její baterky prořízl tmu.

Hlas se jí třásl vzrušením. Řekla: „Budem svítit baterkou těsně nad podlahou, to bude nejlepší… Kde je karafa?“

„Myslím, že v kánoi,“ řekl Mason.

Zakryla baterku dlaněmi, takže světelné paprsky pronikaly jen malou štěrbinou. Prosvítající světlo jí zbarvilo prsty krvavou červení a nedopnutý župan odhaloval do sněda opálená lýtka. „Už ji mám,“ zvolala, sundala ruku z baterky a naklonila se dopředu.

Masonovy dlaně sevřely hrdlo karafy dřív, než ji dívka mohla uchopit. „Já ji budu držet a vy sviťte.“

„Vy jste ke mně nějak hodný,“ zabručela posměšně.

Mason si prohlédl karafu a řekl: „Bez pinzety ten papír nedostaneme ven. Prostrčili ho hrdlem svinutý a uvnitř se zase roztáhl.“

„Nestačily by vám kombinačky s dlouhými čelistmi?“ řekla. „Mám je tady v brašně a –“

„Zkusíme to. Mělo by to s nimi jít taky.“

Mason zůstal na okamžik ve tmě, protože baterka nyní osvětlovala zadní část kajuty. Slyšel otvírat zásuvku, cinknutí kovu o kov a vzápětí byla dívka zase zpátky s baterkou v jedné a s kombinačkami v druhé ruce.

Mason vsunul dlouhé a úzké čelisti kleští do hrdla láhve zachytil papír a otáčivým pohybem jej zvolna táhl ven z karafy. Nakonec se mu podařilo svinout papír do té míry, že jej vytáli, aniž jej poškodil.

Když svitek narovnal, viděl, že má před sebou několik listů. Všechny měly stejné ozdobné záhlaví:

Na palubě jachty Thayerbelle. Maj. George S. Alder.

Mason rozložil listiny na koleně a oba četli řádky, napsané pevným, čitelným rukopisem:

Na moři poblíž ostrova Catalina. Já, Minerva Danhyová, činím toto prohlášení pro případ, že by se se mnou něco stalo, neboť chci, aby byl zjednán průchod spravedlnosti.

Píšu toto na jachtě Thayerbelle, která patří George S. Alderovi. Mám informace, které patrně připraví George Aldera o značnou část jeho majetku, a sáhne proto možná k jakýmkoli prostředkům, aby mě umlčel.

Obávám se, že jsem byla neopatrná, ne-li dokonce hloupá.

Když zemřel otec George Aldera, zanechal veškeré akcie této obrovské společnosti, známé pod jménem Alder a spol. a.s. ve svěřenství. Jeden podíl odkázal své nevlastní dceři Corrině Lansingové, druhý svému synovi Georgi S. Alderovi. V případě, že by některý z dědiců zemřel dřív, měl podíl přejít na dědice, který zůstal naživu. Bratr pořizovatele této závěti Farley H. Alder měl obdržet hlasovací právo spojené s třetinou akcií a doživotní důchod. Na svěřenském majetku by se podílel jedině v případě, kdyby oba dědicové zemřeli dřív než on. Každému z těchto tří povolaných dědiců měly být dividendy vypláceny rovným dílem. Ze svěřenství však bylo vyjmuto deset akcií patřících Carmen Monterreyové. Uvádím tyto skutečnosti písemně, abych prokázala, že jsem si plně vědoma nebezpečí, které mi hrozí, i jeho příčin.

Corrine Lansingová byla nervově chorá, a odjela proto do Jižní Ameriky. Její stav se neustále zhoršoval.

Seznámila jsem se s ní v letadle nad Andami, na trati ze Santiaga de Chile do Buenos Aires v Argentině. Byla neobyčejně rozrušená a roztržitá a snažila jsem se ji poněkud uklidnit. Proto si mě zakrátko oblíbila a naléhala, abych ji na cestách doprovázela a bydlela společně s ní. Nabízela se, že bude hradit veškeré výlohy.

Přijala jsem její nabídku, poněvadž jsem musela počítat s každým dolarem, a myslela jsem si, že jí má přítomnost nějak prospěje. O ní ani o její minulosti jsem nevěděla vůbec nic.

Corrinu provázela služebná. Jmenovala se Carmen Monterreyová a byla v této rodině zaměstnaná již dlouhá léta. Z řeči jsem se dověděla, že zejména Corrinin nevlastní otec si Carmen neobyčejně oblíbil.

Od Corriny jsem se postupně dovídala o její rodině, o bratrovi a o podmínkách závěti jejího otce. Je přirozené, že Carmen Monterreyová byla do těchto věcí zasvěcena také. Všichni se k ní chovali, jako kdyby patřila do rodiny – a Corrina Lansingová se nikdy nerozpakovala vyprávět o těchto záležitostech v její přítomnosti.

Přestože naše ujednání bylo po finanční stránce pro mne neobyčejně výhodné, přišla chvíle, kdy mi začalo připadat nesnesitelné. Stav Corriny Lansingové se zhoršoval den ze dne. Přesvědčila jsem se, že má některé naprosto nenormální názory. Carmen mi vyprávěla, že Corrina vyhrožovala, že mě zabije, pokusím-li se ji opustit.

Vzhledem k uvedeným okolnostem jsem se bála, že by Corrina mohla sáhnout k násilí, kdyby mezi námi došlo k otevřené roztržce. Krátce a dobře, velice si mě oblíbila a žádala, abych byla stále s ní. V té době už bylo naprosto jasné, že je Corrina duševně chorá. Tvářila se, jako by si jedině ona mohla na mě dělat nějaké nároky. Dávala nepokrytě najevo panovačnost, která mě nejen zlobila, ale i děsila. Trpěla obsedantní představou, že je pronásledovaná, a tvrdila, že se ji někdo pokouší otrávit, a jedině já že ji mohu zachránit, budu-li neustále po jejím boku.

Bylo mi jí líto, ale začínala jsem mít o sebe strach a vím, že s Carmen Monterreyovou to nebylo jiné.

Shodou okolnosti byl George Alder nucen odletět do Jižní Ameriky, aby dal Corrině podepsat nějaké listiny. Ten den, kdy měl přistát na letišti, sbalila jsem si zavazadla, zatímco Corrina seděla u kadeřníka, a nechala jsem jí vzkaz, že mě nečekaně odvolali domů telegramem, neboť jeden z mých blízkých příbuzných je na smrtelné posteli. Předem jsem počítala s tím, že Corrina přijede ke kadeřníkovi dřív, než se setká s nevlastním bratrem, a v kanceláři společnosti Pan American jsem si zajistila letenku na sever.

Měla jsem radost, že jsem vyvázla z trapné situace, a na řadu neděl po svém návratu domů jsem celou věc pustila z hlavy. Pak jsem se dočetla v novinách, že Corrina je pokládána za mrtvou. Zmizela odpoledne toho dne, kdy jsem odjela. Nikomu se po ní nepodařilo nalézt sebemenší stopu.

Nějaký čas se myslelo, že někde zabloudila v záchvatu melancholie. Odjezd přítelkyně ji patrně velmi rozrušil a vydala se ji hledat. Když pak dny míjely a Corrina se nevracela, převládla domněnka, že ji potkala nějaká osudná nehoda.

Také policejní pátrání po pohřešované, jímž byli pověřeni soukromí detektivové, nevedlo k žádnému cíli. Bylo však nade vší pochybnost zjištěno, že zmizelá žena jednala ve stavu nepříčetnosti.

Navštívila jsem pochopitelně George S. Aldera hned, jak jsem se o tom dověděla. Vypověděla jsem mu všechno, co mi o tom bylo známo, a nabídla jsem mu veškerou svou pomoc. Pociťovala jsem výčitky svědomí, protože jsem věděla, že v době, kdy zmizela, šla Corrina hledat mě.

Alder byl zprvu velmi vděčný a choval se ke mně přátelsky. Otevřeně přiznávám, že jsem byla natolik pošetilá, že jsem si myslela, že se za jeho přátelstvím skrývá něco víc než přání řádně zjistit okolnosti týkající se posledních dnů jeho sestry.

Slíbila jsem Georgi S. Alderovi, že si s ním vyjedu na výlet jeho jachtou a chystala jsem se na tuto cestu s velkou radostí. Krátce předtím, než jsem vstoupila na palubu, měla jsem však příležitost navštívit ústav pro choromyslné v Los Meritos. Když jsem odtamtud odcházela, spatřila jsem na dvoře ústavu ženu, kterou jsem nejprve považovala za přelud.

Byla to Corrina Lansingová!

Zůstala jsem stát jako solný sloup. Žena na mě hleděla s podivným leskem v očích, jaký mívají choromyslní. Přesto mě však poznala. Zvolala: „Minervo! Co tu děláš? Minervo, Minervo, Minervo!“ Dala se do křiku a nepřestala, dokud nepřiběhl ošetřovatel, který jí řekl, že se nesmí rozrušovat. V tu chvíli se u Corriny začala projevovat hysterie a sklon k násilí, takže ji rychle dopravili na ošetřovnu, kde jí dali uklidňující injekci.

Začala jsem se nenápadně vyptávat a dověděla jsem se, že tuto ženu zadrželi v Los Angeles. Bloumala tam po ulicích jak náměsíčná. Nevěděla, kdo je a jak se jmenuje, neznala ani jména svých příbuzných. Jednou tvrdila, že se jmenuje tak, podruhé zas onak – pokaždé uvedla nějaké jiné jméno. Jindy si zas nedokázala vzpomenout vůbec na žádné jméno, jenom bezmocně seděla a zírala před sebe.

Celá rozrušená a vyděšená jsem spěchala za Georgem Alderem, abych mu pověděla, co jsem zjistila.

George Alder ještě na palubě jachty nebyl a nikdo nevěděl, kde ho hledat. Čekala jsem na jeho návrat do deseti hodin, ale když nepřišel, nechala jsem mu vzkaz, aby mi zavolal hned, jak přijde, a odebrala jsem se do své kajuty.

Měla jsem za sebou únavný den. Natáhla jsem se na gauč a vzápětí jsem usnula. Probudil mě hukot lodních motorů a z kymácení jachty jsem poznala, že jsme opustili pobřežní vody a plujeme po rozbouřeném moři. Kromě toho jsem slyšela prudké fičení větru a věděla jsem, že nás překvapila bouře.

Zazvonila jsem na stevarda a požádala ho, aby vyhledal George Aldera a vyřídil mu, že s ním musím ihned mluvit, přestože už je pozdě.

George mi vzkázal, že nás nečekaně přepadla větrná smršť, že má plné ruce práce s řízením jachty a že přijde hned, jakmile bude moci. Právě před hodinou, ve dvě hodiny v noci, přišel George do mé kajuty.

Vypověděla jsem mu, co se mi přihodilo. Položil mi několik obratných otázek a několikrát se mne zeptal, jestli jsem o setkání někomu vyprávěla.

Tehdy jsem byla příliš hloupá, aby mě napadlo, co má v úmyslu. Byla jsem pyšná na svou mlčenlivost a rozvahu, s níž jsem si svůj objev dokázala nechat pro sebe až do chvíle, než o něm povím Georgi Alderovi, neboť jsem věděla, jak nenávidí novinářské senzace.

Teď se pro to pokouším najít omluvu v okolnosti, že jsem zažila tak trapné setkání a že na mě události uplynulých čtyřiadvaceti hodin tak otřesně zapůsobily. Přes veškerou svou snahu však nepřikládám velký význam tomu, co se stalo, a mám obavy přičíst to na účet rozrušených nervů.

Když jsem dovyprávěla, zůstal George Alder sedět v kajutě a dlouho si mě měřil upřeným pohledem.

Zmocnil se mne neklid. Připadala jsem si jako ptáček, kterého se snaží hypnotizovat had.

„Minervo, opravdu jste o té příhodě s nikým nemluvila?“ otázal se mě.

„Neřekla jsem to živé duši. Natolik mi můžete věřit,“ odpověděla jsem.

A pak jsem v jeho očích spatřila stejný záblesk, jaký jsem vídala v očích jeho sestry. Tak se dívá šílenec, když uvažuje o nějakém zvlášť vychytralém způsobu, jak dosáhnout svého cíle. George beze slova vstal, vykročil ke dveřím, na prahu se zastavil, chvíli si hrál se zámkem, znovu se na mě tak divně podíval, potom vyšel ven a prudce za sebou přibouchl dveře.

Zmocnila se mě pojednou jakási zlá předtucha. Přála jsem si, aby mě vysadili na břeh. Potřebovala jsem si s někým promluvit. Rozběhla jsem se ke dveřím.

Byly zamčené. George je zamkl zvenku, když vyšel z kajuty. Vrhla jsem se na ně a začala jsem do nich tlouct pěstí. Kopala jsem do nich. Škubala jsem klikou a dala jsem se do hlasitého křiku.

Nic se nedělo. Bouře řádila dál s neztenčenou silou. Lodní kýl skřípal a vrzal, jak se s námahou prodíral obrovskými vlnami. V lanoví skučela vichřice. Ve srovnání s mocným hukotem vln, které se tříštily o lodní boky, zněl můj křik jako slabé vrnění nemluvněte.

Znova a znova jsem se pokoušela přivolat stevarda zvonkem. Nikdo se neozýval. Pokoušela jsem se telefonovat. Přístroj byl hluchý. Teď vím, že George přeřezal telefonní dráty do mé kajuty.

Rozhlížela jsem se po nějakém východisku z tohoto nebezpečného postavení. Ale hluk bouře, pozdní hodina a skutečnost, že jsem byla zavřena v separované kajutě na zádi lodi – to všechno odsuzovalo předem jakoukoli podobnou snahu k nezdaru.

Teď mi zbývá jediná naděje. Rozhodla jsem se, že o všem, co se stalo, napíšu a zprávu vložím do láhve, kterou vyhodím z okna kajuty, jestliže se George vrátí, řeknu mu, co jsem udělala. Povím mu, že se láhev dřív či později dostane ke břehu a tam ji určitě někdo vyloví. Jedině tak snad mohu doufat, že se bude řídit zdravým rozumem – mám však pocit, že tento muž, nadaný vychytralostí vlastní šílencům a v jejich rodě dědičnou – se chce postarat o to, aby mě umlčel navždy.

Minerva Danbyová vl. rukou

Mason ucítil, jak mu dívka zaťala prsty do paže. „Mám ho!“ vykřikla triumfálně. „Mám ho, mám ho, mám! Uvědomujete si, co tenhle dopis znamená? Držím ho v hrsti!“

„Držíte mě,“ opravil ji Mason, „a já budu třeba tuhle ruku ještě někdy potřebovat.“

„Promiňte.“

„Kdo je vlastně ta Minerva Danbyová?“

„Moc o ní nevím, krom toho, co tu píše. Ještě je mi známo, že se utopila. Z paluby Alderovy jachty ji smetla do moře vlna. Tak se to aspoň říká. Stalo se to před půl rokem.“

Mason opatrně řekl: „Když už jsem se podle všeho dopustil nadržování pachateli dokonaného trestného činu vloupání, mohla už byste mi také říct něco o tom, co se stalo.“

Hlas se jí třásl vzrušením: „Já to hned věděla, že celá ta záležitost s Corrinou není tak docela v pořádku. Nechtěla jsem věřit, že je mrtvá, a teď… Chápete snad, jak se tím celá situace mění?“

„A jak se vlastně přesně mění?“

Řekla: „Jsem Corrinina příbuzná – snad jediná pokrevní příbuzná, kterou má. Tím se celá situace strašně mění!“

„Když je to takhle, měla byste mi toho povědět víc.“

„Co mám ještě povídat? Ten dopis mluví sám za sebe.“

„Nemluví ale za vás.“

„Proč bych měla mluvit já?“ zeptala se.

Mason řekl: „Tak budeme zas pro změnu mluvit věcně. Jsem řádný občan. Přistihl jsem vás při vloupání a shodou okolností jsem byl nucen poskytnout vám pomoc.“

„Řekl jste, že jste advokát.“

„Ano, jsem advokát. Jenomže Georgi S. Alderovi by moc vyhovovalo, kdyby mě mohl obvinit, že jsem se s vámi spojil proto, abyste mu z domu odcizila tenhle doličný předmět.“

„Copak nechápete,“ řekla pohrdavě, „že Alder nemůže nikoho z ničeho obviňovat? To si netroufne, poněvadž by musel zveřejnit obsah tohohle dopisu.“

„Dobře,“ řek] Mason trpělivě: „Co teda s tím dopisem hodláte dělat?“

„Uveřejnit ho.“

„A jak vysvětlíte, že se vám dostal do rukou?“

„Půjdu do nějaké redakce a řeknu jim tam, že…“

„Jen pokračujte, prosím,“ řekl Mason. „Co kdybych jim řekla, že jsem jej našla?“

„Kde?“

„Někde na břehu.“

„Na to si Alder přivede svědky, kteří mu dosvědčí, že dopis byl jeho majetkem a že mu byl ukraden. A vy budete mít kromě žaloby pro vloupání na krku ještě žalobu pro křivé svědectví.“

Rozmrzele odpověděla: „To mě nenapadlo.“

„To jsem tušil. A teď byste mi měla říct, kdo jste, jak jste se o tom dopisu dověděla, a ještě další věci.“

„A když vám to neřeknu?“

„Na policii se mohu obrátit vždycky.“

„O sobě jste mi ještě neřekl ani slovo,“ vybuchla.

„Máte pravdu,“ řekl Mason suše. „Ani slovo.“

Pár vteřin uvažovala a pak ze sebe zdráhavě vypravila: „Jmenuji se Dorothy Fennerová. Dělám sekretářku u burzovního makléře. Když mi zemřela matka, odkázala mi trochu peněz. Před dvěma lety jsem sem přijela z Colorada. Má matka byla sestra Cory Lansingové. Cora si vzala Jacka Lansinga a měli spolu jediné dítě – Corrinu. Manželství nebylo šťastné. Cora Lansingová se podruhé provdala za Samuela Nathana Aldera. Měli jediného syna, George S. Aldera. Corrina je o pět let starší než George. Jak vidíte, Corrina je má sestřenice, třebaže je mezi námi značný věkový rozdíl. Byly jsme si velmi blízké. Před deseti lety zemřela teta Cora a krátce nato i Georgův otec. Majetek odkázal do svěřenské správy pro Corrinu, George a jeho strýce Dorleyho Aldera.“

„Jak vycházíte s Alderovými?“ zeptal se Mason. „Řekl bych, že ne zrovna příliš dobře.“

„Výborně vycházím se strýcem Dorleym. Je to skvělý člověk. S Georgem Alderem se vyjít nedá. S tím nevyjde nikdo, kdo se nechce stát jeho loutkou.“

„A odkud jste se o tom dopise dověděla?“ zeptal se Mason.

„Já… to vám nemohu říct.“

„Nějaké vysvětlení si radši připravte,“ varoval Mason.

Odpověděla: „Slyšela jsem o něm.“

„Od koho?“

„No, když to chcete vědět – naznačil mi to strýc Dorley.“

„Aha,“ řekl Mason a z jeho hlasu bylo cítit, že ho to zajímá.

„Prozradil mi to vlastně ve formě otázky,“ řekla. „Řekl mi, že prý Pete Cádiz našel dopis, který Minerva Danbyová napsala krátce před tím, než spadla přes palubu. A zeptal se mě, jestli o té věci něco vím, jestli se mi o tom George nezmiňoval.“

„Vy znáte toho Peta Cádize?“

„Ovšem. Znají ho myslím všichni majitelé jachet. Je to tulák z přístavu. Každý ví, co je zač.“

„Dorley tedy o tom dopise ví?“

„Něco o něm ví.“

„Proč jste tedy nešla za Georgem Alderem a neudeřila na něho přímo?“

Odpověděla: „To jen dokazuje, jak málo George Aldera znáte. Myslím, že se chystal dopis zničit. Byl by to udělal už dřív, ale pravděpodobně si myslel, že Pete Cádiz nebo ještě někdo další obsah dopisu zná. Chtěla jsem si dopis jen přečíst, nic víc. Věděla jsem, že je ke Georgi Alderovi na dnešní večer pozvána spousta hostů, a v jeho domě se vyznám poslepu. Počítala jsem, že se dostanu dovnitř ve chvíli, kdy budou hosté večeřet, projdu do Georgeovy pracovny, vytáhnu ze stolu karafu, přečtu si dopis a dovím se, co v něm stojí. Vy to pravděpodobně nevíte, ale všude kolem domu je instalována spousta všelijakých poplašných zařízení. Když nechcete, aby vás chytili, můžete se dostat dovnitř jen jedinou cestou. A té jsem také použila. Šla jsem až k místu, které leží naproti písečné kose, svlékla jsem se, sbalila jsem šaty do vaku, který jsem si přivázala na záda, a doplavala jsem k ostrovu. Měla jsem na sobě večerní šaty; kdyby mě uviděl někdo z personálu, jisté by si myslel, že mě George pozval na večírek.“

„Znáte personál?“

„Ovšem.“

„A co pes? Nevypadal na to, že by vás znal.“

„Ten pes mě vypek,“ řekla trpce. „Snad nějak instinktivně vycítil, že si beru něco, co mi nepatří. Má armádní výcvik a nikdy asi nezapomene, co ho naučili. Když už armáda psa nepotřebovala, koupila si ho Corrina. Carmen ho cvičila dál a krmila ho a pes ji měl rád. Když ale Carmen zmizela, zůstal pes u George.“

„Máte tu fotoaparát?“

„Ne. Nač ho potřebujete?“

„Chci si udělat fotokopie listiny.“

Řekla: „Mám tu přenosný psací stroj. Můžeme dopis opsat – ale nač chcete opis, když máme originál?“

„Originál máte vy,“ řekl Mason. „Pro případ, že by mě někdy někdo žádal, abych vypovídal o tom, co se dnes v noci stalo, chci mít jistotu, že moje výpověď bude přesná. Vytáhněte ten psací stroj. Opíšete dopis, jednu kopii dáte mně a druhou si necháte.“

„A co udělám s originálem?“

„Vrátíte ho Georgi Alderovi a omluvíte se mu.“

„Vy jste se zbláznil.“

Mason řekl: „Rozmyslete si to. Pořídíte opis. Oba porovnáme kopii s originálem. Pak zanesete dopis zpátky k Alderovi a se sladkým úsměvem mu sdělíte, že jste si dopis chtěla jen přečíst, ale v rozčilení jste jej vzala s sebou. A pak se ho zeptáte, co s tím dopisem hodlá udělat.“

Chvíli oba mlčeli. Dívka přemýšlela. „Vážně,“ řekla za okamžik a z jejího hlasu bylo znát nadšení, „vy opravdu nejste hloupý.“

„Děkuji za uznání,“ odpověděl Mason mile. „Už jsem o tom začínal pochybovat.“

Kánoe nehlučně sklouzla do vody. Dorothy Fennerová řekla tiše: „Děkuju vám za všechno.“

„Rádo se stalo,“ odpověděl Mason. „Ráda bych věděla, jak se jmenujete?“

„Proč?“

„Měla bych větší pocit jistoty. George S. Aldera neznáte?“

Mason řekl: „Stačí, když mu vrátíte karafu a povíte mu, že dopis viděl svědek, který má od něho kopii.“

Pochybovačně namítla: „To se vám lehko řekne, jenže vy ho neznáte.“

„Uděláte to?“

„Nevím. Ještě si to rozmyslím. Když si originál nechám, budu mít v ruce účinnější zbraň proti Alderovi.“

„Doporučuju vám, abyste si přečetla ustanovení zákona o vydírání,“ řekl Mason. „Teď ale nemám čas se tu s vámi dohadovat. Doufám, že se mi podaří nepozorovaně proklouznout ke břehu. Dobrou noc, Dorothy.“

„Dobrou noc, pane Tajemný cizinče. Líbíte se mi – přišel byste za svědka, kdybych vás potřebovala?“

„Člověk nikdy neví,“ řekl Mason a odrazil.

Zabral pádlem a zamířil k ozářenému přístavišti veslařského klubu. Vrstva vlhkého vzduchu, která ležela nízko nad vodou, přenášela zlověstný, stále sílící hukot motoru.

Mason se opřel do pádla vší silou. Lehká kánoe se sotva dotýkala vody a letěla s lehkým šelestem k přístavišti.

Mason měl kánoi pronajatou na celý večer a výpůjční poplatek zaplatil předem, takže stačilo přivázat ji k voru a jít.

Překvapilo ho, že nikde nenašel žádnou patrolující hlídku, a nebýt zlověstného hluku lodního motoru, zdálo by se, že má celý záliv pro sebe.

Spěchal kolem přístaviště s kloboukem naraženým hluboko do čela a rychlými kroky kráčel k místu, kde měl zaparkovaný vůz.

Della Streetová, osobní sekretářka Perryho Masona, seděla ve voze a poslouchala rádio. Když Mason otevřel dvířka vozu, zvedla k němu oči a usmála se. Vypnula rádio a řekla: „Neodskočil jste si náhodou přes oceán?“

„Obtelefonovala jste to?“ zeptal se Mason.

„Ano, všechno,“ odpověděla. „Už tady sedím skoro dvě ho diny a čekám na vás.“

„Prožil jsem dobrodružství,“ přiznal se Mason

„O tom vloupání jste nic neslyšel?“

„O jakém vloupání?“

„Z domu našeho přítele George S. Aldera zmizely šperky za padesát tisíc.“

„Hrome!“ zvolal Mason.

Zasmála se. „Napadlo mě, jestli v tom náhodou také nemáte prsty.“

Masonův hlas zněl zlostně: „I to je možné.“

Tázavě se na něho podívala: „Tak ven s tím.“

„Nejdřív vy,“ odpověděl.

„Vím jenom to, co jsem před několika minutami zaslechla z rozhlasu. Odvážná zlodějka přebrodila nebo doplavala ke břehu ostrova z místa, kam ji dovezl lehký člun, který čekal ve tmě na její návrat. Měla na sobě večerní šaty, a personál ji proto považoval za jednoho z pozvaných hostů. Přišlo se na ni náhodou ve chvíli, kdy prohledávala hostitelův psací stůl. Vyskočila oknem, doběhla k moři a vrhla se do vody oblečená, tak jak byla. Doplavala ke člunu, v němž na ni čekal její komplic, a oběma se podařilo uprchnout. Policie má důvodné podezření, že se pokusila ukrýt na některé z jachet, zakotvených v přístavišti. Dělají zátah na celý prostor zálivu a už teď provádějí na silnicích kontrolu vozidel.“

„Jak je to dlouho, co jste to slyšela?“

„Hlásili to v rozhlase asi před čtvrt hodinou. Trochu mi to udělalo starosti. Napadlo mě, jestli jste se s těmi zloději nedostal do křížku – takoví lidé by se jistě hned tak před něčím nezastavili.“

„Našli nějaké stopy?“

„Policie má ručník a koupací čepici, které ta mladá žena na ostrově nechala. A také ještě nepromokavý pytel.“

Mason nastartoval motor, rozsvítil reflektory, vycouval z parkoviště, přidal plyn a hbitě přehodil rychlost.

„Podívejme se,“ řekla Della Streetová. „Zdá se, že to neberete zrovna na lehkou váhu. Copak se stalo?“

„Věřte mi to nebo ne,“ řekl Mason, „ten komplic, který pomohl zlodějce k útěku, jsem byl já.“

„Vy?“

„Ano, já. Utekla ke mně do kánoe.“

Podívala se na něho a pak se dala do smíchu: „Vypadá to,“ řekla, „že tenhle vtip mi má zabránit, abych při zpáteční cestě do města neusnula.“

„Mé tvrzení, které mylně považujete za vtip, ukazuje, že muž, který potká cizí ženu, se nemá nikdy nechat strhnout prvním impulsem.“

„Vy jste ji potkal?“

„Ano.“

„Kde?“

„Když se šplouchala ve vodě v tenkých večerních šatech, pod kterými nic neměla, a hnal se za ní rozzuřený pes.“

„A jak jste se zachoval?“

„Dal jsem se strhnout prvním impulsem a vzal jsem ji do kánoe.“

„Inu,“ řekla Della Streetová, „pro ten impuls mám pochopení, ale o ty šperky jste se měli šáhnout.“

„Neukradla žádné šperky,“ řekl Mason. „Sebrala jen jeden důkaz. Ale člověk, proti kterému by se toho důkazu mohlo použít, je příliš prohnaný, aby se dal takhle doběhnout. A tak tvrdí, že mu ukradla šperky za padesát tisíc dolarů. Doufám, že teď chápete, v jaké jsem situaci.“

„Jak víte, že ty šperky nevzala?“

„No prostě – svlékla šaty a dala mi je, abych je prohledal.“

„V kánoi?“

„Ne, na palubě jachty, která prý jí patří.“

„Vysvlékla se před…“

„Byla tma. Odstrojila se a šaty mi hodila.“

„O tom, že ty šperky nesebrala, jste se jinak nepřesvědčil?“

„Bohužel ne.“

Della Streetová luskla prstem. „Měl byste mě brát všude s sebou, třeba jen proto, abych prohledávala ženy.“

„To bych měl, hrome,“ odpověděl vroucně.

„Zjistil jste něco o Alderovi?“ zeptala se Delia Streetová.

Mason se krátce zasmál a řekl: „V tomhle bodě mi štěstí přálo víc.“

„No a?“

Mason řekl: „Alder za ten ostrov zaplatil fantastickou částku. Chce mít feudální hrad sám pro sebe. Patří k tomuhle typu lidí. Kdyby se stalo něco, co by jeho absolutní vládu nad ostrovem překazilo, asi by se zbláznil.“

„Copak mu celý ostrov nepatří?“

„To ano,“ řekl Mason, „ale když bagrovali průplav, udělali tam opěrnou zeď, kam potom vyváželi hlínu. Vznikla tak ta písčitá kosa, která směřuje k severovýchodu.“

Della se zasmála a řekla: „Provozuji sice právní praxi jen jako němá posluchačka, ale myslím, že náplava vlastnicky patří majiteli přilehlého pozemku, ne?“

„Bylo by tomu tak, kdyby náplava vznikla přirozenou cestou, ale mám takový dojem, že v jednom rozhodnutí Nejvyššího soudu se praví, že pozemkový majetek, který vznikl v důsledku veřejných prací, za jaké lze například považovat udržování průplavu, patří vlastnicky státu. Jestliže to tak je, a na písčině na severovýchodní části ostrova by se někdo usadil a přes noc tam postavil chatu, dovedete si představit, co by se pak stalo. Alder by…“

Mason se zarazil uprostřed věty, poněvadž před autem se náhle rozsvítil červený reflektor. Policista na motocyklu pokynul Masonovi rukou. „Zařaďte se za ostatní vozy. A jeďte pomalu.“

Před nimi byl asi tucet aut. Policisté kontrolovali doklady a vyptávali se.

Mason a Della Streetová se na sebe podívali a popojeli kupředu. Jeden z policistů řekl: „Předložte mi laskavě řidičský průkaz a doklady vozidla.“

Mason mu oba doklady podal.

„Co jste tu dě… A sakra, vy jste Perry Mason, ten advokát.“

„Osobně.“

Policista se usmál a řekl: „Promiňte, že jsem vás zastavil, pane Masone. Můžete jet, to je v pořádku. Hledáme zloděje šperků. Objeďte ty vozy před vámi a ten zátaras. Nezlobte se, že jsem vás obtěžoval… Jen pro pořádek si ještě zjistím totožnost vaší společnice, poněvadž ty šperky vzala…“

„Della Streetová, osobní sekretářka pana Masona,“ řekla Della a podala policistovi svůj řidičský průkaz.

Prohlédl si doklad a podíval se na ni. Potom jí průkaz vrátil a řekl: „Dostali jsme příkaz provést kontrolu. Jste tu obchodně, pane Masone?“

„Hledal jsem tu nějakého svědka,“ odpověděl Mason neurčitě.

Za nimi prudce zabrzdil rychle jedoucí vůz, před nímž se rozsvítilo rudé světlo. Strážník na motocyklu ho pohybem ruky vyzval, aby zajel k okraji vozovky.

„Na shledanou,“ řekl Mason a objel zátaras.

Jakmile se vůz opět octl na hlavní silnici, Mason přidal plyn.

„Myslíte, že to děvče ukradlo nějaké šperky, šéfe?“ zeptala se Della Streetová, tentokrát vážně.

„Ani ne.“

„Ale jistě to nevíte?“

„Pořádně jsem si ji prohlédl, Dello. V pravé ruce držela karafu a v té bylo psaní, které bylo pravděpodobně hozeno do moře z paluby jachty Thayerbelle, která patří Georgi Alderovi. Zdá se, že to psala žena, která měla strach, že bude zavražděna. A skutečně ji později vytáhli z moře utopenou.“

„No ne!“ zvolala Della.

„Ale já jsem si ji opravdu prohlédl dost dobře, abych měl jistotu, že nic neschovává.“

„Podíval jste se jí za punčochy?“

„Tam ne,“ řekl Mason, „ale když lezla do kánoe, viděl jsem dvě velmi půvabné nohy bez nejmenší stopy po nějaké bouli, kterou by šperky za padesát tisíc jistě dělaly. Mokré večerní šaty přilepené na tělo nenechávají příliš velké pole fantazii.“

„Víte, jak se jmenuje?“

„Udala, že se jmenuje Dorothy Fennerová. Alderova nevlastní sestra Corrina Lansingová, která se už několik měsíců pohřešuje, je prý její příbuzná.“

„Hezká?“

„Krasavice.“

„A co postava?“

„Skvělá.“

„Inu, vy v sobě nikdy nezapřete muže,“ řekla Della Streetová.

„Když jsme teď venku z kontrolovaného pásma, dám vám něco přečíst.“ Vytáhl z kapsy kopii dopisu, který Dorothy opsala, a podal ji Delle Streetové.

„Co je to?“

„Opis dopisu, který byl v karafě. To děvče umí perfektně psát na stroji. Svítil jsem jí baterkou a četl originál. Měla stroj na kolenou a psala.“

Della rozložila papíry, rozsvítila žárovku na palubní desce a četla se vzrůstajícím zaujetím. Když dočetla, řekla: „Krindapána, tenhle dopis znamená, že máme Aldera v hrsti, co říkáte, šéfe?“

„Nebo zatím má Alder v hrsti nás.“

„Myslíte, že to všechno bylo políčeno na vás?“

„To mi právě dělá největší starost. Alder ví, že já ten syndikát zastupuji. Mohl si chytře vykalkulovat, že si vyjedu ten jeho ostrov okouknout. Konec konců jsem ani neviděl, z které strany to děvče připlavalo. Spatřil jsem ji teprve, když byla na ostrově. Pak vystoupila na břeh, stoupla si tak, že se její postava rýsovala proti světlu, které vydávala žárovka na tabulce CIZÍM VSTUP ZAKÁZÁN, a utírala se ručníkem. Líp aranžovanou podívanou, která má za úkol upoutat pozornost kolemjedoucího kánoisty, si sotva představíte.“

„A navíc ještě kánoisty s dalekohledem, jako jste vy!“ zvolala se smíchem Della Streetová.

„S dalekohledem a s tou svou zpropadenou zvědavostí jsem musel hned vést o celé kolo. Všechno bylo dokonale načasováno. Jakmile objevili její přítomnost, zbýval jí právě dostatečný náskok, aby doplavala k mé kánoi, než se za ní přihnal pes. Plaval jí v patách a já ho přirozeně odstrčil pádlem a naložil jsem dívku do kánoe. Byla hezká a vtipná – vůbec nevypadala na zlodějku – a uznáte, že to seznámení nebylo konvenční.“

„Vy jste však,“ řekla Della Streetová, „udělal preventivní opatření a…“

„Myslel jsem si, že je dělám,“ odpověděl Mason. „Měla na sobě večerní šaty bez ramínek a kromě páru punčoch nic pod nimi. Dala si záležet, abych tu karafu v žádném případě nepřehlédl. Jakmile jsem si pak přečetl dopis, ihned jsem pochopil, jak mi padne do noty. Lepší past byste si nevymyslela.“

„Chcete snad říct lepší vnadidlo.“

„To máte prašť jako uhoď.“

Chvíli jeli dál mlčky a pak Della Streetová řekla: „Potom George Alder ohlásí, že mu ukradla šperky v ceně padesát tisíc dolarů a že na ni čekal komplic s kánoí. Jak to teď s vámi vypadá, šéfe?“

„Dost mizerně. Kdybych udělal to, co se ode mne dalo logicky očekávat, řekl děvčeti své jméno a přemluvil ji, aby mi ten dopis ponechala – pak bych byl opravdu v rejži.“

„Ale takhle ani neví, kdo jste,“ zdůraznila Della Streetová. „Jestli to byla past, pak to vědět bude,“ řekl Mason. „V tom případě to věděla ještě dřív, než doplavala na břeh a začala se utírat ručníkem, který tam zapomněla tak šikovně, že ho našla policie. Řekl bych, že je na ručníku značka prádelny, která policii dovede k majitelce.“

„Ó jé,“ řekla Della.

„Souhlasí,“ poznamenal Mason. Della Streetová složila opis a vrátila jej Masonovi. „Tohle psaní je dynamit,“ řekla.

„Jestliže je ovšem pravdivé.“

„Jak se mi to rýsuje, zahnal jste ho opravdu do obrany,“ řekla Della Streetová.

Mason řekl: „O tom, kdo vlastně koho zahnal do obrany, rozhodne teprve vývoj událostí.“

Podívala se na něho s důvěrou.

„A vy tomu vývoji dokážete dát rozhodující spád.“

Když Perry Mason vstoupil v pondělí ráno pět minut po deváté do kanceláře, Della Streetová vzhlédla s prstem na rtech od telefonu a řekla do mluvítka: „Ovšem, paní Brawleyová, to je samozřejmé. Počkáte okamžik u telefonu? Někdo volá na druhém aparátě.“

Della Streetová zakryla mluvítko dlaní a pohotově referovala: „Paní Brawleyová je dozorkyně z věznice v Las Alisas. Přivedli tam pro podezření z krádeže šperků jistou Dorothy Fennerovou. Požádala o právního zástupce a chce vás.“

„Ach tak,“ řekl Mason. „Tak to přece jen byla past. Věděla od začátku, kdo jsem.“

„Možná, že to nevěděla,“ odpověděla Della Streetová, která stále ještě přikrývala mluvítko dlaní. „Nechcete, abych k ní poslala Jacksona? Mohl by si s ní promluvit a vy byste se dozvěděl, jestli nejde o nějakou shodu okolností nebo –“

Mason se ušklíbl. „Díky za ten záchranný pás, Dello. Uděláme to tak.“

Della Streetová dala ruku z mluvítka a řekla: „Paní Brawleyová, nejsem oprávněna mluvit jménem pana Masona, ale řeknu vám, jak to zařídíme. Pošleme k vám našeho solicitora pana Jacksona, ten už si se slečnou Fennerovou promluví. Říkala jste, že jde o krádež šperků… Ano… Asi tak za půl hodiny… Do té doby už bude určitě na cestě… Ano… To souhlasí. Děkuji vám. Na shledanou.“

Della Streetová zavěsila a pohlédla na svého zaměstnavatele se zvednutým obočím.

Mason řekl zachmuřeně: „George S. Alder začíná utahovat šrouby. Přece jen to děvče bylo vnadidlem v pasti, kterou na mě políčil.“

„Je opravdu tak hezká, šéfe?“ Mason přisvědčil.

„Inu,“ řekla Della, „aspoň tuhletu útěchu máme. Bude však své půvaby uplatňovat zbytečně, protože Carla Jacksona bude zajímat jen právní stránka jejího případu. Bude na ni mžourat jak sova přes ty svoje silné brejle a mrkat, jako by chtěl celý případ rozkrájet na kousky, které jeho duševní zažívací trakt líp stráví.“

Mason se zasmál. „Popsala jste to výstižně, Dello. Dřív jsem si toho nevšiml, ale Jackson si patrně nedůvěřuje natolik, aby nějaké děvče prokoukl na jeden ráz.“

„Je nadšeným zastáncem judikatury založené na precedentech,“ řekla Della Streetová. „Myslím, že kdyby se dostal před skutečně novou situaci, asi by omdlel. Utíká se k těm svým právnickým foliantům, zahrabe se do nich jako krtek a nakonec se vynoří s nějakým soudním rozhodnutím, které dokonale ‚sedí‘ – a bylo přitom vyneseno před nějakými pětasedmdesáti nebo sto lety.“

„Musí se mu ale nechat,“ řekl Mason, „že to rozhodnutí vždycky najde. Je hotový postrach všech těch mladých právníků, kteří tyhle věci berou vážně. Nechte Jacksonovi volnou ruku v právnické knihovně a přinese vám celou náruč precedentů. A nejlepší na tom je, že najde takové precedenty, které se mým klientům právě hodí. Většina solicitorů má prapodivnou schopnost nacházet precedenční případy, které dotvrzují pravý opak toho, co chtějí klienti.“

Della řekla s šelmovským úsměvem: „Vždycky si vzpomenu, co jste říkal, když se Jackson ženil.“

„Co jsem říkal?“ zeptal se Mason poněkud nejisté.

„Zaslechla jsem to, když jste o tom mluvil s Paulem Drakem.“

„Vy jedna – takové hovory byste neměla poslouchat. Hlavně ne za takových okolností.“

„Já vím,“ řekla. „Právě proto jsem tak pozorně naslouchala. Vzpomínám si, že jste Paulu Drakovi říkal, že si Jackson bere vdovu, protože se bojí, aby se nedostal do situace, ve které by neměl precedent.“

Mason se zasmál: „Neměl jsem to říkat, ale patrně to tak bude. Zavolejte ho sem, Dello, a pošleme ho za Dorothy Fenerovou.“

„Řekněte mu, aby sám rozhodl, jestli…“

Mason zavrtěl hlavou. „Řeknu mu, že ji budeme obhajovat. Budu od něho chtít, aby zjistil jedinou věc: proč si Dorothy vybrala nás. To bude stačit.“

„Ale co když to nebyla past? Co když neví…“

„A zvolí si jiného advokáta,“ řekl Perry Mason. „Načež, až bude přelíčení v běhu, uvidí moji fotografii v novinách nebo mě zahlédne v soudní síni a vybreptá svému obhájci, že ten hledaný komplic jsem já. Advokát se hned rozběhne za reportéry… Jen si představte takovouhle situaci. Ne, Dello, do tohohle jsme namočeni a musíme vytrvat až do konce. Jestliže to past není, dáme Alderovi za vyučenou, a jestliže to past je, vysekáme se z toho. Zavolejte mi Jacksona.“

Della Streetová vstala od stolu, prošla dveřmi vedoucími do právnické knihovny a přes ni se dostala k Jacksonově kanceláři. Za chvíli se vrátila s Jacksonem, který šel pár kroků za ní. Mrkal a mžoural jak sůva očima ukrytýma za silnými brýlemi.

Mason řekl: „Posaďte se, Jacksone. Ve věznici v Las Alisas máme velice zajímavý případ – mladou ženu, kterou budeme zastupovat. Jmenuje se Dorothy Fennerová. Je obviněna, že se vloupala do domu George S. Aldera, kde odcizila šperky v ceně asi padesáti tisíc. Budeme ji zastupovat, to je vám jasné. Otázka palmáre nehraje hlavní roli, ale musím se dovědět, proč požádala o právní zastoupení právě mě.“

Jackson zamrkal.

„Dál chci, aby byla stanovena výše kauce za ni, a když najdete soudce ochotného vám ji stanovit, bude třeba uplatňovat, že zprávy o špercích za padesát tisíc jsou novinářské kachny a že se snadno mluví o zaokrouhlené cifře padesáti tisíc, ale že ke stanovení výše kauce musíme přesně vědět, jaké šperky byly ukradeny. Jinak bychom se museli přidržet stanoviska, že ty šperky měly pouze běžnou cenu, a žádat o stanovení kauce podle toho.“

Jackson přikývl.

„Dokážete to?“ řekl Mason. „Myslím sehnat soudce, který by trochu prozkoumal, jaké věci a v jakém rozsahu byly odcizeny dřív než stanoví výši kauce.“

„Mohu se o to pokusit,“ řekl Jackson, „ale pokud si pamatuju na právní názor zastávaný v jednom případě citovaném v č. 82 Sbírky rozhodnutí kalifornských soudů… Hned si vzpomenu… Nepopohánějte mě, prosím.“

Jackson zvedl pravou ruku a začal luskat prsty. Po třetím lusknutí řekl: „Aha, už to mám. Jde o případ Williams, uvedený v osmdesátém čísle kalifornské Sbírky, tuším na straně jedno sto osmdesát tři. Praví se tam, že výše kauce nemá být závislá na velikosti částky, o niž byla jedna strana ochuzena nebo druhá obohacena jednáním, které je předmětem obvinění. Byl zastáván názor, že kauce má být úměrná mravní zavrženíhodnosti trestního činu a společenské nebezpečnosti spáchaného skutku.“

Mason se ušklíbl: „Zrovna jsem říkal Delle, že jste hotový kouzelník, když jde o to, najít judikaturu, která mluví pro naše klienty a nikoli v jejich neprospěch.“

„Velmi mnoho bude záležet na osobním profilu té mladé ženy a ovšem na okolnostech, za nichž došlo k tvrzenému odcizení,“ pokračoval Jackson rozšafně. „Aby mohla být stanovena výše kauce, musíme vycházet z předpokladu, že vznesené obvinění je důvodné.“

Mason řekl: „Jen se tam přihrňte v bojovné náladě a vyhledejte náměstka státního zástupce, kterému ten případ přidělili. Požádejte ho, aby si předvolal svědka, který podával trestní oznámení. A trvejte na tom, že chceme přesně vědět, jaké věci byly odcizeny, přesný čas, kdy byly odcizeny a hodnotu toho, co bylo odcizeno. Hlavně ale zjistěte, jestli se ta mladá žena obrátila na mě pro mou pověst nebo proto, že jí někdo poradil, aby mě zavolala, nebo proto, že si myslí, že se známe.“

„A vy ji znáte?“ zeptal se Jackson a tázavě zamžoural.

„Jak to mám, hrome, vědět? Být na mém místě, Jacksone, pamatoval byste si všechny ty porotce a svědky, s nimiž jste se u soudu setkal?“

„To ne, pane doktore, to pochybuji.“

„Já také,“ řekl Mason a vzal se stolu nějaké listiny. „Zajeďte do věznice v Las Alisas a tu Dorothy Fennerovou sežeňte. Řekněte jí, aby byla klidná. A vydejte se na cestu co nejdřív. Musíme dosáhnout nějakých výsledků. Jestli to bude potřeba, podejte žádost o propuštění z vazby.“

Jakmile Jackson opustil místnost, obrátil se Mason na Dellu Streetovou: „Ten dovede člověku dávat ty nejzpropadenější otázky.“

„Že? A to ve chvíli, kdy to nikdo nečeká. Vidíte jenom ten jeho nehybný kontrfej a mžouravé oči, kterými vás pozoruje jako nějaký hmyz pod mikroskopem, a kdyby vám dávali nevímco, nevyberete si, jestli je opravdu prohnaný nebo jen chytrý.“

Mason zvrátil hlavu dozadu a zasmál se.

„Zavolejte mi Paula Draka, Dello. Detektivům musíme dát taky nějakou práci.“

Z aparátu na stole v Masonově pracovně, který nebyl připojen na telefonní ústřednu v předpokoji a nebyl veden v seznamu, vytočila Della tajné číslo Paula Draka a za okamžik řekla:

„Haló, Paule? Tady je Della… Máte moc práce…? Můžete k nám zaskočit? Výborně. Bude to hned, ano?“

Tázavě se podívala na Masona a když přikývl, řekla: „To bude výborné, Paule. Šéf vás očekává. Jdu vám otevřít.“

Zavěsila sluchátko a přešla ke dveřím na chodbu.

„Paul jde rovnou sem,“ řekla.

Paul Drake, šéf Drakovy detektivní kanceláře, byl na stejné chodbě jako Mason, takže Della uslyšela jeho kroky za malou chvilku. Jakmile se za mléčným sklem dveří objevil temný stín, odšoupla zástrčku a otevřela dveře.

„To si nechám líbit,“ řekl Drake a s přátelským úšklebkem se odkolébal k pohodlně vyčalouněné klubovce, určené pro klienty. Zaujal v ní svou oblíbenou pozici – přes jedno kulaté postranní opěradlo přehodil nohy a zády se opřel o druhé.

„Co se tu děje?“ zeptal se líně, zvedl koleno a sepnul ruce na holenní kosti, zatímco jeho pohled těkal z Masona na Dellu Streetovou.

„Ty jsi detektiv za všechny drobné,“ řekl Mason. „Vypadáš pořád, jako kdyby ses měl každou chvíli rozsypat.“

„Já vím,“ řekl Drake. „Jenže to je finta, poněvadž pod prořídlými vlasy na mé lebce a za tím skelným zrakem je uvnitř uložen mozek na kuličkových ložiskách a ten si to žene ostošest.“

„Proto je tě taky těžko natočit jiným směrem,“ řekl Mason. „Ten tvůj mozek je jako obrovský gyroskop.“

„Udržuje mě v rovnováze,“ odpověděl Drake, „a umožňuje mi konzumovat velká kvanta destilátů.“

„A destiláty mu neškodí?“ zeptala se Della.

„Kdepak, ty ho jen popoženou k ještě větší činnosti,“ ujišťoval Drake. „Někomu ale za tenhle pracovní čas pošlu účet. Volali jste mě sem proto, abyste se přeptali, jak mi funguje mozek?“

„Chraň pánbu,“ řekl Mason. „Chceme, abys pro nás něco vypátral o jedné pěkné vraždičce.“

„Vraždy nebývají nikdy pěkné,“ odpověděl Drake. „Hlavně ty tvoje ne.“

„Tohle je ale prima vraždička,“ řekl Mason. „Jde o náležitě zaoblenou slečnu Minervu Danbyovou, představitelku dívčí spanilosti, která se měla utopit, když ji z paluby jachty spláchla do moře vlna…“

„Myslíš ten Alderův případ?“ přerušil ho Drake.

„Ty o něm víš?“

„Vzpomínám si na něj,“ řekl Drake, „protože z toho kdekdo vyšel nevinný jak lilium. Vypadalo to tak, jako by se vyšetřující orgány chtěly navzájem přetrumfnout, kdo z nich bude moci dřív potřást Alderovi rukou a prezentovat ho jako větší neviňátko.“

„Vzpomínáš si na nějaké podrobnosti?“ zeptal se Mason jakoby nic a po očku mrkl na Dellu Streetovou.

„No, ten George Alder je nabob jaksepatří,“ řekl Drake. „Má velikánskou jachtu, takový kapesní zaoceánský parník, uvnitř je všechno z týkového dřeva a mahagonu, lesk jako blesk, kam se podíváš, v každém koutě telefon, a navíc ještě soukromý bar, spousta stevardů a další příslušenství. Na ostrově u pobřeží si postavil své sídlo… Počkat! To bude jistě ten Alder, co se k němu včera v noci vloupali.“

„Co o tom víš?“ zeptal se Mason.

„Jen to, co bylo v novinách. Nějaká ženská si oblékla večerní šaty, zamíchala se mezi hosty, shrábla za padesát tisíc šperků a uprchla po vodě. Její komplic nic neriskoval. Seděl pěkně v bezpečí a poslal na tu špinavou práci děvče! Když vyběhla ven, přijel jí s kánoí naproti, naložil ji a oba se zdejchli z parády. Honili je motorovým člunem a ti dva jim prý unikli o chloupek. Ale našli její ručník a přes něj ji vypátrali.“

Mason řekl: „Předně chci vědět všechno o Alderovi a pak o smrti Minervy Danbyové. Vůbec mi nebude vadit, když některým lidem naznačíš, že po téhle věci pátráš.“

„Komu? Novinářům?“ zeptal se Drake.

„Jenom to nesmíš dělat moc okatě,“ řekl Mason. „Stačí zastřená narážka asi v tom smyslu, že tvá kancelář hledá v okolí ostrova Catalina svědky, kteří by mohli doplnit údaje o záhadné smrti mladé ženy, kterou smetly z paluby jachty jistého multimilionáře do moře rozbouřené vlny. Vždyť to znáš, takové ty neurčité řeči.“

„Na takovéhle špeky noviny moc neletí,“ řekl Drake. „Ale znám pár sloupkařů, kteří po takové hlášce rádi sáhnou. Totiž jestli to je na rovinu.“

„Je to na rovinu. Dej se do toho a rozjeď pátrání. Zjisti všechno, co budeš moct.“

„Dobře. Ještě něco?“

„Pokud jde o tu krádež šperků, koukej pořádně našpicovat uši. Pokus se zjistit, jestli to opravdu byly šperky.“

„Hrom do toho, Perry, snad si nemyslíš…“

„Nevím,“ řekl Mason. „Pusť se do toho a zjisti mi to. Vyptávej se, zapřáhni do práce své lidi, vyšťourej o Alderovi všecko, co se dá. Potřebuju si udělat dokonalý obraz.“

„Kolik lidí na to mohu uvolnit?“ otázal se Drake.

„Tolik, kolik bude nutné.“

„A dokdy ty informace potřebuješ?“

„Co nejdřív.“

Drake řekl: „Jen abych ti nesáhl trochu moc do kapsy, Perry. Mohu na to uvolnit spoustu lidí. Teď toho není tolik a…“

„Nemusíš lidma šetřit,“ řekl Mason. „Není samozřejmě potřeba, aby jeden o druhého zakopával nebo aby si lezli navzájem do zelí, ale ať to rozjedou naplno.“

„A není třeba to držet pod pokličkou?“

„Pokud jde o mě,“ řekl Mason, „můžeš si k tomu objednat ještě kutálku.“

„Prima, o jednu starost míň. Aspoň kolem toho nebudeme muset chodit jako kočka kolem horké kaše.“

„A ještě něco,“ řekl Mason. „Zjisti si den, kdy Minerva Danbyová zemřela. Pak si prohlédni záznamy nově přijatých v Los Merritos a přijdeš na to, že zrovna tehdy přijali do ústavního ošetřování nějakou ženu, která o sobě nemohla nic říct. Trpěla ztrátou paměti a neměla pravděpodobně žádné příbuzné. Zjisti si podrobnosti o Corrině Lansingové – jak je stará, výšku, tělesnou váhu, barvu očí a ostatní tyhle údaje. Zjisti všechno, co se dá, o tom, jak zmizela. Corrina je Alderova nevlastní sestra. Potřebuju to všechno vědět do detailů a rychle.“

„Dobře. To je všechno, Perry?“

„Musím mít o Alderovi perfektní informace, prostě všechno, co se o něm vůbec můžu dovědět. Jestli má nějaké slabiny, vypátrej je. Najdi mi jeho Achillovu patu.“

Drake se vyškrábal z klubovky. „Dobrá, Perry. Jdu na to.“

Mason počkal, až Drake odešel, pak se otočil k Delle Streetová: „Zavolejte zajišťovací společnost, řekněte jim, že od nich budu požadovat, aby složili kauci v případě Dorothy Fennerové. Povězte jim, že si mohou potřebné informace o Dorothy Fennerové opatřit, ale že budu ručit osobně za jakoukoliv částku na kauci. Chci, aby se na to předem připravili, aby mohli kauci složit okamžitě, jakmile to bude potřeba.“

Della Streetová sáhla po telefonu.

„Raději se obraťte přímo na ředitele,“ řekl Mason. „Řekněte mu, že mu budu velmi vděčný, jestli to okamžitě zařídí.“

„Řeknu mu, že vám tím prokazuje osobní laskavost,“ řekla Della.

„Bez poznámek,“ napomenul ji Mason. Della Streetová začala vytáčet číslo.

Jackson si odkašlal, položil aktovku na stůl a metodicky z ní začal vytahovat listiny.

„Zařídil jste to s tou kaucí?“ zeptal se Mason.

„Bude nejlíp, když vám povím všechno po pořádku,“ odpověděl Jackson, „a přesně jak to bylo. Když…“

„Zařídil jste to s tou kaucí?“

„Zatím ještě ne. Soudce Lankershim si vyhradil v této věci rozhodnutí.“

„Že si vyhradil rozhodnutí ve věci ohledně kauce?“ zeptal se Mason překvapeně.

„Soudce mi řekl, že by stanovil kauci na pětadvacet tisíc dolarů, kdyby měl rozhodnout okamžitě. Chce však tuto otázku ještě projednat se státním zastupitelstvím, a dal mi na srozuměnou, že v případě, budou-li k tomu předpoklady, sníží výši kauce. Věc vezme na pořad dnes ve čtyři hodiny odpoledne, hned po skončení poslední věci, kterou má nařízenu.“

Mason pohlédl na hodinky.

Jackson pokračoval: „Navštívil jsem věznici v Las Alisas a promluvil jsem si s tou mladou ženou o její záležitosti. Zná vás jenom podle jména a v životě vás neviděla. Chce, aby ji zastupoval nejlepší advokát, který je k dispozici – ale – jak tomu obvykle bývá u lidí, kteří touží po tom nejlepším – disponuje omezenými finančními prostředky. Vzhledem k vaší jasné instrukci o tom, že ji zastupovat budeme, vyhnul jsem se nějakým širokým a dlouhým debatám v otázce palmáre. Pokusil jsem se jen zjistit, jak je na tom finančně. Pravděpodobně má uloženou nějakou menší okrouhlou sumičku. Je kvalifikovaná sekretářka a stenotypistka a bere slušný plat. Matka jí odkázala pojistku, z které jí zbylo nějakých osm či devět tisíc dolarů. Je náruživá jachtařka a patří jí malá jachta, která by při prodeji moc nevynesla. Má v tom sportu značné zkušenosti, ostatní fandy jachtaře zná a je mezi nimi dost oblíbená. Ta její jachta je opravdu poměrně malá…“

„To můžete vynechat,“ řekl Mason. „A co ten její případ?“

„Tvrdí, že žádné šperky neodcizila. Jak to, že se na místě činu nalezl její ručník, koupací čepice a nepromokavý pytel, to nedovede vysvětlit. Pravděpodobně nemá alibi. V době, kdy ke krádeži došlo, byla na palubě své jachty. Vykládá prapodivnou historku o tom, že za její nepřítomnosti někdo vnikl na palubu a odnesl odtamtud nějaký její majetek. Naznačila mi, že pan Alder ví o tom, třebaže se přímému obvinění vyhýbá. Dál říká, že kdyby se jí podařilo vyhledat jakéhosi tajemného muže, jehož jméno buď nechtěla, nebo nemohla prozradit, mohla by dokázat panu Alderovi velmi vážný zločin. Nepodařilo se mi zjistit, z jakého zločinu by ho chtěla obvinit. Vykládala, že ten tajemný muž je kupodivu advokátem. Nepochybuje o tom, že by jí pomohl, ale nezná jeho jméno, nebo aspoň předstírá, že ho nezná. O vás už toho samozřejmě moc slyšela a pořád opakuje, že musí mít toho nejlepšího obhájce. Zná se osobně s Georgem S. Alderem a zdá se, že z něho má strach. Upřímně se vám přiznám, že na mne ta mladá žena neudělala příznivý dojem. Řekl bych, že se chová, jako kdyby byla vinna. Uposlechl jsem však vašeho příkazu a oznámil jsem jí, že ji budeme zastupovat. Přeje si s vámi mluvit osobně. Obávám se, že ani já jsem na ni neudělal moc dobrý dojem, a přiznám se, že nedostatek důvěry byl oboustranný. Její vylíčení událostí neznělo ani dost málo pravdivě.“

„Má se dnes ve čtyři hodiny dostavit k soudu?“

„Soudce Lankershim se o tom, že by tam měla být, nezmínil. Chce, aby se k jednání dostavil zástupce naší kanceláře a někdo ze státního zastupitelství.“

„Koho pověřilo státní zastupitelství tím případem?“

„Vincenta Coltona.“

Mason pohlédl na Dellu Streetovou. „Jak ta ženská vypadá, Jacksone? Je hezká?“

Jackson byl chvíli na rozpacích, zamyšleně zamžoural a pak řekl, jako kdyby ho to napadlo teprve teď: „Řekl bych, že je, pane Masone.“

„Myslíte, že udělá dobrý dojem na porotce?“

Jacksonovi opět trvalo hezkou chvíli, než za pomoci neustálého mžourání otázku strávil.

„Myslím, že ano.“

„A Vincent Colton si přeje projednávat věc dál?“

„Naznačil mi, že stanovisko státního zastupitelství bude přesněji definovat dnes pozdě odpoledne.“

„Nemyslíte si tedy, že by na nás tu ženu někdo přímo odkázal… Chtěla prostě jen…“

„Opatřit si toho nejlepšího obhájce. Slyšela toho o vás již spoustu, a tak si řekla, že to s vámi zkusí. Její představa o výši palmáre samozřejmě ani zdaleka neodpovídá spoustě práce, kterou s tím případem budeme mít. O tom jsem s ní ovšem zatím nemluvil.“

Mason mrkl na hodinky a řekl: „Tak, a já už běžím. Uvidíme se později. Než půjdete domů, ještě zavolám, Dello.“

Přikývla.

„Děkuji vám, Jacksone,“ řekl Mason.

„V takovýchhle případech,“ pronesl Jackson upjatě, „mívám někdy pocit naprosté nepřiměřenosti. Člověk to nemile nese zvlášť tehdy, když zná do detailů každé odvětví práva, a laik se přesto k němu chová – upřímně řečeno, pane Masone – chová se k němu tak, jako by mu nedůvěřoval.“

„To je jistě nepříjemné,“ řekl Mason. „Ale chce to klid, Jacksone, teď to převezmu já. Tu věc pusťte z hlavy.“

Jackson si s úlevou oddychl. „Když už jste to nakousl, pane Masone, napadá mě teď, že ta žena je opravdu – jak vy říkáte – přitažlivá. Je to taková blondýna, má zdravou barvu…“

„Je pěkně rostlá?“ zeptala se Della zlomyslně.

„Proboha, to ode mne nechtějte vědět,“ řekl Jackson. „Dá mi to práci a musím se soustředit, abych si vybavil barvu jejích očí a vlasů, ale celkem vzato, udělá nepochybně na porotu příznivý dojem.“

Mason řekl: „Dobře, případ teď přebírám já. Ale něco bych tu pro vás měl, Jacksone. Pokud vím, v zákoně stojí, že dojde-li k zvětšení pozemkového majetku přirozenou cestou, patří přírůstek majiteli pozemku.“

„Ovšem. Řada soudních rozhodnutí…“

„Jestliže však k přírůstku pozemkového majetku dojde v důsledku činnosti veřejných orgánů, jako například při stavbě vlnolamu, může být předmětem nájmu ze strany občana.“

Jackson svraštil čelo. „No, tohle je třeba uvážit. Běží tu o velice jemnou nuanci. Obávám se, pane Masone, že… A přece ne! Okamžik… Máte pravdu! Určujícím precedentem tu je spor města Los Angeles kontra Anderson v dvoustém šestém sešitu Sbírky kalifornských rozhodnutí, který se, pokud vím, týká náplavy vzniklé při zřizování vlnolamu… Nedokážu zatím posoudit, jestli se tenhle právní precedens dá aplikovat také na jinou činnost veřejných orgánů, jako je třeba čištění průplavu, ale myslím, že půjde v podstatě o stejnou právní zásadu…“

„To mi zjistěte,“ řekl Mason. „Budu se muset o něco opřít, a čím víc podkladů budu mít, tím líp.“

„Jistě, pane doktore. Pokud jsem rozuměl, převezmete věc ohledně té kauce sám? Bylo by velice mrzuté, kdybych…“

„To si beru,“ řekl Mason, „a vy se teď věnujte otázce náplavy, která vznikne při nějaké veřejné práci.“

Mason si nasadil klobouk a odjel do kanceláře šerifa v Las Alisas, obstaral si tam propustku a zatelefonoval dozorkyni:

„Potřebuji si pohovořit s Dorothy Fennerovou,“ řekl. „Jmenuju se Perry Mason.“

„Ach tak, pan Jackson z vaší kanceláře tu byl dnes ráno a už s ní mluvil.“

„Vím o tom,“ řekl Mason. „Teď si s ní promluvím ještě já.“

„Prosím. Přivedu vám ji do hovorny. Ale zrovna zas… pláče.“

„To nic,“ řekl Mason. „Pokusím se ji trochu rozveselit.“

„Je na tom duševně dost mizerně.“

„Tak jen ji přiveďte. Na shledanou v hovorně.“

Vyjel zdviží nahoru, ukázal propustku a čekal, dokud dozorkyně nepřivedla Dorothy Fennerovou do hovorny. Dlouhý stůl, přistavený k husté mříži, která sahala až ke stropu, rozděloval místnost na dvě části.

„Jen pojďte blíž, holčičko,“ řekla dozorkyně. „Je tu pan Mason a přeje si s vámi mluvit.“

Dorothy Fennerová přistoupila k mříži s napuchlými víčky a jako nepřítomná. Pojednou sebou užasle škubla: „Vždyť vy jste –“

„Perry Mason,“ skočil jí advokát do řeči. „Těší mě, že vás poznávám, slečno Fennerová.“

„Chcete říct, že jste ten –“

„Perry Mason,“ přerušil ji advokát významně.

„Ach ano,“ řekla a sedla si, jako by se pod ní podlamovaly kolena.

Dozorkyně se pousmála, povzbudivě ji poplácala po zádech a řekla: „Všechno v pořádku, pane Masone?“

„Ano, děkuji vám,“ odpověděl Mason.

„Až skončíte, zavolejte mě,“ řekla dozorkyně a vzdálila se z doslechu.

Dorothy Fennerová zvedla hlavu a přes hustou mříž pohlédla na Masona, jako by nemohla uvěřit vlastním očím. Ohlédla se přes rameno, a když se ujistila, že ji nikdo jiný neslyší, řekla tiše: „Proč… proč jste mi nic neřekl?“

„Copak nechápete mou situaci? Přistihl jsem vás při nezákonném činu,“ řekl Mason.

„Co teď chcete podniknout?“

„Předně chci, aby vás propustili na kauci,“ řekl Mason. „K tomu ale potřebuji přesně vědět, co se stalo.“

„Myslím, že jsem se zachovala hloupě, pane Masone,“ odpověděla. „Neudělala jsem nic z toho, co jste mi poradil. Myslela jsem si, že už mám vyhráno, ale nechtěla jsem ještě jít k Alderovi. Chtěla jsem se nejdřív zeptat Peta Cádize, jak tu karafu našel. Potřebovala jsem nějaký čas, abych si všechno promyslela…“

„A co jste tedy udělala?“

„Schovala jsem karafu někam, kde jsem myslela, že ji nikdo nebude hledat,“ řekla.

„Kam?“

„Do cisterny s pitnou vodou. Odšroubovala jsem uzávěr a karafu jsem tam strčila.“

„A co se stalo pak?“

„Pak jsem odplula na břeh, sedla jsem do meziměstského autobusu a odjela do města. Byla jsem sama se sebou vrcholně spokojená.“

„Vy máte auto?“

„Nemám. Mým jediným přepychem je jachta. Jsem celá blázen do jachtařiny, když se to vezme kolem a kolem, přijde to mnohem levněji než údržba vozu.“

„Dobře,“ přerušil ji Mason, „a co dál?“

„Včera ráno jsem se stavila na snídani v malé restauraci,“ řekla. „Přečetla jsem si tam noviny a dověděla jsem se, co Alder prohlásil. Někdo prý se mu vloupal do domu a ukradl za padesát tisíc šperků. Hned mi bylo jasné, že mě dostal do pěkné pasti. Je natolik prohnaný, že ztrátu láhve s tím dopisem nehlásil. Řekl prostě, že jsem se k němu vloupala, abych ukradla klenoty. A já, káča, jsem se do toho nechtěla zamotat a on mě teď drží v hrsti. Pak jsem si uvědomila, že jedinou mou nadějí jste vy, poněvadž byste mohl odpřisáhnout, že jsem z domu žádné šperky neukradla. Ovšem, to jsem ještě neměla tušení, kdo jste.“

„A co jste udělala pak?“ zeptal se Mason.

„No, pozdě, ale přece jsem se rozhodla, že udělám to, co jste mi radil. Vrátila jsem se na jachtu pro karafu a –“

„Dala jste dopis zpátky do karafy?“

„Ano. Tak, jak tam původně byl. Karafu jsem zazátkovala.“

„Dobře. A dál?“

„Když jsem se tam vrátila, byla karafa pryč. Bylo mi, jako kdyby do mě hrom uhodil. Nemohla jsem tomu věřit, pořád jsem hledala – vypumpovala jsem z cisterny vodu do poslední kapky, posvítila si dovnitř baterkou – ale karafa prostě zmizela.“

„Máte co dělat s prohnaným člověkem, Dorothy,“ řekl Mason. „On věděl, kdo tu karafu má. Čekal prostě, až odjedete na břeh, pak vnikl na palubu a začal jachtu prohledávat. Podle všeho je sám zkušený jachtař a mohl si na prstech spočítat místa, kam jste karafu mohla schovat. Teď má karafu i s dopisem a také dost důkazů, aby vás usvědčil, že jste se k němu vloupala. Nemám pravdu?“

„Nejspíš máte. Zůstaly tam po mně asi otisky prstů. Já hloupá, nevzala jsem si ani rukavice… Bože, to je nadělení.“

Mason přikývl.

„A tak nám zbývá jen jedna věc,“ řekla. „Můžete mou výpověď potvrdit, a proto jim můžeme říct pravdu. Ani nevíte, pane Masone, jak se mi ulevilo a jak jsem ráda, že vás vidím. Pořád mi vrtalo hlavou, podaří-li se mi někdy najít jediného člověka na světě, který může dokázat, že jsem ty šperky neukradla…“

„Jen klid,“ řekl Mason. „Takhle se nedostanete nikam.“

„Proč myslíte?“

„Jestliže jim teď řeknem, jak to všechno bylo, bude to vypadat jako pokus o to konstruovat svědectví, s cílem obrátit celý případ proti Alderovi. Všichni se nám vysmějí, že jsme si nevymysleli nic lepšího. A ještě dál: jestliže já sehraju roli člověka, který se o ten dopis zajímá, a přitom vás s ním nechám odejít, abyste ho schovala v cisterně, kde ho někdo může najít a odnést, zatímco nám zůstává v rukou jen jakýsi papír, o němž prohlašujeme, že je opisem ztraceného originálu. Mám obavy, milá slečno, že takhle to udělat nemůžeme.“

„A jak tedy?“

Mason se ušklíbl a řekl: „Slyšela jste už někdy tu historku o tom Američanovi, který se vypravil do ciziny a dostal se tam do maléru s jedním mazaným tamějším obchodníkem?“

„Neslyšela. Jak to je?“

Mason řekl: „Je to klasická advokátská historka. Ten obchodník Američana žaloval, aby mu vrátil značnou částku, kterou si předtím od něho vypůjčil k založení svého obchodu. Američan vyhledal advokáta a rozhořčeně si mu stěžoval. Před soudem chtěl odpřisáhnout, že celé obvinění je vymyšlené. Advokát se blahosklonně usmíval a pozorně Američana vyslechl. Pak mu řekl, že on už tu věc dá do pořádku. Představte si však, jak Američan žasl, když se jeho případ projednával. Žalobce odpřisáhl, že Američanovi poskytl půjčku v té a v té výši a přivedl na to pět svědků. Dva přísahali, že obchodníka viděli, když Američanovi ty peníze dával, a další tři vypověděli, že jim Američan vyprávěl, že má od řečeného obchodníka půjčené peníze a že mu je chce splatit z výnosu svého podnikání.“

„A jak to dopadlo?“ zeptala se se zájmem.

„Právní zástupce žalovaného svědky protistrany vůbec nevyslýchal. Američana z toho div neranila mrtvice,“ řekl Mason. „Obhájce mu vysvětlil, že je v zemi, kde se za patřičný úplatek sežene falešných svědků kolik kdo chce. Američan se už v duchu viděl před bankrotem. Pak dostala slovo obhajoba. Advokát klidně předvolal sedm svědků, kteří uvedli, že o půjčce věděli a že byli v kanceláři ve chvíli, kdy Američan všechny dlužné peníze věřiteli do posledního groše splatil.“

Po rtech jí přelétl letmý úsměv.

„A jaké mravní naučení z toho plyne, pane Masone?“

„Spíš nemravné, než mravné,“ odpověděl Mason. „Prostě to, že jsou chvíle, kdy je třeba vyhánět ďábla belzebubem.“

„A co tedy uděláme?“

„Záleží teď na tom, co neuděláme. Nepřiženeme se k soudu a nebudeme se tam o té karafě zmiňovat. Opis toho dopisu, který jsme si pořídili, nebudeme nikomu ukazovat. Situace by byla jiná, kdybychom byli měli fotoaparát a mohli udělat fotokopii. Ale fotoaparát nebyl a takhle tedy celá ta záležitost stojí, zatímco vy sedíte.“

„Ale pane Masone, cožpak nechápete, do jaké situace nás Alder dostal? Když mu necháme volnou ruku a on nás takhle zatlačí do kouta, můžeme se s tím naším důkazem rozloučit, nedá se s ním nic dělat ani později a – Kristepane, vždyť já jsem se do toho jeho domu skutečně vloupala a on mne může dát odsoudit pro zločin…“

„Tuhle starost nechte na mně,“ řekl Mason. „Nechci mluvit do větru, ale myslím si, že až se náš přítelíček George S. Alder doví, že vás zastupuji já, bude na to valit oči. Neztrácejte naději, možná že vás dostanu ven ještě před večeří.“

„Před večeří, pane Masone? Vždyť i kdyby mě soud chtěl pustit na kauci, mé finance…“

Mason řekl: „Tady jde taky o mou kůži. Nebýt toho, že… no, teď aspoň pochopíte, proč jsem se choval tak, jak jsem se choval. V sobotu v noci jsem vlastně nemohl nic jiného dělat, aby to později nevypadalo, že jsme byli spolčeni k provádění nějakých fíglů jako třeba k fingování nebo potlačování důkazů. Oboje by mi stejně uškodilo.“

„Teď vidím, že jsem vás měla poslechnout a zajít za Alderem. Myslela jsem si, kdovíjak nejsem chytrá. Kdybych věděla, kdo jste, byla bych se bezpodmínečně řídila podle vaší rady.“

„Co dělat,“ řekl Mason, „jsme v tom oba namočeni a musíme se z toho dostat.“

„Co chcete udělat?“

Mason řekl: „Předně trochu použiju ostrovtipu a snad i blufu. Nejdřív vás dostanu z vězení na kauci. Pak podáme žalobu na George S. Aldera a obešleme ho jako svědka v jeho vlastní věci. Zaženeme ho do úzkých.“

„Dokážete to všechno?“ zeptala se.

„Můžem se o to pokusit,“ řekl Mason. „Neztrácejte hlavu, Dorothy. Na shledanou.“

Mason dal dozorkyni znamení, že rozmluva je u konce.

Soudce Lankershim trpělivě vyslechl závěrečná slova mnohomluvného advokáta a pak řekl: „Námitky se zamítají. Máte deset dnů k podání vyjádření.“

Podíval se na hodiny. „S dnešním programem jsme tím hotovi. Ještě tu máme jeden případ, který jsem si nařídil až na teď. Jde o stanovení výše kauce v trestní věci Stát Kalifornie kontra Fennerová.“

Vincent Colton řekl: „Státní zastupitelství je o tom připraveno jednat, Vaše Ctihodnosti.“

Soudce Lankershim řekl: „Přišel pan Jackson z kanceláře pana Masona… Ale vidím, že pan Mason je tu osobně. Jste připraven jednat, pane Masone?“

„Prosím, Vaše Ctihodnosti.“

„Oč tedy jde?“ zeptal se soudce. „Máme tu mladou ženu, obviněnou z krádeže. Pokud mi pan Jackson případ vylíčil, není pravděpodobné, že by se pokusila o útěk. Má bankovní konto, vlastní jachtu a…“

„Ty peníze by mohla z banky vyzvednout přes noc,“ pronesl úsečně Colton. „Její jachta je malá a stará, velmi pochybné ceny. Pokud vím. Fennerová nebyla dosud trestána, ale skutečnost je taková, že vnikla v noci do domu, vetřela se mezi pozvané hosty a ukradla šperky v ceně asi padesáti tisíc dolarů. Propustit ji na svobodu na běžnou kauci, na nějakých pět nebo deset tisíc dolarů, by jí prostě umožnilo ty šperky odprodat a vydělat čistých čtyřicet tisíc dolarů.“

„To je hloupost,“ řekl Mason.

„Okamžik, pane Masone,“ přerušil ho soudce. „Budete mít možnost vyložit nám své stanovisko. Pokračujte, pane náměstku.“

„Tak to asi vypadá v hrubých rysech,“ řekl Colton. „Máme dojem, že v tomto případě by kauce měla být aspoň tak vysoká jako cena ukradených hodnot.“

„Policie žádnou z odcizených věcí nenašla?“

„Nikoli, Vaše Ctihodnosti.“

Soudce Lankershim chvíli přemýšlel a pak se přes obrubu brýlí podíval na Perryho Masona. „Nuže, jak se na to díváte vy, pane Masone? Myslím, že vaše stanovisko v podstatě znám. Pan Jackson mě o případu velmi důkladně informoval, když mě navštívil v kanceláři. Pan Colton uvedl, že potřebuje čas k ověření nějakých dalších důkazů.“

Mason řekl: „Předně se domnívám, že šperky v ceně padesát tisíc dolarů odcizeny nebyly. Domnívám se, že vůbec žádné šperky nebyly odcizeny.“

„Rozumím,“ řekl Colton výsměšně. „Pan Alder, velmi vážený občan, si libuje v očerňování nevinných. To tvrdíte vy, že?“

„Snad vás to překvapí, ale tvrdím to,“ řekl Mason. „Přál bych si pouze, aby pan Alder sestavil seznam šperků, o nichž prohlašuje, že mu byly odcizeny.“

„Požádal jsem ho, aby takový seznam pořídil,“ odpověděl Colton.

„A předložil vám ho?“

„Ano.“

„Pod přísahou?“

„Toho není zatím třeba. Pan Alder bude vypovídat až u soudu.“

„Kde je teď?“

„Sestavuje ten seznam v mé kanceláři.“

Mason řekl: „Kdy s ním bude hotov, co myslíte?“

„Nevím, je to seznam s mnoha položkami.“

„Rád bych viděl aspoň některé,“ řekl Mason. „A také bych byl rád, kdyby mi konečně vyložil, jak přišel na tu cifru padesát tisíc dolarů.“

„Vyloží to, až k tomu bude čas.“

„To už je teď, chce-li znemožnit, aby té mladé ženě byla stanovena kauce v rozumné výši.“

Mason se obrátil k soudci: „Jde o kultivovanou mladou ženu s dobrou pověstí. Vaše Ctihodnosti. Kdybyste ji viděl, jistě byste sám okamžitě poznal, že tu jde o nějaké nedorozumění. Nemluvil jsem s ní dosud tak podrobně, abych věděl o všem co svědčí v její prospěch. Pokud vím, jediným důkazem proti ní je ručník, který má značku z prádelny a byl nalezen poblíž místa činu. Je evidentní, že pachatel, který dokáže ukrást šperky za padesát tisíc, by dokázal ukrást také ručník. Velice však pochybuji, že nějaké šperky v této ceně byly vůbec odcizeny. Mám za to, že okradený řekl policii ukvapený odhad, a troufám si tvrdit, že kdyby teď pan Colton zatelefonoval do své kanceláře, zjistil by, že pan Alder nejenže sestavuje seznam s neobyčejnými potížemi, ale že vůbec není schopen uvést alespoň některý z odcizených šperků.“

„To je ale nesmysl,“ řekl Colton.

Mason řekl: „Proč se máme zatěžovat hromadou nějakých místopřísežných prohlášení? Stojíme před soudem, který je ochoten celou věc projednat. Jestliže, jak říkáte, je Alder ve vaší kanceláři, co mu brání, aby nenasedl do zdviže a nedostavil se k soudu?“

„Prohlásí-li, že byly odcizeny šperky v ceně padesáti tisíc dolarů, budete pak s kaucí v této výši souhlasit?“ zeptal se Colton.

Mason řekl: „Přiveďte ho sem jako svědka a položte mu tu otázku pod přísahou. Dovolte mi, abych mu dal jednu či dvě kontrolní otázky pro vyjasnění situace. Bude-li i pak trvat na tom, že mu byly ukradeny šperky v ceně padesáti tisíc dolarů, přistoupím na padesátitisícovou kauci. Dohodněme se také, že prohlásí-li, že cena ukradených šperků byla deset tisíc dolarů, bude kauce činit deset tisíc, a jestliže řekne, že šperky měly cenu tisíc dolarů, bude kauce tisíc, a kdyby snad uvedl, že mu vůbec žádné šperky ukradeny nebyly, mohla by být obviněná propuštěna na takovou kauci, jakou sama navrhne.“

„Jestliže řekne, že mu nebyly ukradeny vůbec žádné šperky,“ řekl Colton zlostně, „nejenže obviněnou propustím na kauci, jakou sama navrhne, ale upustím i od dalšího stíhání.“

„Dobře, tak ho tedy zavolejte,“ řekl Mason.

„Dovolte, abych si zatelefonoval, Vaše Ctihodnosti.“

„Prosím. Použijte aparátu v mé kanceláři,“ řekl soudce Lankershim.

Náměstek státního zástupce odešel do soudcovy kanceláře. Soudce Lankershim tázavě pohlédl přes obrubu brýlí na Perry Masona: „Vidím, že jste věc převzal osobně, pane Masone.“

Mason přikývl.

„Právní stránku případu vyložil váš pan Jackson velmi dobře.“

„To rád slyším, Vaše Ctihodnosti. Pokusím se právě tak dobře vyložit stránku věcnou.“

Soudce zamrkal.

Vincent Colton se vrátil do soudní síně a řekl: „Pan Alder tu bude hned.“

„Zeptal jste se ho, jestli už má ten seznam hotový?“

Colton důstojně odpověděl: „Řekl jsem mu, aby vzal seznam s sebou, aby jej mohl při své výpovědi přečíst.“

Mason řekl: „Žádám, aby jeho výpověď byla protokolována.“

„Bude protokolována,“ řekl zapisovatel.

„Prosím o opis protokolu.“

„Já také,“ ozval se Colton.

Chvíli čekali, než se otevřely dveře a do soudní síně vkročil hubený muž se sevřenými rty. Měl na sobě dvouřadový šedý oblek pro všední den a vyzařovalo z něho klidné sebevědomí.

„George S. Alder,“ představil ho Colton. „Předstupte a složte svědeckou přísahu, pane Aldere. Pak zaujmete místo na lavici svědků.“

Alder zvedl pravou ruku a opakoval formuli přísahy. Jeho šedé oči se bystře rozhlížely zpod rovného obočí a s údivem se na okamžik zastavily na Perrym Masonovi.

„Posaďte se na lavici svědků,“ řekl Colton. „Máte s sebou seznam odcizených šperků?“

„Mám jen velmi neúplný seznam. Zjistil jsem, že je dost obtížné spoléhat v takových věcech na paměť. Opravdu bych se nejraději vrátil domů a všechno tam důkladně zkontroloval, abych měl naprostou jistotu.“

„Můžete aspoň soudu sdělit, jakou měly ty odcizené šperky zhruba cenu?“

„Řekl bych přibližně padesát tisíc dolarů a nevidím důvod, proč bych měl toto číslo měnit,“ řekl Alder, na vteřinu utkvěl pohledem na Masonovi a pak se znova podíval na Coltona.

„Jste si naprosto jist, že odcizené šperky měly cenu padesát tisíc dolarů?“

„Inu,“ odpověděl Alder. „Je to samozřejmě pouze můj odhad – dosud jsem všechno přesně nezkontroloval, a pak tu pochopitelně ještě hraje okolnost, máte-li na mysli cenu velkoobchodní nebo maloobchodní. Řekl bych však, že odcizené šperky měly přibližně cenu padesát tisíc dolarů.“

„Myslím, že to bude všechno,“ řekl Colton vítězoslavně.

„Jen ještě několik kontrolních otázek,“ řekl Mason.

„Prosím. Můžete začít, pane Masone,“ řekl soudce Lankershim. „Zdá se, že jde o zcela obyčejnou věc, a my z ní děláme kdovíco. Snažme se to ukončit co nejrychleji, pánové. Kauce padesát tisíc mi připadá poměrně vysoká, jestliže však odcizené věci tuto cenu měly – a konečně obhajoba dohodu přijala.“

„Souhlasí,“ řekl Mason. „Dodržím dohodu, ale předtím chci svědkovi položit několik otázek.“

„Můžete začít,“ řekl soudce Lankershim a pohlédl na hodiny.

„Byly ty šperky pojištěny?“ zeptal se Mason nedbale.

„Záleží na tom?“ otázal se Colton.

„Jde jen o to,“ odpověděl Mason, „že v případě pojištění šperků je k pojistce připojen jejich seznam i s cenami. Pan Alder by se v tom případě snad lépe rozpomněl.“

„Ano, chápu otázku. Nemám námitek.“

Alder řekl: „Ano, většina šperků je pojištěna.“

„Neuzavřel jste sdruženou pojistku, která kryje všechny případy?“

„Mám dojem, že nějakou podobnou pojistku jsem uzavřel, ale že v ní šperky dělají jen deset procent z pojistné částky.“

„A kolik dělá pojistná částka?“

„Sto tisíc dolarů.“

„Dobrá, to tedy máme šperky v hodnotě deset tisíc dolarů, ale potom máte ještě další pojistku, výhradně na šperky, že?“

„Ano, mám –“

„Jsou v ní jednotlivé položky uvedeny jmenovitě?“

„Některé ano.“

„Nuže,“ řekl Mason, „jmenujte mi alespoň jeden šperk, rozumíte, jeden jediný, krytý touto speciální pojistkou, který vám byl v noci ukraden.“

„Já… říkal jsem vám, že to musím zkontrolovat.“

„Aspoň jednu položku,“ řekl Mason a zdůraznil tento počet zvednutým ukazováčkem. „Jen jedinou položku v té pojistce uvedenou.“

„To asi z hlavy nedokážu.“

„Dobře,“ řekl Mason. „A teď mi jmenujte jeden z odcizených šperků, který není pojištěn.“

„No, třeba náramkové hodinky.“

„Jaké značky?“

„Jsou to drahé švýcarské hodinky.“

„Jak víte, že byly ukradeny?“

„Neviděl jsem je – asi se ztratily.“

„Dobře,“ řekl Mason. „Ty hodinky by měly být chráněny tou druhou pojistkou, viďte? Těmi deseti procenty sdružené pojistky?“

„Myslím, že ano.“

„V případě, že policie ty hodinky nenajde, budete za ně uplatňovat u pojišťovny náhradu škody. Je to tak?“

„Patrně ano. Jsem velmi zaměstnán a nevzpomněl jsem si…“

„Odpovězte ano nebo ne,“ řekl Mason. „Budete chtít od pojišťovny nějakou náhradu?“

„Záleží na tom?“ zeptal se Colton.

„Výhradně toto!“ řekl Mason. „V případě, že ty šperky nebyly odcizeny a on bude u pojišťovny uplatňovat náhradu škody, dopustí se podvodu, poněvadž chce vylákat peníze předstíráním nepravdivých skutečností, a nadto ještě křivou přísahou. Myslím, že to ví. A nebude proto při uplatňování nároků z pojištění uvádět žádné nesprávné údaje. Nuže, pane Aldere, jste pod přísahou. Žádám vás, abyste nám uvedl některý z uloupených šperků. Aspoň jeden, který budete chtít.“

„Tedy, viděl jsem ji, totiž byla přistižena ve chvíli, kdy se mi dobývala do psacího stolu, a já… vešel jsem tam a odemkl zásuvku, ve které mám šperky, a… pak jsem se podíval do skřínky se šperky a usoudil, že velká část jich byla ukradena.“

„Jak jste k těm šperkům přišel?“

„Většinou jsem je dostal od matky, když otec zemřel. Totiž patřily k otcově pozůstalosti, ale byly to matčiny šperky…“

„A některé byly vaše?“

„Ano – náramkové hodinky, manžetové knoflíky, briliantová jehlice, prsten s rubínem…“

„Nebude vám tedy dělat potíže sestavit seznam těch věcí,“ řekl Mason. „Briliantová jehlice je pryč, prsten s rubínem je pryč…“

„Neříkal jsem, že jsou pryč.“

„Jsou chráněny pojistkou?“

„Myslím, že ano.“

„Tak tedy: Jsou pryč nebo ne?“

„Nevím. Říkám přece, že jsem dosud žádnou podrobnou kontrolu neprovedl. Podíval jsem se na obsah skříňky se šperky a odhadl jsem, že jich zmizelo asi za padesát tisíc.“

„Za padesát tisíc – to je hezká hromádka šperků,“ řekl Mason.

„Ano.“

Alder si olízl rty a s tichou prosbou se podíval na náměstka státního zástupce.

„Kolik šperků bylo ve skříňce?“

„Hezká hromádka.“

„Byly pojištěny?“

„Ano.“

„Na jakou částku?“

„Na padesát tisíc dolarů.“

„A měly takovou cenu?“

„Ano.“

„Jestliže se vám ztratily šperky za padesát tisíc dolarů, pak jsou pryč všechny.“

„Totiž… nejsou pryč všechny… Já… vždyť vám říkám, že jsem to nezkontroloval.“

„A proč ne?“ zeptal se Mason. „Nebylo vaší povinností přepočítat je hned?“

„Jistě jste dělal nějakou kontrolu, pane Aldere, abyste poznal, co vám schází,“ vložil se do řeči soudce Lankershim.

„No, neprohlížel jsem všechno, co ve skříňce zbylo. Byl jsem rozrušen a… ano, tak to je, byl jsem rozrušen.“

„Ale teď rozrušen nejste?“ zeptal se Mason.

„Ne.“

„Tak nám povězte, co se vám ztratilo.“

„Nemám skříňku se šperky u sebe.“

„Byl jste rozrušen dnes ráno, než jste šel na státní zastupitelství?“

„Ovšem, po tom otřesu z toho, že se ke mně vloupal člověk, kterému jsem důvěřoval…“

„Byl to pro vás velký otřes?“

„Ano, značný.“

„Byl to tak značný otřes, že jste se nemohl soustředit natolik, abyste udělal soupis šperků?“

„Ano, byl jsem pochopitelně rozrušen.“

„A když jste státnímu zástupci oznámil, že vám byly ukradeny šperky za padesát tisíc, tehdy jste byl také rozrušen?“

„Nevím, proč by na tom mělo záležet.“

„Byl jste rozrušen do té míry, že jste nemohl udělat soupis chybějících šperků. Je to tak?“

„Mohl byste to říct i takhle.“

„Ne já, ale vy to říkáte,“ odpověděl Mason. „Já se jen snažím shrnout vaši výpověď. Je tedy možné, že když jste mluvil o padesáti tisících dolarech, měl jste na mysli výši té pojistky a…“

„Tak nějak to asi bylo.“

„Teď, v tuto chvíli, byste však nemohl přísahat, že vám byly odcizeny šperky třeba jen za deset tisíc dolarů, že?“

„Podívejte se,“ řekl Alder zlostně, „ta mladá žena se do mého domu vloupala, stála u mého psacího stolu, skřínka se šperky byla otevřena. Někdo otevřel dveře a přistihl ji. Když se jí ten můj host zeptal, co tam pohledává, popadla žena karafu, rozběhla se k oknu a pak…“

Alder pojednou zmlkl.

„Jakou karafu?“ zeptal se Mason.

„Karafu se šperky,“ odsekl Alder vztekle.

„Vy schováváte šperky v karafě?“

„Já nevím, ovšem že ne, ale někdo z těch, kdo ji viděli, vyskočit oknem, měl dojem, že si ty šperky dala do karafy nebo tak něco. Měla útěk do detailů promyšlený, a tak si myslím, že ty šperky nechtěla při plavání ztratit. To nevím. Vím jen tolik, že se někteří hosté o té karafě zmínili.“

„Vy jste tu ženu neviděl?“

„Zblízka ne. Až teprve ve chvíli, kdy vyskočila z okna a dala se na útěk. Pustil jsem za ní psa – kdyby ji byl chytil, věděli bychom, co všechno vzala – myslím ta ženská i ten zatracený komplic.“

„Není třeba se kvůli tomu rozčilovat,“ řekl Mason. „Chceme se zkrátka dostat celé věci na kloub. A pokud jde o vás, nevíte jistě, zda odcizené šperky měly cenu třeba jen dva tisíce dolarů, že?“

„Myslím…“

„Vy nevíte ani, zdali byly odcizeny šperky za tisíc dolarů?“

„Nevím ani, jestli mi bylo vůbec něco ukradeno,“ vybuchl Alder. „Podíval jsem se do skříňky se šperky a zdálo se mi, že toho schází hodně.“

„Když jste však hovořil o padesáti tisících dolarech, měl jste na mysli, že na tolik jsou šperky pojištěny. V rozrušení jste řekl, že byly odcizeny šperky za padesát tisíc dolarů. Je to tak?“

„Tak nějak by se to dalo vysvětlit.“

„Od pojišťovny jste dosud nežádal nic?“

„Ne.“

„A přesně řečeno,“ řekl Mason a namířil vztyčený ukazováček na Aldera, „nezamýšlíte ani od pojišťovny něco vymáhat, že ne?“

„Nevím, co na tom může záležet, a myslím si, že tu nejsem proto, abyste mě pořád mátl,“ řekl Alder.

Mason se obrátil k soudci Lankershimovi: „Tak se tedy případ jeví, Vaše Ctihodnosti. Jsem ochoten dohodu dodržet. Kdyby svědek prohlásil, že mu bylo odcizeno padesát tisíc dolarů, navrhl bych soudu kauci v této výši. Jak se však věci mají, svědek nám nemůže povědět, jestli se mu vůbec něco ztratilo. Státní zástupce prohlásil, že v takovém případě mou klientku propustí na kauci, jakou sama navrhne, a upustí od dalšího stíhání. Dál –“

„Ne tak zhurta, ne tak zhurta,“ přerušil ho Colton. „Je velký rozdíl mezi matením a zaplétáním svědka a…“

„Matení svědka, to je výraz, který nerad slyším,“ řekl Mason. „Tento člověk je obchodník a zná svá zákonná práva. Chci na něm pouze tolik, aby upřímně, jasně a jednoznačně vypovídal před soudem. To si však netroufá. Netroufal si uvést ani jediný šperk a odpřisáhnout, že mu ho ta žena ukradla, protože ví, že to nemůže prokázat. Něco jiného je sdělit policii a reportérům, že byl okraden o šperky v ceně padesáti tisíc dolarů, a něco jiného je dokázat, že tomu tak je.“

„Proč by ale u všech všudy chtěl někdo tvrdit, že se ztratily šperky za padesát tisíc, kdyby to nebylo pravda?“ otázal se soudce Lankershim bezradně. „Nemám přece před sebou člověka, který chce vidět své jméno v novinách.“

„Protože měl osobní zájem na tom, aby se obviněná octla ve vazbě,“ řekl Mason.

„Jste si vědom, že to je velmi vážné obviněni, pane Masone?“

„Jsem si vědom, že to je velmi vážné obvinění,“ řekl Mason, „jsem si toho vědom tak dobře, že mohu soudu a panu Alderovi sdělit, že na něho obviněná Dorothy Fennerová podá žalobu pro utrhání na cti. Pak ho dám vyslechnout jako svědka, až bude stát před soudem, vyzvu ho, aby prokázal, že mu byl odcizen aspoň jeden šperk. Dále budu trvat na tom, aby zástupci pojišťovny provedli v jeho domě soupis zbylých šperků a porovnali jej s položkami uvedenými v pojistce.“

Mason domluvil a v síni zavládlo napjaté, dramatické ticho.

Ticho konečně přerušil Colton, který řekl: „Připadá mi to, jako kdyby se pan Mason pokoušel svědka zastrašovat.“

„Tak tedy poslouchejte znova,“ řekl Mason, „abyste poznal, že se výhradně snažím chránit svou klientku proti nařčení.“

„Všechno je to absurdní,“ řekl Alder. „V sobotu večer jsem byl rozrušen a včera ráno zmaten. Netušil jsem, že mě nějaký advokát bude chtít zmást…“

„Použil jste tohoto slova už několikrát,“ přerušil ho soudce Lankershim. „Soud nepřipustí, aby vás někdo mátl, pane Aldere, ale soud si přeje, položit vám jednu otázku. Svolil byste, aby vás zástupce soudu doprovodil domů a tam s vámi obsah skříňky na šperky překontroloval a porovnal s kopií soupisu přiloženého k pojistce?“

„Kdy by to mělo být?“

„Hned teď.“

„Teď by se mi to nehodilo. Mám jiné závazky.“

„Tak dobře, určete si jinou dobu.“

Chvíli bylo ticho a pak Alder řekl: „Půjdu domů a zkontroluji si to sám. Jsem řádný občan. Není třeba dělat s tím vším takové ceremonie. Vypadá to, jako kdybych ten zloděj byl já sám – stejně to dělá dojem, jako kdybych obžalovaným byl já.“

Soudce Lankershim našpulil rty.

V síni se znova rozhostilo ticho.

„Nuže tedy,“ řekl soudce Lankershim, „soud povoluje propuštění obviněné na kauci dva tisíce pět set dolarů.“

Když soudce Lankershim povstal, popadl Mason aktovku a vykročil ke dveřím.

„Řekněte mi, co za tím vězí?“ zeptal se ho zvědavě Colton. „Víte o té krádeži něco víc než já?“

„Zeptejte se Aldera,“ odpověděl Mason.

Colton se zlostně zasmál. „Jen si nemyslete, to je právě to, co udělám.“

Alder se zvedl z lavice svědků a snažil se zřejmě vyhnout jak Masonovi, tak Coltonovi.

Colton se k němu pojednou prudce otočil: „Neodcházejte, pane Aldere. Chtěl bych, abyste mě doprovodil do kanceláře. Musím s vámi mluvit.“

„Potřebuji si zařídit jiné záležitosti,“ odpověděl Alder příkře. „Mám sjednané schůzky.“

„Pochybuji, že by byly tak důležité jako tahle věc,“ řekl Colton. „Měl byste ji raději dát do pořádku dřív, než bude pozdě.“

Mason řekl soudnímu zapisovateli: „Vyhotovte mi, prosím, laskavě ověřenou kopii rozhodnutí soudu, abych mohl zařídit propuštění své klientky na kauci.“

Colton pokynul Alderovi: „Tudy, pane Aldere,“ řekl.

Perry Mason se usmál na vězeňskou dozorkyni a řekl Dorothy Fennerové: „Tak, Dorothy, přichystejte si věci. Jdete domů.“

„Jak to myslíte?“ zeptala se užasle.

„Opouštíte věznici,“ odpověděl Mason. „Soudce Lankershim vás povolil propustit na kauci dva tisíce pět set dolarů a zajišťovací společnost ty peníze složila.“

„Ale… nechce ode mne zajišťovací společnost nějaké peníze jako dodatečnou záruku nebo něco podobného?“

„Mám s nimi určité ujednání,“ řekl Mason bezstarostně. „Můžete si připravit věci a jít domů. Mimochodem, kde bydlíte? Mohl bych vás tam zavézt.“

„Penzión hotelu Monadnock.“

Mason řekl: „Budu mít plné ruce práce. Podařilo se nám vypálit rybník reportérům. Žádný z nich nečekal nějaký ohňostroj. Za tu čtvrthodinu u soudu jsme Alderovi zatopili.“

„Řekl něco o tom…“

Mason se významně podíval k dozorkyni a řekl: „Jen tak tak, že to nevyzvonil – zarazil se právě včas.“

„Nedívejte se na mě, pane Masone,“ řekla dozorkyně se smíchem. „Neslyším, co nechci. Radši jdu na chvíli pryč. Máte potvrzení o složení kauce a propouštěcí rozkaz?“

Mason jí podal listiny.

„V pořádku,“ řekla. „Vrátím se, než se připravíte k odchodu. A teď mě na chvíli omluvte, potřebuji ještě něco zařídit.“

Vyšla z kanceláře.

„O té listině vůbec nepadlo slovo?“ promluvila chvatně Dorothy Fennerová a v hlase se jí zachvěla úzkost.

„Kdepak,“ odpověděl Mason. „Alder se rozčilil a začal vykládat o karafě, ale vzápětí nám chtěl namluvit, že jste ji měla s sebou, abyste v ní ty šperky odnesla.“

„Celou tu hromadu šperků za padesát tisíc, že?“ řekla s trpkostí.

„Inu,“ zašklebil se Mason, „tu částku jsme pořádně zredukovali. Nenapadlo ho, že by se o věc mohla zajímat také pojišťovna. A pak ho dorazilo, když jsem prohlásil, že ho zažalujeme pro utrhání na cti. Ani by mě nepřekvapilo, kdyby za vámi Alder zašel a chtěl celou věc urovnat.“

„A co bych mu v tom případě měla říct?“

Mason řekl: „Jen tohle: Obraťte se na mého advokáta. To je všechno. Budete si pamatovat, co mu máte říct?“

„Budu.“

„Možná, že za vámi přijdou novináři,“ pokračoval Mason. „Chci, abyste jim řekla, že jim nemůžete poskytnout žádné informace. Budete si to pamatovat? Mohu se na vás spolehnout?“

„Co ale teď budeme dělat, pane Masone? Jak a kdy se nám toho dopisu, který byl v karafě, podaří použít jako důkazu před soudem? Mám teď dojem, jako kdybychom bojovali jen o to, abychom se mohli vrátit tam, kde jsme byli na začátku.“

„Dostali jsme se do téhle situace proto, že jste na začátku neuposlechla mé rady,“ odpověděl Mason. „Teď si však nad tím důkazem nelamte hlavu. Alder se stáhl do obrany a já myslím, že nerad zůstává v defenzívě. A teď abychom už vyrazili.“

„Kde vás najdu?“ zeptala se. „Kde vás můžu dnes večer zastihnout, kdyby se stalo něco neočekávaného?“

Mason řekl: „Kdyby se stalo něco opravdu důležitého, zatelefonujte do Drakovy detektivní agentury, která má kanceláře ve stejné budově a stejném patře jako já. Když vystoupíte ze zdviže, najdete jejich kancelář hned napravo. Zavoláte k telefonu Paula Draka a ten už bude vědět, kam mi má váš vzkaz doručit. Volejte ale jen v naléhavém případě a nedejte se nikým vyprovokovat k tomu, abyste něco řekla. Budou se pokoušet na vás všelijak vyzrát, ale nesmíte se dát nachytat.“

Vzala ho oběma rukama za ruku. „Pane Masone… vy… já vám nemohu…“ Hlas jí uvízl v hrdle a v očích se jí zatřpytily slzy.

„To nic,“ řekl Mason. „To chce klid, chovejte se, jako by se nic nestalo.“

Zamžikala, aby potlačila slzy. „Ale ten dopis… pane Masone…“

„Tohle všechno nechte na starosti mně,“ řekl Mason. „Nechápu ale, jak byste mohl… když teď nebudu vypovídat…“

„Mlčte jako hrob,“ varoval ji Mason. „Nikomu ani slovo. Zavolám teď dozorkyni, aby vás pustila, a ve městě vás vysadím před vaším bytem.“

Della Streetová čekala na Perryho Masona v jeho pracovně.

„Tak co,“ řekla. „Jak to dopadlo?“

Mason se zašklebil: „Alder to potřeboval nějak vyložit hostům. Řekl jim, že se mu do domu vloupal neznámý zloděj, který odnesl za padesát tisíc dolarů šperků. To ještě ovšem netušil, že Dorothy Fennerová zapomněla na trávníku u výstražné tabule ručník, koupací čepici a nepromokavý pytel. Přikrášlil proto tu svou povídačku spoustou hrůzostrašných podrobností. Zatraceně ho překvapilo, když policie vystopovala majitelku ručníku podle značky prádelny a Dorothy zatkla. Přirozeně se necítil ve své kůži. A když jsem poukázal na to, že má ty šperky pojištěné a pojišťovna očekává, že přijde uplatňovat nároky na náhradu škody – ví až moc dobře, že mu tu jeho historku pojišťovna tak lehce nespolkne – no, pak to jeho první nadšení nápadně rychle opadlo.“

Della Streetová řekla: „V přijímacím pokoji máte návštěvu, šéfe. Povídal, že tu počká, dokud nezavřu. Má prý dost času.“

„Kdo to je?“

„Pan Dorley H. Alder.“ Mason tiše hvízdl.

„Řekl mi, že s vámi dnes večer musí za každou cenu mluvit.“

Mason přimhouřil oči a zamyslel se.

„Zkuste si vzpomenout, kdy sem přišel, Dello. Zajímalo by mě, jestli to bylo před tím, než George Alder zjistil, že střelil pánubohu do oken, nebo až pak.“

„Jistě předtím. Čeká tu asi tak od čtvrt na pět.“

„Popište mi ho, Dello.“

„To není těžké říct, jak vypadá, ale je kumšt uhodnout, co v něm vězí. Je mu přes šedesát, ale na ten věk vypadá znamenitě. Je pěkně oblečený, má šedivé vlasy a husté obočí. Něčím vám ten člověk imponuje… ne, to není to správné slovo. Něčím vás ovládne, ani si to neuvědomíte. Není to vlídnost, spíše nějaká samozřejmá autorita, která se projevuje v jeho chování a v tónu řeči.“

„Podíváme se na něj,“ řekl Mason. „Podle toho, co říkáte, to bude zajímavý člověk.“

„Rozhodně je to zajímavý člověk,“ odpověděla Della Streetová. „Jistě si nedá od nikoho nic diktovat a vsadila bych se, že se mu dneska stalo prvně, že musí v přijímací kanceláři delší čas čekat.“

„Dobře,“ řekl Mason. „Přiveďte ho.“

Sedl si ke stolu a přitáhl si dopisy, které mu Della Streetová připravila k podpisu. „Až vejde, budu podpisovat poštu. Víte přece, jak se to obyčejně dělá – jsme zabráni do práce.“

„Jen to všechno podepište,“ řekla Della Streetová se smíchem. „Chci ty podpisy poslat ještě večerní poštou. Přivedu ho.“

Mason podepisoval poslední dopis, když Della Streetová otevřela dveře a řekla: „Račte dál, pane Aldere.“

Mason osušil podpis, zastrčil pero do držátka a vzhlédl. Jeho zrak narazil na pevný pohled šedých očí, nad nimiž se táhlo husté obočí.

„Pan Alder?“ řekl Mason, vstal a natáhl ruku.

Alder mu potřásl rukou. Neusmíval se, ale na vteřinu mu v očích zableskl úsměv, než se do nich znovu vrátil ten bystrý, tvrdý a zkoumavý pohled.

Byl to silný, zavalitý muž a jeho klidná tvář, rozbrázděná hlubokými vráskami, působila ve spojení s bystrým pohledem dojmem neotřesitelnosti a sebevědomí.

Pohodlně se usadil do široké, měkce čalouněné klubovky a zdálo se, že ji dokonale vyplňuje.

Tato kožená klubovka patřila k nejrafinovanějším zbraním Masonova psychologického arzenálu. Čalounění bylo důkladné a měkké. Klienti, kteří si do klubovky sedali, byli spíš ochotni si pohovět a snáz rozvazovali jazyk. Anebo když šlo o naléhavější záležitosti, měli ve zvyku poposednout si až na kraj, jako kdyby měli strach, že na sebe všechno řeknou.

Podle toho, jak si kdo do klubovky sedal, vytvořil si Mason jakýsi žebříček k ohodnocení klientů. Jedni utíkali před skutečnostmi tohoto světa do bezpečné hlubiny klubovky, jiní se v ní zas neposedně vrtěli. Jen několik málo lidí dokázalo posadit se do klubovky pohodlně, takže jim padla jako ulitá. Dorley Alder k nim patřil.

„Slyšel jsem, že se mnou chcete mluvit v důležité věci,“ řekl Mason.

„Znáte náš podnik Alder a spol., pane Masone?“

„Někde už jsem to slyšel,“ odpověděl Mason stroze. „Jste aspoň zhruba informován o jeho organizaci?“

„Přišel jste za mnou kvůli tomu?“ odpověděl Mason.

„Ne tak docela,“ řekl Dorley Alder. „Nechci vás připravovat o čas a opakovat vám to, co už víte.“

„Můžete předpokládat, že nevím nic,“ řekl Mason.

Chladný pohled šedých očí ztvrdl.

„Něco takového by bylo urážkou jak vaší, tak mé vlastní inteligence, pane Masone. Zastupujete sdruženi vlastnící rozsáhlé parcely, které sousedí s některými našimi pozemky.“

Mason neodpověděl.

„A my náhodou víme,“ pokračoval Dorley Alder, „že toto sdružení se velice zajímá o uzavření smlouvy o pronájmu s naftařskou společností, která však nehodlá zahájit zkušební vrty, dokud nabude moci disponovat i přilehlými pozemky, které patří nám. Odmítli jsme sloučit náš pozemkový majetek s vaším nejen proto, abychom zabránili uzavření smlouvy, ale, otevřeně řečeno, provádíme různé zákulisní machinace, abychom vaše klienty přinutili odprodat pozemky za zlomek skutečné ceny. Tady trochu přiškrtíme peníze, jinde zas trochu zatlačíme politicky. Pomyšlení, že vy, pane Masone, vůbec nejste zpraven o skutečné činnosti naší milé společnosti, by za stávajících okolností vrhalo špatné světlo jak na vaše schopnosti jakožto advokáta, tak na mou obezřelost, jakožto vašeho protivníka.“

„Jen si poslužte,“ zazubil se Mason. „Máte slovo. Můžete servírovat občerstvení, jak je přichystáte.“

V očích Dorleyho Aldera zahrál úsměv. Jeho hlas měl stejnoměrný, téměř hypnotizující rytmus. „Předpokládám, že jste jistě nějaký průzkum provedl, pane Masone, že jste nějaké slabiny hledal a snad také našel. Je vám patrně známo, že faktické vedení naší společnosti je v rukou mého synovce George Aldera. George je poměrně mladý, pane Masone. Já mám na krku pětašedesátku. Nepochybuji, že znáte podmínky, za nichž můj bratr zůstavil akciový kapitál společnosti do svěřenství.“

„Je ve svěřenství celý akciový kapitán?“ otázal se Mason.

„Ano, celý,“ řekl Dorley.

„Dobrá,“ řekl Mason. „Pokračujte.“

„Stejný podíl má ovšem Corrina Lansingová, Georgova nevlastní sestra.“

Mason pouze přikývl. „A Corrina je nezvěstná.“ Mason znovu přikývl.

„Třebaže máme několik možností,“ řekl Dorley Alder, „které by tuto situaci řešily na přechodnou dobu, bylo nám řečeno, že před uplynutím sedmi let nemůžeme podle zákona prokázat, že je mrtva.“

„Bez komentáře,“ řekl Mason. „Mám dost práce s tím, abych radil vlastním klientům, a nemohu ještě ověřovat správnost názorů jiných advokátů.“

„To ovšem platí v případě, že jde o nevysvětlitelné zmizení,“ pokračoval Alder. „Něco jiného by bylo, kdyby se nám podařilo najít důkazy o okolnostech, které by svědčily o tom, že pohřešovaná skutečně zemřela.“

„Kvůli tomuhle jste ovšem za mnou určitě nepřišel,“ řekl Mason.

„Vykládám vám, jak v hrubých rysech vypadá situace,“ odpověděl Dorley.

„Tak vykládejte.“

„Kdyby byla Corrina naživu, mohlo by to vést k drastickým změnám ve vedení společnosti. Podle podmínek svěřenství jsem zatím akcionářem s menšinovým hlasovacím právem. Kdyby Corrina žila, mohl bych předpokládat, že se přikloní k mému názoru.“

„Máte na mysli něco konkrétního?“ zeptal se Mason. Dorley Alder řekl: „Oba jsme obchodníci, pane Masone, Proč nemluvit otevřeně?“

„Jen mluvte, budu vás poslouchat.“

Dorley Alder se usmál a řekl: „Mám na mysli ten malý podvod, pane Masone – tu historku o uloupených špercích. Hodí se tak pro veřejnost, ale nám dvěma se situace jeví jinak.“

„V jakém směru?“

„Mám důvod předpokládat, že Dorothy Fennerová do domu vnikla. Myslím, že to udělala proto, aby se zmocnila jistého dopisu. A o ten dopis mám velký zájem.“

„Jak velký?“

„Hodně velký.“

„A co o tom dopise vlastně víte?“ zeptal se Mason.

„Vím, že jej našel nějaký tulák z přístavu. Vím, že v záhlaví dopisu stálo slovo Thayerbelle, což je jméno Georgeovy jachty. Vyrozuměl jsem, že dopis psala Minerva Danbyová, kterou při náhlé prudké bouři spláchla do moře vlna a která pak utonula.“

„A co byste ještě chtěl vědět?“ zeptal se Mason.

„Moc rád bych se dověděl, co v dopise stojí.“

Mason ho zamyšleně pozoroval. „Co v tom dopise stojí, nebo jen to, jestli já znám jeho obsah?“

„Chci znát, co v něm stojí.“

„A jaké bychom z toho měli výhody, kdybychom vám to řekli, pochopitelně v případě, že obsah je opravdu závažný.“

„Získali byste cenného spojence.“

„V mém povolání,“ řekl Mason s úsměvem, „bývá někdy nesnadné rozeznat, jestli jste získal spojence, nebo naopak dal do ruky zbraň nepříteli ve svém týlu.“

„Máte mé slovo, pane Masone… a Dorothy mám velice rád.“

Mason vytáhl z kapsy kopii dopisu, který Dorothy Fennerová napsala na přenosném psacím stroji, a mlčky ji podal Dorleymu Alderovi.

Stařec jen stěží potlačil nedočkavost a málem mu vytrhl papíry z ruky. Hned se pustil do čtení a hltal rychle řádek po řádku. Když dočetl, padly mu ruce s dopisem do klína a chvíli nepřítomně zíral na stěnu. Pak tiše pronesl: „Proboha!“

Mason nenápadně natáhl ruku, využil chvilkové strnulosti Dorleyho Aldera, vzal mu z klína papíry a zastrčil do kapsy.

„Panebože,“ řekl Dorley napůl sám pro sebe, „já tušil, že není všechno v pořádku, ale něco takového – ne, to ne.“

„Hodně to vámi otřáslo?“ zeptal se Mason.

Dorley Alder odpověděl: „George je zvláštní – velice zvláštní člověk, pane Masone. Nesnese, aby mu někdo stál v cestě. Jakmile si stanoví zásady, podle kterých se bude řídit, je ochoten obětovat vlastní nebo cizí život, jen aby dosáhl svého. Musím vidět originál dopisu, pane Masone.“

„Lituji, ale to není možné.“

„Proč ne?“

„Byl pořízen opis, ale originál se ztratil.“

Tvář Dorleyho Aldera zrudla zlostí: „To si chcete takhle zahrávat se mnou, pane Masone?“

„Říkám vám, že je to opis dopisu, který byl v karafě.“

„Třesky plesky.“

„Doslovný opis,“ pokračoval Mason.

„Jak to víte?“

„Ujišťuji vás, že to je doslovný opis.“

Dorley Alder řekl: „Obávám se, že vás buď vodí za nos vaše klientka, nebo se pokoušíte vodit za nos vy mě… Já… Promiňte, Masone. To mi jen tak uklouzlo. Přestal jsem se ovládat po tak trpkém zklamání, to snad pochopíte. Doufal jsem, že originál dopisu máte vy nebo vaše klientka. Měl jsem všechny důvody k předpokladu, že se nemýlím.“

Mason řekl: „Tohle je opis.“

„Kdo to tvrdí?“

„Moje klientka.“

„Cha!!!“

„A ještě další svědek,“ pokračoval Mason, „který opis porovnal s originálem. Jeho jméno zatím nehodlám prozradit.“

Tvář Dorleyho Aldera se rozjasnila. „Tvrdíte, že existuje nezaujatý svědek, který může správnost opisu ověřit?“

„Ano.“

„Tím se ovšem celá věc mění,“ řekl Dorley Alder.

„Nepochybně,“ ujistil ho Mason.

„Ví George, že existuje opis listiny?“

„Asi ne.“

„Ale asi to tuší, ne?“

„To by mohl.“

„Podařilo se Georgovi dostat ten dopis zpět?“

„Všechno tomu nasvědčuje.“

Dorley Alder setrval několik vteřin v zamyšlení, pak se obrátil k Perry Masonovi a řekl důrazně: „Pane Masone, snažně vás žádám, abyste se vyhnul Georgi Alderovi. Přál bych si, aby se mu vyhnula i vaše klientka. Na té mi zvlášť záleží. Kdyby George vytušil, že má opis toho dopisu… no v zájmu své bezpečnosti, v zájmu svého života by myslím měla udělat nějaké opatření ke své ochraně. Teď je ve vazbě a…“

„Už není,“ řekl Mason. „Byla z vazby propuštěna na kauci asi před hodinou.“

„Propuštěna na svobodu?“

„Ano.“

„A kde je teď?“

„Nejspíš ve svém bytě.“

Dorley Alder se vyprostil ze sevření hluboké klubovky, vstal a řekl Masonovi: „Dohlédněte, aby se vyhýbala Georgi Alderovi. A nepřibližujte se mu ani vy. Ten opis někam bezpečně schovejte. Zítra nebo pozítří se vám ozvu. A nezapomeňte na má slova, pane Masone: získal jste cenného spojence.“

„Ještě na okamžik,“ řekl Mason. „Rád bych vám položil dvě otázky.“

„Prosím.“

„Odkud jste se o tom dopise v karafě dověděl?“

„Upřímně řečeno, všechno, co vím, jsem se dověděl od svého synovce George Aldera. Začal se mi svěřovat, ale pak si to rozmyslel. Co jsem slyšel, mi stačilo, abych věděl, že takový dopis existuje. Chtěl jsem se ale dovědět něco víc. Zeptal jsem se Dorothy, je-li jí o tom něco známo. Nevěděla nic. Soudil jsem, že ji má otázka pohne k tomu, aby se vypravila za Petem Cádizem a něco od něho vyzvěděla. A vaše druhá otázka, pane Masone?“

„Proč se George tolik bojíte?“

„Já se ho nebojím.“

„Ale vždyť jste mi tak důkladně kladl na srdce, abych se mu vyhnul, abych…“

„Ach, vy myslíte tohle!“

„Ano, tohle.“

„Inu, pane Masone… já osobně se ho nebojím. Vím jen, že když mu něco zkříží plány, rozběsní se do nepříčetnosti. Mám obavy, že když byla Corrina postižena tím záchvatem melancholie a zmizela, bylo to aspoň částečně způsobeno různostmi a rozepřemi, které s ním měla. George odletěl do Jižní Ameriky, aby jí předložil k podpisu nějaké listiny. Řekl bych, že jeho žádost nejprve odmítla, potom se s ním chtěla sejít a… no, to ostatní už znáte… Říkám to otevřeně: mám dojem, že té nemocné chudince nikdy neodpustil, že nevyhověla jeho žádosti. Ale tu druhou otázku jsem vám zodpověděl snad až příliš podrobně. Musím už jít – a to hned.“

Uklonil se Delle Streetové, potřásl Perrymu Masonovi rukou, obrátil se ke dveřím vedoucím do chodby a řekl: „Mohu vyjít tudy?“

Mason přikývl.

„Nezmiňujte se, že jsem u vás byl,“ řekl Dorley Alder. „Nikomu ani slovo.“

Vykročil ke dveřím, otevřel je a vyšel ven, ani se neohlédl. Kráčel vzpřímeně s vypjatými rameny. Pořád z něho bylo cítit, že jde o silnou osobnost.

Dveře se zavřely a Mason i sekretářka chvíli mlčeli.

„Tak co?“ zeptala se konečně Della Streetová.

Mason řekl: „Zavolejte mi Dorothy Fennerovou, Dello. Řekněte jí, že ji důtklivě žádám, aby se vyhnula Georgi Alderovi a aby se zatím nescházela ani s Dorleym Alderem.“

Della Streetová zvedla obočí.

„Cokoli jí bude chtít Dorley sdělit,“ vysvětloval Mason, „může jí vzkázat mým prostřednictvím. Nevím, jestli jste si toho všimla, Dello, ale náš návštěvník si dal velice záležet na tom, aby řekl, že ve svěřenství je celý akciový kapitál.“

„No a?“ zeptala se.

„Carmen Monterreyová má mít deset akcií, které k svěřenskému majetku nepatří.“

Della Streetová se zamyslila. „A může na těch deseti akciích nějak záležet?“

„Mohlo by na nich hrozně moc záležet, Dello.“

„Takže jsme tedy vlastně žádného spojence nezískali, šéfe?“

„To se dovíme, až bude čas,“ řekl Mason.

„A kdy to bude?“

„Zatraceně brzo,“ řekl a ušklíbl se.

Nevtíravé, ale vytrvalé klepání na dveře bytu Dorothy Fennerové znělo téměř omluvně, ale nepřetržitě. Slabé ťuk ťuk ťuk.

Dorothy Fennerová přistoupila ke dveřím, prudce je otevřela a řekla podrážděně: „Vy novináři byste taky mohli nejdřív zatelefonovat, než se mi začnete dobývat do bytu. Už…“

Pojednou zděšeně zmlkla.

„Mohu dál?“ zeptal se George Alder.

Beze slova ustoupila a ponechala dveře otevřené.

„Novináři tu byli?“ zeptal se.

Přisvědčila.

„To je dobře,“ řekl.

„Posaďte se,“ vyzvala ho.

„Zamkněte, prosím, dveře.“

Na okamžik zaváhala, ale potom otočila knoflíkem na dveřích, takže zámek zapadl.

Byl to staromódní byt se staromódním nábytkem, ale bylo v něm dost místa a strop byl vysoko. Nábytek a ostatní zařízení bylo tmavé, takže pokoj ve dne působil ponurým a skličujícím dojmem, ale večer v něm byla atmosféra jisté úctyhodné noblesy.

Alder řekl: „Tak tedy. Jaké podmínky si kladete?“

„Co tím chcete říct?“

Alder si sedl ke stolu, do židle s rovným opěradlem, a zaujal takovou pozici, jako kdyby chtěl co nevidět vytáhnout plnicí pero a šekovou knížku.

„Zesměšnil jsem se,“ přiznal.

Hleděla na něho s neskrývaným nepřátelstvím, zatímco se snažila přizpůsobit novému vývoji událostí.

„Čím to, že se ve vás najednou hnulo svědomí?“ zeptala se.

„Nejde o věc svědomí. Jde o obchodní věc.“

„Veškeré obchodní záležitosti můžete projednat s mým advokátem, Perrym Masonem.“

„Nebuďte bláhová!“

„Co je na tom bláhového?“

„Mason je boháč. Vydělává za den víc peněz než vy za měsíc.“

„A záleží na tom?“

„Jsem ochoten se s vámi slušně a poctivě vyrovnat. Vaše jméno vyvláčeli v novinách. Přišla jste podle všeho o místo. Nahradím vám škodu, kterou jste utrpěla, ale nemáte nejmenší důvod dávat Perrymu Masonovi nějaké vlastní peníze.“

„Vy mu zaplatíte?“

„Nebuďte hloupá. Tak praštěný zas nejsem. Jsem ochoten zaplatit nějaké odškodné vám. Ale ať se propadnu, jestli budu své peníze strkat do kapsy nějakému advokátovi.“

Přistoupila k telefonu. Potom se však zarazila a zamyslela.

„Jste pracující žena,“ řekl. „Radši byste se měla spoléhat na vlastní mozek. Zatím se moc nevyznamenal.“

Došla k němu a sedla si na postranní opěradlo klubovky. Jednou rukou objala zadní opěradlo, druhou měla volně spuštěnou dolů. Pravou nohu si přitom přehodila přes koleno levé. Jistá filmová hvězda se při interviewu v této póze dala vyfotografovat a neobyčejně efektní snímek uveřejnil jeden obrázkový časopis pro filmové fanoušky. Dorothy Fennerová si pózu vyzkoušela, a protože se jí zamlouvala, vryla si ji do paměti pro vhodnou příležitost. Vyjadřovalo to jistou bezprostřednost, vypadalo to družně a nenucené, a přitom jí to nic neubíralo na vzhledu.

„Přestanem chodit kolem horké kaše a vynesem karty na stůl,“ řekl Alder.

Neodpověděla, pouze na něho zamyšleně hleděla.

Alder řekl: „Jestli ten dopis vůbec napsala Minerva Danbyová, pak je to lež od začátku do konce. Já si, upřímně řečeno, myslím, že ho nenapsala. Soudím, že jde o padělek. Buď chtěl někdo udělat zatracený hloupý vtip, nebo nalíčil past, aby si připravil půdu pro vydírání.“

Dorothy Fennerová nezměnila pózu.

„Jakmile se karafa dostala do mých rukou a já si ten ohromující dopis přečetl, potřeboval jsem čas na přemýšlení a také na to, abych mohl provést šetření,“ pokračoval Alder. „Nechal jsem si ověřil to setkání v Los Merritos. Je to lež od a do zet. Tu noc jsem Minervu Danbyovou vůbec neviděl – chtěl bych, abyste mi to věřila. Zkrátka a dobře: nenacházíme pro ten dopis opravdu žádné vysvětlení.“

Mluvil teď vážně a chtěl ji podle všeho svými slovy přesvědčit. Dorothy Fennerová byla natolik chytrá, aby věděla, že mlčení bylo dosud její nejlepší zbraní. Pozorovala ho pouze, aby si všiml, že poslouchá. Bála se promluvit, aby nepoznal, že v jejích kartách nejsou takové trumfy, jakých se obával. Teď ji jen zajímalo, kam až je její návštěvník ochoten jít, s jakým návrhem se vytasí. Nic se koneckonců nestane, když ho vyslechne. V každém případě může zavolat Perryho Masona teprve pak – až Alder domluví.

„Říkám vám pravdu,“ zapřísahal se Alder. „Zdržel jsem se v městě. Chtěl jsem vyplout kolem osmé večer, ale přišel jsem na jachtu až někdy po jedenácté. Kapitánovi jsem dal příkaz odrazit a počasí jsem nevěnoval pozornost. Tím méně jsem se staral o nějaké předpovědi.

Když jsme byli už asi půl hodiny na moři, přihnala se pořádná větrná smršť. Nebyli jsme na nic podobného připraveni a měli jsme co dělat. Strávil jsem celou noc na můstku s kapitánem. Zeptal jsem se ho na Minervu Danbyovou. Řekl mi, že je v soukromé kajutě a že si už šla lehnout.

Co se stalo, už víte. Ráno jsem na ni čekal u snídaně. Když se neobjevovala, poslal jsem pro ni do kajuty stevarda. Kajuta byla prázdná, postel rozestlaná. V první chvíli jsem myslel, že snad vystoupila na břeh, ale posádka tvrdila, že Minerva z lodi neodešla.

Byla to zatraceně bouřlivá plavba, dala nám co proto, a také jsme nabrali vodu, ale jen málo, nebylo to nic vážného – jen pár vln se převalilo přes dolní palubu. Rozhodně je nepředstavitelné, že by Minervu smetla přes palubu vlna, ale nic také neukazuje na to, že mohla skončit nějak jinak.“

„Myslíte vraždu?“ zeptala se klidně Dorothy Fennerová.

Alder sebou škubl a narovnal se v židli. Podíval se na ni káravě.

„Rozhodně ne. Měl jsem na mysli sebevraždu. Takto nemluvte, Dorothy.“

„Rozumím,“ řekla.

„Mrtvola však byla vyplavena,“ pokračoval, „a při pitvě se zjistilo, že smrt nastala utopením ve slané vodě – a tím to také zhaslo. Pak, za nějaký čas, když mezitím uplynul celý ten dlouhý čas, mi volá Pete Cádiz a tvrdí, že má dopis, který někdo vyhodil z Thayerbelle. Ani mě to moc nevzrušilo, myslel jsem, že je to nějaký špás, ale když už si Pete dal tu práci, aby mi zatelefonoval, řekl jsem mu, aby mi ten dopis přinesl, že mu zaplatím cestu… a najednou jsem v tom byl po uši.

Nevěděl jsem, co dělat. Chci – totiž chtěl jsem – zahájit pátrání. A pak jste přišla vy a ten dopis mi ukradla. Vžijte se do mé situace. Kdyby ten dopis uveřejnily noviny… no, nejspíš jsem ztratil hlavu. Chápejte, hosté viděli, že jste něco držela v ruce a pak jste vyskočila oknem. Nutili mě, abych se podíval, co se ztratilo, a říkali, že to musím ohlásit na policii.

Měl jsem hrozný strach, že vás policie chytí a tu karafu u vás najde, jenže se nedalo nic dělat. Nemohl jsem prostě dát ruce za hlavu a říct: ‚Ale, o nic přece nejde. Někdo chtěl asi šlohnout nějaké poštovní známky nebo něco podobného. Hrom do toho, dostal jsem se do situace, kdy jsem policii musel zavolat.

Nejdřív jsme se vás pochopitelně snažili chytit sami. Když jsme uviděli kánoi, měl jsem už zhruba představu, co se asi stalo, a když jsme dopluli ke kotvišti jacht a já viděl vaši jachtu, měl jsem jistotu.

Pro policii jsem si musel něco vymyslet, a tak jsem se vytasil s tou historkou o špercích. Říkal jsem si, že to později nějak uvedu na pravou míru.“

„Dostal jste ten dopis zpátky?“ zeptala se.

Zatvářil se přísně. „Děkujte své šťastné hvězdě, že jsem ho dostal. Jinak jste mohla být do rána po smrti. Nejsem zvyklý, abych skákal, jak někdo píská, má milá – a tady šlo o mou dobrou pověst.“

Snažila se, aby jí nebylo vidět na očích, že má strach.

„A co vlastně chcete?“

„Chci vědět, jak se jmenoval váš společník a jak jste se o dopise dověděla. A pak si zajistím vaše mlčení – nějakým způsobem – tím myslím způsobem pro vás uspokojivým.“

Lichotivě se usmíval, ale oči měl chladné a bezcitné.

„Jak jste se dověděl, kam jsem karafu schovala?“

„To je to první, co napadne každého jachtaře. V dobách prohibice jsme do cisterny s pitnou vodou schovávali alkohol.“

„Nemusel jste na mě poštvat policii, když jste dostal dopis zpátky.“

„Já ji na vás neposlal. Ohlásil jsem jen krádež, to jsem udělat musel. Netušil jsem, že policie najde stopu, která ji zavede k vám. Domníval jsem se, že na ně vyzrajete.“

Poslední slova pronesl vyčítavě. Rozhořčeně se hájila: „Za to může ten váš pes.“

„Uznávám, že to byla chyba,“ řekl. „Mrazí mě při pomyšlení, co by se stalo, kdyby vás pes dostihl.“

„No a já tam kvůli němu zapomněla ten ručník,“ řekla.

„O tom vloupání vědělo příliš mnoho lidí. Když jsem už jednou policii zavolal, nemohl jsem couvnout. A navíc ještě ten váš zatracený obhájce! Proč jste si proboha musela vybrat zrovna Perryho Masona?“

„Co se vám na něm nelíbí?“

„Je mazaný všemi mastmi.“

„Právě proto jsem si ho vybrala.“

„Fakt je, že mi dnes odpoledne dal do těla. Ovšem, ty zatracené šperky… Tehdy jsem si nevzpomněl, že jsou všechny pojištěny, ale jakmile se mě Mason začal na tu pojistku vyptávat, věděl jsem, že jsem v rejži. Kdybych uplatňoval nároky na náhradu za ztracené šperky, pojišťovna by přistoupila k vlastnímu vyšetřování a – no prostě, byl jsem v rejži. Jinak se to říct nedá. Když nebudu uplatňovat nároky, praskne na mne, že mě nikdo neokradl, a jestli je uplatňovat budu, dopustím se podvodu vylákání peněz předstíráním falešných skutečností. Něco takového v pojišťovnách nevidí rádi.“

„Co bylo dnes odpoledne?“ řekla, aby získala čas.

„Hned po přelíčení mě chytil náměstek státního zástupce a řekl, že se mu moje odpovědi nezamlouvaly a že upustí od dalšího stíhání, jestli nebude moci spoléhat na mou spolupráci. Odstrčil jsem židli a udělal mu scénu. Řekl jsem, že když platím daně, mám právo, aby se ke mně choval slušněji, a že pokud jde o mne, může od dalšího stíhání klidně upustit; že to, co jsem viděl před soudem, mi stačí, abych věděl, že ho Perry Mason dokáže porazit levou rukou a udělat z poškozené oběti směšnou figuru, a prostě, že je mi všechno fuk. Pak jsem se otočil a vypochodoval z kanceláře.“

„A teď?“ zeptala se.

„A teď,“ řekl, „chci věc urovnat.“

„Jak?“

„Jako obchodník bych měl říci, že vám nabídnu přiměřenou cenu, a pak se snažit nabídnout co nejméně. Nepřišel jsem ale za vámi jako obchodník. Mám spíš otcovský pocit, něco jako strýc, který ublížil člověku, kterého má opravdu rád… Tak kolik?“

„Zač?“

Začal odpočítávat položky na prstech: „Za úplné vyrovnání, za to, že zachováte naprosté mlčení vůči tisku, za to, že mi sdělíte jméno vašeho společníka a že ten dopis úplně vymažete z paměti.“

„To bych nedokázala. Na to nemohu přistoupit. A opravdu jsem žádného společníka neměla. Natrefila jsem náhodou na nějakého kánoistu, který mě svezl.“

Pod jeho zkoumavým pohledem se cítila nesvá.

„Ten dopis je padělaný,“ řekl důrazně. „Ujišťuji vás, že je to tak. Usnadní vám to dát mi slib, že na něj zapomenete?“

„Jak mám vědět, že je to padělek?“

„Dokážu vám to.“

„Tak prosím.“

„Tady ne. Nemám s sebou ani dopis, ani důkaz. Jestliže mi ale k tomu dáte příležitost, má milá, dokážu vám, že dopis je padělaný, že je to podvržený falsifikát. A pak vám nic nebude bránit, abyste udělala to, co od vás chci.“

Zamyslela se nad jeho slovy a pak řekla: „A dáte mi peníze?“

„Ovšem, má milá, velký… nu, řekněme, přiměřený obnos. I když my dva spolu dobře nevycházíme, Dorothy, koneckonců lze mi důvěřovat.“

Odvrátila oči, aby unikla jeho zkoumavému pohledu. Telefonní přístroj ji magicky přitahoval.

George Alder řekl: „Podívejte se, vy jste nervózní, celá rozrušená a taky se mě trochu bojíte, viďte?“

„Myslím, že máte ještě nějaké skryté důvody. Jinak byste…“

„Hromské dílo,“ vykřikl netrpělivě. „Nepřeju si žádný poprask. A chci udělat to, co pokládám za správné – jen kdybyste mi to dovolila.“

Vstal.

„Dorothy,“ řekl, „vracím se na ostrov. Vy si zatím všechno promyslete. A pak, až vám bude jasné, že jednám logicky a budete ochotna přihnout v hotovosti velmi přiměřenou částku a zbavit se dalších oplétaček se soudy, pak můžete přijít a já vám dokážu, že ten dopis je padělek od začátku dokonce.“

„Kdy mám přijít?“

„Během dnešního večera, má milá, kdykoliv. Čím dřív, tím líp. Služebnictvu dám volno a psa zavřu do boudy. Budu vás očekávat…“

„Dnes ne. Já…“

„Dnes večer,“ přerušil je nesmlouvavě. „Mám na starosti také jiné věci. A nezapomínejte, má milá, že jste se dopustila zločinu vloupání, a třebaže jste na svobodě na kauci, máte na krku trestní řízení. Nikomu ale ani slovo. Přijďte rovnou za mnou, a já vám dokážu, že všechno, z čeho mě ten dopis obviňuje, je naprostý výmysl. A my dva se už pak dohodnem… Budu vás očekávat, má milá, ale nikomu ani slovo. A nebylo by moudřejší, abyste vyšla z hotelu – řekněme nějak nenápadně? Chápete jistě, že váš advokát by chtěl taky nějaký podíl, a my přece nestojíme o to, aby to šlo z vašich peněz, že ne, Dorothy?“

Rychle přistoupil ke dveřím, tam se zastavil a řekl: „Nezapomeňte! Budu na vás na ostrově čekat. Psa zavřu, služebnictvo bude pryč. Přejdete po můstku a pak jděte rovnou do pracovny. Cestu znáte.

Dobrou noc, Dorothy.“

Zavřel za sebou dveře.

Paul Drake seděl ve své kanceláři, rozměry připomínající kukaň, zelený průsvitný štítek měl sklopený do očí a probíral se kupou hlášení. Telefony na psacím stole ho udržovaly trvale ve styku s lidmi, kteří měli službu v terénu. Elektrické hodiny na zdi tiše odměřovali čas.

Perry Mason a Della Streetová využili výsadního postavení, získaného dlouhým přátelstvím a stálými zakázkami, prošli neohlášeni úzkou chodbou a po nedbalém zaťukání na dveře Drakovy kanceláře je Mason otevřel a podržel, aby Della mohla vejít první.

Drake zvedl zrak od papírů, zazubil se, pohlédl na hodiny, protřel si oči a řekl: „Zrovna jsem chtěl zavřít krám a jít domů. Kde jste byli lidi?“

Mason objal Dellu Streetovou kolem pasu: „Povečeřeli jsme, zatancovali a popřáli odpočinek nervům, Paule. Už jsme se dostali tak daleko, že si na práci najmem tebe.“

Drake řekl unaveně: „A to si myslíte, že já nepracuju? Ti vašnostové, co si myslí, že soukromý detektiv jen prožívá samá báječná dobrodružství, hraje si na schovávačku s policajty a ve volném čase si drží hezké slečny od těla – ti by měli jednou zkusit rozdělit práci mezi dva tucty lidí tak, aby bylo také vidět nějaké výsledky a aby se přitom ti lidé jeden druhému nepletli do cesty.“

„Co je nového?“ zeptal se Mason.

„Spousta věcí. Žádné senzace, jen hromada různých drobností, ze kterých do rána sesmolím zprávu. V tuhle dobu bývá provoz vždycky slabší. Když už lidé leží v kutlochu, nepřimějete je ani heverem, aby se s někým vybavovali, i kdyby za nimi přišel houf agentů. Proto lidi obyčejně odvolám a pošlu je do práce časně ráno.“

„Máš něco o Corrině?“ zeptal se Mason.

„Podle všeho propadla melancholii, protože jí její důvěrná přítelkyně nechala ve štychu. Ta kamarádka byla mimochodem Minerva Danbyová, která spadla do moře z Alderovy Jachty. Když se George Alder doslechl, že jeho nevlastní sestra je duševně chorá, odletěl do Jižní Ameriky. Přistál tam ten den, co Corrina zmizela. Všechno nasvědčuje, že v záchvatu melancholie spáchala sebevraždu, ale mrtvola nebyla nikdy nalezena. Carmen Monterreyová, její služebná a společnice, se vrátila zpátky do Států. Poslal jsem do všech novin oznámení s obvyklým textem. Carmen Monterreyová se žádá, aby se přihlásila na níže uvedenou adresu, kde ji čeká velice příznivá zpráva. Uvedl jsem číslo své tajné schránky a tak…“

Aparát na stole napravo od Draka vytrvale zvonil.

Šéf detektivní kanceláře udělal omluvné gesto rukou, zvedl sluchátko a řekl: „Haló… Ano, jen spusťte… Cože?… Sakra, tohle…! A co detaily… Jasně, sežeňte je a hned mě informujte. Posílám tam dva agenty, aby vám pomohli… Musím znát fakta… Ovšem, zůstanu tady… obujte se do toho. Za půl hodiny je tam oba máte… Jasné, můžete…“

Drake hodil aparát do vidlice a řekl: „Ještě moment, Perry.“

Zvedl telefon nalevo a vyštěkl příkazy komusi v kanceláři: „Pošlete hned dva muže do Alderovy ostrovní rezidence. Jake potřebuje posilu… Musejí oba vyrazit hned… Ne, na tom nesejde, koho vyberete. Tohle je prvořadý úkol… Ale musí to být kvalitní agenti… Hoří to!“

Drake položil sluchátko, posunul si zelené stínítko nahoru z čela a řekl: „George Alder byl zavražděn.“

„Hrome! Co to říkáš? Kdy se to stalo?“

„Muselo se to stát v několika posledních hodinách. Našla ho služebná Sally Bangorová, která vraha překvapila těsně po činu. Alder byl zřejmě zastřelen. Mrtvola ležela v pracovně na podlaze. Domovní dveře byly otevřené. Pes byl v přístěnku, kam ho George zavíral, když čekal návštěvu. Agent, který měl úkol dům pozorovat, dorazil právě na místo. Všude bylo plno policejních vozů, a jakmile dostal tip, že Alder byl zavražděn, pálil k telefonu, aby mi to oznámil. Teď šel zpátky to obhlídnout a sehnat někoho, od koho se doví něco bližšího… fotografa, novináře, známého strážníka, nebo někoho takového. Má dobré známosti a za pár minut o něm jistě zase něco uslyšíme.“

„Proč tam ten člověk nebyl dřív?“ vybuchl Mason.

„Měj slitování, Perry. Nic nenasvědčovalo tomu, že je dům potřebí hlídat hned. Byl jsem dokonce na rozpacích, jestli tam nemám někoho poslat až ráno. Já…“

„Promiň, Paule,“ vpadl mu do řeči Mason. „Jsem nervózní.“

Drake řekl: „Na chvilku mě omluvte, skočím dolů do domácí centrály a rozjedu akce odtamtud. Ušetřím tím trochu času a snad také už budou mít nějaké informace v redakci tady v domě.“

Drake vyšel z kanceláře. Mason a Della Streetová na sebe pohlédli a Mason pak začal dlouhými kroky přecházet po místnosti.

Della Streetová seděla bez hnutí a pozorovala ho s těsnopiseckým blokem na kolenou a s tužkou připravenou poznamenat instrukce, bude-li třeba. Mason však dál zamyšleně přecházel po Drakově malinké kanceláři.

Po slabé čtvrthodině přiběhl Drake do kanceláře a řekl: „Rozjel jsem to po několika prknech najednou, Perry, ale bude to chvíli trvat, než se dovím podrobnosti. Chceš si počkat, nebo je budeš chtít až ráno?“

Mason se ušklíbl, sedl si na ten kraj Drakova stolu, kde nebyly papíry, a řekl: „Neptej se hloupě… počkám si na to.“

Drake vytáhl ze zásuvky balíček cigaret, nabídl Delle Streetová, která zavrtěla hlavou, a pak Masonovi, který řekl: „Díky, Paule, vezmu si svou.“

Mason otevřel pouzdro na cigarety a Drake i on si zapálili.

„Tady máš ukázku, jak se v našem povolání člověk může dostat do blázince,“ řekl Drake. „Na případě pracují dva tucty agentů. Pak nastane doba slabšího provozu a já lidi odvolám, a tu se najednou zčistajasna strhne takovýhle poprask. Jsem jako křídlo, které dostalo pěknou přihrávku, branka je volná, jen míč doběhnout, aby nevlít do autu. Chtěl bych letět a sotva přitom pletu nohama.“

„Když na to myslíš takhle, věnuj tichou vzpomínku taky mně,“ řekl Mason.

Drake zavrtěl hlavou. „Tvá práce ještě nezačala. Já ti opatřuju fakta. Až je budeš mít pohromadě, rozhodneš se, jak jich použiješ – patrně nijak, poněvadž chlápek je po smrti.“

Mason pohlédl na Dellu Streetovou a řekl s úšklebkem: „Poslechněte si, jak detektiv vykládá advokátovi, že si žije jak v bavlnce.“

Drake řekl: „Ty si myslíš, že detektiv má rajský život. Nezapomínej, že musím myslet taky na svou reputaci. Chce se na mně, abych sehnal nějaká fakta a svázal je do úhledného fasciklu, abys jej měl pohromadě a mohl s nimi pracovat. Řekni mi, Perry, jaké to pro nás bude mít důsledky? Hasne tím náš zájem o tenhle případ?“

„Pochybuju,“ řekl Mason. „Jdu po větší kořisti.“

Drake se po něm ohlédl, zvedl tázavě obočí, ale neřekl nic.

Della Streetová sebrala večerník, který ležel na podlaze pod její židlí, a dala se do čtení.

Mason řekl: „Nerad mám před tebou tajnosti, Paule.“

„To nic,“ řekl Drake. „Mohl bych ti být ovšem trochu užitečnější, kdybych věděl, na čem pracuješ. Jak tak pozoruji cvrkot, mám dojem, že Dorothy Fennerová je z toho venku. Státní zástupce ji nemůže stíhat, pokud mu někdo neodpřisáhne, kolik věcí zmizelo a jaké věci to byly. Jak jsem slyšel, dneska odpoledne jsi Georgi Alderovi u soudu pořádně zatopil.“

Mason řekl: „Jde ještě o něco víc než o případ Dorothy Fennerové, Paule.“

„Jasně,“ řekl Drake. „Na to už jsem taky přišel.“

Mason řekl: „Paule, tohle zůstane jen mezi námi.“

„Mohl ses na mne vždycky spolehnout, ne?“

„Stoprocentně,“ řekl Mason, „ale až se koukneš na to, co ti ukážu, poznáš, že je v tom dynamit.“

Mason vytáhl z kapsy opis listiny nalezené v karafě a podal ho Paulu Drakovi. „Přečti si to, Paule.“

Drake se zrovna nervózně a netrpělivě začetl do dopisu, oči mu bloudily po papíře, ale uši měl nastražené, kdyby se ozval telefon. Pak se najednou na dopis plně soustředil a polohlasně zabručel: „Panenko skákavá!“

„Tak co, je to dynamit, Paule?“

Drake neodpověděl. Úplně se zabral do četby dopisu. Della Streetová vzhlédla od novin a chtěla něco říct, ale pak složila večerník a čekala, až Drake skončí.

Mason si přesedl do pohodlnější pozice a objal prsty koleno. Jeden z telefonů zazvonil.

Drake neodtrhl oči od dopisu a tápavě hmátl po sluchátku. Della Streetová hbitě vstala a podala sluchátko Drakovi do ruky.

„Díky,“ řekl Drake. Pak řekl do telefonu: „Haló, co je?“

Poslouchal drmolení, které se neslo ze sluchátka a řekl: „Jasně, to vypadá o moc líp! Víte nějaké další detaily?“

Poslouchal ještě chvíli, pak položil dopis, vzal tužku a začal zapisovat.

Hlas se ozýval v telefonu ještě dvě nebo tři minuty a Drake psal.

„To je všechno?“ zeptal se.

Vyslechl odpověď a potom řekl: „No dobře, vypadá to, že se tužíte. Za chvilku už tam budete mít posilu. Potřebuju vědět všecko, co se vám podaří sehnat, a taky mi zjistěte, co dělá policie. Čekám dál v kanceláři. Průběžně mě informujte.“

„Prokristapána, Perry,“ řekl, Drake, „tenhle dopis je ale opravdu puma! Odkud ho máš?“

Mason řekl: „Byl údajně v karafě vyplavené mořem na břeh, kde ji našel jeden tulák z přístavu. Odnesl karafu Alderovi. Teď chápeš, co asi mám za lubem. Dověděl ses teď něco nového?“

„Tvá klientka je podle všeho z toho venku.“

„Tak spusť.“

„Totiž jenom v tom případě,“ pokračoval Drake, „jestli se Dorothy Fennerová nevrátila do Alderova domu, aby dodělala práci, kterou v sobotu v noci načala.“

„Neblázni,“ řekl Mason. „Dorothy je rozumné děvče a drží se mých instrukcí. Zavezl jsem ji domů a odtud se nehnula.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Řekl jsem jí, co má dělat. Myslím, že mi důvěřuje natolik, aby jednala přesně podle mých rad. Co jsi zjistil, Paule?“

„Volal mi agent, který má na starosti Alderovu vilu,“ řekl Drake. „Mluvil s náměstkem šerifa a dostal od něho veškeré informace. Vypadá to tak, že lupička, která byla v domě v sobotu v noci, návštěvu nevykonala. Tentokrát nevyskočila oknem. Pes byl zavřen v přístěnku, a když ji Alder přistihl, naprala to do něho z ráže osmatřicet.“

„Proč se domnívají, že jde o tutéž ženu?“ zeptal se Mason s přimhouřenýma očima.

„Vzhledem k způsobu provedení činu, k modu operandi, jak říká policie. Pachatelka vyběhla z pracovny otevřenými dveřmi. Jsou zasklené a ze zadní části pracovny vedou ven k zálivu. Služebná Sally Bangorová, která mrtvolu našla, měla dost duchapřítomnosti, aby za sebou zamkla vrátka, když běžela přes můstek na břeh. A tak se vrah nemohl dostat z ostrova. Volání služebné uslyšel řidič, který jel zrovna tamtudy, a za pár minut tam byl policejní pohotovostní vůz. Když Sally Bangorovou vyslechli, prošli s pistolemi v rukou celou budovu a okolí, zatímco hlouček zvědavců, který se shromáždil na břehu u můstku, dával pozor, aby za zády hlídky nikdo z ostrova neodešel.“

„No a?“

„A nenašli ani ň,“ řekl Drake. „Po vrahovi se země slehla. Mohl uprchnout jedině po vodě, jako ta zlodějka v sobotu.“

„A co dál?“

„George Alder ležel na břiše ve velké kaluži krve. Byl střelen do krku revolverem ráže třicet osm. Kulka roztrhla krkavici, prolétla šíjí, ale nikde v místnosti ji nenašli. Policie podle toho usuzuje, odkud byla rána vypálena. Ta žena, která po něm střelila, musela stát u psacího stolu. Alder se pravděpodobně okamžitě zhroutil.“

„Podle čeho policie soudí, že stála u stolu?“

„Protože jedině tak mohla kulka proletět Alderovi krkem a pak otevřenými dveřmi ven. Alder se zhroutil na obličej. Ta žena po něm musela revolverem hodit.“

„Jak to?“

„Revolver ležel pod mrtvolou a byl celý olepený krví. Jeden náboj chyběl. Tohle je v kostce, jak se věci mají, Perry.“

„Co dělal v kritické době pes?“

„Byl zavřen v přístěnku, kam ho Alder zavírá pokaždé, když čeká návštěvu. Ten pes není zrovna moc hravý. Byl vycvičen pro službu v poli… nepatří ke psům, kteří štěkají, ale k těm, co jdou hned po lidech. Má za sebou vojenský výcvik: honí lidi, vrhá se na ně, strhne je k zemi a podobně. Když člověk stojí nehybně s rukama nad hlavou, tak pes nic neudělá, ale jakmile udělá nějaké výhružné gesto nebo pohyb, pes se na něho vrhne.“

„Co dělal pes celý ten čas, co Aldera vraždili?“

Paul Drake řekl nechápavě: „Co zas tohle, k čertu… Aha, už mi to došlo. Hned řeknu agentovi, aby to vypátral.“

Mason řekl: „Kdy se ta vražda stala, Paule?“

„Podle předběžného ohledání,“ odpověděl Drake, „dospěla policie k názoru, že vrah čin vykonal kolem deváté hodiny večerní. Služebná měla volno a vrátila se až někdy po desáté.“

„Pachatel tedy v domě asi hodinu něco hledal?“

„Pravděpodobně.“

Mason pohlédl na hodinky: „Hrome, už je půlnoc, Paule.“

„Řekl jsem, že to byla chyba, že jsem k té vile někoho neposlal dřív. Je fakt, že tenhle člověk tam měl nastoupit o půlnoci s tím, že bude vystřídán v osm ráno. Hrome, Perry, chtěl jsi mít informace o Alderovi, ale neříkal jsi nic o tom, abych někomu pověsil na paty stín. Rozmýšlel jsem se dokonce, jestli mám někoho poslat hlídat vilu. Nakonec jsem se rozhodl pro, abych měl čísla vozů, které tam přijdou a…“

„To je v pořádku,“ řekl Mason. „Teď vytáhnu Dorothy Fennerovou z postele a tu novinu jí řeknu. Snad předstihnu novináře…“

Della Streetová čekala na odmlku a řekla: „Koukněte se ještě na tohle, než půjdete, šéfe.“

„Co je to?“

Della Streetová zvedla noviny a řekla: „V inzertní rubrice tu stojí: ‚Spojí-li se Carmen Monterreyová, která byla před devíti měsíci v Jižní Americe, s uvedenou značkou, doví se něco k svému finančnímu prospěchu. Schránka 123 J. –“

„Jasně, ten inzerát jsem dal já,“ řekl Drake.

„A jak to, že ho otiskli ve večerníku?“ zeptala se Della Streetová.

Drake sebou škubl a užasle se vzpřímil. „Co to povídáte?“ vykřikl. „Dejte to sem.“

Mason řekl: „Zdá se, že nás někdo předstihl, Paule. Raději se pokus zjistit majitele schránky 123 J. Vy, Dello, odjedete taxíkem domů a pokusíte se ještě trochu vyspat. Já jdu vytáhnout Dorothy Fennerovou z postele a udělat policii čáru přes rozpočet.“

„Myslíš, že za ní půjdou?“ zeptal se Drake.

„Zaručeně,“ řekl Mason, „jestli tam už nebyli. Rozhodně se jí podívám až do žaludku.“

„Nechcete, abych šla s vámi?“ zeptala se Della Streetová dychtivě.

„Ne. Vy se půjdete vyspat.“

„Páni, já nejsem ani trochu ospalá!“

„Vemte si prášek,“ odpověděl Mason. „Ráno budete muset nastoupit zase do práce.“

„A co vy?“

„Já,“ řekl Mason tvrdě, „se budu muset pustit do práce hned teď.“

Penzión hotelu Monandnock měl průčelní fasádu ozdobenou lesklou bílou štukaturou a červenými kachličkami, které působily impozantním dojmem. Postranní zdi budovy však byly z neomítnutých červených cihel a úzká okna nasvědčovala, že byty byly natlačeny jeden na druhý, aby byly cenově dostupné nájemníkům s nižšími příjmy.

Mason zaparkoval vůz, vyběhl po schodech a vešel do dlouhé a úzké haly. Nad lóží nočního vrátného svítilo světlo. Mason přistoupil ke stolu.

„Bydlí tu u vás nějaká Dorothy Fennerová,“ řekl. „Jmenuju se Perry Mason.“

Vrátný okázale pohlédl na hodiny.

„Jsem její advokát,“ řekl Mason. „Zazvoňte jí a řekněte, prosím, že jsem tady.“

Vrátný zastrčil kolíček do zdířky, několikrát zmáčkl tlačítko a pak řekl: „Bohužel, buď se nehlásí, nebo… ano, moment. Chce s vámi mluvit váš advokát, pan Mason,“ řekl do mluvítka.

Chvíli váhal, svraštil čelo, znova se podíval na hodiny a pak řekl Masonovi pochybovačně: „Můžete nahoru, pane Masone. Byt číslo 459.“

Mason vyjel zdviží do čtvrtého patra, šel po chodbě a díval se na číslo dveří. Nakonec zaklepal u čísla 459.

Dorothy Fennerová, v županu, otevřela dveře a řekla: „To jste vy, pane Masone?“

Mason řekl: „Promiňte, ale musím s vámi nutně mluvit.“

Ustoupila stranou, aby mohl vejít, a zavřela za ním dveře.

„Mám tu nepořádek. To víte, garsonka, postel rozestlaná a… spala jsem jak zabitá. Ještě mám zalepené oči.“

„No dobře,“ řekl Mason. „Půjdeme rovnou k věci. George Alder je mrtev.“

„Ne!!!“

Mason přikývl.

„Jak je to možné… Co… co se mu stalo?“

„Byl zavražděn.“

„Proboha! Kdo ho zabil? Co…“

„To se neví,“ řekl Mason. „Podle předběžné zprávy našla ho služebná Sally Bangorová ležet na podlaze, když se večer vrátila domů.“

„Sally Bangorová?“

„Vy ji znáte?“ zeptal se Mason.

„Ano, podle vidění. Několikrát jsem byla v domě jako host.“

„Asi za vámi přijde policie,“ řekl Mason.

„Proč?“

„Kvůli tomu, co se stalo v sobotu v noci.“

„Jak to s tímhle souvisí?“

„Nijak,“ řekl Mason, „ale soudí se, že vrah také unikl po vodě. Policie si snad jedno s druhým spojí. Byla jste dnes večer někde venku?“

„Ne, nevyšla jsem z pokoje od chvíle, co jsem se vrátila.“

„A co večeře?“

„Neměla jsem hlad. Udělala jsem si šálek čokolády a to mi stačilo. Všechno potřebné jsem měla doma, takže jsem nemusela ven.“

„Můžete to dokázat?“

„Osamělá žena může sotva předložit alibi o čase, který strávila v posteli,“ odpověděla rozhořčeně.

„Myslím na večer. Ví někdo, že jste nebyla venku?“

„No ovšem, musel by mě vidět vrátný.“

Mason si sedl na pelest postele. Dorothy Fennerová se usadila vedle něho.

„Nepokoušel se vám Alder telefonovat nebo se s vámi nějak spojit?“ zeptal se Mason a dodal: „Myslím po tom odpoledním výslechu.“

Přehodila nohu přes nohu. Župan jí sklouzl z pravé nohy. Uchopila látku a chystala se ji vrátit na původní místo, pak se ale zamyšleně zadívala na obnažené stehno a řekla: „Pane Masone, že jsem hezky opálená, na to, že pracuji v kanceláři?“

Natáhla nohu a vyhrnula župan, aby si mohl prohlédnout světlou, do bronzova opálenou pleť.

Mason vrhl zběžný pohled na nohu, přikývl a řekl: „Docela slušně.“

„Dík za uznání.“

„Mluvili jsme o Georgi Alderovi,“ připomněl jí Mason. „Ach ano, co byste rád?“

„Ptal jsem se, jestli vám telefonoval nebo se pokusil nějak s vámi spojit.“

Položila si ruku na nohu v místě, kde bývá horní okraj punčochy a začala přejíždět prstem po stehně jako po nějaké neviditelné čáře.

„Tak se už, hrome, probuďte, a dávejte pozor, co vám říkám,“ řekl Mason. „Ať to máme z krku. Nemůžete mi odpovědět, když se vás ptám? Mám dojem, že se schválně snažíte odvést mou pozornost, abyste získala čas.“

Zaváhala na několik vteřin a pak řekla:

„Alder byl u mě.“

„Cože?“

„Ano, byl tady.“

„A hrome. Kdy?“

„Myslím, že hned, jak měl po poradě s náměstkem státního zástupce, ještě dřív, než se vrátil domů.“

„Můžete mi říct, v kolik hodin to bylo?“

„No, mohlo být tak šest nebo půl sedmé.“

Mason řekl: „Tak podívejte, to jednání probíhalo u soudu ve vedlejším okrese. Když jsem zařídil, aby vás pustili, odvezl jsem vás domů. Cesta mi trvala čtyřicet minut. Jaký čas uplynul mezi chvílí, kdy jsem vás vysadil u penziónu a vy jste šla domů, a okamžikem, kdy k vám přišel Alder?“

„Asi tak hodina, možná o něco víc.“

„A do té doby se tady ve městě radil se státním zástupcem?“

„Ano, nějakou dobu si u něho pobyl. Aspoň to říkal.“

„Proč se nevrátil rovnou domů na ostrov? Proč vážil tu dlouhou cestu sem?“

„Potřeboval prý se mnou mluvit.“

„A co chtěl?“

„Přišel mi nabídnout olivovou ratolest. Říkal, že se chce nějakým způsobem se mnou dohodnout.“

„Proč jste mi nedala vědět?“

Pohlédla na něho naprosto nevinně: „Vždyť jsem vám chtěla zavolat – hned ráno.“

„A proč jste mi to neoznámila hned?“

„Říkal jste, že se s vámi mohu spojit jen prostřednictvím Drakovy detektivní agentury a že mám volat jenom v urgentní a naléhavé záležitosti. Myslela jsem, že to může do rána počkat.“

„Jak si tu dohodu představoval?“

„Chtěl mi dát nějaké peníze.“

„Kolik?“

„O tom mluvil neurčitě.“

Rýsovala teď pravým ukazováčkem po stehně složité obrazce.

„Tak mluvte. Co bylo dál?“

„Připustil, že se ukvapil. A také přiznal, že v mé nepřítomnosti byl na mé jachtě, prohledal ji, našel karafu a znova se zmocnil dopisu. Prohlásil, že mi dokáže, že jde o padělek, a pak taky říkal, že mě musí nějak odškodnit za všechno, co jsem zkusila.“

„A to jste mi nezavolala?“

„Myslela jsem, že to do rána počká.“

„A co od vás chtěl?“

„Jen to, abych na tuhle dohodu přistoupila.“

„Uvedl nějakou konkrétní částku?“

„Ne. Řekl ale, abych za ním přišla do vily, kde prý mi dokáže, že dopis je padělaný, a dále…“

„Kdy?“

„Až bych za ním přišla.“

„Ne, o to nejde. Myslím, kdy jste k němu měla jít?“

„Dnes večer… Kolik je hodin…? Proboha, ona už je půlnoc pryč. Tak tedy včera večer.“

„Co vám ještě říkal?“

„Že na mě bude čekat, že nechá vrátka přes můstek nezamčená a stejně tak domovní dveře. Říkal, abych si klidně otevřela a přišla za ním rovnou do pracovny. Slíbil mi, že zavře psa a bude na mě čekat.“

„A vy jste tam nešla?“

„Samozřejmě že ne. Říkal jste mi přece, abych to neudělala.“

„Ale neřekla jste mu, že nepřijdete?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Myslela jsem, že bude lepší, když si nechám vaše rady pro sebe.“

„Komu jste ještě o tom rozhovoru vyprávěla?“

„Nikomu.“

„Opravdu jste tam nešla?“

„Ovšem že ne. Nechtěla jsem ho pochopitelně navštívit bez vašeho doprovodu.“

„A co vlastně od vás chtěl?“

„Chtěl slib, že se o tom dopise nezmíníme novinářům. Tvrdil, že nás může oba přesvědčit, že ten dopis je falzifikát, obsahující snůšku lží.“

Mason vstal a začal přecházet po pokoji. „Nemluvila jste o tom s nikým?“

„Ne.“

„Tak o tom taky nemluvte.“

„Proč ne?“

Mason řekl: „Nebuďte hloupá. Pokoušeli by se vám pak tu vraždu hodit na krk. Vědí, že Alder na někoho čekal, a drží se domněnky, že vraždu spáchala očekávaná návštěva. Kdyby zjistili, že Alder čekal na vás, pak by…“

„Neměla jsem přece vůbec v úmyslu za ním jít. Pořád zdůrazňoval, že mi nechá otevřená vrátka i dveře a že uváže psa.“

„Pes byl zavřený v přístěnku,“ řekl Mason.

„Myslím, že tam psa zavírá většinou tehdy, když čeká nějaké hosty, ne?“

„Tak nějak to bude. Jak se k vám ten pes chová?“

„Prakticky jsem ho v životě neviděla, až teprve v sobotu večer, když se za mnou hnal. Kdykoli jsem tam byla jako host, byl pes zavřený v tom přístěnku. Je to vlastně jakási přepychová psí bouda a Princ je v ní docela spokojen.“

„Jakou dohodu chtěl s vámi Alder uzavřít?“

„Nevím. Říkala jsem mu, že to bude muset projednat s mým advokátem.“

„Takže možná čekal večer doma na vás?“

„Ovšem. Chtěl, abych přišla, já jsem mu ale řekla, že nepřijdu.“

„Pokládal to za vaše poslední slovo?“

„Myslel, že mě donutí pohrůžkami nebo zláká lichotkami, abych k němu přišla. Poslední, co řekl, bylo, že na mě bude doma čekat a nechá vrátka nezamčená. Měla jsem jít za ním rovnou do pracovny.“

Mason řekl: „Nesmíte se o tom nikomu zmínit ani slovem. Jestliže za vámi přijde policie – a jak to teď vypadá, tak asi přijde – řekněte prostě, že o vraždě George Aldera víte ode mne. Vysvětlete policii, že jsem k vám zašel výhradně proto, abych vám zakázal říkat cokoli policii nebo novinám, protože váš případ není dosud soudem formálně rozhodnut. Použijte toho jako důvodu k odmítnutí výpovědi. Odpovídejte na všechno, pouze ‚nevyjadřuji se‘.“

Přikývla.

„Myslíte, že to dokážete? –“

„Jistěže.“

Mason řekl: „Nechci, abyste lhala, ale nechci také, abyste někomu říkala, že u vás Alder večer byl. A rozhodně, výslovně, důrazně a s konečnou platností vás žádám, abyste žádným způsobem, přitakáním, náznakem, ba ani pod pohrůžkou nedala najevo, že vás Alder pozval na večer k sobě do vily.“

„Nebudu to ale dřív nebo později muset říct? Je to přece svědectví a…“

„Řeknete to až při svědeckém výslechu v patřičné době a na patřičném místě – až budete muset,“ řekl Mason. „Zatím počkáme, jak se věci vyvinou. Znáte Carmen Monterreyovou?“

„Samozřejmě.“

„Nedala jste do novin výzvu, aby se přihlásila?“

„Já?“

„Ano, vy.“

„Ani nápad. Neslyšela jsem o ní už kolik týdnů. Byla v Jižní Americe a… myslím, že tam zůstala dost dlouho, protože doufala, že se snad po Corrině najde nějaká stopa. Byla ji velice věrná a vím, že vůči Minervě Danbyové zahořkla kvůli tomu, že nechala Corrinu na holičkách. No, po přečtení dopisu to Minervě ani moc nezazlívám – měla jsem na ni zlost, když jsem četla, co o ní Carmen psala – ale teď chápu, jak asi Minervě bylo. Mám za to, že se Carmen vrátila do Států, když se zdálo, že Corrina je někde tady. Jenže se ukázalo, že to byl falešný poplach, a Carmen se zas vrátila do Jižní Ameriky. Kde je teď, to nevím.“

Mason přikývl a řekl: „Nepokoušejte se hrát před policií nějaké divadlo. Oblečte se, řekněte jim, že jsem u vás byl a informoval vás, že George Alder byl zavražděn, a že jsem vám zakázal mluvit s novináři a sdělit policii cokoli kromě toho, že jste od svého návratu v půl šesté nebo v šest neopustila byt.“

„Co když se mě budou ptát, odkud to víte vy? Co mám odpovědět?“

Mason se ušklíbl a řekl: „Povězte jim, že máte advokáta k tomu, aby odpovídal na otázky za vás, a že nehodláte odpovídat na otázky určené jemu. Ano?“

„Ano,“ řekla s úsměvem.

Mason vzal klobouk a vykročil ke dveřím.

Stoupla si ke dveřím a dala ruku na kliku. „Jste milý.“

„Díky za kompliment.“

Znenadání mu nastavila rty. „Dobrou noc,“ řekla.

Když se Mason sehnul, aby ji políbil, objala ho rukou kolem krku, vjela mu prsty do vlasů a přitáhla si jeho hlavu níž k sobě.

Pak stejně náhle sevření uvolnila, ustoupila o krok a s očima potemnělýma vzrušením napůl zašeptala: „Vy jste doopravdy milý!“

„Děkuji,“ řekl Mason a vyklouzl na chodbu.

Dvě nebo tři vteřiny nato za sebou uslyšel přibouchnout dveře a po dalších třech krocích zaslechl, jak zlostně zaklapla zástrčku.

Když Perry Mason vstoupil v úterý o půl desáté ráno do své kanceláře, Della Streetová mu oznámila: „V čekárně sedí Dorley Alder.“

„Co je jinak nového?“

„Drake už poslal zprávu. Je toho spousta – většinou ale jen detailní rozpis toho, co nám říkal v noci.“

„Výborně. Stručně mi to zrekapitulujte a pak teprve přijmu Dorleyho Aldera.“

„V době, kdy došlo k vraždě, pes zuřivě štěkal, ale když přišla policie, ležel klidně v přístěnku,“ řekla Della Streetová. „Služebná tvrdí, že pes byl naučený, aby zůstal ležet, a když ho do přístěnku zavřeli, věděl, že tam má zůstat.

Policie se domnívala, že vražedkyně je snad ještě na ostrově nebo že se skrývá někde ve vile, a chtěli psa použít k tomu, aby ji vystopoval. Ptali se služebné, jestli ji pes poslechne, ale ta říkala, že si není jistá a že to raději nebude ani zkoušet. Říkala, že se k ní pes sice nechoval nepřátelsky, ale kromě George Aldera neměl nikdo dovoleno se k němu přibližovat nebo ho krmit. V Alderově přítomnosti ji pes nechával na pokoji, a než šel Alder pryč, pokaždé psa zavřel, ale sama prý nechce s tím psem nic mít.“

„A pes se choval celou tu dobu klidně?“

„Myslíte v době, kdy byla v domě policie?“

„Ano.“

„Z Drakovy zprávy to alespoň tak vypadá,“ odpověděla Della Streetová.

„A jak přišli na to, že pes zuřivě štěkal v době vraždy?“

„Inu,“ řekla Della, „policie se nakonec přece jen odhodlala pootevřít dveře přístěnku. Chtěli psovi hodit na krk připravenou smyčku, a kdyby služebnou neposlechl a nešel po stopě, pak by ho měli aspoň pro všechny případy uvázaného na šňůře. Ale jakmile pootevřeli dvířka, rozrazil je pes dokořán, vylétl ven jako dělová koule, porazil jednoho detektiva a s čenichem u země upaloval z domu.“

„A šel po vrahovi?“ ptal se Mason se zájmem.

„Kdepak,“ odpověděla Della. „Pokoušel se utéct. U zavřených vrátek na můstku zůstal stát a začal do nich drápat, aby se tudy dostal ven.“

„To by podle všeho nasvědčovalo, že vražedkyně touto cestou unikla, Dello,“ řekl Mason.

„Tamtudy sotva. Když služebná vyběhla, zamkla za sebou vrátka. Tvrdí s naprostou jistotou, že po můstku nikdo nepřešel a že také od břehu k ostrovu nikdo nedoplaval. Průplav je na obou stranách ohrazen příkrou zídkou.“

Mason zamyšleně svraštil čelo.

„A teď abych vám vysvětlila, jak se policie dověděla, že pes během vraždy štěkal,“ řekla Della. „Když se rozhlédli po přístěnku, spatřili, že dveře jsou na vnitřní straně silně poškrábané a celé od krve. Pes se dobýval ven tak divoce, že si dokonce vylomil jeden dráp. Rozzuřil se patrně, když ucítil, že jeho pán je v nebezpečí.“

„A nikdy předtím pes dveře nepoškrábal?“ zeptal se Mason se zájmem.

„Nikdy. Služebná říkala, že přístěnek byl pro psa zvlášť zařízen. Měl tam matraci, misku s vodou a všechno ostatní. Nechyběla samozřejmě ani ventilace – vysoké okno se silnými mřížemi. Pes byl naučený, aby se choval klidně, jakmile ho do toho přístěnku zavřeli. To je asi všechno. A teď byste se měl věnovat panu Alderovi.“

Už chtěla odejít, aby Dorleyho Aldera zavolala, ale ještě se zastavila: „Mluvil jste se svou klientkou?“

„Mluvil.“

„Všechno klapalo?“

„Všechno dokonce i ona. Pusou.“

„Jak to?“

„Vyjádřila mi svou vděčnost za všechno, co pro ni dělám.“

„Vždyť taky má za co.“

„Ležela v posteli,“ řekl Mason. „A měla přes sebe přehozený jen župan.“

„A dál?“ zeptala se Della Streetová.

„Dál mi vykládala, jak má krásně do hněda opálené nohy, přestože je pracující žena, a hned mi je také předvedla. Připadalo mi, že chce něco zamluvit.“

„A co je na tom?“ zeptala se Della Streetová. „Má právo být na to pyšná, když je opálená do hněda, ne?“

„A když jsem odcházel,“ pokračoval Mason, „šla mi otevřít a její rozloučení na dobrou noc bylo poněkud důvěrnějšího rázu, než jsem předpokládal.“

Della Streetová se zasmála: „Chudák děvče si možná myslí, že to bude mít vliv na výši palmáre.“

„Je to oprávněná dedukce vzhledem ke všem okolnostem,“ řekl Mason.

„Myslíte dedukce z faktů či redukci palmáre?“

Řekl: „Dneska ráno vám to myslí líp než mně. Spala jste, Dello?“

„Ano, po dvou aspirinech a po dvou hodinách převalování v posteli.“

„O Carmen Monterreyové zatím Drake nezjistil nic?“

„Zatím ne. Ale zjistil něco, co ani nechtěl. Nemůže nám říct, odkud to má – je to informace, kterou mu svěřil nějaký jeho známý.“

„A to?“

„Schránku 123 J měl pronajatou George S. Alder.“

Mason se na okamžik zamyslel a pak přikývl: „Ovšem. Alder v tomhle případě udělal docela logický krok. Jakmile získal karafu s dopisem, hned poznal, kolik uhodilo. Věděl, že musí Carmen najít a že se mu snad s její pomocí nějak podaří zdiskreditovat některá tvrzení Minervy Danbyové. Dobře, Dello, přiveďte Dorleyho Aldera, dovíme se, co od nás chce.“

Della Streetová otevřela dveře a Dorley Alder vstoupil. Neztrácel čas nějakými zdvořilostmi.

„Tohle je zatraceně zlá věc, pane Masone.“

„Souhlasím s vámi.“

Alder řekl: „Můj synovec nebyl ženatý a já jsem podle všeho jeho nejbližší příbuzný, takže celá odpovědnost a veškeré závazky nyní přecházejí na mne.“

Mason přikývl a pohlédl na Aldera bezvýrazně.

Dorley Alder se usadil do pohodlné klubovky pro návštěvníky a řekl: „A co teď bude s případem Dorothy Fennerové, pane Masone?“

„Domnívám se, že od dalšího řízení proti ní bude upuštěno. Není už nikdo, kdo by dosvědčil, co a kolik toho bylo ukradeno, jestliže ovšem bylo vůbec něco ukradeno.“

Dorley řekl: „Napadlo vás, pane Masone, že úřady by se teď mohly pokusit vrhnout na Dorothy Fennerovou pro podezření z vraždy?“

„Možné by to bylo,“ řekl Mason a v hlase mu zaznělo pouze suché konstatování. „Vyšetřování vede okresní šerif a ten ovšem může provést ledacos. Kdyby se však pokusil vrhnout na Fennerovou podezření, uřízl by si totální ostudu.“

Dorley Alder vytáhl z kapsy zápisník s koženými deskami. „Řekl jsem vám, že ve mně máte spojence. Teď vám to dokážu. Můj synovec byl zastřelen vlastním revolverem.“

„Hrome! Vážně?“

„Ano, revolverem značky Smith a Wesson, ráže třicet osm. Je to jeden z těch nových modelů, které mají sedmicentimetrovou hlaveň.“

„Víte to určitě?“

„Naprosto určitě. Zkontroloval jsem si účet od firmy, u níž revolver koupil, ale navíc je mi známo, že krátce před smrtí nosil tu zbraň u sebe. Pokud vím, snaží se šerif tuto informaci zatajit novinářům.“

„Mohlo tedy docela dobře jít o sebevraždu?“

„To nechci tvrdit. Pokud vím, je třeba vzít v úvahu různé okolnosti, jako zda byla kůže ožehnuta zbytky střelného prachu a podobně. Znalec prohlásil, že podle jeho názoru byla rána vypálena z příliš velké vzdálenosti od rány, aby se mohl George zastřelit sám.“

„Ale z revolveru vystřeleno bylo?“ zeptal se Mason.

„Nejenže jedna prázdná nábojnice v něm zůstala, ale také jsem se dověděl, že výsledek parafínové zkoušky na přítomnost nitrátů dopadl pozitivně, a to nasvědčuje, že synovec držel zbraň v ruce, když z ní padla rána. George byl levák a takzvaná parafínová zkouška této ruky dopadla kladně… před pěti hodinami vzal šerif Dorothy Fennerovou do vazby.“

Mason chvíli přemýšlel.

„Obával jsem se, že udělá něco podobného. Našel jste karafu s tím dopisem?“

„Nenašel, ale vyšetřující orgány důkladně prohledaly psací stůl a celou pracovnu, než mě tam pustily. Snad dopis našly a rozhodly se, že se o něm zatím nebudou zmiňovat.“

„Počkejte, jestli George Alder z revolveru vystřelil a kulka přesto neuvízla v jeho těle, kde tedy je?“

„Patrně nikde. V místnosti nezanechala žádnou stopu, takže mohla jedině vyletět dveřmi ven.“

„Podle lékařského dobrozdání padl George okamžitě obličejem k zemi. Když smrtelná rána padla, byl obrácen k psacímu stolu a zády ke dveřím.“

„Co měl na sobě?“

„Pohodlné domácí kalhoty a flanelové sako sportovního střihu, které podle svědectví doma často nosíval. Před několika dny natíral jachtu a několik skvrn od barvy zůstalo ještě na saku. Také byl z levé manžety saka vytržen trojúhelníkový kousek látky. Jestli čekal návštěvu – a podle všeho ji opravdu čekal – nepovažoval za nutné, aby se na to oblékl. Návštěvník byl patrně někdo, u koho byla na místě neformálnost.“

„Jako například nějaký rodinný příslušník?“ zeptal se Mason.

Dorley Alder se suše zasmál: „Chtěl jsem použít přesně téhož výrazu, pane Masone, ale pak jsem si uvědomil, že jediný žijící člen z rodiny, kromě Corriny, která zmizela za takových okolností, že mám oprávněné pochybnosti o tom, jestli se vůbec ještě někdy objeví, jsem já!“

„A vy alibi máte?“ zeptal se Mason napůl žertem.

„Jste mazaný advokát, pane Masone,“ odpověděl Dorley vážně. „Tváříte se jakoby nic, ale vaše otázka má skrytý osten.“

„Nuže?“ zeptal se Mason.

„Jsem starý mládenec, pane Masone, který nevyhledává společnost. Svůj volný čas trávím nejraději četbou. Je mi třiašedesát a doufal jsem, že mi bude dopřáno vybírat si do konce života rentu z kapitálu pod kolektivní svěřenskou správou a že budu moci i nadále vést poklidný život. Oba další dědicové byli mladší než já. Rozhodně jsem předpokládal, že mé vyhlídky na odchod ze scény jsou podle míry úmrtnosti podstatně větší, takže mě oba mladší dědicové přežijí a svěřenský majetek připadne jim. Teď se stávám jediným dědicem a uživatelem svěřenského majetku. Nadšen tím nejsem. Nemám nikoho, komu bych majetek odkázal, a zodpovědná rozhodnutí, která budu nucen dělat, sníží patrně mé vyhlídky na delší život. Mé alibi je v podstatě nepřímé, opírá se například o svědectví člověka od benzínové pumpy, který včera odpoledne promazával můj vůz, že stav na mém tachometru vylučuje cestu do synovcovy vily a zpátky. Mohu také prokázat, že tachometr nebyl vypojen. Nejsem natolik pošetilý, pane Masone, abych se domníval, že úřady jsou tak málo skeptické, že zapomenou co nejdůkladněji prošetřit každý můj krok a čas, který jsem k němu potřeboval. Jistě pochopíte, že na mě dnes dopoledne čeká spousta práce. Je třeba zařídit tisíce věcí. Naše společnost spravuje obrovský obchodní kolos. Přiznám se, že nejsem do všech podrobností dostatečně zasvěcen, ale najednou jsem se octl na nesmírně zodpovědném místě. A kromě toho vím, že klepy za mými zády se už jistě rozběhly na plné obrátky. Opravdu nejsem v záviděníhodném postavení.“

Mason přikývl na souhlas.

„Nezapomněl jsem se však u vás zastavit, abych vás ujistil, že jsem myslel vážně to, co jsem vám řekl včera. Získal jste ve mně spojence a přítele, nejen jako člověka, ale také jako jediného člena ředitelství Alderovy společnosti, který zůstal naživu.“

„Děkuji vám.“

„V synovcově pozůstalosti jsem našel jakousi poznámku, která vás bude myslím zajímat.“

„Co je to?“ zeptal se Mason?

„Zjistil jsem, že synovec, jakmile zjistil obsah toho dopisu, pokusil se všemožně navázat styk s Carmen Monterreyovou.“

„Tomu se nedivím,“ řekl Mason.

„Uveřejnil inzeráty v nejrůznějších novinách a mám důvod k domněnce, že s ním Carmen Monterreyová telefonicky mluvila. V poznámkovém bloku je za iniciálami C. M. uvedena adresa. Je to podle všeho nějaká mexická restaurace, kam jezdí turisté. Víc vám o tom nemohu říct, ale adresu jsem vzal s sebou. Domníval jsem se, že se vám může hodit.“

Mason přikývl.

„Mám dojem,“ řekl Dorley, „že bude v zájmu naší klientky, aby ta věc s dopisem byla vyšetřena. A také se domnívám, že z toho vytěžíte víc, než bych dokázal já, a doufám, že mě o dosažených výsledcích bez váhání uvědomíte. Mám za to, že bude líp pro nás oba, bude-li synovcova záhadná smrt objasněna. Jestliže to byla sebevražda, předložíme o tom důkazy. Jestliže však příčinou smrti byla nešťastná náhoda, to jest, že z revolveru vyšla náhodou rána, dokažme to také. A jestliže šlo o vraždu, postarejme se, aby byl pachatel dopaden a usvědčen. A já nebudu šetřit časem, námahou ani penězi, abych vám pomohl ve všem, co v této záležitosti uznáte za vhodné udělat.“

„Děkuji. Možná, že vás navštívím.“

„Prosím vás o to. Budete-li si přát nějakou zálohu…“

„Aby v tomto bodě nedošlo k nějakému nedorozumění,“ přerušil ho Mason. „Dokud tento případ nebude uzavřen, mám pouze jediného klienta, a to Dorothy Fennerovou.“

„Ovšem, ovšem. Chápu vaši situaci, pane Masone. Advokát nemůže sloužit dvěma pánům zároveň. Až ale bude tento případ vyřízen, buďte ujištěn, že se na vás obrátím, abych dal do pořádku finanční stránku. Do té chvíle jste povinen své klientce vším a mně ničím. Považuji také za správné, abych vám sdělil, že z nějakého mně neznámého důvodu vyšetřující orgány jásají, neboť získaly přitěžující svědectví proti nějaké osobě. Domnívám se, že jde o Dorothy Fennerovou. Teď aspoň víte, s kým sympatizuji. Zavolejte mi, prosím, kdykoli ode mne budete potřebovat pomoc.“

„No,“ řekl Mason, „jak víte, zastupuji Dorothy Fennerovou a jsem rovněž právním zástupcem syndikátu, který vlastní pozemky sousedící s vašimi, o kterých…“

„Pokud jde o ten syndikát,“ přerušil ho Dorley Alder, „můžete dát svým klientům výslovné ujištění, že po vyřízení potřebných formalit spojených s převzetím vedení společnosti, mohou počítat s plným porozuměním firmy Alder a spol.“

„Mám tomu rozumět tak, že hodláte přistoupit na přiměřenou smlouvu o pronájmu?“

„Přesně tak. Naše společnost dosud prováděla politiku bezohledného vykořisťování,“ vysvětloval Dorley Alder. „Já osobně jsem s tímto postupem nesouhlasil. Chci vás ujistit, že pokud to bude v mé moci – a ta nyní nebude malá – dojde v této politice k radikálnímu obratu.“

Mason řekl: „To jsou velmi vítané zprávy. Nemohl byste si udělat chvilku času a formulovat své vyjádření o pronájmu pozemků k těžbě nafty písemně, abych je mohl ukázat klientům? Měli by pocit, že jsem dosáhl něčeho konkrétního.“

Dorley Alder se usmál: „Jste stejně taktní jako prozíravý, pane Masone. Do několika hodin vám takový dopis pošlu po zvláštním poslovi. Zatím vám dám tenhle papír s adresou. Snad tam Carmen Monterreyová bydlí nebo se tam aspoň dovíte, kde ji najdete. Chci vám poděkovat za laskavé přijetí a ujišťuji vás, že nebudete mít důvod litovat. Protože jsem však dnes dopoledne opravdu strašně zaneprázdněn, musím se vám už poroučet. Chtěl jsem vás pouze hned ráno informovat o situaci.“

Alder podal Masonovi ruku a vyšel vedlejšími dveřmi stejně důstojně jako už jednou, a ani se přitom neohlédl.

Mason zamrkal na Dellu Streetovou a pak se podíval na adresu, která stála na lístku.

„Jak to vypadá, Dello,“ řekl, „zajdeme si dnes na večeři do jedné mexické restaurace.“

„Hned zvečera?“ zeptala se.

„Hned zvečera,“ odpověděl Mason, „nejdřív ale seženeme Paula Draka a dáme mu tuhle adresu s příkazem, aby opatřil popis Carmen Monterreyové a poslal tam nějaké agenty, kteří budou na tu restauraci dávat pozor.“

„Z toho se může vyklubat docela zajímavý večer,“ řekla Della Streetová.

„To určitě,“ zašklebil se Mason.

„A jestliže vám vaše klientka projevila vděčnost za to, co jste pro ni udělal do včerejšího večera, představte si, co udělá dneska.“

„Na to radši ani nechci myslet.“

„Až k ní půjdete příště, zas na nějakou diskusi, měl byste s sebou vzít svou sekretářku, aby hovor zapisovala. Jak dlouho ji budou držet ve vazbě?“

Mason pokrčil rameny a řekl: „To záleží na tom, jak se bude držet mých instrukcí a jestli dokáže mlčet.“

„A když to dokáže?“

„Pak si ji tam mohou nechat hezky dlouho.“

„A když to nedokáže?“

„Pak ji vyždímají jako citrón a pustí k vodě. Okamžitě ale se pokusí zkroutit všechno, co řekla, tak, aby toho mohli použít proti ní.“

„A co uděláme my?“

„Podáme stížnost do uvalení vazby, a v případě, že se Dorothy Fennerová u nás dnes do dvou hodin odpoledne neohlásí, zajedeme do oddělení římská jedna za soudcem Lankershimem, který vypadá jako rozumný člověk, a požádáme ho, aby vydal příkaz k jejímu propuštění. A pak bude šerif nucen buď hodit udici, nebo návnadu pustit.“

„Možná, že se rozhodne hodit udici.“

„Potom,“ řekl Mason s úšklebkem, „se zmocníme té návnady my a pokusíme se ji nějak apetitně narafičit na hodně ostrý háček.“

„Poslouchej, co jsem zjistil, Perry,“ řekl Paul Drake. „Obrátili jsme všecko naruby, abychom tu ženu z Los Merritos vypátrali a dověděli se, odkud tam přišla. Taková žena tam skutečně byla a popis Corriny Lansingové by se na ni hodil. Trpěla ztrátou paměti, měla halucinace, hysterické stavy maniakodepresívní psychózu, jak tomu říkají doktoři. Byla v ústavu, když Minerva Danbyová psala ten dopis.

Ale ani jednou neuvedla, jak se jmenuje, aby bylo možné tomu, co říkala, věřit. Měla pokoj v jižním křídle, a to před čtyřmi měsíci vyhořelo. Byl to strašný požár a uhořelo při něm zaživa šest pacientů. Mezi nimi také ona.“

„A co její mrtvola?“ zeptal se Mason.

„Ohořela tak, že nebyla k poznání,“ odpověděl Drake. „Identifikoval ji podle kovového přívěsku.“

„Je možné, že to byl někdo jiný?“

„Jasně, je možné, že to nebyla Corrina Lansingová,“ řekl Drake. „Ale není možné, aby to byl někdo jiný než pacientka, která se tam léčila a kterou Minerva v den své smrti zřejmě identifikovala.“

„A jiné stopy nejsou?“ zeptal se Mason.

„Ne. Nemůžeme prostě sehnat sebemenší stopu, z které bychom si mohli udělat nějaký závěr. Tu ženu sebrali na ulici v Los Angeles asi ve dvě hodiny v noci, zavřeli ji pro opilství, protože nejdřív mysleli, že je opilá, a pak ji odvezli na psychiatrii, odkud ji poslali do Los Merritos.“

„To je soukromý ústav?“

„Ano. A dostala se tam tak, že se policie přirozeně pokoušela najít nějaké její příbuzné. Prověřili i seznam pohřešovaných osob a podobně. Nějaká paní, která hledala nezvěstnou sestru, si myslela, že by to podle popisu mohla být tahle žena. Když ji ale přivedli, paní prohlásila, že to její sestra není, ale když chvíli poslouchala její blouznění, slitovala se nad ní a řekla, že jí zaplatí léčení v soukromém ústavu. Ředitel samozřejmě očekával šek, ale místo toho mu nějaký poslíček přinesl peníze v hotovosti. Byl to balíček bankovek, u kterých byl lístek, že odesilatelka si přeje zůstat neznámá.“

„Jinými slovy, dneska už nejde nijak zjistit, jestli to byla opravdu mrtvola Corriny Lansingové, že?“

„Ne, to nejde.“

„Pohřbili ji?“ zeptal se Mason.

Drake pokrčil rameny. „Zapsali ji do seznamu mrtvol, jejichž totožnost nebyla zjištěna. Víš přece, co se v takových případech dělá. Mrtvoly se přenechávají státu s tím, aby je po třiceti dnech přidělil k pitevním účelům a tak.“

„Když je mrtvola ohořelá, tak taky?“ zeptal se Mason.

„Slyšel jsem, že právě po nich je sháňka. Potřebují je k přednáškám o bezpečnostní službě, o kriminologii, o vyšetřování žhářství a vražd.“

„A co je s tím dopisem v karafě?“

„Jestli ho policie v Alderově psacím stole našla, pak mlčí jako hrob. Ven o tom nepronikla ani zmínka.“

„Co říkala klientka?“

„Nemluvil jsem s ní. Před několika hodinami jsem podal stížnost do uvalení vazby.“

„Šerif si myslí, že má proti ní nějaký důkaz, Perry. Mimochodem, na šerifovu žádost policie sebrala nočního vrátného z penziónu hotelu Monadnock a zajistila ho jako korunního svědka. Řekni mi, proč by to dělali, kdyby jim o ní nemohl nic přitěžujícího prozradit?“

Mason řekl: „Hrom do toho, Paule. Dorothy Fennerová byla v době vraždy ve svém bytě. Po propuštění z věznice se vrátila rovnou do penziónu, kde bydlí. Sám jsem ji tam zavezl. Důvěrně ti prozradím, nač šerif toho vrátného potřebuje. Mohl by dokázat, že George Alder Dorothy Fennerovou v penziónu Monadnock navštívil. Ale to je taky všechno, co může dosvědčit; Dorothy Fennerová mě ujistila, že byt neopustila.“

„Inu, Perry,“ řekl Drake, „nějak se mi nelíbí, že toho vrátného tak moc hlídají.“

Mason řekl: „Určitě je to proto, co jsem říkal, Paule. Zajistili ho jako svědka, aby prokázal, že Alder přišel Dorothy navštívit. O tom já vím. Dal vrátnému pět dolarů, aby ho pustil nahoru bez ohlášení. Co na tom? To přece nic nedokazuje.“

„No, šerif si myslí pravý opak. Určitě se chystají, že tě zkoupou.“

„Tak jen ať se chystají,“ řekl Mason tvrdě. „Vymáchají se nakonec sami. Našel jsi Peta Cádize?“

„Ano. Je to tulák z přístavu, zvláštní figurka a bydlí na plachetnici. Chceš, abychom ho vyslechli?“

„Hrome, to by ještě chybělo. Toho chlápka nech na pokoji, Paule. Nesmím se o něho vůbec zajímat, jestli nechci ukázat karty. O tom dopise přece nemám nic vědět. Myslíš, že ho odnesl vrah, Paule?“

„Nemám nejmenší tušení, Perry. Vím jen, že policie je se šerifem jedna ruka a všichni se tak nějak vychytrale uculují.“

Mason svraštil čelo. „Zatraceně. Uvidíš, že jsou vedle jak ta jedle, Paule. Našel jsi Carmen Monterreyovou?“

„Je v té restauraci, jaks říkal. Dělá tam bardámu a hádá z ruky. Večer tam má přijít, ale zdá se, že nikdo nemá ponětí, kde dnes je. Moji lidé restauraci hlídají. Máš nějaké zvláštní přání, pokud jde o Carmen?“

Mason zavrtěl hlavou. „Půjdu tam dneska s Dellou na večeři a necháme si předpovědět budoucnost.“

„Doufám, že se dovíte něco potěšujícího,“ ušklíbl se Drake. „Zeptej se jí, jaké konkrétní důkazy proti tvé klientce má policie v rukou, Perry. Řekl bych, že oni si myslí, že mají v rukou eso.“

„Jen ať ho vynesou, já jim ho přebiju,“ odpověděl Mason optimisticky.

Tlustý Mexičan se strnulým úsměvem ve tváři, která vypadala jako paskvil na bodrou bezstarostnost, hrál na kytaru. Po ramenou mu splývala serape a na hlavě měl slaměné sombrero se širokým okrajem.

Seděl před vchodem, odkud se po několika schodech scházelo dolů do restaurace. Jeho úsměv už dávno nebyl nic jiného než zkřivení unavených lícních svalů.

Mason s Dellou Streetovou, která do něho byla zavěšena, působili dojmem párku, jenž se bez cíle prochází po ulicích. Před vchodem na okamžik zaváhali, jak sešli po schodech a vstoupili do slabě osvětlené jídelny, která se ostošest snažila zdůraznit místní kolorit.

Stolky pokryté červenobíle kostkovanými ubrusy stály kolem tanečního parketu, který určitě neměl víc než nějakých dvanáct čtverečních metrů.

Na jedné straně místnosti stál mikrofon a čtyři muži v serapes a sombrerech obstarávali hudbu pro pět nebo šest tančících dvojic. Stolků byly asi tři tucty a byly obsazeny asi z poloviny.

Servírky, převlečené za Mexičanky, roznášely jídla a nápoje. Od stolku ke stolku přecházela věštkyně s neosobním úsměvem a stejně nacvičeným strnulým úšklebkem ve tváři, jaký měl osamělý hráč na kytaru před vchodem do podniku.

Drakův agent přistoupil k Masonovi a tiše řekl: „Přišla asi před čtvrt hodinou.“

„Je to ta věštkyně?“

„Ano. Teď právě přišla její teta. Podnik patří jí.“

Mohutná žena, o které se Drakův člověk zmiňoval, se k nim přihnala, na tváři měla vítací úsměv, ale v očích jí sedělo cosi pronikavého a slídivého.

„To je můj kamarád,“ řekl Drakův detektiv. „Já sedím tamhle v boxu, A oni si přisednou.“

„Velice mě těší,“ řekla hostitelka sladce. „To váš přítel, ne?“

„Ano.“

„Ach, byla velice hezký. On a seňorita budou sedět u vás. To mě těší, že vy ste sem přišla.“

Mason šel k boxu, který mu Drakeův agent ukázal a sedl si.

„Dal jste si hádat budoucnost?“ zeptal se Mason.

„Ne,“ odpověděl detektiv. „Objevila se tu teprve před patnácti minutami. Paul mi přikázal, abych to tady oklepl, nespustil ji z očí, zjistil o ní všechno, co půjde zjistit, a počkal na vás.“

„Tak tu chvíli posedíme a uvidíme, co se tu děje.“

Drakův člověk řekl: „Nejspíš bych vám radil tu rýži po španělsku. Ostatní jídla jsou strašně těžká. Sakra, když člověk jednou zná tu skutečně milou mexickou pohostinnost, pak mu tenhle turistický švindl připadá hnusný. Když si dáte pivo, počkají asi deset minut, potom přijde číšník, nápadně zvedne prázdnou flašku a mlčky vám naznačí, že byste si měl dát další… Podívejte se, jak tancují, to není špatné.“

Mason se opřel o opěradlo a pozoroval tančící páry.

„Ta dvě děvčata s těmi staršími chlápky v závěsu, to jsou čísla,“ řekl detektiv. „Hodili jim asi na krk organizovat zábavu pro nějaké zákazníky, kteří sem přijeli za obchodem. Nejsou to animírky, jsou to spíš nějaké písařky na stroji z kanceláře, a tohle jim nejde moc pod nos. Ti chlápci počítají, že si dnes užijí sladkého života, už se dostávají do ráže a začínají si moc dovolovat. Děvčata by to už všechno měla nejradši za sebou a v duchu si patrně říkají, co se stane, až bude čas k rozloučení. Každých dvacet minut vypadnou na toaletu, aby se poradily, a sotva zmizí, dají ti chlápci hlavy dohromady a kují plány. Koukněte se na tu ženskou jak krajta, co tamhle tancuje s tím čahounem. Šmíruje, jak se vyvíjí situace s těma dvěma venkovskýma kšeftsmanama. Sázím se jedna k jedné, že až si ty jejich společnice zas odskočí na toaletu, upoutá na sebe nějak jejich pozornost. Koukejte, jak se kroutí při tanci, člověk by si myslel, že se kolem toho svého partnera chce ovinout jako břečťan. A pak se koukněte na támhletoho páprdu, co si vyrazil se starou něco oslavit. Deset let už jistě takhle netancoval a neproháněl tělo. Ona se baví, ale ráno budou oba dva polámaní a zítra večer zastrčí doktor stetoskop do brašny, vážně potřese hlavou a upozorní toho dobráka, že zestárl o třicet pět let a přibral dvacet kilo od chvíle, kdy byl v koleji zvolen za nejlepšího tanečníka ročníku. V takovýchhle podnicích vždycky rád pozoruji lidi a…“.

Číšnice podala Perrymu Masonovi jídelní lístek.

Mason řekl: „Přineste mi pivo a nějaké ty kukuřičné tentononc, co se k němu podávají. Objednáme si až později.“

Číšnice přinesla pivo a fritos a čekala, až si vyberou. Mason přesvědčoval Dellu, že musí ochutnat španělskou rýži s tortillami.

Della Streetová řekla: „Už je tady, šéfe.“

Carmen Monterreyová s úsměvem přistoupila ke stolu: „Nechcete předpovědět osud?“ zeptala se se zvednutým obočím. Podívala se po obou mužích a upřela oči na Dellu Streetovou.

„Ach,“ zvolala Della Streetová nadšeně, „to by jistě bylo…“ Uprostřed věty se náhle zarazila a provinile pohlédla na Perryho Masona.

Mason se připojil k divadýlku a řekl dobrácky: „Ale ovšem. Jen si dej hádat, jestli máš chuť.“

Della zkroušeně odpověděla: „Já to tak nemyslela – totiž, je to v pořádku?“

„Ovšem, že je,“ řekl Mason a podal Carmen tři přeložené dolarové bankovky. „Prosím,“ řekl. „A vyložte jí to dobře.“

Carmen Monterreyová zastrčila peníze za výstřih blůzy, sedla si na volnou židli proti Delle Streetové a řekla: „Ukažte mi, prosím vás, dlaň.“

Několik okamžiků pátravě zkoumala dlaně Delly Streetová a pak řekla: „Vy jste zaměstnaná žena. Zastáváte velmi důležité místo. Ne?“

„Přijde na to, co myslíte slovem důležité,“ odpověděla skromně Della.

„Máte svou práci velmi ráda,“ řekla, „ale to je možná proto, že máte velmi ráda někoho, kdo pracuje s vámi.“ Zvedla obočí.

Della Streetová odpověděla rozpačitě: „No, možná…“

Carmen Monterreyová vrhla na Perryho Masona pohled plný pochopení. „Ach,“ řekla a pak rychle dodala: „Jste ve své práci velice obětavá. Možná proto, že pracujete pro významného, šlechetného člověka, který vzbuzuje důvěru.“

Mason vážně oddělil z balíčku další dolarovou bankovku a podal ji Carmen Monterreyové. „Daří se vám to znamenitě,“ řekl.

Schovala bankovku k ostatním, a jak se usmála, objevily se jí na tváři dolíčky.

„Pracujete tvrdě spoustu hodin, ale máte pocit, že děláte práci, kterou milujete. Taková láska ponese plody – ne?“

Della Streetová už měla odpověď na jazyku, ale pak se zarazila.

„Krásné plody,“ řekla Carmen Monterreyová. „Nádherné plody. Nejdřív se objeví květ a pak plody… Bývají někdy chvíle, kdy si chcete odpočinout, ale nechcete opustit svou práci. Dlouhou dobu jste na světě sama. Když jste byla malá, zemřela vám matka, a váš otec… Možná že se rozešli a vaší matce to zlomilo srdce – ne? A ten zážitek se vám vtiskl do paměti. Uvědomila jste si, že když žena dává srdce, dává všechno… Možná…“

Della Streetová náhle uškubla ruku.

„Je toho ažaž,“ řekla a nervózně se zasmála.

Carmen Monterreyová se na ni podívala s pochopením. „Možná že i teď je budoucnost formována minulostí,“ řekla. „Loď, která nikdy neopustí přístav, protože se obává bouří, nemůže přivézt bohatý náklad – ne?“

„Ne,“ přitakala Della Streetová.

Carmen Monterreyová vrhla pohled na Perryho Masona, chystala se sáhnout po jeho ruce, ale místo toho se obrátila k Harrymu Frinkovi. „Chcete si dát hádat osud – ne?“

„Ne,“ řekl Frink stroze a rozhodně.

Mason řekl: „Myslím, že jste skutečně dobrá jasnovidka, slečno…“

„Carmen,“ řekla. „Říkejte mi Carmen.“

„Jste znamenitá.“

„Mám ten dar odjakživa. Vidím do věcí. A někdy v čárách dlaně…“

„Opravdu tomu věříte?“ zeptal se Mason.

Pokrčila rameny a zasmála se. „Jak to mám vědět? Jestliže člověk něčemu věří, stává se to částí jeho samého. Vím jen to, že jakmile někoho uchopím za ruku, cítím, že do mne cosi vniká. Z té cizí ruky to proudí do mé a krvi do mozku a začínají se vytvářet představy. Dívám se na čáry na dlani, držím ruku, ale všechno se vytváří v mé hlavě. Tomu se říká jasnozřivost – ne?“

„Patrně ano,“ odpověděl Mason pochybovačně. „Narodila jste se tady?“ Zavrtěla hlavou. „Narodila jsem se v Mexiku.“

„Jste moudrá,“ řekl Mason. „Cestovala jste – ne?“

Zasmála se a řekla: „Už jste pochytil ten mexický zvyk – končit větu otázkou. Teta se tomu obyčeji vysmívá, ale sama to také dělá. Položíme otázku a končíme jí s ne, i když třeba odpověď samozřejmě zní ano, ale ne používáme v otázce proto, aby ten druhý měl usnadněnou odpověď.“

„Kde jste získala vzdělání?“ zeptal se Mason.

„Cestovala jsem,“ řekla poněkud zamyšleně.

„Po Evropě?“

„Ne.“

„Po Jižní Americe?“ Přisvědčila.

Mason řekl: „Vždycky jsem toužil navštívit Jižní Ameriku. Povězte mi, je tam hezky?“

Carmen zakoulila očima. „Ach, seňore, tam je krááásně.“

„Jak je to dlouho, co jste tam byla?“

„Zrovna jsem se odtamtud vrátila.“

„Neříkejte.“

„Ona síla, která mi umožňuje předvídat budoucnost, je dobrá pro jiné, ale ve svém vlastním případě tak jasně nevidím. Moje jediná důvěrná přítelkyně zmizela a nikdo neví kam. Někteří lidé říkají, že je mrtva. Ale nemohou říct, kdy zemřela nebo jak zemřela. A já sama mohu pouze povědět, že to nevím. Někdy mám pocit, že má přítelkyně je naživu a velmi blízko, jindy že je mrtvá a velmi blízko. Je to záhadné. Než zemřela, měla to v hlavě v nepořádku, a když jedna přítelkyně, které věřila, zklamala její důvěru, byl to pro ni velký otřes. Mluvíme ale příliš o mně. Bude lepší mluvit o vás. Máte mnoho schopností, mnoho věcí, pro které vám jiní opravdu mohou závidět, ale jste ve velkém nebezpečí – ne?“

„Ne,“ řekl Mason s úsměvem.

„Ach ano, já myslím, že jste. I teď si myslím, že… vy si však nepřejete vědět, co vás čeká – ne?“

Mason hodil hlavou dozadu a rozesmál se. „Umíte kouzelně prodávat. Samozřejmě že si přeju vědět, co mě čeká.“

Uchopila ho za ruku a chvíli ji podržela ve své.

Pojednou Frink varovně zakašlal, a když zachytil Masonův pohled, ukázal rukou ke vchodu do restaurace.

Mason zvedl oči a spatřil vstupovat dovnitř dva muže se širokými rameny. Pohybovali se ostražitě, ale nicméně se tvářili důležitě a útočně.

Mexická majitelka podniku k nim srdečně přispěchala, ale když spatřila na jejich tvářích onu neklamnou pečeť úřední důležitosti, úsměv jí ztuhl na rtech.

Jeden z příchozích jí něco zašeptal.

Žena ukázala k boxu.

Oba muži přistoupili ke stolu, jeden z nich otočil klopu kabátu a ukázal šerifskou hvězdu. „Zavřete krám, Carmen,“ řekl. „Oblečte se a doprovodíte nás. Někdo vám chce dát pár otázek.“

Neosobně se podíval na Masona a řekl: „Promiňte, že jsem vás vyrušil, pane,“ a položil Carmen ruku na rameno. „Tak jdem, Carmen,“ řekl. „Ale já nechápu…“

„Nevadí, pojďte.“

Vedoucí restaurace si dělala starosti: „Rychle, prosím, Carmen,“ a pak začala brebentit španělsky cosi, co Carmen popohnalo.

„Inu,“ řekl Perry Mason, zatímco muži odváděli Carmen do auta, „bylo to hezké, dokud to neskončilo. Zavolám Paula Draka a zjistím, jestli o tom něco neví.“

Vešel do telefonní budky, vytočil Drakovo číslo, a když se detektiv ozval, Mason řekl: „Paule, zrovna sebrali Carmen. Nevíš proč?“

„To nevím, Perry, ale myslím si, že úřady mají ten dopis z karafy v rukou a chtějí to vyšetřit. Mám ale jiné zprávy. Vyložila ti Carmen osud?“

„Ano.“

„Jaké to bylo?“

„Je dobrá, Paule, má přirozený dar jasnozřivosti.“

„Byl to příznivý osud?“

„Pokud to stačila říct. Přerušili ji v nejlepším.“

„Jestli ten osud byl příznivý, pak je to mizerná věštkyně,“ řekl Drake. „Zrovna jsem dostal hlášku, že šerif má proti Dorothy Fennerové kompletní důkazy pohromadě a chystá se prokázat, že komplicem, který na ni čekal v kánoi, když se v sobotu večer pokusila ukrást ten dopis z Alderovy vily – jsi byl ty.“

„Obhajoba může vznést námitky proti sestavení poroty,“ řekl soudce Garey.

Perry Mason se zvedl a uhlazeně se uklonil: „Se složením poroty jsme plně spokojeni. Vaše Ctihodnosti.“

Soudce Garey se podíval na žalobce.

Státní zástupce Claud Gloster udělal rukou gesto vyjadřující souhlas. „Vezměte porotu do přísahy.“

Soudce Garey řekl: „Porota bude vzata do přísahy.“

Porota složená ze sedmi mužů a pěti žen povstala, všichni zvedli pravou ruku a složili přísahu, že své povinnosti v trestní věci státu Kalifornia proti Dorothy Fennerové budou plnit podle nejlepšího vědomí a svědomí.

Jménem obžaloby pronesl stručnou úvodní řeč Claud Gloster. Řekl, že chce prokázat, že obžalovaná Dorothy Fennerová s rozmyslem zavraždila George S. Aldera v jeho přímořské vile, ležící na pozemku známém jako Alderův ostrov, že příčinou smrti byla střela, která pronikla šíjí, roztrhla krční tepnu a roztříštila páteř. Zavražděný klesl na místě k zemi.

Zavražděný návštěvu obžalované očekával. Zavřel psa, který byl v posledních měsících jeho nerozlučným společníkem, aby obžalovaná mohla bez obav vkročit do jeho domu. Obžalovaná usmrtila Aldera jediným výstřelem vypáleným z revolveru ráže třicet osm, uprchla zadními dveřmi na břeh, kde měla kánoi nebo jinou loďku, odpádlovala ke své jachtě, k níž loďku uvázala, převlékla se, odebrala se do přístavu a vrátila do svého bytu.

Byla to úvodní řeč koncipovaná jen ve velmi hrubých obrysech. Když domluvil, státní zástupce usedl. Mason se pro tu chvíli úvodního slova vzdal a Gloster předvolal prvního svědka obžaloby.

Lékař, jenž provedl pitvu, vypověděl v řeči bohatě prošpikované odbornými termíny, jak a čím byla smrt způsobena.

Claud Gloster, obezřelý, logický a nebezpečný soupeř v soudní síni, kladl obezřele jen takové otázky, které osvětlovaly body příznivé pro obžalobu, a vždycky se včas zarazil.

Zdvořile se obrátil k Masonovi a řekl: „Přejete si dát svědkovi nějaké kontrolní otázky, pane Masone?“

„Jenom jednu,“ řekl Mason.

„Prosím.“

„Děkuji vám. Když jste skončil prohlídku mrtvoly, stanovil jste příčinu smrti, doktore?“

„Ano.“

„Zmínil jste se, že střelná rána byla způsobena střelou ráže třicet osm?“

„Ano.“

„Střela byla tedy nalezena?“

„Ne, nebyla.“

„Podle čeho jste tedy ráži určil?“

„Částečně podle velikosti rány a částečně z úvahy vyplývající ze skutečnosti, že revolver, z něhož byla smrtící střela vypálena, ležel pod tělem mrtvého.“

„Jak víte, že byla smrtící střela vypálena z revolveru ležícího pod tělem, když jste střelu nenašel?“

„Poněvadž bylo z revolveru nedávno vystřeleno, poněvadž se střela nemohla nikam ztratit, a poněvadž to byl revolver ráže třicet osm.“

„Rozumím. Víte, že smrtící střela byla ráže třicet osm, poněvadž pod tělem mrtvého byl nalezen revolver, a víte, že ten revolver byl vražednou zbraní, protože je ráže třicet osm. Je to tak?“

„Když to formulujete takhle, zní to absurdně.“

„Formulujte tedy své vývody tak, aby nezněly absurdně.“

„Máme tu velikost střelné rány.“

„Vy nevíte, že průstřel je vždycky menší než kalibr střely?“

„Jak by mohla mít rána menší průměr než střela?“

„Protože kůže je elastická.“

„Inu, já jsem si jist, že tahle střela byla ráže třicet osm.“

„Ale ta část vaší výpovědi, v níž se zmiňujete o tom revolveru jako o smrtící zbrani – ta se opírá čistě jen o váš dohad?“

„Je to záležitost znaleckého úsudku.“

„Znalecký úsudek, založený na dohadu, pane doktore?“

„Ano, chcete-li to formulovat takto.“

„To je všechno,“ řekl Mason.

Úředník stavebního referátu složil přísahu a předložil plánky vily a jejího okolí. Pak předstoupil člen uniformované policie, který vypověděl, že k místu činu byl telefonicky přivolán sousedem, jehož vyburcoval křik Alderovy služebné. Vrátila se z kina a našla svého pána ležet mrtvého na podlaze pracovny. Strážník popsal, jak vila vypadala, když tam přišel, že však od chvíle svého příchodu na místo zůstal na stráži a pověřil jiné občany, aby zatelefonovali šerifovi, a vyrozuměli coronera. Svědek zůstal na místě, dokud se coroner nedostavil. Byl přítomen fotografování a identifikoval snímky, které ukazovaly tělo mrtvého, a jak vypadalo místo činu.

„Můžete svědkovi klást kontrolní otázky,“ řekl Gloster nedbale.

„Pes tedy byl zavřen ve vedlejší místnosti?“ zeptal se Mason.

„To nebyla vedlejší místnost, spíš jakýsi přístěnek s ventilací a okénkem vysoko u stropu. Bylo tak vysoko, že se k němu pes nemohl dostat.“

„Kdo pustil psa ven?“

„Když přišla posila, tak – tak jsme ho pustili ven jaksi společně.“

„A jak to dopadlo?“

Strážník řekl: „Chtěli jsme pootevřít dveře a hodit psovi smyčku kolem krku, jakmile vystrčí hlavu.“

„A podařilo se vám to?“

Strážník se zazubil: „Ten pes byl jak bomba. Pootevřeli jsme dveře a vyrazil ven jak blesk, vytrhl šňůru z ruky muži, který ji držel, a uháněl pryč.“

„Kam odběhl?“

„Zahlédl jsem ho, jak proběhl místností a hnal se po postranním schodišti. Šňůru táhl za sebou.“

„Utíkal jste za ním?“

„Ano.“

„A kde byl?“

Svědek se zazubil. „Byl v prachu.“

Jeho replika vyvolala v soudní síni salvu smíchu.

„Víte, kam utekl?“

„Na vlastní oči jsem neviděl nic.“

„Na dvoře ho nebylo vidět?“

„Ne.“

„Víte, že pes nebyl ani na zadním dvorku?“

„Pes patrně oběhl zadní trakt domu a pokoušel se utéct ven vrátky. Ale já ho sám neviděl, nemohu na to přísahat, poněvadž když jsem přišel k průčelí vily, držela ho na šňůře služebná, která vyběhla předním vchodem.“

„Nepokoušel se ji pes kousnout?“

„Ne. Nechal se klidně držet.“

„Byla to táž služebná, která našla mrtvolu?“

„Ano.“

„A kde je pes teď?“

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl Gloster, „tohle už rozhodně nepatří do kontrolního výslechu. Překračuje to daleko rámec věci.“

„Jestliže je tato skutečnost svědkovi známa, může o ní vypovídat,“ rozhodl soudce. „Soud nemá zato, že by to bylo tak či onak důležité, ale chce poskytnout obhajobě při kontrolním výslechu co největší volnost.“

„Vaše Ctihodnosti, nicméně otázka, kde je pes v přítomné chvíli, značně překračuje hranice kontrolního výslechu,“ řekl Gloster uhlazeně. „Za důležitou pokládám skutečnost, že zesnulý psa zavřel do přístěnku, aby očekávaná návštěva nebyla obtěžována. Hodláme prokázat, že podobného opatření použil nejednou. Kdykoli do vily přišel někdo cizí, byl pes zavřen nebo uvázán na řemenu. Avšak otázka, kde je pes v přítomné chvíli, rozhodně překračuje rámec projednávané věci.“

Mason se usmál: „Nuže, když je tato otázka bezpředmětná, proč bych se nemohl dovědět, kde teď pes je?“

„Protože nemá smysl zatěžovat soudní protokol věcmi, které sem nepatří.“

„Řekněte mi to tedy aspoň pro mou informaci.“

Gloster zavrtěl hlavou.

Soudce Garey zbystřil pozornost. „Myslím, že obhajoba má právo se to dovědět.“

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl Gloster zoufale, „snažíme se udržet dokazování v mezích projednávaného případu, to jest, snažíme se je omezit na otázku, kdo zavraždil George S. Aldera. Jestliže se do toho začnou zatahovat psi, kde ti psi jsou, co dostávají žrát, jak se cítí, jestli nedrží smutek…“

„Obhájce se netázal, co pes žere, ale kde je,“ řekl soudce Garey, „a podle názoru soudu má právo to vědět. Odpovězte na danou otázku, pane svědku.“

„Nevím, kde pes je,“ řekl strážník. „Dali ho myslím do nějakého psího domova. Víc o tom nevím.“

„Víte, jak se ten domov jmenuje, pane Glostere?“ otázal se soudce Garey zlověstně.

„Nevím, Vaše Ctihodnosti. Mám za to, že se psa ujal šerif.“

„Dobrá, až to vyšetříte, sdělte to soudu,“ řekl soudce Garey. „Myslím, že máme právo vědět, kde teď pes je. Máte na svědka ještě nějaké otázky, pane Masone?“

„Pokud jde o ten přístěnek, co v něm pes byl,“ řekl Mason. „Neříkal jste, že byl pro psa zvlášť postaven?“

„To jsem neřekl. Myslím, že dali do přístěnku pouze instalovat ventilátor. Občas tam psa zavírali. Poznalo se to podle toho, že tam byla deka, nádoba s vodou a že vnitřní strana dveří byla celá poškrábaná, jak se pes v době vraždy dobýval ven. Utrhl si přitom dráp.“

„Vy jste si toho utrženého drápu všiml?“ zeptal se Mason.

„Neviděl jsem jej, ale poznal jsem to, poněvadž v místě, kde škrábal na vnitřní stěnu dveří, byly tři slabě viditelné, ale zřetelné krvavé šmouhy. Také na podlaze bylo pár krvavých skvrn. Je to nerozum nechávat psa v místnosti s táflovanými dveřmi, když to chcete slyšet. Stačilo by přibít zevnitř na dveře kus ohoblovaného prkna, a pak by si pes na táflování nemohl utrhnout dráp.“

„Nerozškrábal dveře už někdy dřív?“ zeptal se Mason.

„Inu, abych majiteli psa nekřivdil – ty škrábance byly všechny čerstvé. Domnívám se, že… Promiňte, zapomněl jsem, že nemohu vypovídat o svých dohadech.“

„Jen pokračujte,“ řekl Mason. „Nehodlám vznášet námitky. Zdá se, že se v tom vyznáte líp než znalci.“

Svědek se zasmál. „Inu, všechny škrábance na vnitřní straně dveří byly čerstvé. Upozornil jsem na to i ostatní, když pes po otevření dveří vyběhl. Byl jistě dobře vycvičený a naučený zůstat v přístěnku, když však slyšel výstřel – a mám zato, že došlo také k hádce – chtěl pes za každou cenu ven a na hrubém táflování dveří si utrhl dráp. Mám psy rád, a když vidím, že se se zvířetem špatně zachází, dohřeje mě to.“

„Utrhl si jeden dráp nebo víc?“ zeptal se Mason.

„Řekl bych, že jen jeden.“

„A na dveřích byly výhradně čerstvé škrábance?“

„Ano. Žádné, které by vypadaly jako z dřívějška jsem nenašel. Ověřil jsem si to mimochodem u služebnictva, ale to myslím nelze připustit jako svědectví.“

„Jinými slovy,“ řekl Mason, „snažil jste se aspoň pro klid vlastní duše zjistit, zda bezprostředně před výstřelem nedošlo k nějaké hádce. Je to tak?“

„Ano.“

„A zjistil jste to?“

„Zjistil.“

„Nuže, když už se teď zabýváme domněnkami, povězte mi, jak se mohl vrah zmocnit revolveru, který patřil Georgi Alderovi?“

„Ležel nejspíš na stole… nebo snad ta mladá žena…“

„Jestli soud dovolí,“ zaprotestoval Cladud Gloster.

„Toto všechno nelze ještě považovat za průkazné svědectví,“ vyhlásil soudce Garey. „Jde pouze o svědkův dohad, který si zástupce obhajoby vyžádal, avšak svědectví to není.“

„Zrovna tak jako všechny ostatní výpovědi, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Mason.

„Myslím, že o tom nebudeme debatovat, pane Masone.“

„Prosím, Vaše Ctihodnosti.“

„To je všechno,“ oznámil Gloster. „Mým dalším svědkem je okresní šerif Leonard C. Keddie.“

Šerif Keddie, vysoký, kostnatý a pomalu mluvící člověk, složil přísahu, zaujal místo na lavici svědků a uvedl své jméno, věk a povolání.

„Byl jste třetího srpna v noci zavolán do vily George S. Aldera na Alderově ostrově?“

„Ano.“

„A co jste tam zjistil, šerife?“

„Když jsem tam přišel, ostatní už tam byli – byli už tam nějaký čas. Zorganizoval jsem pátrání a poohlídli jsme se po okolí. Zjistili jsme, že u přístaviště chybí člun – menší loďka –, a předpokládali jsme, že vrah mohl uniknout v něm. Před přístavním můstkem bylo poplašné zařízení, ale osoba, která se tam vyznala, mohla poplašné zařízení vypnout z ostrova, takže by zůstalo tři minuty mimo provoz a pak by se opět samočinně zapnulo. Převzal jsem pátrání po zmizelém člunu.“

„A našel jste ho?“

„Ano.“

„Kde byl?“

„Byl odvázaný a plul volně v zálivu.“

„Můžete nám na doličném předmětu obžaloby D dvanáct, tj. na této mapce, přibližně vyznačit, kde jste člun objevil?“

„Jistěže. Byl na místě, které označím křížkem.“

„Byl jste osobně přítomen ve chvíli, kdy člun našli?“

„Ano, byl.“

„A bylo vám na člunu něco nápadné?“

„Člun byl čerstvě natřen zelenou barvou zvláštního odstínu.“

„Provedl jste prohlídku na jachtě Kathy Kay, která patří obžalované?“

„Ano.“

„Všiml jste si tam něčeho zvláštního?“

„Ano.“

„Co to bylo?“

„Lodní bok byl na jednom místě zamazaný zelenou barvou.“

„A udělal jste s tou zelenou barvou něco?“

„Postaral jsem se, aby ji oškrábali a předali do chemické laboratoře k spektroskopickému rozboru a porovnali s barvou, jíž byl natřen člun nalezený v zálivu, o němž se později zjistilo, že je majetkem George S. Aldera.“

„Co jste ještě udělal dál?“ zeptal se Gloster.

„No,“ protáhl šerif, „řekl jsem si, že když někdo ve spěchu naskakoval do loďky, mohl něco upustit – a tak jsem si jen pro jistotu opatřil takové zařízeníčko na prohlídku dna a prohlédl jsem si mořské dno zálivu v těch místech, kde byl člun uvázán.“

„A našel jste něco?“

„Našel.“

„Co to bylo?“ zeptal se Gloster a triumfálně se rozhlédl. „Dámská kabelka.“

„Kde je ta kabelka teď?“

„Mám ji u sebe,“ řekl šerif. „Můžete ji předložit?“

Šerif otevřel aktovku a vytáhl z ní velkou obálku z pevného papíru, opatřenou červenými pečetěmi a podpisy. „Kabelka je tady, zapečetěná v obálce.“

„Sepsal jste obsah kabelky?“

„Ovšem.“

„A kde jsou předměty, které jste v kabelce našel?“

„Ty mám tady v druhé obálce.“ Svědek vytáhl další zapečetěnou obálku. „Je vidět, že obálky jsou opatřeny pečetěmi a podpisy několika osob, že ano?“

„Ano.“

„Proč jsou na nich ty podpisy?“

„Když byla kabelka do obálky zapečetěna, podepsal jsem se na obálku. Ostatní přítomní policejní úředníci udělali totéž.“

„A obsah kabelky?“

„Ten jsme vložili do druhé obálky, kterou svědkové rovněž podepsali.“ •

„Váš podpis je na obou obálkách?“

„Ano.“

„Přesvědčil jste se, že pečetě zůstaly neporušené?“

„Ano, přesvědčil.“

„Myslím, že jsem na té obálce také podepsán,“ řekl Claud Gloster s úsměvem. „Ano.“

„Prohlédnu si obálky a požádám o jejich zapůjčení porotcům, aby se mohli přesvědčit, zda jsou pečetě neporušené.“

„Máte nějaké námitky?“ zeptal se soudce Garey Masona.

„Nemám, Vaše Ctihodnosti.“

Obálky byly předány porotcům, aby si je prohlédli. Potom státní zástupce řekl: „Žádám, aby teď byly obálky rozpečetěny a předměty, jež obsahují, aby byly přijaty k důkazu. Kabelka jako jeden a obálka s obsahem kabelky jako druhý doličný předmět.“

Mason řekl: „Hodlám vznést námitku, Vaše Ctihodnosti, a v této souvislosti žádám zdvořile o možnost položit svědkovi kontrolní otázky ohledně obou doličných předmětů a to v souvislosti s mou námitkou.“

„Prosím.“

Mason se obrátil k šerifovi a řekl: „Spatřil jste tuto kabelku na dně zálivu pomocí zařízení pro zkoumání mořského dna?“

„Ano. Vypomohl jsem si navíc světlem baterky.“

„Bylo dno písčité nebo bahnité?“

„Na zmíněném místě byl písek. Světlý písek, takže kabelka s ním velmi výrazně kontrastovala.“

„Správně,“ řekl Mason. „A když jste ležel na břiše, mohl jste pomocí zařízení ke zkoumání dna vidět na místo, kde kabelka ležela?“

„Ano.“

„To znamená, že kabelka ležela velmi blízko u můstku?“

„Ano.“

„Kde ji mohl upustit kdokoli, kdo by stál na můstku?“

„Kde by ji nejspíš upustila žena, která by naskakovala z můstku do člunu.“

Mason řekl: „Odpovězte mi laskavě na otázku, šerife. Ležela kabelka v místě, kde ji mohla upustit osoba stojící na můstku?“

„Myslím, že ano, jenomže v takovém případě by ovšem žena věděla, že kabelku upustila, a…“

„Správně,“ přerušil ho Mason. „Vidím, že se snažíte prosadit svou domněnku, šerife, a tak ji tedy přijmeme. Zůstává však faktem, že tu kabelku mohl snadno upustit kdokoli, kdo stál na můstku.“

„To jistě.“

„Co jste dělal, když jste kabelku na dně spatřil?“

„Bylo nutno sestoupit.“

„Jak?“

„Šlo se do vody.“

„Jak je tam hluboko?“

„Asi tak šest sedm stop.“

„A kdo pro kabelku šel?“

„Jeden z mých zástupců.“

„Aha,“ řekl Mason s úsměvem. „Vy jste kabelku objevil, ale pak jste poslal jednoho ze svých zástupců, aby ji z vody vytáhl.“

„Je to výborný plavec.“

„A on kabelku přinesl?“

„Ano.“

„Šerife, bylo na kabelce nějak vidět, kdy do vody spadla?“

„No, když se pořádně podíváte na…“

Mason ho rázně přerušil. „Trvám na jednoznačné odpovědi na svou otázku, šerife. Bylo na kabelce nějak vidět, kdy do vody spadla? Teď mluvím pouze o kabelce.“

„Ne, nic na ní vidět nebylo.“

„Ležela prostě na písku.“

„Na tom písku nemohla zůstat dlouho ve stejné poloze.“

„Proč ne, šerife?“

„Příliv a odliv písek přesouvá…“

„Jak dlouho tam mohla kabelka ležet, aniž by ji písek přikryl? Nezapomeňte, že jste pod přísahou, šerife.“

„No… to tedy ovšem nevím.“

„Myslel jsem si, že to nebudete vědět,“ řekl Mason s úsměvem. „Nuže, když jste teď zcela otevřeně prohlásil, že na kabelce nebylo vidět, kdy do vody spadla, pak ji do vody mohl upustit kdokoliv, třeba obžalovaná v sobotu v předvečer vraždy.“

„Myslíte kabelku?“

„Ano, kabelku,“ řekl Mason.

„Když vezmeme v úvahu jen kabelku, může to být pravda, když ale vezmeme její obsah…“

„Teď mluvím o kabelce,“ řekl Mason. „Ano, o kabelce.“

„Nebylo na kabelce nijak vidět, že by nemohla být upuštěna do vody třeba v sobotu večer?“

„Řekl bych, že ne.“

„Je vám známo, že obžalovaná toto místo navštívila v předvečer vraždy, to jest v sobotu večer?“

„Ne, o tom já sám nic nevím.“

„A slyšel jste o tom aspoň něco?“

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl Gloster, „ohrazuji se a vznáším námitky proti všemu, co šerif ví pouze z doslechu.“

„Naprosto správně,“ řekl Mason. „Myslel jsem si, že ta fakta stejně jako dřív nebo později uplatníte, takže bychom s nimi mohli soud seznámit již nyní.“

Gloster řekl: „Hodlám uplatnit pouze ta fakta, která prokazují, že obžalovaná George Aldera zavraždila. Pokud existují nějaké jiné skutečnosti, je na obhajobě, aby je uplatnila.“

Mason svraštil čelo a chvíli uvažoval. „Dobře. Jestliže se k tomu stavíte takhle, omezím se striktně na technické důkazy a totéž očekávám od vás.“

Šerif řekl bez vyzvání: „Obsah kabelky svědčí o tom, kdy byla do vody upuštěna.“

„Obsah kabelky?“ zeptal se Mason.

„Když jsme se do kabelky podívali,“ pokračoval šerif a vítězoslavně se zašklebil, „našli jsme v ní výstřižek z Expressu z třetího tohoto měsíce. Píše se tam o ukradení šperků v hodnotě padesáti tisíc dolarů a o tom, že Alder podal trestní…“

„Okamžik, šerife,“ řekl Mason. „Nejlepším svědectvím bude výstřižek sám, nikoli to, co si z něho pamatujete.“

„Dobře. Výstřižek máme tady.“

Mason chvilku zaváhal a rychle zatím zvážil situaci. Pak řekl: „Ohrazuji se a vznáším námitky proti přijetí kabelky k důkazu, Vaše Ctihodnosti. A to z toho důvodu, že časový údaj není náležitě doložen. Ohrazuji se dále proti tomu, aby byl obsah kabelky přijat k důkazu, a to pro jeho právní nepřístojnost, irelevantnost a proto, že se netýká věci, s výjimkou toho, že by mohl vést k zjištění vlastníka kabelky. Zejména důrazně se ohrazuji proti užití jakéhokoli novinového výstřižku, jímž by se obžaloba pokoušela ovlivnit porotu v neprospěch obžalované.“

„Ovšem, Vaše Ctihodnosti,“ poukázal Gloster, „jestliže se obsah kabelky podstaty věci týká a je relevantní – a my trváme na tom, že tomu tak je –, pak skutečnost, že by vyšly najevo věci, které by obhajoba před porotou ráda zatajila, nemůže bránit tomu, aby byl obsah kabelky přijat k důkazu.“

„Soud si obsah kabelky prohlédne,“ řekl soudce Garey.

Šerif mu podal obálku.

Soudce Garey strčil ruku do obálky, chvíli šmátral uvnitř, pak celý obsah vyklopil na stůl, pečlivě všechno prohlédl a zejména ho zaujal novinový výstřižek.

„Ta zpráva je vystřižena z Expressu?“ zeptal se.

„Ano. Byla v ranním vydání třetího tohoto měsíce,“ řekl Gloster.

„V tom případě se zdá relevantní. Přijetí výstřižku k důkazu připustí soud ovšem jedině k prokázání doby, kdy kabelka padla do vody. Zprávy ve výstřižku obsažené k důkazu užít nelze. To znamená, že obsah vystřižené novinářské zprávy není součástí důkazních prostředků v tomto řízení a porotě se udělí poučení, aby měla na zřeteli pouze časové údaje.“

Mason řekl: „Pochopte, Vaše Ctihodnosti, že vzhledem k zprávě, kterou výstřižek obsahuje, je zcela nemožné, aby se lidé – a porota z nich složená – mohli podle poučení soudu řídit a mít na zřeteli pouze časový údaj.“

„Nuže,“ řekl soudce Garey, „soud porotě toto poučení udílí. Ostatní záleží na svědomí porotců.“

Mason řekl: „Jestliže máme ustoupit, dal bych přednost tomu, aby byly předloženy veškeré důkazní prostředky a celá záležitost aby byla projednána vcelku. Nechť je vyžádán soudní protokol vztahující se k tomu, co se stalo v souvislosti se vzneseným obviněním.“

„S tímto postupem nesouhlasím,“ řekl Gloster. „Budu držet obžalobu a jestliže obžalovaná chce uplatnit věci k své obhajobě nebo jiné, má k tomu právo… za předpokladu, že se její důkazy týkají věci. To, oč však žádá nyní, to se věci netýká. Případ nyní projednávaný je případ vraždy, nikoli krádeže, která byla spáchána o něco dřív. Novinovým výstřižkem hodláme pouze prokázat, kdy byla kabelka do vody upuštěna.“

„Dobře,“ řekl Mason. „Prohlásím za nesporné, že podle výpovědi kabelka obsahovala výstřižek novinové zprávy, uveřejněné v den vraždy, a vzhledem k tomuto prohlášení obžaloba nebude muset trvat na přijetí výstřižku k důkazu.“

„Nechci vaše prohlášení,“ řekl Gloster. „Chci, aby byl výstřižek podroben posouzení porotou.“

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl Mason, „teď to vidíte. Státní zastupitelství si přeje, aby si porotci výstřižek přečetli a byli jím ovlivněni. Nemá vůbec smysl debatovat o tom, do jaké míry může být omezen účel, pro který má být přijat k důkazu.“

Soudce Garey řekl: „Časový údaj je v tomto případě značně důležitý, a jestliže výstřižek pochází z novin, které přišly do prodeje teprve po poledni třetího tohoto měsíce a kabelka byla nalezena téhož dne večer, krátce po tom, co byla vražda spáchána, zdá se, že soudu nezbývá jiná možnost než připustit, aby byl výstřižek k důkazu přijat, avšak s tím omezením, že má sloužit k prokázání časového údaje… leda že by byl zástupce obžaloby ochoten přistoupit na vaše prohlášeni – a to on zřejmě učinit nehodlá.“

Mason řekl: „Dobře, Vaše Ctihodnosti. Chci svědkovi položit ještě několik dodatkových otázek o kabelce.“

„Račte.“

„Prohlásil jste, šerife, že po vytažení z vody byla kabelka vložena do obálky a zapečetěna. Do jiné obálky jste vložil obsah kabelky, a tato obálka byla rovněž zapečetěna.“

„Ano.“

„A přítomní svědkové se na obálku podepsali?“

„Ano.“

„A pak byly obálky zapečetěny?“

„Ano.“

„A kdy se to stalo?“

„Téměř bezprostředně poté, co byla kabelka vytažena.“

„Co míníte slovy ‚téměř bezprostředně‘?“

„No, velmi krátce nato.“

„Co míníte slovy ‚krátce nato‘?“

„Líp už se nedovedu vyjádřit.“

„Trvalo to hodinu?“

„Řekl jsem téměř bezprostředně poté, pane Masone. Nedokážu tu dobu určit na minuty.“

„Ne, to nedokážete,“ řekl Mason. „Raději jste použil k určení času všeobecných termínů, šerife.“

„Co tím myslíte?“

„Že se neodvažujete tu dobu nějak určitěji stanovit.“

Šerif zrudl a řekl: „To tedy ne, pane Masone. Ten večer jsem měl hlavu plnou jiných starostí a mohu pouze prohlásit, že obálky byly zapečetěny téměř bezprostředně poté, co byla kabelka vytažena. Neměl jsem u sebe stopky.“

Gloster si dovolil polohlasně zachichtat a po očku se podíval na porotce, co tomu říkají. Na jedné či dvou tvářích spatřil úsměv a to ho přesvědčilo, že udělal dobře a že porota jeho smích schvaluje.

Mason řekl: „Vidím, že některé podpisy jsou napsány tužkou a jiné perem, šerife.“

„Ovšem. Já jsem se podepsal perem, někteří zase tužkou. Všichni se podepsali současně.“

„Téměř bezprostředně poté, co byla kabelka vytažena z vody?“

„Téměř bezprostředně poté, co kabelku vytáhli z vody.“

„Nuže tedy,“ řekl Mason, „můžete mi říci, jak tyto podpisy vznikly?“

„Jak vzniká podpis? Když člověk napíše své jméno,“ řekl šerif podrážděně.

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl Gloster, „tento výslech daleko odbočuje. Obhajoba se zřejmě snaží získat čas.“

Soudce Garey řekl: „Zdá se mi, že jste probral již všechny možnosti dané situace, pane Masone.“

„Prosím ještě o chvíli strpení, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Mason. „Hodlám se pevně ujistit o jisté věci, kterou pokládám za důležitou.“

„Prosím, pokračujte.“

Mason vzal obálku, strčil do ní kabelku a pak položil na obálku arch čistého papíru. „Tak a teď se tu podepište,“ vyzval šerifa.

„Co je to za nápad?“

„Chci prostě porovnat vaše podpisy.“

Šerif vytáhl z kapsy plnicí pero, vyvážil si obálku na koleně a pustil se do podpisování, pojednou se však zamračil, dal obálku s kabelkou stranou a položil si papír na desku soudcova stolu.

„Ne, tak ne,“ řekl Mason. „Přidržte papír na kabelce.“

Šerif napsal své jméno.

Mason si papír vzal, řekl: „Děkuji vám, šerife,“ vytáhl další arch papíru, položil ho na soudcův stůl a řekl: „A teď se prosím podepište ještě jednou tady.“

„Nevím proč,“ zabručel šerif.

„Chci jen porovnat podpisy.“

Šerif se zdráhavě podepsal a vrátil se na lavici svědků.

„Přesně, jak jsem si to představoval,“ řekl Mason.

„Co má být?“ zeptal se šerif podrážděně.

„Můžete se sám srovnáním obou podpisů přesvědčit, že podpis na obálce, v níž je kabelka, je rozhodně jiný než váš podpis normální.“

„Kabelka mi pochopitelně překážela. Když je podklad hrbolatý, nemůžete se pořádně podepsat.“

„Ovšem,“ řekl Mason. „V takovém případě není fyzicky možné podepsat se tak, aby se podpis shodoval s vaším podpisem na papíře, který ležel tady na soudcově stole.“

„Proč jste ho tedy ode mne žádal?“ zeptal se Šerif. „Protože,“ řekl Mason triumfálně a ukázal na šerifův podpis na obálce, „jak vidíte, váš podpis, stejně jako podpisy ostatních svědků, jsou na obálce naprosto dokonalé. Nemohly by vypadat takhle, kdyby vznikly ve chvíli, když už byla v obálce kabelka. A kromě toho, šerife, račte vzít v úvahu také to, že kabelka byla po vytažení z vody jistě celá promočená. V tomto stavu nemohla být do obálky vložena, poněvadž kdyby se plnicí pero dotklo provlhlého papíru, inkoust by se rozpil. Můžete soudu a porotě vysvětlit, proč jsou všechny podpisy bezvadné?“

„Ovšem,“ řekl šerif. „Na obálku, v níž byla kabelka, se nešlo podepsat, a tak jsme se prostě všichni podepsali na obálku předtím, než jsme kabelku dali do obálky. To byl jediný způsob, aby naše podpisy k něčemu byly.“

„Vy a ostatní svědkové jste se prostě podepsali na prázdnou obálku,“ řekl Mason. „Je to tak?“

„To jsem neřekl. Řekl jsem, že jsme obálku podepsali předtím, než jsme do ní dali kabelku.“

„Jak dlouho předtím?“

„Bezprostředně předtím.“

„Co tím slovem míníte? Šlo o vteřiny? Hodiny? Dny?“

„Řekl jsem vám už, že s sebou nenosím stopky.“

„Nicméně zůstává faktem, že jste podepsali prázdnou obálku,“ řekl Mason.

Šerif se nadzvedl ze židle a vykřikl: „Řekl jsem vám, že jsme obálku podepsali těsně předtím, než jsme do ní kabelku dali.“

„Dobře,“ řekl Mason. „Třebaže to připouštíte velmi neochotně, podepsali jste se všichni na prázdnou obálku. Teď mi vysvětlete, jak je možné, že když byla do obálky vložena kabelka, není čerstvý inkoust na podpisech rozmazaný a na obálce nezůstaly po vodě ani po vyschnutí žádné stopy?“

„Já… totiž… pokud jde o to…“ řekl šerif.

Rozpačitě se podíval na Glostera, přehodil nohu přes nohu, zas ji dal na původní místo, poposedl a pohladil si bradu.

„Čekám na vaši odpověď,“ řekl Mason.

„No,“ řekl šerif, „promočená kabelka se ovšem do papírové obálky vložit nedá. To prostě nejde.“

„Co jste tedy udělal?“

„Dal jsem kabelku do obálky, kterou jsem zapečetil.“

„Kdy se to stalo?“

„V přiměřené době po jejím vytažení.“

„Ach tak,“ řekl Mason, „teď najednou je to přiměřená doba. Předtím to bylo bezprostředně nato. Myslím, že jste říkal, že to byla otázka vteřin.“

„No, stopky jsem s sebou neměl.“

„Tohle opakujete pořád, šerife, jenomže vzhled obálky dokazuje, že kabelka byla vysušena dřív, než byla do obálky vložena. Měl byste konečně povědět, jak to všechno přesně bylo.“

„No,“ vyhrkl šerif, „když jsem kabelku z vody vytáhl, řekl jsem těm ostatním, co tam se mnou byli, že musíme nějak ověřit její totožnost, takže bychom se všichni mohli podepsat na obálku, kterou pak zapečetím. Obálky jsem měl u sebe, a podepsali jsme se na ně, promočenou kabelku jsem ovšem do nich vložit nemohl. Počkal jsem, až kabelka uschne.“

„Jak dlouho jste čekal?“

„To nevím, jak bych na tuto otázku odpověděl. Byl jsem zodpovědný za to, abych vložil kabelku do podepsané obálky. Vložil jsem ji tam vlastnoručně. Ostatní svědci mi to uložili a já to udělal. Zodpovědnost za provedení jsem vzal na sebe.“

„Jak dlouho jste čekal, šerife?“

„Počkal jsem, až bude kabelka suchá.“

„Takže podpisy na obálce jen potvrzují fakt, že ostatní přítomní se z vašeho popudu podepsali na prázdnou obálku, vycházejíce z předpokladu, že tak budou moci osvědčit totožnost kabelky, až bude později předložena u soudu k důkazu a nechali na vás, abyste kabelku do obálky vložil až druhý den.“

„Ne druhý den, ale později.“

„A nevzpomenete si, kdy jste to udělal?“

„Přesnou hodinu neznám.“

„Ale pamatujete si přesně aspoň den?“

Šerif sebou znovu zavrtěl a řekl: „Na tuto otázku už jsem odpověděl.“

„A teď přejdeme k obálce, v níž je obsah kabelky,“ řekl Mason. „Jsou v ní klíče, navštívenky, pudřenka, zapalovač – a přesto jsou podpisy na obálce bezvadné. Mám za to, že o nich platí totéž, co bylo řečeno o podpisech na první obálce.“

„Ano.“

„Jinými slovy, přítomní tehdy podepsali prázdnou obálku, do které jste mnohem později vložil obsah.“

„Nebylo to mnohem později, ale hodně brzo.“

„Sám jste vypověděl, že kabelka a její obsah byly uloženy do zvláštních obálek, a současně jste prohlásil, že kabelka byla dána do obálky, teprve když byla suchá.“

„Měl jsem ty věci pořád u sebe. Nic se s nimi nedělo,“ řekl šerif.

„Kde jste kabelku nechal?“

„Ve své kanceláři.“

„Nečekal jste v kanceláři, až bude kabelka suchá?“

„Položil jsem kabelku k elektrickému ohřívači, aby rychleji oschla.“

„A jak dlouho trvalo, než kabelka oschla?“

„Říkám vám přece, že nevím.“

„Mohl tedy klidně uplynout den nebo dva, než jste dal kabelku do obálky?“

„To nevím. Myslím, že zabíháte do detailů.“

„Děkuji vám,“ řekl Mason s úsměvem. „Ano, zabíhám v této věci do detailů.“

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl Mason, obraceje se na soudce Gareyho, „zdá se, že nelze hodnověrně ověřit osudy této kabelky, takže je docela možné, že byl výstřižek zamíchán k jejímu obsahu kdykoli během těch dvou dnů, kdy kabelka osychala. Slavný soud se může přesvědčit, že na výstřižku není zřetelné stopy po slané vodě.“

„Výstřižek byl v krabičce,“ řekl šerif. „V takové, do jaké se dává pudr.“

Soudce Garey zamyšleně svraštil čelo a řekl: „Nemyslím, že tu šlo o úmyslné matení soudu, ale šerifovi musí být jasné, že podpisy na obálce mohou vést k mylnému závěru. Jak se věc jeví, podepsali svědkové prázdnou obálku a svěřili ji do opatrování šerifovi s tím, že do ní doličný předmět vloží. Soud zatím nemíní vynést rozhodnutí ohledně přijetí kabelky k důkazu a vyhrazuji si toto rozhodnutí pro pozdější dobu. Pane státní zástupče, hodina odročení se blíží a…“

„Mám ke svědkovi už jen několik otázek.“

„Dobře.“

Na Glosterovi bylo vidět, že ztratil svou vítězoslavnou sebejistotu. Dostal se do defenzívy, a byl proto rozzlobený.

„Když jste onoho večera navštívil jachtu obžalované, co jste ještě učinil, šerife?“

„Porozhlédl jsem se po jachtě.“

„A našel jste něco?“

„Našel jsem tam sukni promočenou slanou vodou. Na přední straně sukně, asi tam, kde se látka dotýká pravého kolena, byla růžová skvrnka.“

„A co jste se sukní dělal?“

„Předal jsem ji technickému pracovníkovi laboratoře, aby zjistil, zda nejde o krev.“

„A teď, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Gloster s úsměvem, „milerád souhlasím s odročením.“

„Dobře,“ řekl soudce Garey. „Přelíčení se odročuje na zítřek na deset hodin dopoledne.“

Dorothy Fennerová hledala úzkostlivě očima dozorkyni.

„Zítra ráno se uvidíme,“ řekla.

„Moment,“ řekl Mason, „chci se vás na něco zeptat, Dorothy… Dívejte se na mě… Otočte hlavu a zvedněte oči, Dorothy.“

Okamžik váhala a pak se jí roztřásly rty. „Ne, to nedělejte,“ řekl Mason, „blázínku. Neplačte. Lidé po vás koukají. Povězte mi: Šla jste tam? Byla jste…“

Sklopila oči.

Mason řekl: „Musíme dělat, jako bychom domlouvali nějakou bezvýznamnou věc. Vemte si tohle.“ Vytáhl z aktovky dopis, přidržel jí ho před očima a řekl: „Dělejte, jako byste četla. A teď mi řekněte – šla jste k němu do vily?“

„Já… já…“

Mason řekl: „Jestli se dáte do breku teď, kdy po vás koukají novináři a návštěvníci, podepíšete si propustku do cely smrti. Vyklopte mi pravdu. Zašla jste do vily?“

„Ano,“ pronesla téměř šeptem.

„Tak jak to bylo?“

Řekla: „Chtěl se dohodnout o odškodném. Mluvil tak přesvědčivě. Dostala jsem se k němu přesně tak, jak mi říkal. Vrátka byla otevřená, jak slíbil. Prošla jsem jimi, pak jsem šla k postrannímu vchodu, vstoupila do jeho pracovny a našla ho ležet v kaluži krve. Běžela jsem k němu a oslovila ho, ale neodpověděl. Klekla jsem si u jeho těla, dotkla se jeho tváře, a to už jsem viděla, že je mrtev. A zrovna v té chvíli jsem uslyšela, jak za mými zády kdosi zaječel. Byla jsem natolik duchapřítomná, že jsem se neohlédla, takže ta osoba mi neviděla do obličeje. Utíkala jsem ven těmi skleněnými dveřmi a k přístavišti. Ale vtom jsem poznala, že jsem na ostrůvku jako v pasti. Slyšela jsem za sebou tu ženu, jak běží přes můstek na pevninu a křičí. Zbývalo mi snad jen pár minut a musela jsem jednat rychle. Vzpomněla jsem si, že poplašné zařízení má spínač, který vypne proud asi na tři minuty, pro případ, že by si Alder někdy chtěl vyjet na motorovém člunu. Přerušila jsem proud, vběhla jsem na přístavní můstek a tam jsem našla uvázaný člun. Skočila jsem do něho a odvázala lano. Přitom mi patrně upadla kabelka, ale byla jsem příliš rozčilená, abych si toho v té chvíli povšimla. Věděla jsem, že mám na sukni velkou skvrnu od krve, která prosákla až na punčochu. Odveslovala jsem ve člunu, do zálivu, a než jsem dorazila ke své jachtě, svlékla jsem si sukni a smyla jsem skvrnu, jak jen to šlo. Pak jsem vylezla na palubu, rychle jsem se převlékla do kalhot, skočila jsem do člunu, odveslovala na břeh, do člunu jsem složila vesla a odstrčila loďku na vodu. Pěšky jsem došla ke konečné stanici autobusů, a nastoupila jsem. Teprve když jsme dojeli k městu, zpozorovala jsem, že jsem ztratila kabelku. Ale naštěstí nosím vždycky náhradní klíček od bytu a dolar pro strýčka Příhodu za krajem punčochy. Dík tomu jsem se dostala v pořádku domů.“

„Viděl vás někdo, když jste přicházela?“ zeptal se Mason. Odpověděla: „Byla jsem celá vylekaná. Prošla jsem zadním vchodem do úschovny zavazadel a tudy jsem se pak dostala nahoru do svého bytu. Nikdo na světě mi nemůže dokázat, že jsem nebyla doma.“

Mason řekl rozzlobeně: „Nejenže neumíte lhát, ale ještě takhle vyvádíte. Proč jste mě obelhala?“

„Na mou duši, pane Masone,“ řekla, „mě to hrozně trápí. Za nic na světě bych vás nenechala ve štychu. Byla jsem si naprosto jistá, že mi to projde a že se nikdo nic nedoví – a navíc jsem si ještě myslela, že když mě budete muset obhajovat, půjde vám to líp, když… Krátce, řekla jsem si, že by vás to možná trochu zbavilo vaší sebejistoty a…“

Mason jí přerušil: „Ptal jsem se vás několikrát, jestli jste opustila byt, a vy jste mě pokaždé ujistila, že…“

„Já vím. Na mou duši, pane Masone, kdybych jen měla tušení, že jsem upustila kabelku na místě, kde se dá najít… Moc toho lituji.“

„Tak vy toho litujete!“ řekl Mason rozhořčeně. „Poslyšte, vy jedna…“

Advokát se zhluboka nadechl a pak promluvil už klidněji: „Lidé se na nás dívají. Přikývněte, jako kdyby v dopise stálo přesně to, co si přejete.“

Přikývla.

Mason s úsměvem zastrčil dopis do aktovky, povzbudivě ji poklepal po zádech a zašeptal: „Tak, a teď jste v tom namočená a mě jste do toho dostala taky.“

„Říkám vám, že jsem tam přišla, když už byl mrtev,“ řekla. „Já…“

„Lží už jste mi napovídala habaděj,“ poznamenal Mason s úsměvem. „Vraťte se do cely a držte jazyk za zuby. Pokusím se z tohohle ztroskotaného korábu zachránit aspoň něco, poněvadž jsem se dostal do situace, kdy to udělat musím. Zavařila jste mi pěknou kaši, jen co je pravda. Pak není divu, že se Claud Gloster tváří tak triumfálně! Počítám dokonce, že má i svědka, který vás viděl, jak se vracíte autobusem do města.“

Mason vstal se sebevědomým úsměvem, vzal aktovku a pokynul Paulu Drakovi a Delle Streetové.

„Usmívejte se,“ řekl, když vycházeli ze soudní síně.

Lidé od novin se na něho vrhli a žádali, aby jim poskytl nějaký materiál. Někteří diváci se prodrali dopředu a kladli mu nejrůznější otázky. Mason kolem nich přecházel s úsměvem a na dotazy nereagoval.

Když seděli konečně sami v Masonově automobilu, Paul Drake řekl: „S těmi podpisy jsi panečku šerifovi pěkně zamotal hlavu, Perry. Ale s tou kabelkou to vypadá šeredně. Myslíš, že tě napálila a opravdu do té vily šla?“

„Napálila kdekoho, ale sebe nejvíc,“ řekl Mason rozhněvaně. „V té vile skutečně byla.“

„Panebože,“ zvolala Della Streetová.

„No,“ řekl Mason, „máme čas od teďka až do deseti ráno. Do té doby se musím pokusit nějak z toho vybruslit.“

„Co myslíš, že se dá dělat?“ zeptal se Paul Drake.

Mason řekl: „To nevím. Dvě rány nám šly přímo na tělo. Ta první, která dokazuje, že Dorothy Fennerová v den vraždy byla ve vile, by stačilo samo o sobě. Ale ta druhá! Ta tedy člověku opravdu vyráží dech.“

„Myslíš ten výstřižek z novin?“

„Ovšem. Stojí v něm, že Alder obviňuje Dorothy Fennerovou z toho, že se vloupala k němu do vily, odcizila tam šperky v ceně padesáti tisíc, a když pak byla pronásledována psem, skočila do vody, kde na ni v kánoi čekal její komplic. Porota bude ovšem poučena v tom smyslu, že má ve zmíněném výstřižku spatřovat pouze důkaz, dosvědčující dobu, kdy kabelka padla do vody. Znáš ale přece poroty. Na téhle zprávě si smlsnou.“

„Copak nemůžeš dokázat, že…“

„Nemůžu, v tom je právě kámen úrazu,“ řekl Mason. „Mám svázané ruce. Zatím jsem se domníval, že se Claud Gloster vytasí s tím dopisem z karafy, který policie při prohlídce jistě mezi Alderovými věcmi našla. Myslel jsem, že se Gloster pokusí o to, aby byly přijaty důkazy týkající se krádeže, že to vše bylo součástí trestního jednání, které je předmětem žaloby, a jako motivaci uvede to, že se Dorothy Fennerová vrátila do vily, aby se dopisu zmocnila.

Připravoval jsem se, že v tomhle bodě rozbiju jeho obžalobu napadrť. Prokázal bych, že se Dorothy Fennerová nepotřebovala pro dopis vracet, poněvadž si pořídila kopii dřív, než došlo k vraždě. Rozmetal bych tak chatrné základy, na nichž celá motivace činu stojí. Pak jsem zamýšlel vyrukovat s tolika důkazy o smrti Minervy Danbyové, že by všechno ukazovalo na Aldera jako na jejího vraha, který skončil právě tak, jak si zasluhoval. Rozsekal bych tím celou obžalobu na maděru a bylo by po souzení… Sám jsi ale viděl, co se stalo. Oni ten dopis vůbec nechtějí předložit k důkazu. Dokonce se pokoušejí o to, aby o něm nepadlo ani slovo. Na mně teď je, abych s ním vyrukoval. Oni pak ovšem prohlásí, že ne dopis je součástí trestního jednání, ale naopak, že je to důkaz z druhé ruky, že je právně nepřípustný, irelevantní a netýkající se podstaty věci.“

„No a není to tak?“ zeptal se Drake.

„Velmi pravděpodobně to tak je,“ řekl Mason, „ale musím vyšťourat nějakou teorii, podle které bych mohl zkusit přijít s tím před soud. Jenže my nevíme, kde originál dopisu je.“

„Máte kopii,“ řekla Della Streetová.

„Kopii máme,“ odpověděl Mason, „ale nejdřív bude třeba prokázat, že je pravá. A to je možné jedině tak, že vyhledáme muže, který dopis našel – Peta Cádize.“

„Já vím, kde ho seženeme,“ řekl Paul Drake.

„Nechtěl jsem se s ním zatím ukazovat,“ řekl Mason, „aby se obžaloba nedomákla, že o tom dopise vím. Chtěl jsem ji udržovat v domnění, že se budu snažit, aby se o dopise nemluvilo a… Hrome, je to ale nadělení!“

„Inu, Perry,“ řekl Drake, „nikdo ti to nemůže vyčítat.“

Mason řekl upřímně: „Kdyby ta zatracená holka dokázala přijít na lavici svědků a lhát před porotou aspoň způli tak přesvědčivě, jak lhala mně – ale to ona udělat nemůže. Ani to nedokáže. Ztratí nervy, dá se do breku a začne vyvádět jako hysterka. Já tenhle typ znám. Umí být energická, když si myslí, že jde všechno podle jejího, ale jakmile narazí na překážky, začne fňukat a hledat útěchu. Měl jsem být chytřejší, ale ona mi tak upřímně vejrala do očí a přísahala při všem, co je jí svaté, že celý večer nevytáhla paty z bytu, tak věrohodně mi vykládala, co celý ten čas dělala – a pak mi zrovna uprostřed porotního přelíčení tak elegantně podrazí nohy.“

„Myslíte, že to udělala?“ zeptala se Della Streetová.

„Ani na to vám nemůžu odpovědět, dokud nebudu znát všechny svědecké výpovědi,“ řekl Mason. „Za nic na světě teď nebudu věřit ničemu, co řekne, a jsem v pekelné situaci, poněvadž mám na krku její obhajobu.“

„Nechápu, proč byste ji musel mít na krku,“ řekla Della Streetová. „Vy jste ostatně byl…“

„Já jsem ostatně byl ten kocour,“ vpadl jí do řeči Mason, „který ji v sobotu večer po tom jejím husarském kousku pozval na kánoi. A obávám se, že Claud Gloster mě z toho nejenom podezřívá, ale má na to i nějaké důkazy. U soudu se proslýchá, že má v ruce všechny trumfy, a navíc ještě eso. Podíváme se za Petem Cádizem a uvidíme, co nám poví.“

Drake řekl: „Možná, že to děvče mluví pravdu, Perry. A jestli ne, myslím, že by se z toho nějak dal udělat případ sebeobrany. Než Alder natáhl bačkory, došlo jistě k pořádné rvačce. To nebylo jen tak, že by někdo sebral ze stolu revolver a zastřelil ho. Jeden z mých lidí tam byl a viděl ty škrábance na táflování dveří od přístěnku. Říkal, že na nich bylo vidět, jak zuřivě pes vyváděl, aby se dostal ven. Škrábance byly ještě docela čerstvé a z míst, kde pes zaryl drápy do táflování, visely drobounké třísky.“

Mason řekl zamyšleně: „Pokusil jsem se rekonstruovat, co se tam stalo, Paule. Tu vraždu má na svědomí muž, anebo nějaká žena, která se ze všech sil bránila. Došlo tam rozhodně k delší rvačce a během zápasu sáhl pachatel po revolveru. Ovšem, Dorothy Fennerová teď snad mluví pravdu, ale po tom, jaké s ní mám zkušenosti, bojím se jí věřit.“

„Ať se stane cokoli,“ řekl Drake přesvědčeně, „sázím se, že došlo k delšímu zápasu. Ten pes ty dveře skoro rozškrábal.“

Mason řekl: „To si zapamatujme, vrátíme se k tomu později. Podle toho, jak teď situace vypadá, neodvažuji se plánovat obhajobu, dokud neuvidím, jaké další překvapení má pro nás obžaloba nachystáno. Teď budu jen poslouchat svědecké výpovědi, jak s nimi budou postupně přicházet. A pak budu muset udělat závěr, ale teprve, až poznám, jak jedině mohl být zločin spáchán – ale musím to narafičit tak, aby si všichni mysleli, že jsem to věděl už ve chvíli, kdy jsem obhajobu Dorothy Fennerové převzal.“

Ticho se po západu slunce sneslo na klidnou vodní hladinu jako závoj, když Mason, Della Streetová a Paul Drake přešli po skřípějících prknech a pozorovali les stožárů, které se občas slabě rozhoupaly drobným vlnobitím, když nablízku přejel osamělý motorový člun.

Odněkud zdálky bylo slyšet tahací harmoniku a hlas prozpěvující křaplavým barytonem sentimentální písničku ze starých časů. Potom zpěv zmlkl, ale harmonika hrála dál.

„To bude asi on,“ řekl Drake. „Každý večer stráví prý dobrou hodinku tím, že si přehrává staré šlágry. Říká se, že byl kdysi hrozně zamilován do děvčete, které zemřelo. Proto prý teď žije samotářsky, zachovává věrnost její památce a přehrává si písničky, které jí zpíval, když s ní chodil. Jestli mu chceš vrazit do ruky svědeckou obsílku, nezapomeň, jak by to mohla rozmáznout nějaká ta lovkyně sentimentálních senzací. Tady máš možnost, jak tu karafu s dopisem dostat do novin.“

„Nepotřebuju ji dostat do novin, ale mezi důkazy,“ řekl Mason. „A zrovna teď mám na svou klientku takový dopal, že bych byl skoro ochoten uvěřit, že tehdy v sobotu večer opravdu nějaké ty šperky čajzla… No, budeme muset počkat, dokud neuvidíme, jaké další nepříjemné překvapení nám Claud Gloster uchystá.“

Kráčeli po dlouhém molu, až konečně spatřili prošedivělého lodníka, který seděl na přídi úhledné rybářské bárky a hrál na tahací harmoniku. V jeho tváři, tvrdé jak žula, ošlehané větrem a sprškami slané vody byly vryty hluboké vrásky.

Della Streetová chytla Perryho Masona za ruku a zadržela ho. „Počkejte, až to dohraje.“

Drake se obrátil, zachytil její pohled a Della maličko zavrtěla hlavou.

Všichni tři zůstali stát u omšelé budky, téměř neviditelní v jejím stínu, hleděli dolů na temnou postavu muže v bárce a naslouchali starým písničkám, populárním někdy před čtyřiceti lety.

Písnička konečně dozněla. Muž odložil harmoniku, zvedl hlavu a zahleděl se k západu, kde dohasínaly poslední pastelové tóny, takže večernice už měla nebe pouze pro sebe. Hvězda tak zářila, že její odraz ve vodě připomínal chvějící se zlatou síť.

Když vystoupili ze stínu, zaslechl muž jejich kroky, vzhlédl a zvědavě na ně hleděl.

Mason, který šel první, se představil a představil rovněž své společníky.

Cádiz si je chvíli prohlížel, pak kývl a znova upřel oči k západní obloze.

Della Streetová řekla hlasem plným účasti: „Za soumraku je to tady u vody romantické, viďte?“

Cádiz přikývl.

„Chceme vám dát pár otázek o té karafě,“ řekl Mason. „O té, co jste našel a co v ní byl ten dopis.“

Cádiz na něho pohlédl a mlčel.

Della Streetová řekla zúčastněně: „Když žijete ve vzpomínkách, nemáte myslím moc chuti hovořit a…“

Cádiz pojednou přistoupil k okraji paluby a do vody šplíchla slina zbarvená bagovaným tabákem. Obrátil se pak k nim a řekl: „Kdepak, paní, to bylo jen kvůli tomu zatracenýmu tabáku. Co má bejt s tou flaškou?“

Paul Drake zachytil Masonův pohled. Della Streetová jej postřehla také a usmála se. Mason řekl: „Rád bych přesně věděl, jak to bylo s tou karafou – kde a jak jste ji našel a co jste s ní udělal.“

Pete Cádiz chvíli uvažoval, pak vyplivl do vody žvanec tabáku, přejel si jazykem po zubech, aby odstranil poslední zbytky baga, ještě si odplivl a pak se otočil k návštěvníkům.

„Jsem nezávislej člověk. Civilizace se mi nelíbí.“

„A komu se líbí?“ zeptal se Mason a zašklebil se.

„No,“ řekl Cádiz, „když si to tak sesumíruju, zdá se mi, že když si člověk pustí civilizaci moc blízko k tělu, platí za to daně zleva zprava, takže musí pořád víc dřít, aby vydělal víc peněz a moh platit pořád víc daní.“

„Máte nějaké trampoty s daní z příjmu?“ zeptal se Mason.

„Ne, kdepak, jenom s daní, kterou na člověka uvaluje civilizace. Máte mizerné místo, bídně vás platí. Seženete si lepší a musíte nosit lepší šaty. Pak přijdou účty za prádelnu a za čistírnu. Dřete víc, abyste sehnal lepší místo, kde byste na to na všechno vydělal, a když ho konečně seženete, musíte pořádat společenský večírky a k tomu zas potřebujete dům a auto. Dřete ještě víc, seženete lepší místo, a pak zas…“

„Nechte toho,“ zašklebil se Paul Drake. „Zničíte mě.“ Pete Cádiz si změřil dobře oblečeného Paula Draka od hlavy k patě a řekl: „Já že vás zničím? Houbec, vy se zničíte sám.“

„Pokračujte,“ řekl Mason a v jeho hlase byl patrný zájem. „A co děláte vy, Pete?“

Cádiz řekl: „Já si dělám, na co mám zrovna chuť.“

„Mohl byste nám dát recept,“ řekl Drake.

„Vždyť vám to říkám,“ odpověděl Cádiz. „Já si taky odbyl svoje. Začínal jsem v expedici u jedny velký firmy, kde jsem vozil bedny z místa na místo. Ve volným čase jsem se vyučil a stal se ze mě prodavač. Potom se ze mě stal zástupce vedoucího prodejního oddělení. Potom jsem se stal vedoucím toho oddělení. Potom jsem dostal žaludeční vředy a pak jsem se zamiloval a… k čertu, k čemu to všecko je.“

Znova se obrátil k moři a přes zábradlí pohlížel na rozčeřenou tmavou hladinu. Pak se znova otočil k návštěvníkům: „Tak jsem si řek – k čertu s celým tím krámem. Když jsem poplatil dluhy, nezbylo mi nic, krom pár pětidolarovejch kravat, nějakejch hedvábnejch košil, páru pyžam a pěti obleků šitejch na míru… no, a to ostatní si můžete domyslet sami.“

„Tak teda k tomu dopisu,“ řekl Drake.

Mason ho rýpl loktem do boku a Drake se odmlčel.

„No,“ pokračoval Cádiz, „našel jsem bárku, která byla na prodej. Ještě jsem měl dostat nějaký provize a z těch peněz jsem tu koupi financoval. Na živobytí mi toho moc nezbylo. Lidi mě přemlouvali, abych chytal ryby a prodával je. K tomu bych ale potřeboval posádku, potřeboval bych benzín, potřeboval bych led – a tak jsem se zeptal, co budu dělat s rybama, až je nachytám. Lidi mi řekli, že je prodám. Pak jsem se jich zeptal, co budu dělat s penězma, který za ty ryby dostanu, a oni mi vysvětlili, že si za ty peníze nakoupím jídlo, novej benzín, zaplatím posádce a půjdu chytat nový ryby.“

„A co jste tedy udělal?“ zeptal se Mason.

„Začal jsem s tím na vlastní pěst, a poněvadž celá posádka jsem byl já sám, nemusel jsem si platit mzdu. A když jsem pak nachytal ryby, místo abych je prodával lidem k jídlu a bral od nich peníze za ryby a kupoval si potraviny, odkoupil jsem si ryby sám od sebe, ale poněvadž jsem si dlužil peníze za mzdu, tak jsem za ně nemusel platit. A tak jsem ty ryby sněd sám.“

„To zní jednoduše,“ řekl Mason.

„Největší legrace na tom je,“ řekl Cádiz, „že to taky je jednoduchý.“

„Jak dlouho si to takhle vedete?“ zeptal se Mason.

„Tak dlouho, že se mi ztratily žaludeční vředy a jsem zdravej a spokojenej. Chci ale říct tohle. Když vedu tohle, abych tak řek, vyrovnaný hospodaření sám se sebou – jsem zaměstnancem i zaměstnavatelem, vyplácím si plat, prodávám si ryby a…“

„Vy nepotřebujete vůbec žádné peníze?“ zeptal se Drake.

„Inu,“ vysvětloval Pete Cádiz, „odnikud moc peněz nechodí, a tak koukám bejt co možná soběstačnej. Občas chodím líčit na mořský raky, ale když chci klást nástrahy, nemívám peníze, abych si koupil potřebný kolíky. Tak si teda vypomůžu naplaveným dřívím. Jindy zas vylovím jedlý mlže a prodávám lastury nebo samorosty a různý takový tretky, který najdu ve vodě. Jachtaři si je rádi koupí. Zatoulám se tam, kam se mi zamane. Sem a tam musím koupit benzín, ale většinou mi stačí vítr. Ten je zadarmo a na místo mě taky dopraví. Nejde to vždycky podle rozvrhu, ale k čemu takovej časovej rozvrh k čertu je? Když si žijete jako já, nepotřebujete koukat na hodinky ani kalendáře.“

Mason přikývl.

„Tak třeba,“ pokračoval Cádiz, „tady kousek dál je takovej malej záliv s písčitým dnem. Vypadá jako půlměsíc a má zrovna vhodnej tvar, aby se v něm udržely všechny naplavený věci. Neřeknu vám přesně, proč to tak je, ale asi to dělaj mořský proudy, jak stoupá a klesá příliv a odliv a vítr, to tam do tý zátoky přináší tu náplavu. Najdete tam nakonec všechno, co tady poblíž pluje po vodě. V tý zátoce bejvá hrozný příboj a hodně vysokej příliv, když na moři řádí bouře, ale když je moře klidný, můžete se tam vypravit na skifu, když na něm umíte jezdit. Bejvá tam vždycky dost materiálu, na výrobu těch nástrah na raky. Najdu tam naplavený dříví, který se taky hodí na otop.

No a tak jsem si chtěl udělat nástrahy na mořský raky a celej tejden už bylo pěkný klidný počasí. Zakotvil jsem bárku kousek od břehu a vesloval ve skifu. Pročesávám vždycky pláž, a když něco uvidím, odvezu to na bárku.“

„Jak je ten záliv velký?“ zeptal se Mason.

„Je malej a úzkej, zmáčknutej mezi kopcema. Spousta lidí o něm ani neví. Tak si teda pomalu pluju podél čáry přílivu a koukám na všechny strany, poněvadž jsem to tam zrovna nedávno pročesal. A vtom zmerčím tu flašku. Když jsem se na ni podíval zblízka, vidím, že byla zašpuntovaná a hozena do vody. Vevnitř byl nějakej papír a přes sklo jsem rozluštil hlavičku Thayerbelle.

No, někdy zajdu mezi jachtaře. Rádi mě vidí. Některý mě litujou. Kdyby chudáci věděli, jak mně je líto jich, když se tak pachtí a honí, jen aby se ten kolotoč pořád točil rychlejc a rychlejc.

No zkrátka, většinu těch jachtařů znám. Všelicos jim prodávám – návnadu na ryby a mořský raky, sem tam nějakej zajímavej samorost, kterej najdu ve vodě, lastury a podobné věci. Myslím, že znám víc jachtařů než kdo jinej tady na pobřeží a oni znají mě a mají mě rádi.

No a celý ten písčitý břeh jsem vlastně už pročesal, a tak jsem se vrátil na bárku, odplul do San Diega a dal telefonní výzvu Georgi Alderovi na účet volanýho. Řek jsem mu, že mám karafu, ve který je nějaký psaní, a že ho nejspíš hodil do vody někdo z paluby jeho jachty. Nejdřív nejevil nějakej extra zájem, ale pak se v něm probudila zvědavost a návrh mi, abych mu tu karafu přines, že mi nález zaplatí a nahradí mi i ušlej čas.

No… a tak jsem mu ji dones.“

„A co se stalo potom?“ zeptal se Mason.

„Vytáh to psaní, přečet si je a dal mi padesátku. Pak se mě zeptal, jestli jsem je čet a já mu řekl, že mě takový věci nezajímaj, že já jenom seberu flašku, když nějakou najdu, a on mi ještě stovku přidal.“

Cádiz se odvrátil a zadíval se znova na moře.

Mason chvíli čekal, ale muž se neobracel. Mlčení už bylo trapné.

„Jak byla ta karafa zahrabaná?“ zeptal se Mason.

„Zapíchla se šikmo dopředu, vězela v písku a napůl čouhala ven. Ten kus, co trčel ven, byl už celej poškrábanej od písku – víte, vítr žene písek na sklo a to pak celý zmatní.“

„Tak Alder vám tedy dal padesát dolarů?“

„No.“

„A pak vám to zvýšil na stovku?“

„Hm… tu stovku mi dal ještě navrch.“

Mason řekl: „Alder je po smrti. A závazky, které k němu máte, tím automaticky padly, Pete.“

„Co tím myslíte?“

Mason řekl: „Myslím, že kdybyste tu karafu našel tak, jak jste říkal, Pete, nechal byste ji někde na bárce, a až byste se vrátil do přístavu a uviděl tam kotvit Thayerbelle, spustil byste na vodu skif, odvesloval k jachtě, kde byste si s Alderem pohovořil a jen tak mimochodem se zmínil o tom nálezu. Člověk jako vy, který se oprostil od okovů civilizace, nepůjde telefonovat na účet volaného prostě proto, že našel karafu a…“

Cádiz se k němu prudce otočil. „Chcete říct, že lžu?“ zeptal se vyzývavě.

Mason si ho pomalu změřil a úsměv na jeho tváři ignoroval Cádizův nasupený výraz. „Nejenže lžete, ale děláte to úplně amatérsky, Pete. Lhaní vám nesedí,“ řekl dobrosrdečně.

Cádiz prudce vykročil k advokátovi, ale pojednou ho zlost přešla a bojechtivost vyprchala. Roztáhl ústa v úsměvu: „Dobře, slovo máte vy.“

Mason řekl: „Se vší pravděpodobností jste si ten dopis přečetl, Pete, abyste věděl co v něm stojí, a pak jste pochopil, že by to mohlo Aldera zajímat. Dopis jste mu přinesl, a když Alder zjistil, že obsah dopisu znáte, dal vám navrch těch sto dolarů, abyste mu slíbil, že zapomenete, co v něm je.“

„Máte slovo.“

„Co byste dělal, kdybyste měl jít svědčit k soudu?“

Cádiz o tom chvíli přemítal a pak řekl: „No, vy jste sakramentsky mazanej advokát. Nebudu teď nic vykládat. Jestli jsem s Georgem Alderem nějakou dohodu uzavřel, pak bych se ji snažil dodržet, ale o tom, že bych měl jít svědčit, se nemluvilo. Kdybych měl jít svědčit a… Sakra, řek bych pravdu!“

Mason vytáhl z kapsy přeloženou listinu. „Cádizi,“ řekl, „tady vám předávám svědeckou obsílku, ve které se vám ukládá, abyste se dostavil zítra v deset hodin dopoledne k soudu jako svědek obhajoby v trestní věci státu Kalifornia proti Dorothy Fennerové. Dopoledne vás ještě patrně vyslýchat nebudeme, ale ve smyslu obsílky musíte u soudu ve stanovené době být. Jste svědkem obhajoby a nic vás nenutí, abyste někomu o našem rozhovoru vyprávěl nebo říkal, o čem budete vypovídat. Protože vám nemohu zaplatit víc, než určují zákonné předpisy, abych se nevydal v podezření, že vás chci ovlivňovat, zaplatím vám kilometrovné za cestu k soudu a zpátky a odškodnění za ztrátu času.“

Cádiz svědeckou obsílku vzal, složil ji, zastrčil do kapsy u kalhot a řekl: „Sakra, takhle to dopadá, když se člověk zaplete s civilizací. Stejně jsem si myslel, že těch sto padesát dolarů byl moc snadnej vejdělek.“

„Dostavíte se tam?“ zeptal se Mason.

„Přijdu,“ řekl Cádiz. „Dělám to sice pekelně nerad – ale přijdu.“

Přeplněná soudní síň vřela očekáváním. Jakmile soud zasedl, Claude Gloster, který si byl plně vědom dramatických možností chvíle, povstal a řekl: „Vaše Ctihodnosti, dostavil se obeslaný svědek Ronald Dixon. Je však natolik zaneprázdněn povinnostmi, že je nutné, aby byl vyslechnut co nejdřív. Žádám proto slavný soud a zástupce obhajoby o svolení, aby byl přerušen výslech šerifa a Ronald Dixon byl vyslechnut přednostně mimo pořadí.“

„Máte námitky?“ zeptal se soudce Garey Masona.

Mason se usmíval tak sebejistě jako vítěz, který si může dovolit velkomyslnost.

„Obhajoba nemá námitek, Vaše Ctihodnosti.“

„Na základě prohlášení státního zástupce, že je nutné, aby byl svědek vyslechnut přednostně mimo obvyklé pořadí, a jelikož obhajoba nic nenamítá, soud žádosti vyhovuje.“

Ronald Dixon, vysoký, poněkud shrbený muž, předstoupil na stanoviště svědků. Když šel Dixon kolem, spatřil ho Mason na okamžik z profilu a zašeptal Delle Streetové: „Toho člověka jsem už někde viděl.“

Obrátil se doleva k Dorothy Fennerové a zeptal se jí: „Znáte ho?“

„Znám. Je to noční vrátný z našeho penziónu.“

Mason se zašklebil: „Teď vám prokážou Alderovu návštěvu.“

Ronald Dixon složil přísahu, uvedl své jméno, stáří, bydliště a zaměstnání, a pak se co nejpohodlněji uvelebil na lavici svědků, jako by čekal, že tam zůstane delší dobu.

„Znáte obžalovanou Dorothy Fennerovou?“ zeptal se Gloster.

„Ano, znám.“

„Uvedl jste, že jste jedním z nočních vrátných v penziónu hotelu Monadnock?“

„Ano.“

„Jaká je vaše pracovní doba?“

„Od čtyř odpoledne do půlnoci.“

„Měl jste třetího tohoto měsíce službu a pracoval jste toho dne v uvedené směně?“

„Ano.“

„Od čtyř odpoledne do půlnoci?“

„Ano.“

„Vzpomeňte si na podvečerní hodiny dne třetího srpna. Řekněte nám podle vlastního uvážení všechno, co se ten den stalo a co se týkalo bytu slečny Fennerové –“

„No, četl jsem v novinách, že –“

„Toho si nevšímejte,“ přerušil ho rychle Gloster. „Jde nám výhradně o to, co jste viděl a slyšel vy sám.“

„Dobře. Asi tak hodinu poté, co jsem nastoupil do služby, někdy kolem půl šesté, přišla domů a já jí blahopřál k –“

„Mluvili jste spolu?“ přerušil ho rychle Gloster. „Ano. Mluvil jsem s ní a ona –“

„A co se stalo pak?“ přerušil ho Gloster znovu. „Co udělala?“

„Zeptala se mě, jestli nemá nějakou poštu, a já jsem jí řekl, že ji miliónkrát volali telefonem, a ona si vybrala ze své přihrádky všechny ty záznamy, šla ke zdviži, vyjela nahoru do svého bytu –“

„A potom?“

„Asi za hodinu přišel nějaký džentlmen, a řekl, že s ní musí mluvit. Nemusím ho prý ohlašovat, je prý očekáván. No, příčí se to sice domovnímu řádu, ale vypadal jako člověk, kterému se dá důvěřovat – byl rezervovaný, opravdový džentlmen – nezdálo se, že by patřil k té sortě lidí, kteří dělají kravály nebo nějaké potíže nebo jdou člověka udat, že porušil nějaké nařízení.“

„A co jste udělal?“ zeptal se Gloster.

„No, moment jsem se rozmýšlel a on mi dal pět dolarů.“

„A co jste udělal pak?“

Dixon se zašklebil a řekl: „Pak jsem neudělal nic.“

„Neohlásil jste ho tedy?“

„Ne, neohlásil. Nechal jsem ho jít nahoru.“

„Prohlédl jste si toho člověka dobře?“

„Ano, velmi dobře.“

„Poznal byste ho, kdybyste ho znova uviděl?“

„Jistě.“

„A uviděl jste ho znova?“

„Ano.“

„Kde to bylo?“

„Když ležel v márnici.“

„Jinými slovy, byl to George S. Alder?“

„Řekli mi, že se mrtvý tak jmenoval.“

„Podívejte se na tuto fotografii, pane Dixone. Ptám se vás, zda vyfotografovanou osobu poznáváte?“

„Ano.“

„Kdo je to?“

„Je to fotografie muže, který ten večer přišel za Dorothy Fennerovou a dal mi pět dolarů.“

„Kolik bylo hodin?“

„Asi tak půl sedmé.“

„Víte, jak dlouho se muž nahoře v bytě zdržel?“

Mason řekl: „Svědek neví, zda muž skutečně navštívil byt obžalované. Ví pouze, že obdržel pět dolarů od muže, který chtěl obžalovanou navštívit. Tato rozmluva se přímo obžalované nedotýká. Žádám, aby celá tato část svědkovy výpovědi byla z protokolu škrtnuta, pokud neprokážete další souvislosti.“

„Prokážeme další souvislosti,“ řekl Gloster zarytě.

„Dobrá, pokračujte,“ řekl soudce Garey.

„Inu,“ komentoval Dixon s úsměvem, „jestli ten člověk za Dorothy Fennerovou nešel, vyhodil pět dolarů pro nic za nic.“ V soudní síni zaburácel smích.

Soudce Garey udeřil kladívkem do stolu a řekl: „To stačí. Svědek si propříště odpustí jakékoli poznámky.“

„Pokračujte,“ řekl Gloster se širokým úsměvem. „Řekněte nám přesně, co jste viděl, že ten člověk dělal.“

„Dal mi pět dolarů. Šel ke zdviži. Zmáčkl přivolávač. Vešel do kabiny zdviže. Zavřel dveře a zdviž se rozjela. Pak se asi za čtyřicet minut vrátil, řekl mi ‚Děkuji‘ a odešel.“

Mason si sepnutýma rukama objal zátylek, zaklonil se v křesle a blahosklonně se usmíval. Když se teď jeho případ proměnil v džungli právnických kliček, octl se v postavení boxera zahnaného do rohu ringu, který se pokouší odhadnout sílu svého protivníka, aby nějak unikl. Přesto se však tvářil naprosto sebejistě a věřil v příznivý výsledek.

Ostatně fakt, že Gloster považoval svědka za tak důležitého, že trval na výslechu mimo pořadí, a to jen proto, aby prokázal skutečnost, kterou Mason dobře znal – sváděl advokáta k domněnce, že státní zástupce podle všeho těch trumfů přece jen tolik mít nebude.

Mason nasadil sebevědomý úsměv a s ulehčením si oddechl.

Pojednou se mu však sevřel žaludek. Gloster vyrukoval s další otázkou.

„A viděl jste později večer obžalovanou vycházet z domu?“

„Viděl.“

„Za jakých okolností se to stalo?“

„No… odskočil jsem si jenom na chvilku z té své kukaně, na okamžik vytáhl paty, a když jsem se vracel, uviděl jsem nějakou ženu, jak jde trošku moc rychle halou a míří k domovním dveřím. Byla to Dorothy Fennerová.“

„Kdy to bylo?“

„Asi v půl osmé večer.“

„Třetího tohoto měsíce?“

„Ano.“

„A spatřil jste téhož večera obžalovanou ještě jednou?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Když se vrátila domů.“

„Jak to myslíte?“

„No… některé dveře se zamykají. Domovní dveře, které vedou do haly, na noc zamykáme, ale každý nájemník si je může otevřít klíčem od bytu. A s místností pro úschovu zavazadel je to právě tak. Odtamtud vedou dveře k zadnímu vchodu. Úschovna se zamyká, ale kterýkoli nájemník může dveře odemknout. Jakmile se dveře otevřou, ozve se ve vrátnici bzučák a rozsvítí se červená signální žárovka. Víme tak hned, že zvenčí někdo přišel přes úschovnu zavazadel.“

„Dobrá, a co se stalo?“

„No, asi v půl dvanácté se ozval bzučák a rozblikalo se světlo. Řekl jsem si, že bude dobře se tam jít podívat. Vyšel jsem z ‚kukaně‘ a zamířil ke schodům do úschovny. Mezitím jsem slyšel, jak výtahovou šachtou sjíždí zdviž. Někdo ji přivolal. Seběhl jsem po schodech ke dveřím, pootevřel jsem je a škvírou jsem spatřil obžalovanou. Stála tam a čekala na zdviž.“

„Jak daleko jste byl od obžalované?“

„Asi tři metry.“

„Poznal jste ji?“

„Poznal jsem ji zcela bezpečně.“

„Omyl je tu vyloučen?“

„Naprosto vyloučen.“

„Co měla na sobě?“

„Měla bílý svetr, modré kalhoty, v jakých se obvykle chodívá na jachtu, a tenisky.“

„A co se stalo pak?“

„Když se zdviž zastavila, obžalovaná do ní nastoupila a zavřela za sebou dveře. Vyběhl jsem po schodech nahoru do haly a všiml jsem si, že podle ručičky na ukazovateli dojela zdviž do čtvrtého patra, a tam zůstala stát.“

„Bydlí obžalovaná ve čtvrtém poschodí?“

„Ano.“

„Měl jste nějakou možnost se dovědět, zdali se obžalovaná zdržovala ve svém bytě ten den mezi sedmou a desátou hodinou večerní?“

„Ano.“

„Vysvětlete nám jak, prosím.“

„No… každé čtvrtletí se kontroluje inventární seznam věcí, za které nájemník ručí. Musel jsem do bytu obžalované zajít, a tak když jsem ji viděl odcházet, zatelefonoval jsem domovnici a řekl jsem jí, že je vhodný čas, abychom seznam zkontrolovali. Řekl jsem jí, že slečna Fennerová odešla. Slečně Fennerové jsem už předtím jednou říkal, že děláme kontrolu inventáře a že k ní zajdeme někdy, až nebude doma, abychom ji nerušili. Řekla, že je to v pořádku, a že proti tomu nic nemá.“

„A co se stalo?“

„No… řekl jsem domovnici, aby zašla nahoru, protože slečna Fennerová je mimo dům.“

„Víte jistě, že tam domovnice šla?“

„Určitě tam byla. Říkala –“

„To vy nechte. To nám řekne domovnice,“ přerušil ho Gloster. „Ještě jednu otázku. Co měla obžalovaná na sobě, když odcházela z domu?“

„Měla na sobě lehkou skotskou sukni a kabátek ze stejné látky. Když odcházela, spatřil jsem ji teprve ve chvíli, kdy vystoupila z výtahu a šla ke dveřím, takže jsem ji viděl jen zezadu. Nevím, jaké barvy blůzu měla na sobě. Vím ale, že během svého pobytu venku se převlékla, poněvadž odcházela v sukni a vrátila se ve svetru a v kalhotách.“

„Poznal byste tu sukni, kdybyste ji uviděl?“

„Poznal.“

„Nuže,“ řekl Gloster, „zde vidíte doličný předmět D obžaloby – sukni a blůzu, které byly podle šerifova svědectví nalezeny na palubě jachty Kathy Kay, patřící obžalované. Táži se, zda jste tyto šaty viděl už někdy předtím?“

„Ano. Tyto šaty měla na sobě Dorothy Fennerová, když odcházela z domu.“

„A když se vrátila, už je na sobě neměla?“

„Ne, byla oblečena po jachtařsku, v pleteném svetru s kulatým límcem, měla plátěné kalhoty a na nohou tenisky.“

„Všiml jste si, zda měla obžalovaná kabelku, když večer odcházela z domu?“

„Ano, jasně si pamatuji, že ji držela v pravé ruce“

„A když se vrátila a čekala v úschovně zavazadel na výtah, měla také kabelku?“

„Ne, to ji neměla.“

Gloster se obrátil k Masonovi s uštěpačným úsměvem.

„Můžete položit svědkovi kontrolní otázky, pane Masone.“

Mason pronesl mimochodem, jakoby ho nepřekvapilo, že výpověď tohoto svědka odkryla několik slabin obhajoby: „Ano, mám několik otázek. Okamžik, prosím.“

Mason se laskavě usmál a povstal. Tvářil se tolerantně a oči mu pobaveně jiskřily, když řekl: „Z vaší výpovědi jsem vyrozuměl, že je proti domovnímu řádu pustit návštěvníka nahoru bez předchozího ohlášení?“

„Ano.“

„Vy jste ale Aldera nahoru pustil?“

„Ano.“

„Za pět dolarů?“

„No… když to chcete tak formulovat…“

„Za pět dolarů jste porušil domovní řád,“ řekl Mason s úsměvem.

Svědek vzpurně prohlásil: „Ano.“

„Udělal byste to i za čtyři dolary?“ zeptal se Mason.

V soudní síni zašuměl smích.

Svědek umíněně mlčel.

„Udělal byste to?“ opakoval Mason.

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl Gloster, „ohrazuji se proti této otázce, neboť se týká sporné okolnosti a překračuje meze řádného kontrolního výslechu.“

„Soud má za to, že se otázka týká sporné okolnosti, ale nepřekračuje meze řádného kontrolního výslechu,“ prohlásil soudce Garey.

„Udělal byste to i za čtyři dolary?“ zeptal se Mason.

„Asi ano,“ odpověděl svědek nevrle.

„A za tři?“

„Ano!“ vykřikl svědek rozzlobeně.

„A za dva dolary?“

„To nevím.“ Svědek byl opět velice nevrlý.

„A za dolar?“

„Ne!“

Mason řekl: „Děkuji vám, pane Dixone. Chtěl jsem si jen ověřit, na kolik si ceníte svou čest.“

Mason upíral oči na svědka, ale vnímal také, co se děje kolem – pobavené návštěvníky soudní síně a vztek státního zástupce.

„Nuže,“ řekl Mason, „mluvil jste s obžalovanou, když se třetího tohoto měsíce vrátila domů?“

„Ano.“

„Řekl jste jí, že jí telefonoval milión lidí.“

„Ano. Bylo to ovšem řečeno jen obrazně.“

„Tak jest,“ řekl Mason. „Svědek jako vy, který tak úzkostlivě dbá na to, aby říkal pravdu, nebude přece žádat, aby porota uvěřila, že jste dal do obyčejné přihrádky skutečně milión záznamů o těch, kdo volali.“

Mason se vlídně usmíval.

Svědek se zavrtěl na židli.

„V té době jste s obžalovanou krátce mluvil?“ řekl Mason.

„No… ano, myslím, že to tak bylo.“

„Jak dlouho asi ten rozhovor trval?“ zeptal se Mason. „Jak dlouho tam stála a povídala si s vámi?“

„Asi tak pět minut.“

„A pak nastoupila do zdviže a vyjela nahoru?“

„Ano.“

„Je zdviž automatická?“

„Ano.“

„A za jak dlouho nato asi přišel ten džentlmen – který vám dal pět dolarů za porušení předpisů?“

Dixon zrudl. „Za jak dlouho to bylo?“

„No, řekl bych, že to bylo asi hodinu nebo půldruhé hodiny potom – tak nějak.“

„A za jak dlouho potom jste viděl obžalovanou odejit?“

„Odešla myslím asi čtyřicet minut po tom, co odešel její návštěvník… no, to už si spočítáte.“

„A teď,“ řekl Mason, „reprodukujte porotě přesně obsah toho pětiminutového rozhovoru, který jste s obžalovanou měl. Zopakujte přesně, co jste ji řekl.“

„Vaše Ctihodnosti,“ vykřikl Gloster a vyskočil, „otázka je právně nepřístojná, je irelevantní a netýká se podstaty věci, netýká se inkriminovaného jednání, nejde o řádný kontrolní výslech; otázka může vést pouze k nezávaznému prohlášení a naprosto vybočuje z mezí souzeného případu.“

„Leda, že obhajoba prokáže, že otázka má zvláštní význam pro projednávaný případ,“ řekl soudce Garey.

Mason se usmál a řekl: „Vaše Ctihodnosti, mám za to, že podle ustanovení zákona má strana, která provádí kontrolní výslech, právo dovědět se obsah celého rozhovoru, jestliže byl svědek už dřív při výslechu tázán na část tohoto rozhovoru.“

„Ano,“ řekl soudce Garey, „takové je obecné pravidlo.“

„My však vznášíme námitky,“ řekl Gloster, „poněvadž jsme velmi úzkostlivě dbali o to, abychom svědka přerušili, jakmile se chtěl o této rozmluvě zmínit. Nepřáli jsme si, aby o tom vypovídal, neboť podle našeho názoru netýká se tato rozmluva vůbec skutkové podstaty.“

Mason řekl: „Vy jste se ho však na ten rozhovor ptal a svědek na vaši otázku odpověděl.“

„To není pravda!“ vykřikl Gloster. „Velmi úzkostlivě jsem –“

„Zeptal jste se svědka, co se stalo, a on vypověděl, že obžalované říkal, že ji miliónkrát volali telefonem – já jsem svědkovi tuto otázku pouze opakoval, aby bylo zřejmé, že nedošlo k nedorozumění.“

Glosterovi náhle spadl hřebínek a sklesle odpověděl: „To není žádný rozhovor.“

„Inu, není to korespondence, není to jasnovidectví, není to telepatie. Jestliže to není rozhovor, pak nevím, co to tedy je,“ odsekl Mason.

Soudce Garey se zamračil a pak zvolna přikývl. „Soud má za to, že zástupce obhajoby v tomto případě má možnost klást otázky, chce-li ji využít.“

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl Gloster, „vím náhodou, co se za tím skrývá. Jestliže obhajobě tuto možnost poskytneme, začnou se vytahovat na světlo nespočetné a nekonečné okolnosti, které s případem nesouvisejí.“

„Na to jste měl myslet, když jste tuto možnost obhajobě poskytoval,“ řekl soudce Garey. „Svědku, odpovězte na otázku.“

„Reprodukujte ten rozhovor tak přesně, jak jen můžete,“ řekl Mason svědkovi. „Co jste jí řekl vy a co vám ona odpověděla.“

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl Gloster, „to je –“

„Námitka již byla podána a soud také vyhlásil rozhodnutí,“ pronesl soudce Garey stroze.

„Vaše Ctihodnosti, smím nyní požádat o odročení? Myslím, že… Hodlám tuto věc se slavným soudem projednat bez přítomnosti poroty.“

„Obhajoba nemá co tajit,“ řekl Mason. „Když k rozhovoru došlo, chceme jej slyšet.“

„Dobrá,“ řekl Gloster zlostně. „Varuji vás; tento rozhovor se vám sice podařilo do případu zaplést, ale to vám neposkytne možnost prokazovat věci, o nichž se v rozhovoru mluvilo. Vzneseme námitky proti všemu, co bude do rozsuzovaného případu zatahováno, aniž to má základní souvislost s vraždou Georga S. Aldera.“

„Ovšem,“ řekl Mason.

„Pokračujte,“ řekl soudce Garey ke svědkovi, „odpovězte na otázku. Co se v té rozmluvě řeklo?“

„Nu,“ řekl Dixon. „Blahopřál jsem jí k propuštění a ona mi sdělila, že pan Mason při kontrolním výslechu roznesl pana Aldera, že obvinění z krádeže šperků nebylo opodstatněné a že pan Alder dokonce nedokázal tyto šperky ani popsat; že to pro ni skončilo znamenitě a že má dojem, že se pan Alder bude hledět z této nepříjemné situace nějak vykroutit.“

Gloster, rozzlobený na nejvyšší míru, řekl: „Vaše Ctihodnosti, žádám, aby porotě bylo uděleno poučení, že tato svědecká výpověď se týká pouze rozhovoru mezi obžalovanou a svědkem, takže skutečnost, že svědek rozhovor reprodukuje, nikterak nedokazuje pravdivost skutečností, o nichž v rozhovoru padla zmínka.“

Mason odpověděl vlídně, jak se sluší na odpůrce, který má převahu: „Mám za to, že zde státní zástupce pouze projevuje svůj nesouhlas.“

„Zdůrazňuji pouze, co říká zákon,“ křičel Gloster.

„Já snad se od vás nepotřebuji učit právu,“ řekl Mason s úsměvem. „Zatím se mezery ve vzdělání projevovaly pouze u druhé procesní strany a jsem naprosto přesvědčen, že slavný soud zná právo lépe než vy.“

Soudní síní otřásla bouře smíchu. Soudce Garey se pousmál, ale zaťukal kladívkem na stůl. „Ale, ale, pánové, zanechme osobního špičkování, chceme mít v soudní síni aspoň trochu klid.“

„Přesto žádám, aby porotě bylo uděleno poučení, že tento rozhovor je třeba považovat pouze za rozhovor,“ řekl Gloster.

„Před chvílí se státní zástupce ohrazoval, že to rozhovor nebyl,“ řekl Mason.

Než se popletený státní zástupce zmohl na odpověď, Mason pokračoval: „Vaše Ctihodnosti, jménem obhajoby žádám, aby nám byly předloženy k prohlédnutí některé doličné předměty. Přestože se obžaloba nezmiňuje o listinách, které se našly v psacím stole zesnulého, žádáme o možnost, si tyto listiny prozkoumat.“

Soudce Garey zvedl obočí: „Chcete říci, že žádáte o prozkoumání doličných předmětů žaloby předem?“

„Nejde o doličné předměty žaloby,“ řekl Mason, „ale o určité věci, určité listiny, které, jak soudím, by mohly posloužit jako doličné předměty obhajobě. Mám důvodné podezření, že je obžaloba vzala ze stolu zesnulého a má je v držení pouze proto, aby k nim obhajobě znemožnila přístup.“

Soudce Garey tázavě pohlédl na Glostera.

„Nevím, nač zástupce obhajoby naráží,“ odpověděl Gloster. „Hned nyní a na tomto místě prohlašuji, že máme v držení pouze takové věci, které hodláme uvést jako doličné předměty. Rozhodně nejsme povinni tyto důkazy ukazovat obhajobě předem.“

„Za předpokladu, že jde o důkazy, a za předpokladu, že je uvedete,“ řekl Mason.

„Ano, máme v držení důkazy a věci, které máme v držení, budou k důkazu předloženy.“

„Ale dejme tomu, že si to rozmyslíte a nepředložíte je?“

„Na to máme právo.“

„Pak ale my žádáme o právo je prozkoumat.“

Gloster se užuž chystal dlouze a široce zdůvodnit stanovisko obžaloby, ale Mason ho přerušil a přívětivě se obrátil k soudu: „A také si slavný soud, Vaše Ctihodnosti, jistě povšiml taktiky obžaloby, která se snaží potlačovat důkazy.“

„Jak si to představujete, takhle nás obviňovat!“ zabouřil Gloster. „Tohle je u advokáta nepřípustné chování. Nic jsme nepotlačili. Státní…“

„Pst, pst,“ peskoval ho Mason, „vzpomeňte si, že vám soud přikázal oznámit, kde je teď ten pes, a vy jste to neudělali.“

Gloster hlasitě zvolal: „Říkal jsem, že to nevím. Říkal jsem, že šerif…“

„Okamžik,“ přerušil soudce Garey. „Zástupce obhajoby má v tomto případě pravdu. Soud přikázal, abyste obhajobě oznámil, kde teď pes je.“

„Tak jsem tomu nerozuměl,“ řekl Gloster rozpačitě. „Oznámil jsem, že já nevím, kde je pes, ale šerif že to ví. Když byl šerif na lavici svědků, měla obhajoba všechny možnosti se ho na to dotázat, ale neudělala to.“

Mason řekl: „Soud přikázal, že nám máte vy oznámit, kde pes je.“

„To také měl soud na mysli, když příkaz vydal,“ řekl soudce Garey.

„Já jsem však tomu tak nerozuměl.“

„Dobrá: kde tedy ten pes je?“ zeptal se Mason.

„Já… teď vám nemohu říci, kde pes je. Mohu vám říci, kde byl.“

„Proč mi nemůžete povědět, kde je pes teď?“ zeptal se Mason.

„Protože,“ řekl Gloster rozhněvaně, „vám nehodlám předložit všechny naše důkazy na stříbrné míse, abyste je začal cupovat na kusy. Pes byl předán do psího domova Acme, ale jedna z našich svědkyň si chtěla vzít psa k sobě, a to se také stalo. Pes se nyní nachází u této osoby. Nemohu vám udat adresu, poněvadž bych tím také prozradil adresu svědka a nestojím o to, abyste našeho svědka ovlivňoval.“

„Z čeho máte strach?“ zeptal se Mason. „Myslíte, že ji budu nutit k tomu, aby řekla nějakou lež? Že bude křivě přísahat, jakmile ji o to požádám?“

„Ovšem, že nebude.“

„V tom případě,“ řekl Mason a obrátil se s úsměvem k porotě, „máte strach, že bych ji přiměl, aby řekla pravdu.“

„Vaše Ctihodnosti,“ zaprotestoval Gloster, „teď už to zabíhá příliš daleko. Celý případ začíná být zmatený, neboť se řeší spousta podružných věcí.“

„Chtěl jsem se pouze dovědět, kde je ten pes,“ prohlásil Mason mile, „a soud vám na to přikázal odpovědět. Teď se z tohoto příkazu snažíte vykroutit.“

„O nic takového se nesnažím. Vy…“

Soudce Garey udeřil kladívkem do stolu a řekl: „Pánové, přestaňme s touto vzájemnou výměnou názorů. Zanechme osobního špičkování. Od této chvíle se bude každá procesní strana obracet k soudu, a nikoli k protistraně.“

„Správně,“ řekl Mason rychle, než byl Gloster schopen udělat nějakou poznámku. „Obhajoba dále žádá, aby soud vydal příkaz, že obhajoba a znalci obhajoby mají právo prozkoumat místo činu. Jestliže slavný soud dovolí, bylo nám bráněno v přístupu na místo činu a nebylo nám ani dovoleno dějiště zločinu si prohlédnout, abychom mohli připravit obhajobu.“

Soudce Garey se zamračil. „Obhajoba má jistě právo, aby si místo činu prohlédla.“

„Obžalovaná k tomu měla příležitost v době, kdy zavraždila George Aldera,“ řekl Gloster.

„A já tuto poznámku kvalifikuji jako nepřípustné chování ze strany státního zástupce,“ řekl Mason, „a žádám slavný soud, aby porotě připomněl, že tuto poznámku má ponechat bez povšimnutí a…“

„Odvolávám svou poznámku,“ řekl Gloster kajícně. „Byl jsem rozhněván. Poznámka padla v zápalu diskuse.“

„Dobrá,“ řekl soudce Garey. „Soud vydá příkaz, abyste vy, pane Masone, a vaši znalci měli právo prohlédnout si místo činu. Kdy tam hodláte jít?“

„Dnes odpoledne?“ zeptal se Mason.

„Když slavný soud dovolí,“ zaprotestoval Gloster, „jsme teprve na počátku tohoto případu. Jestliže zástupce obhajoby obdrží povolení, aby si místo činu prohlédl dnes odpoledne, budeme moci ve svědeckých výpovědích pokračovat v pondělí.“

Když soudce zaváhal, řekl Mason: „Opětovně jsem šerifa žádal, aby bylo znalcům obhajoby dovoleno navštívit místo činu.“

„Toto dovolení mělo být uděleno,“ poznamenal soudce. „V poledne bude přelíčení odročeno na pondělí, na deset hodin dopoledne. Soud uděluje příkaz, aby byl obhajobě umožněn přístup na místo činu během dnešního odpoledne a zítřka, tj. soboty, v době, kdy o to požádá, čímž se ovšem nikterak nezkracuje právo obžaloby, aby tam byli přítomni její lidé, kteří udržují dohled. Nuže, pánové, skončili jste se svědkem? V případě že ano, máte snad ještě nějaké další svědky?“

Mason se usmál na skleslého muže na lavici svědků a řekl: „Pokud se mne týká, nemám dalších kontrolních otázek. Myslím, že porota chápe situaci.“

„Nemám otázek,“ řekl Gloster hněvivě, „poněvadž však protistrana má takovou radost, zavolám svědka, který…“

„To stačí,“ přerušil ho soudce Garey. „Soud opětovně napomínal procesní strany, aby se podobných poznámek vystříhaly. Ustavičné a trvalé nedbání soudních napomenutí povede k drastickému zákroku. Nyní budeme, pánové, pokračovat v přelíčení řádným způsobem. Pane státní zástupce, zavolejte dalšího svědka.“

Gloster vstal, agresivně vystrčil bradu a řekl: „Můj další svědek se jmenuje Oscar Linden. Předstupte na stanoviště svědků, pane Lindene.“

Linden, vysoký muž ve středních letech, s klátivými pohyby a zřetelně viditelným tetováním na zápěstí levé ruky, zaujal místo na stanovišti svědků, a po skončení předběžných formalit začal ho Gloster zasypávat otázkami.

„Jaké je vaše zaměstnání, pane Lindene?“

„Jsem správcem půjčovny loděk Jachtklubu.“

„Byl jste prvního srpna tohoto roku v zaměstnání? Jistě si vzpomínáte, že byla sobota.“

„Ano, byl.“

„Měl jste téhož dne nebo záhy poté možnost prohlédnout si kánoi, kterou jste ten večer půjčil?“

„Ano.“

„Kolik kánoí jste ten večer půjčil?“

„Dvanáct.“

„A kolik jste jich měl do deseti večer zpátky?“

„Osm.“

„Čtyři kánoe tedy byly ještě na vodě?“

„Ano.“

„Lišily se tyto kánoe – tyto čtyři kánoe – nějak od ostatních?“

„Ano.“

„Čím?“

„Na podlahu jsem dal koberečky – jako zvláštní službu zákazníkům.“

„Když byly tyto kánoe vráceny, všiml jste si na některé něčeho neobvyklého?“

„Ano.“

„Co to bylo?“

„V jedné kánoi byl koberec a celé dno pod vodou. Byla to kánoe s číslem 0961, namalovaným zelenou barvou.“

„A co jste s tím dělal?“

„V té chvíli nic, ale hned po Alderově zavraždění jsem se dostal do styku s vyšetřujícími orgány. Chtěli si prohlédnout můj sklad kánoí.“

„Podnikl jste během dalších dvou nebo tří dnů ještě nějaké vyšetřování?“

„Ano.“

„Co jste udělal?“

„Na šerifův rozkaz jsem zmíněnou kánoi dal k dispozici daktyloskopickým odborníkům.“

„Vedete si jmenný seznam osob, kterým kánoe půjčujete?“

„Ne. Loďky jsou očíslovány a vedu seznam podle čísel. Máme půjčovné za hodinu, za večer a za půl dne.“

„Na jakou sazbu byla půjčena zmíněná kánoe?“

„Na večer. Zákazník měl právo ponechat si kánoi do půl druhé příštího dne.“

„Kdy jste kánoi uviděl znovu?“

„Až ráno, když jsem ji našel přivázanou u můstku.“

„Byl někdo v kánoi od té chvíle, kdy jste ji ráno našel, až do doby, kdy jste ji předal daktyloskopovi?“

„Pokud vím, nebyl.“

„Byla zmíněná kánoe mezitím půjčena?“

„Ne.“

„Poznal byste osobu, která si kánoi tehdy vypůjčila, kdybyste ji znova spatřil?“

„Ano.“

„Vidíte tu osobu mezi přítomnými?“

Správce půjčovny loděk ukázal hbitě prstem na Perryho Masona a řekl: „Je to tady pan Mason, advokát.“

„Můžete zahájit kontrolní výslech.“

„Nemám otázek,“ řekl Mason přívětivě k velkému údivu poroty a diváků v soudní síni. „Nepochybně jsem si u toho pána nějakou kánoi půjčil.“

Gloster řekl: „Předvolejte Sama Durhama.“

Sam Durham předstoupil na lavici svědků a představil se jako daktyloskopický expert.

„Nuže,“ řekl Gloster, „měl jste po třetím srpnu tohoto roku možnost prohlédnout si kánoi, zelenou barvou označenou číslem 0961, za tím účelem, abyste zjistil, zda na její přídi a zádi nejsou otisky prstů?“

„Ano.“

„Co jste zjistil?“

„Našel jsem řadu latentních otisků prstů, které jsem ofotografoval“

„Mohl jste některé z těchto otisků později identifikovat?“

„Ano.“

„Které otisky jste identifikoval?“

„Identifikoval jsem vyvolané otisky, zde na fotografii označené číslicemi jedna, čtyři, šest a osm.“

„Komu náležejí tyto otisky prstů?“

„Jsou to otisky obžalované.“

„Identifikoval jste později také ostatní otisky?“

„Na místě to nebylo možné, ale později jsem indentifikoval také otisky, označené na fotografii číslicemi dvě, tři a sedm.“

„Kdy jste je identifikoval?“

„Včera večer.“

„Čí jsou to otisky?“

Když se svědek obrátil k Perrymu Masonovi, rozhostilo se v soudní síni dramatické ticho. „Jsou to otisky Perryho Masona, zástupce obhajoby.“

Soudce Garey marně tloukl kladívkem do stolu, aby utišil šum v soudní síni. Posléze vyhlásil čtvrthodinové přerušení, protože novináři nedbali napomenutí soudu a prodírali se davem k východu, aby se co nejrychleji dostali k telefonu a mohli svým novinám oznámit nejnovější senzaci.

Jeden ze zpravodajů, který předtím kvapně opustil soudní síň, se nyní s fotografem v patách protlačil zpátky.

„Učiníte nějaké prohlášení, pane Masone?“ zeptal se.

Fotograf zvedl aparát a bleskové světlo na okamžik jasně ozářilo advokáta.

Mason měl na rtech bezstarostný úsměv. „Jaké prohlášení?“

„Jakým způsobem ovlivnila tato výpověď situaci?“

„Myslíte výpověď daktyloskopa?“

„Ovšem.“

Mason se ušklíbl a řekl: „Pronajal jsem si kánoi. Na loďce jsem nechal otisky prstů. O tom není sporu. Byl bych to připustil bez důkazu, kdyby z toho státní zástupce nechtěl dělat takovou podívanou s fanfárami a bubny.“

„Co ale otisky prstů obžalované?“

„Podle všeho,“ řekl Mason vlídně, „zanechala obžalovaná na kánoi také otisky prstů.“

„Připouštíte tedy, že jste obžalovanou vzal do člunu, když se její pokus o krádež…“

„Ale, ale,“ řekl Mason, „buďme trochu objektivní. Předně nemáme důkaz, že se obžalovaná něco pokusila ukrást, a dále se jděte zeptat státního zástupce, jak hodlá prokázat, že její a moje otisky vznikly současně. Měl byste ještě čtvrthodinku počkat,“ řekl Mason se širokým úsměvem na tváři, „abyste se poučil o daktyloskopických důkazech.“

„Nemyslete si, že vás neposlechnu,“ řekl novinář. „To je všechno?“

„Ano, všechno,“ řekl Mason. „Co byste ještě chtěl?“

Zpravodaj se nad Masonovými slovy zamyslel. „Svědek ale vypověděl, že tu kánoi jste měl naposled vypůjčenou vy a že už ji pak nepůjčil nikomu jinému.“

„A je to přesně tak?“ usmál se Mason, jako by se mu líbil nějaký vtip, který i reportér pochopí zanedlouho sám.

Soudní úředník zavolal dovnitř porotce. Soudce Garey vyšel ze své úřadovny a sedl si za předsednický stůl.

Gloster řekl: „Skončil jsem se svědkem Samem Durhamem.“

„Slovo má obhajoba,“ řekl soudce Garey.

Mason řekl s klidným úsměvem: „Kdy jste na kánoi hledal stopy po otiscích prstů, pane Durhame?“

„Třetího večer. Hodně pozdě, skoro k půlnoci, a pátrání se protáhlo do ranních hodin čtvrtého srpna.“

„Třetího v noci se stala ta vražda.“

„Ano.“

„A vy jste vyrozuměl, že kánoe byla pronajata prvního večer?“

„Ano.“

„Kde jste našel ty otisky?“

„Na různých místech.“

„Jak dlouho by se podle vašeho názoru zachoval takový latentní otisk na povrchu předmětu tohoto druhu?“

„To záleží na atmosférických podmínkách a nejrůznějších okolnostech, ale řekl bych, že po čtyřech dnech by se tam mohly otisky prstů ještě najít.“

„Jste ochoten prohlásit, že to jsou otisky mých prstů?“

„Porovnal jsem je s vaší daktyloskopickou kartou. O shodě a totožnosti stopy a otisku nemůže být pochyb. Přejete-li si, přichystal jsem zvětšené snímky, kde…“

„Ne, děkuji,“ řekl Mason s úsměvem. „Nechci brát ty otisky v pochybnost. Snažím se pouze upřesnit časové údaje.“

„Ano.“

„Řekl byste tedy, že jsem se kánoe dotkl někdy v době čtyř dnů, počítáno zpětně od půlnoci dne třetího srpna?“

„Ano.“

„Mohlo se to stát v průběhu těch čtyř dnů kdykoli předtím, než jste tam stopy po otiscích prstů hledal?“

„Ano.“

„A mohlo to být i dřív?“

„Snad ano, ale řekl bych, že čtyři dny jsou za daných podmínek nejzazší lhůtou, za jakou se tam mohly otisky udržet.“

„A někdy v průběhu těch čtyř dnů, počítáno zpětně od půlnoci třetího, kdy jste prohlídku kánoe provedl, na něm zanechala otisky prstů také obžalovaná?“

„Ano.“

„Já jsem mohl na kánoi zanechat otisky kdykoli v průběhu té doby?“

„Ano.“

„Snad dokonce i deset minut předtím, než jste ty stopy začal hledat?“

„No… na to nemohu odpovědět.“

„Proč nemůžete?“

„No… já… myslím, že byste mohl.“

„A otisky obžalované mohly být zanechány kdykoli v průběhu těch čtyř dnů?“

„Ano.“

„Dokonce plné čtyři dny předtím, než jste přišel stopy hledat?“

„Ano.“

„Nuže,“ řekl Mason vítězoslavné, „podle vaší výpovědi mohla obžalovaná nechat na kánoi otisky celé čtyři dny předtím, než jste je tam přišel hledat, a já jsem je tam mohl nechat deset minut před vaším příchodem, když jsem si kánoi prohlížel.“

„Ohrazuji se a vznáším námitky proti takovému kontrolnímu výslechu, Vaše Ctihodnosti. Ohrazuji se proti otázkám, vycházejícím z nedoloženého předpokladu,“ hřímal Gloster. „Ohrazuji se, protože není doloženo a také nemůže být doloženo, že si pan Perry Mason prohlížel kánoi během vyšetřování. Můžeme prokázat, že…“

Mason se zašklebil a řekl: „Snažím se svými otázkami pouze upřesnit časové určení.“

„Vyzývám vás, abyste před soudem a před porotou prohlásil, že jste kánoi zkoumal, abyste našel případné stopy,“ řekl Gloster. „Jestliže to učiníte, požádám vás, abyste nám řekl, co vás přimělo…“

„Jen se nevzrušujte,“ odpověděl Mason. „Moje otázky svědkovi se týkají pouze časového určení. Snažím se stanovit časové rozmezí. Vy se této výpovědi pokoušíte dramaticky využít, aby se zdálo, že moje otisky a otisky obžalované, které se vyskytují na stejném předmětu, musely být zanechány ve stejnou dobu. Při kontrolním výslechu se pouze snažím dokázat, že otisky mohly být zanechány v rozmezí devadesáti šesti hodin a že je časově mohla dělit i doba čtyř dnů. A jestliže mě chcete do kánoe dostat ve stejnou dobu, kdy tam byla obžalovaná, pak se musíte, pane státní návladní, činit poněkud lépe, než to děláte dosud.“

Na Glosterově tváři bylo znát, že si tuto stránku případu uvědomil poprvé.

Mason se znova obrátil na svědka. „Víte, pane Durhame, že v bytě obžalované byla vykonána úřední prohlídka?“

„Ano, vím to. Byl jsem přítomen.“

„A byl přítomen také státní zástupce Gloster?“

„Ano, byl.“

„Takže kdybyste nyní byt prohlédl, mohl byste tam se vší pravděpodobností najít předměty, na nichž jsou otisky prstů jak státního zástupce, tak i obžalované?“

„No… ano. Ty otisky však vznikly v různé době.“

„Tak je to,“ řekl Mason s úsměvem. „A teď, Vaše Ctihodnosti, rádi souhlasíme s odročením na pondělí ráno.“

Soudce Garey se usmál. „Přelíčení se odročuje na pondělí na deset hodin dopoledne.“

Šerif Keddie, celý pohněvaný a úředně upjatý, vytáhl z kapsy klíč a odemkl vrátka v kamenné zdi, která znemožňovala přístup k Alderovu sídlu od pevniny.

„Jsem velmi zaneprázdněný člověk. Nemám čas celý den jen na vás.

Soudce prohlásil, že si můžete prohlédnout místo činu a…“

„A my si je také chceme prohlédnout,“ přerušil ho Mason.

„To záleží na tom, co tím ‚prohlédnout‘ myslíte,“ řekl šerif.

„Naopak,“ odpověděl mu s úsměvem Mason, „záleží na tom, co slovem ‚prohlédnout‘ myslel soud.“

„V žádném případě tam nemusíte být nějak moc dlouho,“ řekl šerif.

„To si myslíte vy,“ odpověděl Mason. „Soud nám na prohlídku povolil celé dnešní dopoledne a celou sobotu.“

Opodál zastavil další vůz a vylezli z něho muži s detektorem na zjišťování min.

„Co je to za lidi?“ zeptal se šerif.

„Znalci, které jsem si pozval k prohlídce místa činu,“ řekl Mason.

„Čerta starého.“

„Tak je to,“ řekl Mason a pořád se usmíval. „Víc lidí víc vidí, to přece znáte, šerife. Domnívám se, že byste to jistě chtěl mít co nejdřív za sebou.“

„Co budou dělat s těmi aparáty?“

„Hledáme kov,“ řekl Mason. „Kovový předmět, který je pravděpodobně zakopán asi tak čtvrt metru pod zemí.“

„Jaký kov?“

„Jakýkoli.“

Šerif se nad tím zamyslel a pak řekl: „Hledat můžete, ale kopat nesmíte.“

„Budeme hledat,“ řekl Mason. „Tohle nám má to hledání usnadnit.“

„Soud o tom nic neříkal. Když chcete něco hledat, stačí vám na to oči a nepotřebujete žádné pomůcky.“

Mason vytáhl z kapsy lupu a řekl: „A co tohle? Smím se tím koukat?“

„Jen si poslužte,“ řekl šerif posměšně. „Já jsem nic takového nepotřeboval.“

„Je to pomůcka,“ řekl Mason.

Šerif se nad tím zamyslel.

„Vy ovšem máte klíče,“ řekl Mason, „a když nás odtud chcete vyhodit, poslužte si. V tom případě však v pondělí dopoledne ale požádám o další odročení, dokud nebudeme mít možnost pořádně si prohlédnout…“

„Tak už se do toho pusťte,“ odpověděl šerif a dodal přísně: „Po tom, jak jste se ke mně zachoval, nemám v úmyslu vycházet vám nějak moc vstříc. Udělám to, co soud nařídil, a dost.“

„Víc od vás ani nežádáme,“ řekl Mason.

„Určitě poznáte, že jste si nijak neposloužil tím, že jste mě napadl. V porotě jsou lidé z tohohle okresu a poplatníci. A já jsem mezi nimi oblíbený.“

„To rád slyším, šerife.“

„Jen si na mě kydejte bláto. Lidem to bude proti srsti.“

„O tom nepochybuji.“

„Co jste tím sakra sledoval, když jste na mě kydal bláto kvůli té obálce?“

„Nic takového jsem nedělal,“ řekl Mason. „Chtěl jsem jedině upřesnit vaši výpověď. A to se mi myslím podařilo.“

„Zatraceně se vám to podařilo,“ řekl šerif. „Půjdeme dovnitř.“

Prošli vrátky, která za nimi šerif opět zamkl.

Mužům, kteří nesli detektor, Mason řekl: „Chlapci, začněte támhle na tom písku. Pak to vemte přes trávník na dvorku a tam kolem přístavního můstku. Paule, ty a Della zůstanete se mnou.“

Šerif řekl: „Nechápu, proč se snažíte bojovat ztracený boj. Ta ženská je vinna. Až ještě uslyšíte naše další důkazy, spadnete ze židle. Měl byste se obrátit na státního, aby ji odsoudili jen pro zabití. Se státním se dá mluvit.“

„To mluvíte z jeho pověření?“ zeptal se Mason.

„Ne, jen vám dávám přátelskou radu.“

„Děkuju mockrát. Jsem rád, že jste mi zůstal přátelsky nakloněn.“

Šerif se odmlčel.

Mason, Della Streetová, Paul Drake a šerif vstoupili do domu a kráčeli opuštěnými místnostmi, v nichž jako by dosud setrvávaly stopy po tichu smrti.

„V tomhle pokoji se to stalo,“ řekl šerif, „Na podlaze jsou ještě skvrny od krve. Krev už utřeli, ale ty skvrny se budou muset oškrabat.“

„Kde je ten přístěnek pro psa?“ zeptal se Mason.

„Tady.“ Šerif otevřel dveře.

Mason si prohlédl škrábance na vnitřním křídle dveří a řekl: „Alder používal této místnosti už nějakou dobu pro psa, pokud jste byl informován?“

„Ano. Kdykoli očekával návštěvu, zavíral psa sem.“

Mason se díval na poškrábané táflování. „Jak jste správné podotkl,“ řekl, „všechny ty škrábance jsou čerstvé.“

„Ano. Pes uslyšel hádku. Věděl, že jeho pán je v nebezpečí, a potom uslyšel výstřel. Snažil se přirozeně dostat ven, aby svého pána chránil.“

„To zní rozumně,“ připustil Mason. „A ta střela prolétla tělem skrznaskrz?“

„Ano. Prolétla tělem a pak vyletěla otevřenými francouzskými dveřmi,“ řekl šerif.

„To mě zajímá,“ řekl Mason. „Nemůžete ale mít jistotu, že…“

„Z tohohle se vám nepodaří udělat falešnou stopu – rozhodně o tom nepřesvědčíte tuhle porotu,“ řekl šerif. „Znám dobře lidi ze svého okresu. Šesti porotcům dokonce tykám. Já vím, jak se tady v okrese na takové věci dívají.“

„Nepochybuji o tom, šerife.“

Vrátili se zpátky do pokoje, kde se stala vražda.

Mason se pomalu a pátravě rozhlédl po místnosti a pak řekl: „Nevzpomínáte si, šerife, jestli tu někde nebyly štafle – vysoké, solidní štafle?“

Mason ukázal na krov, vybíhající do špice. „Chtěl bych si prohlédnout tamhle to místečko v hřebenici.“

„Kde?“

„Tamhle nahoře, kde se hřebenový trám kříží s příčným trámem. Není to moc dobře vidět, ale…“

„Jasně, tam nahoře něco je,“ řekl šerif, „ale nechápu, proč by na tom mělo záležet.“

„Možná že na tom záleží. A moc.“

„Co myslíte, že tam nahoře je?“

„Mohla by to být střela,“ řekl Mason.

Šerif si ho zaraženě a podezíravě změřil a pak znova pohlédl nahoru na téměř neznatelný otvor v pravé straně hřebenového trámu právě v tom místě, kde příčné nosné trámy byly otesány, aby zapadaly do tlustého břevna, které sloužilo jako hřebenice.

„Kde by se tam vzala střela? Co by tam dělala?“ zeptal se šerif.

„Byla by tam zarytá,“ řekl Mason.

„No jo,“ odpověděl šerif posměšně. „Už mi to došlo. Přišli sem dva chlápkové a chtěli mít souboj, a tak se obrátili zády k sobě, odpočítali deset kroků, otočili se a současně vypálili – jenomže Alder vystřelil do vzduchu, poněvadž ta díra je přímo nad místem, kde ležela jeho mrtvola. Ten druhý chlápek mu prostřelil srdce, protože šlo o souboj a jednal v sebeobraně.“

„Až skončíte s tím žertováním,“ řekl Mason, „půjdeme sehnat žebřík, abychom si mohli tu díru prohlédnout.“

Zdálo se, že se šerif necítí zrovna ve své kůži, když pohlédl ke stropu na otvor v trámu. „Mám dojem, že v době, kdy jsme našli mrtvolu, to tam ještě nebylo,“ řekl.

„Jak to?“ zeptal se Mason.

„Kdyby to tam bylo, museli jsme to vidět. Prohlédli jsme celou místnost a hledali jsme stopy po otvoru od střely.“

„Ovšem,“ řekl Mason, „prohlíželi jste zdi. Ale na strop jste se nepodívali.“

„Ani bych neřekl, že to bude otvor po střele. Myslím, že dole ve sklepě je žebřík.“

„Pojďte pro něj.“

Šerif je odvedl do sklepa. Našli tam dlouhé štafle a po jisté námaze se jim podařilo dostat štafle po schodech do velké prostorné pracovny.

Postavili štafle a šerif se přihlásil o právo vyšetřujícího úředníka vylézt nahoru první.

„Vypadá to, že by tam mohlo – hm, něco být,“ řekl, vytáhl z kapsy nůž a otevřel ho.

„Moment, šerife,“ řekl Mason. „Musím vás varovat: v případě, že to je střela, mohly by na ní být rýhy, které jsou nanejvýš důležité. Jestliže do ní budete rýpat a škrábat nožem, můžete zničit stěžejní důkaz obhajoby.“

„To vím,“ řekl šerif, otevřel malý nožík, strčil jej do otvoru a kroužil jím sem tam.

„Zapsala jste to, Dello?“ zeptal se Mason.

Della Streetová řekla: „Doslovně.“

„Hele, počkejte,“ řekl šerif. „Tady nemluvím do protokolu.“

„To si myslíte vy,“ řekl Mason. „Varoval jsem vás, abyste s tou střelou nic nedělal a zachoval důkaz nepoškozený. Moje výstraha a vaše odpověď jsou zapsány. Já jsem se pojistil.“

„A jak se mám pojistit já?“ odpověděl navztekaně šerif.

„Vy to nepotřebujete,“ řekl Mason. „Vy jste policejní úředník, ale jestliže tam nahoře je střela, šerife, předvolám vás jako svědka a budete vypovídat, jak jste ji nalezl a dostal ven, a musíte odůvodnit jakékoli poškrábání nebo jiné poškození. Zjištění toho, z jaké zbraně byla střela vypálena, může mít stěžejní význam.“

„Hele, jak jste vy mohl vědět, že ta střela je tady nahoře?“ zeptal se šerif.

„Já to nevěděl,“ řekl Mason. „Jen jsem se domníval, že by tam mohla být. Já…“

Zvenku se ozval výkřik. Otevřeným oknem spatřili muže běžícího k domu.

„Co se děje?“ zeptal se vztekle šerif a slezl se štaflí.

„Našli jsme to!“ křičel muž. Mason přistoupil k oknu. „Našli jsme revolver!“

Rozzlobený šerif vykročil ke dveřím, otevřel je a seběhl po schodech. Mason, Paul Drake a Della ho následovali.

„Hromské dílo,“ řekl šerif, když spěchali přes dvůr, „to má člověk z toho, když sem pustí ty vaše poskoky a nechá je bez dohledu. Narafičili revolver a…“

„Radši bych nikoho neobviňoval, šerife,“ řekl Mason.

„Tohle se vám všechno náramně hodí,“ zabručel šerif.

Muži stáli kolem jamky vyhloubené v písku.

„Tady je,“ řekl jeden z mužů. „Vůbec jsme na to nesáhli. Jakmile aparát zapípal, začali jsme opatrně kopat, a když jsme uviděli, co tam je, nechali jsme toho.“

Šerif se sehnul, odhrabal písek, natáhl ruku, zvedl revolver umazaný od písku, podržel zbraň před sebou a písek sfoukl.

„Chcete asi najít otisky prstů, ale nejspíš nenajdete nic,“ řekl Mason. „Revolver ani nemusí být zahrabaný, otisky prstů na něm stejně nebývají.“

„Já vím, já vím,“ odpověděl šerif. „Přesto se však na ten revolver musím podívat. Mám dojem, že je to fingovaná stopa.“

„Vy máte dojem? Neříkejte,“ řekl Mason.

„Ovšem, že ten dojem mám,“ odsekl šerif ostře a otevřel bubínek revolveru. „Byl vypálen jeden náboj. Ráže čtyřicet čtyři.“

„Až dosud jste celý případ zkaňhal. Tady máte důležitou stopu. Jsem zvědav, co s ní provedete.“

„Vás se na to ptát nebudu,“ řekl šerif hněvivě.

Mason přešel se svými pomocníky na pláž naproti dveřím pracovny, vedoucím na zahradu. Už tam položili husté síto.

Mason si prohlédl dům a vyznačil jim úsek. „Tak hoši, prosejte mi ten písek tady.“

„Hele, co teď k čertu hledáte,“ zeptal se šerif.

„Osudnou střelu,“ řekl Mason.

„No, to je teda něco jiného. Tak se do toho dejte, hoši, ale nezapomeňte, že jsem tady teď já, takže nic nenarafičíte.“

Muži opatrně odkopávali písčitou půdu a nechali ji propadávat sítem.

„Hele, na tom by mohlo něco být,“ řekl šerif. „Mohli jsme to udělat taky, ale myslel jsem, že je to zbytečné… Hej! Počkat! Tady to je! Tady je střela!“

Šerif se skrčil a zvedl olověnou, poněkud zploštělou střelu, která byla u špičky zbarvena slabě do červena.

„Výborně, hoši,“ řekl Mason vesele. „A teď máme padla.“

„Jaká je to ráže?“ zeptal se šerif.

„Řekl bych, že je to střela ze čtyřicítky,“ řekl Mason.

„Koukejte, jestli si myslíte, že všem těm trikům uvěřím, tak jste blázen,“ zabouřil šerif. „Já nejsem z těch, kdo spolknou všecky podvržené důkazy!“

„Nu ovšem,“ řekl Mason jakoby mimochodem, „vy přece máte přátele mezi porotci, šerife. A vy budete kandidovat, abyste byl znova volen šerifem. Jestli se chcete úplně znemožnit, je to vaše věc. Zatím si při tom vedete náramně dobře. Pojďte, chlapci. Jdeme.“

Mason seděl v kanceláři a s potěšením pročítal noviny.

Titulek hlásal:

NAŠLA SE DRUHÁ VRAŽEDNÁ ZBRAŇ

V ALDEROVĚ PŘÍPADĚ

a pod tím stálo tučné záhlaví:

ZÁHADNÁ STŘELA VĚZÍ V HŘEBENICI!

„Nechtěl byste to číst nahlas?“ zeptala se Della Streetová, když viděla Masonův úsměv.

Mason přikývl a řekl: „Přečtu vám pár senzačnějších míst. Poslechněte si to:

Šerif Leonard C. Keddie rezolutně odmítá názor balistických expertů. Tvrdí, že střela nalezená v hřebenici, byla tam narafičena až po vraždě. Jak lze člověku prostřelit krk tak, aby osudná střela letěla rovnou vzhůru? ptá se šerif. Trvá na tom, že zmíněná střela nemůže pocházet z revolveru nalezeného pod tělem zavražděného.

Na druhé straně však Hartley Essex, soudní znalec, povolaný úřadem státního zastupitelství, stejně rozhodně prohlašuje, že jde o střelu z Alderova revolveru a že nezáleží na tom, jak se tam střela dostala. Kromě toho vyslovil znalec přesvědčení, že střela ráže čtyřicet čtyři, kterou pátrací skupina našla, je patrně totožná s osudnou střelou. Když byla objevena, lpěly na ní ještě mikroskopické částečky lidské tkáně.

Jak je nyní bezpečně zjištěno, byla střela ráže čtyřicet čtyři vypálena z revolveru vykopaného z písku. Obžaloba stojí před nesnadným problémem, neboť musí zodpovědět několik svízelných otázek. Která střela zabila Aldera? Byla-li to střela, která uvízla v krovu, pak byl Alder podle všeho nakloněn dopředu, shýbal se ve chvíli, kdy padl výstřel.

A naopak, jestliže osudným projektilem byla střela ráže čtyřicet čtyři, je nutno celou historii žaloby zrevidovat. I kdyby pachatel stál čelem k George Alderovi a osudnou střelu ráže čtyřicet čtyři na něho vypálil, jak se pak dostala střela z Alderova revolveru, nalezeného pod jeho tělem, do hřebenice?

Rovněž nesmíme zapomínat, že podle lékařského dobrozdání, které obžaloba předložila, měla osudná střela ráži třicet osm. Jsme informováni, že obhajoba má možnost předvolat řadu znalců, kteří ochotně dosvědčí, že velikost průstřelu bývá vždycky obvykle menší než ráže střely, poněvadž kůže je pružná a smrští se dřív, než střela do těla vnikne.

V případě, že obžaloba změní názor, pokud jde o ráži osudné střely, může obhajoba na padrť rozmetat výpovědi expertů, kteří podávali dobrozdání.

Opakovací revolver ráže třicet osm byl nepopiratelně majetkem George Aldera. Nejenže Alder měl povolení k nošení střelné zbraně a ve své žádosti číslo zmíněného revolveru uvedl, ale v záznamech dokonce stojí, že zbraň byla před dvěma lety prodána Georgi Alderovi a Alder se do seznamu prodaných střelných zbraní rovněž vlastnoručně podepsal.

Balistický expert Hartley Essex vyložil, že střela v lidském těle mnohdy narazí na kosti a vybočí z původního směru, takže dochází k neobvyklým zvratům. Podle všeho ale není příliš nadšen tímto vývojem událostí ani vyhlídkou, že bude podroben dalšímu kontrolnímu výslechu Perrym Masonem v pondělí dopoledne, až soud znovu zahájí přelíčení.

Dr. Jackson B. Hilt, lékař, který provedl pitvu zesnulého, trvá na tom, že směr střely, třebaže měl mírně stoupající tendenci, nikterak nenasvědčoval, že by se střela uchýlila proto, že narazila na kost. Předpokládáme-li, že ve chvíli, kdy padl osudný výstřel, stál Alder rovně, směřovala střela k místu položenému přibližně pět centimetrů výše, než je rána, kterou střela do těla vnikla. Avšak olovnice, spuštěná z otvoru, v hřebenicovém trámu směřuje téměř přesně do středu krvavé skvrny, označující místo, kde mrtvola ležela.

Jiná prohlášení nebyla učiněna, neboť ihned, jakmile státní zástupce Claud Gloster zjistil, že došlo k neshodě mezi oficiálními názory šerifa a balistického experta, zakázal poskytování dalších informací. Krátce poté, co oba učinili prohlášení, zmlkli, jako by jim byl jménem zákona nasazen náhubek. Balistický expert Hartley Essex byl požádán o podrobnější vysvětlení svého původního prohlášení, ale pouze stroze odpověděl, že nemá co říct.

Šerif Keddie, zřejmě zneklidněný napomenutím státního zástupce, prohlásil: Neřeknu už o tom ani slovo.

Znamená to, že jste změnil původní názor, tj. že nalezená střela byla podvržena? zeptali jsme se ho.

Neznamená, odpověděl nesmlouvavě. Mlčím, ale žádný názor jsem nezměnil.

V celém případě nastal nečekaný obrat, když místo činu navštívili Perry Mason, obhájce obžalované, Paul Drake, soukromý detektiv ve službách obhajoby, a několik mužů s přístroji, které zjišťují přítomnost kovových předmětů, pod povrchem země.

Nalezený revolver ráže čtyřicet čtyři byl nabitý, pouze jedna nábojová komora byla prázdná, což nasvědčuje, že z revolveru byla vypálena jedna rána.

Je tudíž naprosto zřejmé, že nyní, v důsledku tohoto poněkud opožděného nálezu střely, vyskytly se zajímavé možnosti za předpokladu, že tu opravdu jde o osudnou střelu.

Očekává se, že se nyní Perry Mason pokusí dokázat, že George S. Alder spáchal sebevraždu nebo že se stal obětí náhodného výstřelu z vlastní zbraně. Přestože Masonova klientka trvá na tom, že kritické noci místo činu nenavštívila, přes nepříjemné důkazy, které ukazují, že její tvrzení, mírně řečeno, není zcela přiléhavé, nalézá se Perry Mason ve výhodném postavení, neboť může svou strategii v soudní síni přizpůsobit požadavkům situace.

Podle mínění odborníků, kteří sledovali dosavadní průběh soudního přelíčení, bude Mason v dalším průběhu nucen předvolat svou klientku na lavici svědků, a je téměř jisté, že dotyčná bude muset změnit své prohlášení, že kritické noci místo činu, tj. vilu u moře, nenavštívila. Příliš mnoho důkazů a svědeckých výpovědí mluví proti ní, takže nebude moci neochvějně setrvávat na svém původním prohlášení, že penzión hotelu Monadnock, v němž bydlí, oné kritické noci neopustila.

Jakmile však učiní tento ústupek, má půvabná obžalovaná možnost postupovat dál podle daných okolností. Jelikož tento nejnovější obrat překvapil státního zástupce stejně jako šerifa, je zřejmé, že žaloba musí nezbytně očekávat nějaký překvapivý tah ze strany obhajoby, a jelikož Perry Mason je uznávaným mistrem v tom, jak dovede v poslední chvíli přichystat dramatické překvapení, není pochyb, že až v pondělí dopoledne soudce Garey znovu zahájí přelíčení v trestní věci státu Kalifornia proti Dorothy Fennerové, bude soudní sál přeplněn.

I když navenek vypadá všechno normálně, kolují zvěsti, že Claud Gloster, který s jistotou počítal, že si připne k opasku skalp Perryho Masona, je zřejmě velmi nespokojen, protože vyšetřující orgány zapomněly provést dostatečně důkladnou prohlídku místa činu a nenašly v hřebenici díru po střele. Proslýchá se rovněž, že mezi státním zastupitelstvím a úřadem šerifa vzniklo jisté napětí.

Šerif Keddie tvrdí i nadále, že jeho úřad střelu v hřebenici nepřehlédl, a žádá o vysvětlení, jak je možné, že Perry Mason, který místo činu předtím nenavštívil, ukázal na otvor po střele během několika minut po svém příchodu do místnosti, ačkoli tento otvor předtím žádný vyšetřující orgán neviděl.

Jak mohl Perry Mason vědět, že tam ta díra je, tázal se šerif Keddie rozhněvaně.

S touto parádní otázkou se patrně vytasí Claud Gloster proti Perrymu Masonovi při porotním přelíčení v pondělí ráno.

Ti, kdož sledovali závratnou advokátní kariéru Perryho Masona, poukazují však právem na to, že položit podobnou otázku Perrymu Masonovi před porotou, je hra s ohněm.

Nicméně od chvíle, kdy bylo přelíčení v pátek odročeno, došlo k obratu, který změnil celý stav případu. Náměstkové nejrůznějších úřadů si na okrese zajišťují křesla v soudní síni, neboť očekávají senzační ohňostroj, k němuž dojde, až v pondělí v deset hodin dopoledne zasedne soudce Garey za předsednický stůl.“

Mason složil noviny a zašklebil se na Dellu Streetovou. „Šéfe,“ řekla, „a jak jste vlastně věděl, že tam ta střela je?“

„Já to nevěděl.“

„Ten reportér ale přece v novinách říká, že jste vešel do místnosti a za několik minut jste našel otvor po střele, který unikl pozornosti všech vyšetřujících orgánů?“

„To je fakt.“

„Po čem jste se rozhlížel, když jste tu díru po střele našel?“

„Hledal jsem otvor střelou způsobený.“

„Jak jste věděl, že tam je?“

„Kde by jinde mohla být? Šerif všechna ostatní místa prohlédl.“

„Předpokládalo se, že střela vyletěla dveřmi ven.“

„Takové předpoklady je nebezpečné formulovat,“ řekl Mason.

„Ale jak se tam ta střela dostala?“

Mason se ušklíbl. „Nerad vás napínám, Dello, ale jistě budete chtít být v pondělí ráno v soudní síni. Myslím, že už vím, jak se to všechno sběhlo.“

„Kdo by nechtěl?“ řekla s úsměvem.

„Kdo by nechtěl – co?“

„Být v pondělí dopoledne v soudní síni.“

Když se začal soud v pondělí dopoledne scházet, byla soudní síň tak přeplněná, že v ní nebylo k hnutí.

Jakmile vešel do dvorany Perry Mason, Dorothy Fennerová učinila marný pokus upoutat na sebe jeho pozornost pohledem. Jejích úpěnlivých gest si ale naštěstí všimla Della.

Přistoupila k obžalované, ale zároveň se přiblížil i šerifův náměstek, aby mohl lépe sledovat, co se bude dít.

Mason se chystal na nadcházející zápas. Vytáhl z aktovky nejrůznější lejstra a papíry a rozložil je po hladké desce mahagonového stolu.

„Nemůžete na něho zapůsobit, aby to pochopil, slečno Streetová?“ vzlykla Dorothy Fennerová. „Myslela jsem, že to, co dělám, je pouze na prospěch věci. Myslela jsem, že se mi podaří George Aldera nějak vyprovokovat, aby udělal neuvážené doznání, které by se nám mohlo hodit. Myslela jsem, že se snad dovím něco konkrétního o Corrině. Pan Mason patrně nechápe, že…“

Della Streetová jí povzbudivě poklepala na rameno: „Ale on to chápe, má milá, teď už ano. Musíte se ale vžít do jeho situace: celý plán obhajoby se mu najednou zhroutil jako domek z karet. Pan Mason…“

„Promluvte s ním, prosím vás. Buďte tak hodná a přimluvte se za mě. Je to tak skvělý člověk, opravdu dokonalý po všech stránkách…“

V té chvíli se v soudní síni ozvalo zašumění. Všichni přítomní povstali, neboť soudce Garey přišel z kanceláře. Soudní úředník pronesl formuli, zahajující přelíčení a soudce Garey dal pokynem ruky znamení, aby se přítomní posadili.

Della Streetová se naklonila k Dorothy Fennerové a zašeptala jí do ucha: „Řeknu mu to, Dorothy. Zlomte vaz.“

Soudce Garey se znechuceně rozhlédl po davu bulvárních novinářů a lovců morbidních senzací, kteří zaplnili soudní síň do posledního místečka. Potom hlasem, který zřetelně naznačoval, že nehodlá proměnit přelíčení v estrádní představení pro pobavení zvědavých diváků, stroze prohlásil: „Stát Kalifornia proti Dorothy Fennerové. Obžalovaná je v soudní síni přítomna a rovněž jsou přítomni všichni členové poroty. Souhlasíte, pánové?“

„Souhlasím.“

„Souhlasím, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Claud Gloster. „Hodlám soudu a zástupci obhajoby přednést jisté sdělení.“

„Prosím, pane státní zástupce.“

„Vaší Ctihodnosti budou patrně známa jistá odhalení, k nimž v tomto případě došlo, neboť se o nich politováníhodným způsobem rozepsal tisk,“ řekl Gloster. „Vzhledem k způsobu, jímž se to stalo, nemohu tato odhalení posuzovat jinak než jako odhalení obhajobou pečlivě narežírovaná a…“

„Ohrazuji se a vznáším námitky, Vaše Ctihodnosti,“ vyskočil Mason, „a žádám, aby státní zástupce svá slova odvolal a…“

„Trvám na učiněném prohlášení,“ zvolal Claud Gloster. „Mám v úmyslu prokázat, že takzvané nové důkazy byly kýmsi podvrženy. Již ze samé podstaty věci vyplývá, že neexistuje žádný logický výklad událostí, které se kritické noci staly, v němž by tyto takzvané nové důkazy byly beze zbytku obsaženy. A jestliže byly podvrženy některé důkazy, mohou být stejně dobře podvrženy všechny. Státní zastupitelství tudíž nadále trvá na své původní obžalobě.“

„Soud je toho názoru,“ řekl soudce Garey, „že nelze rozpřádat vleklou diskusi o takzvaných nových důkazech, o nichž se psalo pouze v novinách. Jestliže byly nějaké nové důkazy nalezeny, je třeba je soudu předložit.“

„Jestliže slavný soud dovolí,“ řekl Gloster, „došlo k jistým okolnostem, které si nezbytně vyžadují určitých změn ve výpovědích svědků obžaloby. Nejde o nesprávné výpovědi, ale pouze o určité opravy těchto výpovědí.“

Mason se široce usmál a udělal to tak, aby to porota viděla. „Máme tomu rozumět tak, že si státní zástupce přeje předvolat své svědky proto, aby opravili určité nesprávné výpovědi?“

„Zde prosím vidíte typický příklad toho, jak je všechno, co v průběhu přelíčení řeknu, systematicky překrucováno,“ řekl Gloster. „Sdělil jsem soudu výslovně, že nejde o žádné nesprávné svědecké výpovědi.“

„Prosím pana státního zástupce za prominutí,“ řekl Mason. „Budiž tedy zaprotokolováno, že státní zástupce hodlá předvolat některé své svědky, aby opravili správné výpovědi.“

Porota se dala do smíchu. Gloster zlostně vytřeštil oči a marně se snažil najít nějakou vhodnou odpověď. Soudce Garey se zamračil, naklonil se kupředu, aby udělil mírné napomenutí, ale Mason znova převzal iniciativu a řekl: „Jestliže slavný soud dovolí, rád bych v této chvíli opětoval žádost, aby nám bylo sděleno, kde je ten pes a…“

„Má tomu soud rozumět tak, že vám obžaloba dosud nesdělila, kde pes je?“ zeptal se soudce Garey.

„Ano,“ řekl Mason.

„Pane státní zástupce,“ řekl soudce podrážděně, „soud už vám několikrát přikázal, abyste obhajobě oznámil, kde má psa hledat.“

„Mluvilo se o tom v pátek ráno,“ řekl Gloster, „a my – přiznám se, Vaše Ctihodnosti, že překotný další vývoj, který v případě nastal, způsobil, že jsem na tu věc zapomněl.“

„Doufám, že slavný soud se mnou bude mít strpení, když poukáži na to, že z pátečního protokolu je zřejmé, že jsem státního zástupce opětovně žádal o udání místa, kde se pes zdržuje. Protokol také potvrdí, že mi státní zástupce toto místo odepřel sdělit, neboť by tím prozradil místo pobytu svědkyně obžaloby.“

„Nic takového,“ řekl Gloster.

„Rovněž jsem se státního zástupce tázal,“ pokračoval Mason, „zda se obává, že bych svědkyni přiměl k tomu, aby vypovídala nepravdivě. Řekl mi, že ne, načež jsem se ho tázal, zda se bojí, že bych se od svědkyně dověděl pravdu.“

„Soud si na tuto kontraverzi velmi dobře vzpomíná,“ řekl soudce Garey.

Glosterovi se pojednou nedostávalo slov.

„A tak pokaždé,“ pokračoval Mason, „kdykoli jsem chtěl zjistit, co se psem je, kdykoli jsem se to měl užuž dozvědět, setkal jsem se se stejnou vytáčkou, s odváděním řeči na jiné pole nebo s vyhýbavou odpovědí.“

Soudce Garey řekl: „Soud hodlá s určitostí zjistit, kde se pes v přítomné době nachází. A to dřív, než přejdeme k dalšímu bodu jednání.“

„Kde je?“ zeptal se Mason.

„Jestliže slavný soud dovolí, pes je v opatrování u svědkyně jménem Carmen Monterreyová. Prohlašuji zároveň, že by nebylo vhodné adresu zmíněné svědkyně prozradit.“

„Chci o tom psovi něco vědět,“ řekl Mason. „Buď se dovím, kde pes je, nebo předvolám Carmen Monterreyovou a na psa se jí zeptám.“

„Sdělte nám adresu. Kde je ten pes?“ zeptal se soudce Garey Glostera.

„To opravdu nevím, Vaše Ctihodnosti. Vím jenom, že Carmen Monterreyová obdržela svědeckou obsílku a čeká v předpokoji mé kanceláře a…“

„Tak ji tedy sem zavolejte,“ řekl Mason.

„Vaše Ctihodnosti, navrhuji…“

„Soud se přiklání k návrhu obhajoby,“ řekl soudce Garey. „Zavolejte ji sem. Je třeba jednou provždy skoncovat s podobnými způsoby. Jestliže soud přikázal, aby se obhajobě dostalo určitého sdělení, nehodlá den co den slyšet, že obžaloba toto sdělení odpírá.“

„Myslím, že jsme nespravedlivě kritizováni, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Gloster.

„Nepamatujete se, že soud tento příkaz vydal?“

„Ano, pamatuji…“

„A je pravda, že jste příkaz nesplnil?“

„Vaše Ctihodnosti, myslím, že…“

„Jak se tedy mohlo stát, že obhájce se opětovně táže, kde pes je, a prohlašuje, že to neví?“

Gloster se na okamžik zamyslel a pak řekl: „Dobře. Zavolám Carmen Monterreyovou a vyřídíme to. Přiznávám, že nedávné události způsobily, že jsem na to zapomněl.“

Soudní úředník byl poslán do kanceláře státního zástupce, aby přivedl Carmen Monterreyovou. Po dvou či tříminutové přestávce svědkyně přišla a složila přísahu.

Gloster řekl: „Jmenujete se Carmen Monterreyová?“

„Ano.“

„Znáte psa slyšícího na jméno Princ, který patřil Georgi S. Alderovi, v posledních měsících jeho života?“

„Znám toho psa dobře. Corrina Lansingová ho dostala, když byl předčasně propuštěn z armádního výcviku. Pes byl ještě mladý a nezkušený, ale dala jsem mu důkladný trénink, takže se z něho stalo věrné, spolehlivé zvíře.“

„Máte psa hodně ráda?“

„Ano.“

„Když jste se doslechla, že George Alder zemřel, toužila jste psa mít?“

„Ano.“

„Toužila jste po tom pouze z důvodů citových, nikoli proto, že byste chtěla psa ukrýt?“

„To je sugestivní otázka, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Mason. „To jistě,“ pronesl soudce Garey stroze.

„Dobrá, tak vypadají fakta. Musíme se jich držet. Nesmíme ztrácet čas neustálými debatami o tom psu,“ řekl Gloster. „Od chvíle, kdy přelíčení začalo, neslyším nic jiného než pes, pes, PES!“

„To souhlasí,“ řekla Carmen Monterreyová. „Vzala jsem psa k sobě, protože ho mám ráda.“

„A kde je pes teď?“

„V domě, kde bydlím.“

„A kde bydlíte?“

„V domě své tety, North Verillion č. 724.“

„A tam teď pes je?“

„Ano. Když jsem šla k soudu, zavřela jsem ho. Rád mě uposlechne a bude na mě čekat. Až se vrátím, bude mít radost.“

„Tím jsme myslím vyčerpali otázku psa,“ řekl Gloster. „Můžete jít, slečno Monterreyová.“

„Okamžik,“ řekl Mason. „Chci dát svědkyni kontrolní otázky.“

„Vaše Ctihodnosti, tento nešvar se vleče celým přelíčením. Obhajoba se neustále snaží…“

„Mám nepochybně právo položit kontrolní otázky svědkovi, který byl státním zástupcem vyslechnut pod přísahou,“ řekl Mason.

„Ano,“ připustil konečně zdráhavě Gloster, „ale pouze pokud půjde o toho psa.“

„Na nic jiného se nechci ptát.“

„No,“ řekl Gloster, „myslím… myslím, že je to všechno poněkud neobvyklé.“

„Je to neobvyklé proto, poněvadž jste mi neřekl, kde pes je,“ odpověděl Mason.

Soudce Garey udeřil kladívkem do stolu. „Pánové zanechají těch osobních narážek.“

Mason se obrátil ke svědkyni a řekl: „Měl pes poraněný dráp, slečno Monterreyová? Ulomený dráp?“

„Ulomený dráp…? Myslím, že ne.“

„A nekulhal?“

„Ne.“

„Neměl zakrvácenou tlapku?“

„Aha, já už vím, co si myslíte. Ano, pes v přístěnku tak škrábal, že mu tlapka začala krvácet, ale to brzy přestalo.“

„Máte psa hodné ráda?“

„Mám.“

„A má pes hodně rád vás?“

„Určitě.“

„A vy jste byla velmi oddána Corrině Lansingové, že?“

„Byla to má přítelkyně, má paní. Léta jsem u ní byla zaměstnána.“

„A když jste se vrátila zpátky sem do města,“ řekl Mason, „viděla jste v novinách oznámení, které tam dal George Alder, že?“

„Ohrazuji se, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Gloster. „Tato otázka přesahuje meze kontrolního výslechu.“

„Prokazuji pouze zaujatost svědka,“ řekl Mason. „Jádrem celého případu je otázka, zda měl pes ulomený nebo vytržený dráp a svědkyně učinila výpověď zásadní důležitosti.“

„Co míníte tím, že je v tomto případě otázka zásadní důležitosti?“ řekl Gloster. „Vždyť je to přece absurdní a…“

„Sledujte, prosím to, co přijde,“ řekl Mason, „a poznáte, jak je tento bod důležitý. Když slavný soud dovolí, soudím, že je to otázka zásadní důležitosti, a hodlám prokázat zaujatost svědkyně.“

„Pokračujte,“ prohlásil soudce Garey a naklonil hlavu kupředu, aby lépe slyšel.

„Viděla jste zmíněné oznámení?“ zeptal se Mason. „Viděla,“ řekla.

„A spojila jste se s osobou, která oznámení uveřejnila, a zjistila jste, že to byl George S. Alder, že?“

„Ano.“

„Potom vám George S. Alder řekl, že by bylo pouze k vašemu prospěchu, kdybyste ho přišla navštívit, že?“ řekl Mason.

„A… ano.“

„A vy jste ho šla navštívit, že ano?“ Vyhnula se Masonovu pohledu.

„Nezapomeňte,“ řekl Mason, když viděl, že svědkyně váhá, „že jisté věci lze prokázat.“

„Ano, šla jsem ho navštívit.“

„Když jste přišla ke Georgi S. Alderovi na návštěvu, zeptala jste se ho na dopis, který údajně napsala Minerva Danbyová a shodila ho z paluby Alderovy jachty, že?“

Po dlouhém odmlčení konečně řekla: „Ano.“

„A vy,“ řekl Mason a ukázal na ni prstem, „jste George S. Aldera navštívila třetího tohoto měsíce, přibližně v devět hodin večer, že ano? Okamžik, ještě než odpovíte, Carmen. Nezapomínejte, že se dá zjistit, kde jste ten večer byla.“

„Ano,“ řekla.

„Pes měl radost, když vás uviděl, že?“ řekl Mason.

„Princ měl ohromnou radost,“ odpověděla a oči i hlas jí zjihly.

„Ovšem,“ řekl Mason. „A proto nebylo třeba, aby byl Princ zavřen do přístěnku. Poněvadž v přístěnku začal vyvádět a škrábat na dveře právě proto, že uslyšel váš hlas, takže ho pan Alder musel pustit ven. Je to tak?“

„Ano, je.“

„A pes vás radostí div nesnědl. Že?“

„Ano.“

„Takže,“ řekl Mason, „když jste George S. Aldera obvinila z vraždy Corriny Lansingové, došlo k výměně názorů, k hádce, a když George S. Alder vytáhl revolver, Princ vás před ním chránil, poněvadž vás měl mnohem raději než Aldera. Skočil po Alderově paži, která svírala revolver, zaťal mu zuby do zápěstí – že je to tak, Carmen?“

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl Gloster, „já…“

„Posaďte se a buďte zticha,“ řekl soudce Garey, aniž spustil oči z Carmen Monterreyové. „Podívejte se na svědkyni. Odpověď na tuto otázku můžete vyčíst z její tváře.“

„A tak,“ pokračoval Mason, „si lze vysvětlit, ten kousek látky vytržený z Alderova levého rukávu, že, Carmen? Tam se zaťaly Princovy zuby, když strhl Alderovu ruku, a proto také, když Alder vystřelil, směřovala hlaveň revolveru vzhůru, takže střela uvízla ve stropě. A potom jste ho zastřelila revolverem ráže čtyřicet čtyři, který jste měla v kabelce, že, slečno Monterreyová?“

„Já… já… ano,“ řekla. „Musela jsem. Chtěl mě zabít.“

Mason se obrátil s úsměvem na Glostera a řekl: „Možná že pan státní zástupce má nějaké kontrolní otázky. Myslím, že slavný soud nyní vidí, proč je důležitý vytržený dráp.“

„Otevřeně se přiznám, že to nevidím,“ řekl soudce Garey. „Ale soud by se rád celé věci dostal na kloub.“

„Odpověď je velmi prostá,“ řekl Mason. „Pes si dráp nevytrhl. Škrábance na táflování dveří nevznikly v době, kdy byla vražda spáchána. Vznikly ve chvíli, kdy pes zaslechl hlas jediné osoby, kterou měl na světě opravdu rád, hlas ženy, která byla celá léta jeho paní, hlas Carmen Monterreyové.

Alder pustil psa ven. Pes byl v místnosti a skočil Alderovi po ruce, když se Alder snažil Carmen Monterreyovou zabít. Carmen po něm střelila, a já jsem přesvědčen, že to učinila v sebeobraně. George Alder upadl na tvář a Carmen Monterreyová propadla panice. Uvědomila si, že zabila člověka, a uvědomila si také, že nejvíc jí přitíží ta okolnost, že pes byl v místnosti. Zavřela proto psa znova do přístěnku. Jediná osoba, která to mohla po Alderově smrti udělat, byla ona. Pes ale šlápl do kaluže krve a v chlupech kolem drápů se kapky krve zachytily, takže když potom po odchodu Carmen začal opět škrábat na dveře, dostaly se stopy krve na táflování. Takhle a nejinak se tam objevila krev.

Myslím, že nám Carmen brzo řekne, že revolver vzala a zakopala. Pak prohledala psací stůl, kde našla dopis uschovaný v láhvi. Potom vilu opustila.

Později přišla na návštěvu ke Georgi Alderovi obžalovaná a vešla do domu tak, jak jí Alder předtím přikázal. A to je myslím všechno, pokud jde o tento případ vraždy, Vaše Ctihodnosti.“

Soudce Garey pohlédl na zničeného státního zástupce: „Také si myslím, pane Masone,“ řekl. „Přelíčení se odročuje na třicet minut. Soud zatím tuto otázku prozkoumá bez přítomnosti porotců. Pak, až se porota vrátí, může státní zástupce učinit opatření, která uzná za nutná.“

Mason, Della Streetová a Paul Drake seděli v advokátově kanceláři. Ve kbelíku s ledem byla láhev šampaňského a na Masonově stole stály tři sklenky naplněné po okraj šumivou tekutinou.

„Připíjím na zločin,“ řekl Mason.

„A já na největšího ze všech advokátů,“ připojil se Drake. „Panečku, to jak jsi dokázal udržet Glostera v šachu i ve chvíli, kdy tě fakty setsakramentsky přimáčkl ke zdi, to byl jeden z nejparádnějších taktických kousků, jaké jsem kdy v soudní síni viděl.“

Mason se ušklíbl a řekl: „Vždycky jsem do něho rýpl, aby mi řekl, kde pes je, a pak jsem to zamluvil, nebo jsem ho nechal, aby začal sám mluvit o něčem jiném, takže na psa zapomněl. Soudce Garey si pak opravdu začal myslet, že je v tom něco podezřelého.“

„Jak jsi věděl, že… No, jak jsi věděl, co se tam skutečně stalo?“ zeptal se Drake.

„Věř tomu nebo ne,“ řekl Mason, „a nikomu jinému bych to neřekl, ale opravdu se v duchu fackuju, že jsem na to nepřišel dřív. Uvažme nejdřív základní fakta. George Alder stál v čele podniku, který nemilosrdně ničil konkurenci. Jeho nevlastní sestra Corrina byla na pokraji nervového zhroucení a nesouhlasila s ním. Chtěl, aby mu podepsala nějaké listiny a letěl proto za ní až do Jižní Ameriky.

Corrina však ta lejstra nepodepsala. Oznámil, že je odmítla podepsat, že se s ním potom vůbec odmítla setkat a že zmizela. Prohlašoval, že patrně spáchala sebevraždu. V záchvatu melancholie.

Kdo to mohl vědět? Mrtvola Corriny se nenalezla. Prostě se ztratila.

Tím, že Corrina Lansingová zmizela, měl George na sedm let svázané ruce, leda že by se mu podařilo najít nějaký přesvědčivý důkaz o okolnostech dotvrzujících, že Corrina Lansingová je opravdu mrtvá, a prokázat, kde a kdy zemřela, a že byla nalezena mrtvola, kterou je možno identifikovat jako její.

V té chvíli se objevuje na scéně záhadný dopis Minervy Danbyové. Napsala ho žena. George S. Alder je v něm obviňován z vraždy. Dostává se do velmi nepříjemného postavení. Jestliže Minervu Danbyovou zavraždil, učinil to zřejmě proto, aby Corrina Lansingová úředně neobživla.

Udělal chybu, že se svěřil Dorleymu H. Alderovi. Snad mu dopis neukazoval, ale řekl mu dost o tom, co v něm stálo, aby si Dorley uvědomil, jaké možnosti z toho plynou.

Jestliže po Corrině nezůstaly žádné stopy, pak měl Alder svázané ruce na sedm let. Jestliže by se mu však podařilo opatřit důkazy, třeba i nepřímé důkazy, které by svědčily o tom, že byla zabita, nastala by naprosto odlišná situace – a jestliže Corrina byla chovankou onoho ústavu a při požáru tam později zahynula, situace by se z právního hlediska značně zjednodušila jak pro George, tak pro Dorleyho Aldera. Svízel byla v tom, že dopis, který mohl situaci zjednodušit, obviňoval de facto George Aldera z vraždy, takže měl svázané ruce. Dorley Alder ale neměl žádné podobné zábrany. Přirozeně si přál, aby se dopis dostal na veřejnost.

A tak tedy bylo naprosto přirozené, že o dopise mluvil s Dorothy Fennerovou, aby zjistil, zda nemá nějaké tušení o obsahu dopisu nebo o faktech, která v něm jsou uvedena. Je také možné, že jí chtěl použít jako nástroje, jehož prostřednictvím by se dopis zveřejnil.

George Alder byl v zpropadené situaci. Neodvážil se dopis zničit, poněvadž by se to rovnalo přiznání viny – a Pete Cádiz přece znal obsah dopisu a Dorley Alder také.

Když se mu potom Dorothy Fennerová vkradla do domu, dozvěděla se také, co v dopise stojí.

Všimněte si, jak se kolem George Aldera začínají pořád těsněji stahovat sítě nepřímých důkazů. Když jsem si uvědomil, že je do těchto sítí zapleten, začal jsem dopis pečlivě studovat. Když jsem viděl, jak mistrně je dopis sestaven, aby dostal Aldera právě do této situace, přemýšlel jsem o tom, kdo asi dopis napsal a proč to udělal.“

„Co si o tom dopise myslíš?“ zeptal se Drake.

„Myslím, že je padělaný,“ řekl Mason. „Když si zevrubně prostudujete, jak je koncipován, dojdete k závěru, že pisatel psal tak, aby dopis měl dramatickou gradaci. Takhle nedokáže psát nikdo, kdo je plný hrůzy, kdo je zamčen v kajutě na rozbouřeném moři a čeká, až bude zavražděn. Pisatel měl k sestavení dopisu dost času. Dopis byl znamenitou ukázkou pečlivě vystupňovaného dramatického napětí a má svůj vrchol. Takový dopis by nenapsala žena v situaci, kdy jí jde o život.

A dál: když uvážíme, jak byl dopis nalezen, musíme dospět k závěru, že byl podvržen. Pete Cádiz prohledával pobřeží na místech, kam příliv dosahoval, několik dní. Pak ale najednou našel karafu na místě, kde už předtím několikrát hledal. Stěží lze uvěřit, že by ji byl dřív přehlédl…“

„Dejme tomu, že byla vyplavena na břeh teprve tu noc předtím,“ řekl Drake.

„Kdepak,“ řekl Mason. „Nezapomeň, že nám Cádiz říkal, že do toho malého zálivu se může dostat jen tehdy, když je hladina naprosto klidná, a že pouze při vysokém příboji a při rozbouřeném moři vyplaví vlny dříví na břeh až nad čáru, které dosahuje příliv. A u čáry přílivu pročesával pobřeží už celý týden.“

Drake přikývl.

„Z toho musíme vycházet při další rekonstrukci toho, co se stalo,“ řekl Mason. „George Alder by sotva podvrhl dopis, v němž je označen za vraha. Kdo to mohl udělat? Písmo svědčilo o tom, že dopis psala žena. Mohlo být ovšem napodobené, ale podle všeho to psala žena. Kdo to mohl být?

Důkazy ukazují na jednu osobu. Někdo se snažil zatlačit George Aldera do obrany. Mohla to být Corrina, mohla to být Dorothy Fennerová, ale se vší pravděpodobností to byla Carmen Monterreyová, protože byla přesvědčena, že George Alder zavraždil Corrinu, kterou měla velice ráda. A tato poslední domněnka mi poskytla nové možnosti.

Pak jsem přemýšlel o tom psovi v přístěnku a o krvavých šmouhách – dvou, třech krvavých škrábancích na táflování dveří v přístěnku a o několika šmouhách na podlaze přístěnku.

Krvácející tlapa by těch šmouh zanechala spoustu. Něco tady nehrálo. Nejdřív jsem měl jen neurčitý pocit, že všechno není, jak by mělo být. Pak jsem o tom začal přemýšlet a najednou mi svitlo: co kdyby pes šlápl do kaluže krve a pak byl znovu zavřen do přístěnku – všechno by vycházelo.

Uvažoval jsem, co se asi stalo, jestliže byl pes mimo přístěnek, když začalo střílení, a do přístěnku byl zavřen později.

Všechno to potom začalo logicky zapadat do sebe.“

„Ale copak nenašli krvavou stopu psích tlap?“ zeptal se Drake.

„Našli,“ řekl Mason, „ale jakmile se pes dostal ven, nastal zmatek, pes znovu proběhl kaluží krve a vyšetřující orgány prostě nevěnovaly té původní stopě příliš velkou pozornost, poněvadž pes nadělal řadu dalších krvavých stop.

Jakmile připustíme, že pes do té kaluže krve šlápl, vidíme, jakou stěžejní důležitost tento fakt má. Jestliže byl Alder mrtev a pes byl mimo přístěnek, pak jen jediná osoba mohla psa přimět, aby se vrátil do přístěnku!

Vzpomeňte si, že George Alder byl levák, že na jeho levém rukávě se našla trojúhelníková trhlina, že rána z jeho revolveru šla téměř kolmo do vzduchu a že byl zabit téměř v témž okamžiku, když sám vystřelil, poněvadž se zhroutil na tvář a revolver byl nalezen pod jeho tělem. Sečtěte tohle všechno dohromady a vyjde vám jen jedno jediné řešení.

Sám jsem si nějaký čas pohrával s myšlenkou, že Alder snad opravdu Corrinu v Jižní Americe zavraždil. Letěl tam za ní. Chtěl od ní souhlas s určitými směrnicemi své obchodní politiky, a ten mu Corrina nedala. Pojednou si uvědomil, že mu nemaří jen plány, ale že stojí v cestě k velkému dědictví. Snad se v noci ozval přidušený výkřik, šplouchnutí, a to byl konec. Ať ji zabil nebo ne, Carmen věřila, že to udělal.

Zůstala v Jižní Americe ještě celé týdny, snažila se najít její mrtvolu nebo nějakou stopu. Nakonec dospěla k přesvědčení, že Corrina je mrtva a že vraždu má na svědomí George Alder.

A tak se Carmen vrací a pořád jde po stopách. Jde do ústavu choromyslných, poněvadž slyšela, že je tam osoba, která vypadá jako Corrina a trpí ztrátou paměti.

Nebyla to Corrina, ale ta žena si přesto získala její sympatie. Carmen pošle do ústavu peníze – a pak vypukne požár.

O pár neděl později dostane Carmen velkolepý nápad. Když Minerva zahynula, úřady s tím George Aldera příliš neobtěžovaly. Co kdyby se ale z jejího zmizení udělala vražda? A víc: co kdyby se podařilo nějak prokázat, že to má souvislost s Corrinou? Alder by se dostal do defenzívy a pravda by mohla vyjít najevo.

Carmen se rozhodla, že to zkusí. Opatřila si karafu, která několik měsíců plavala v moři. Padělala dopis a zjistila si místa, která navštěvuje Pete Cádiz. Narafičila karafu tak, aby ji Cádiz uviděl. A pak vyčkávala, co se bude dít.

Když spatřila oznámení v novinách a zatelefonovala na inzerované číslo 123 J, dověděla se, že oznámení uveřejnil Alder. Byla připravena udeřit a veřejně ho obvinit, že Corrinu zavraždil.“

Drake pohlédl na Dellu Streetovou, povzdechl si a řekl: „Teď to zní docela rozumně, ale bohudíky, že jsem to nebyl já, kdo měl na krku tu falešnou holku a proti sobě státního, který toužil po mém skalpu, a navíc ještě na svědomí ty otisky prstů v kánoi.“

„Sdílím vaše pocity dvojnásobně,“ řekla Della Streetová. „Mělo by to být pro pana Masona poučením, aby příště nebral k sobě do kánoe kdejakou nymfu, která na něho dělá oči.“

Mason se zasmál. „Všechno by bylo v pořádku, kdyby tam nebyla zapomněla ručník se značkou prádelny.“

„A nenechala se tak lapnout,“ řekl Drake.

„Malá chybička v jejích plánech, pouhá nedbalost,“ vysvětloval Mason.

Della Streetová sáhla po tužce: „To je dobrý název pro archívní fascikl: Případ nedbalé nymfy.“

Mason se hlasitě zasmál. „Mimochodem, jako Corrinina dědička získá tahle nymfa velké jmění.“

„Jak to?“ zeptal se Paul Drake. „Myslel jsem, že jde o svěřenský majetek a že po Corrinině smrti…“

„Zákon nedovoluje, aby měl někdo prospěch ze svého zločinu,“ řekl Mason. „George Alder tudíž nemohl Corrininou smrtí nic získat. A třebaže je sporné, jak dalece to lze vztahovat i na Dorleyho Aldera, Dorley Alder přistoupil na kompromisní řešení a Dorothy Fennerová dostane slušný majeteček – a myslím, že bych jí k němu měl ještě pořádně napohlavkovat.“

Paul Drake zvedl sklenku a zamrkal na Dellu Streetovou. „Připíjím na největšího stratéga soudní síně, Dello!“

Della Streetová vstala, ťukla si s Drakem a oba si slavnostně připili.

Erle Stanley Gardner

The Case of the Negligent Nymph

Copyright © 1950 Erle Stanley Gardner

Translation © 1994 František Jungwirth

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai