Perry Mason se trochu odsunul od svého psacího stolu a pootočil se k mladé ženě, která se naproti němu posadila do velkého, bohatě polstrovaného křesla pro klienty. Della Streetová, jeho sekretářka, mu podala strojem psanou důvěrnou informační kartičku, na které stálo:

JMÉNO: Sylvia Farrová

VĚK: 26

ADRESA: North Mesa, Kalifornie, Chestnut Street 694. Přechodné bydliště Palmcrest Rooms. Telef. číslo Hillview 6-9390.

ÚČEL NÁVŠTĚVY: její sestra

POZNÁMKA: Když si sahala do kabelky pro pudřenku, zahlédla jsem tam pěkně tlustý svazek bankovek a několik lístků ze zastavárny.

D.S

Mason si kartičku položil na stůl rubem vzhůru a řekl: „Přicházíte za mnou ohledně vaší sestry, slečno Farrová?“

„Ano.“

„Kouříte?“ zeptal se Mason a odklopil víko cigaretového pouzdra, které měl ve své pracovně vždycky po ruce.

„Děkuji. Mám vlastní.“ S těmi slovy vytáhla z kabelky novou krabičku, roztrhla ji na jedné straně, vzala z ní cigaretu a naklonila se, aby jí mohl Mason připálit.

„Dobrá,“ začal Mason a přitom se uvelebil ve svém křesle. „A copak je s vaší sestrou?“

„Ztratila se.“

„Už to někdy předtím udělala?“

„Ne.“

„Její jméno?“

„Mae.“

„Vdaná?“

„Ne.“

„Něco bližšího k tomu zmizení?“

Sylvia Farrová se nervózně pousmála a odtušila: „Když mě takhle bombardujete otázkami, špatně se mi odpovídá. Mohla bych vám to vylíčit podle svého?“

„Samozřejmě.“

„No, pocházíme obě z North Mesa a-“

„Kdepak je to, North Mesa?“ přerušil ji Mason. „Nikdy jsem to jméno neslyšel.“

„To jste asi těžko mohl.“ odvětila. „Leží až na severu státu, mimo hlavní trasy. Klasický venkov. Někdo by řekl, že tam lišky dávají dobrou noc. Postavili jsme si sice nedávno novou poštu, ale jinak to u nás vypadá úplně stejně jako před padesáti lety.“

„Tak ledy North Mesa,“ opakoval Mason s úsměvem. „A teď něco o Mae.“

„Mae,“ začala, „odešla z North Mesa před více než rokem. Stal se vlastně pravý opak klasických venkovských románků. Ona bývala takový domácí dříč, zatímco já spíš - No, říkali, že jsem hezčí. Tedy,“ upřesnila rychle s omluvným úsměvem, „ne že by to v North Mesa něco znamenalo. Vždyť takový klasický scénář znáte. Z nás dvou já měla být ta, jíž se už zajídá prostota venkov, a kterou to táhne do velkoměsta, aby se pokusila dostat k filmu. Hlavní hrdinka se vsak s bídou protlouká jako číšnice a vdá se nakonec za nějakého pobudu anebo se vrátí domů zlomená, bez iluzí, zahořklá a cynická, aby zjistila, že se její domácká sestra provdala za místního úspěšného podnikatele a je v celém okolí známá svou skvělou povahou a výtečným jablečným koláčem.“

Masonovy oči šibalsky zamžikaly. „Mae se neřídila podle vašeho scénáře?“ zeptal se.

„Ne. Řekla si, že už má života v North Mesa po krk a že se vydá do světa.“

„A kde je teď?“

V tu chvíli oči Sylvie Farrové zvážněly. „To nevím,“ odpověděla.

„A kde se nacházela, když jste o ní slyšela naposled?“

„Tady.“

„Pracovala tu?“

„Vystřídala několik zaměstnání,“ vysvětlovala Sylvia Farrová opatrně. „Řekla bych, že si chtěla vynahradit některé věci, o které v North Mesa přicházela. Navázala několik nových přátelství a dosyta si užívala. Stala se z ní světačka.“

„Je starší než vy, nebo mladší?“ otázal se Mason

„O rok a půl starší, Ale nevykládejte si to špatně, pane Masone. Pořád věděla, co dělá… Chtěla jsem jen nějak vyjádřit, že se změnil její životní postoj. V North Mesa vlastně ani nežila. Zřídkakdy se usmála. Jako by ji drtil neustávající běh času a ona cítila, že jí život prokluzuje mezi prsty - a to se odráželo v jejím chování. Když přesídlila do města, všechno se naprosto změnilo. Její dopisy jen jiskřily energií. Byly milé a… No, ani jsem si netroufala všechny dávat číst matce. Vzpomínám si, jak v jednom psala, že si každá městská dívka musí hrát s ohněm a že ta, která si nechce popálit prsty, se nesmí snažit ovládat oheň, ale musí se naučit ovládat své prsty.“

„Kdy jste o ní naposledy slyšela?“

„Je tomu něco přes dva měsíce.“

„A co tehdy dělala?“

„Pracovala jako sekretářka nějakého obchodníka, ale adresu firmy mi nenapsala. Bydlela v Pixley Court Apartments a zdálo se, že se jí daří velmi dobře.“

„Máte ten dopis?“

„Ne. Všechny - tedy skoro všechny jsem zničila. Psávala mi i některé důvěrné věci. Občas napsala i něco pro matku, ale většinou jen krátké vzkazy.“

„Vrátila se ještě někdy do North Mesa?“

„Ano, asi před půl rokem. A já nikdy nebyla ničím tak ohromená. Ještě jsem neviděla takovou ohromnou změnu osobnosti. Neměla nikdy hezkou pleť a mívala suché, hrubé vlasy. Nikdy nebyla žádná velká kráska, ale, panečku, kdybyste viděl, co se sebou dokázala udělat! Chodila vkusně, šarmantně oblečená, její pleť měla mnohem lepší barvu, Oči jí jen tančily. Pečovala o své vlasy a ruce a vtipem jen sršela. Všichni jsme se v North Mesa cítili jako pořádní zaostalci.

Víte, pane Masone, já nejsem náladová. Beru věci, jak přicházejí a život takový, jaký je, ale nikdy jsem si nepřipadala tak mizerně, jako když se k nám Mae vrátila. Dokud pobývala v North Mesa, ještě to šlo, protože jen její přítomnost dávala ostatním dívkám pocit světáckosti, ale jakmile zase odjela, všichni jako by se probudili ze sna…“

„Myslím, že vám rozumím,“ odvětil Mason. „Řekl bych, že tímto máme úvod za sebou, slečno Farrová.“

„Takže,“ pokračovala netrpělivě Sylvia Farrová, „asi před měsícem jsem sestře napsala a nedostala od ní žádnou odpověď. Asi za dva týdny jsem jí psala ještě jednou a dopis se mi vrátil zpátky s tím, že se sestra odstěhovala a nezanechala ve svém bydlišti novou adresu.“

„Mám pocit, že se postupně naučila starat sama o sebe,“ poznamenal Mason. „Nevidím žádný důvod, proč si o ni dělat starosti.“

„V posledním dopise,“ vysvětlovala Sylvia Farrová, „se zmínila o nějakém panu Wentworthovi, majiteli jachty. Vyrozuměla jsem, že je hazardní hráč a že je dost zazobaný. Sestra s ním byla na jeho jachtě a v dopise pak píše asi toto: ‚Dobrá nebesa, Sylvie, jestli se někdy dostaneš do města, dávej si pozor na lidi jako Penn Wentworth. Na něj neplatí moje moudrost o hraní s ohněm. On si prostě v životě bere, co ho napadne a nikoho přitom nežádá o souhlas. U takového člověka nemůžeš ovládat ani prsty, ani oheň‘.“

„Vaše sestra není první dívka na světě, která přišla na to, že se nedají vymyslet jednoduché zásady pro hraní s ohněm, jak to sama nazvala,“ odtušil poněkud netrpělivě Mason. „Vy nepotřebujete právníka, slečno Farrová. Měla byste si spíše najmout soukromého detektiva. A chcete-li slyšet moji radu, vraťte se do North Mesa a nechtě to plavat. Vaše sestra se už umí o sebe postarat sama a skutečnost, že vám neodepsala, znamená bezpochyby pouze to, že nechce, abyste věděla, kde v současnosti je. Na policii by vám mohli potvrdit, jak často se takové věci stávají. Máte-li zájem o dobrého detektiva, přímo v této budově má kancelář Drakeova detektivní agentura, která disponuje několika šikovnými agenty. Můžete se plně spolehnout na diskrétnost a čestnost pana Paula Drakea, který agenturu vede. Já sám jeho služby často využívám.“

A Mason se zhoupl na židli na znamení, že je rozhovor u konce.

Sylvia Farrová vstala, přešla až k jeho psacímu stolu a pohlédla mu přímo do očí. „Prosím vás, pane Masone,“ začala zoufalým hlasem, „já vím, že to zní hloupě. Prostě se mi vám to nepovedlo správně vylíčit. Nejsem schopná vám sestru popsat tak, jak ji sama znám. Já vím, že je za tím něco jiného. Já myslím — myslím — že je mrtvá, že ji někdo zavraždil.“

„Jak jste na to přišla?“ zeptal se Mason.

„Ach, protože ji znám — a z několika náznaků v posledním dopise.“

„Ten dopis jste si neschovala?“

„Ne.“

Mason řekl, „Jste-li zcela přesvědčená o tom, že se opravdu sestře něco přihodilo, jděte na policii. Oni to vypátrají. Ale třeba pak nebudete potěšená tím, na co přijdou.“

„Ale já bych chtěla, abyste se do toho pustil vy, pane Masone. Chtěla bych, abyste…“

„Jediné, co bych mohl udělat,“ pokračoval Mason, „by bylo najmout si detektivní agenturu. To můžete zrovna tak učinit sama a ušetřit si peníze. Předpokládám, že nemáte na rozhazování, nebo se mýlím, slečno Farrová?“

„To ne,“ potvrdila. „Ale sestra pro mě znamená víc než peníze a já prostě vím, že něco není v pořádku.“

Mason zakončil: „Jděte za Paulem Drakem. S největší pravděpodobností najde některý z jeho agentů vaši sestru během čtyřiadvaceti hodin. A pokud se potom ukáže, že má vaše sestra jakékoli problémy, budu vám k dispozici.“

„Tudy, slečno Farrová,“ ozvala se Della Streetová. „Dovedu vás do kanceláře pana Drakea.“

Vytáhlý Paul Drake vstoupil do Masonovy pracovny s neformální rozverností, jež pramenila z dlouholeté vzájemné spolupráce, a pozdravil: „Nazdar Perry. Ahoj Dello. Jak se máte?“

S těmi slovy přešel ke křeslu pro klienty a usadil se do něj napříč, takže se mu nohy volně houpaly přes jedno opěradlo. „Dík za ten případ, Perry,“ řekl.

„Jaký případ?“

„Ta dívčina, cos mi ji včera poslal.“

„Aha, myslíš slečnu Farrovou?“

„M-hm.“

„Vydělal sis něco?“ zeptal se Mason.

„Něco málo. Zatím mám dost na předběžné pátrání a hlášení. Předpokládal jsem, že tu dívku objevíme za nějaké tři, čtyři hodiny.“

„A našli jste ji?“ zeptal se Mason.

„To ne, ale hodně jsme toho o ní zjistili.“

Mason se zazubil a natáhl ruku po pouzdru na cigarety. „Zapálíš si, Paule?“

„Ne, díky,“ odvětil Drake. „Dneska mám žvýkačku.“

Mason se obrátil k Delle Streetové. „Má něco na srdci, Dello. Když jde všechno dobře, kouří jednu za druhou a sedí jako civilizovaný člověk. Jakmile však přijde a zkroutí se v křesle jako had, kterého bolí břicho, je jasné, že mu něco vrtá hlavou. A žvýkačka je další spolehlivé znamení.“

Drake odtrhl celofánový konec balíčku se žvýkačkami a jednu po druhé do sebe všechny tři naládoval. Potom zmačkal prázdný obal do kuličky a odhodil ji do Masonova odpadkového koše. „Perry,“ začal, „chci se tě na něco zeptat.“

Mason významně mrkl na Dellu Streetovou. „Už je to tady, Dello.“

Drake pokračoval: „Bez legrace, Perry, sám jsi mi ji přece přihrál.“

„Já vím,“ odvětil Mason. „Tak o co jde?“

„Řekni mi, u všech rohatých, proč jsi se o tenhle případ zajímal?“

„Já se o něj nezajímal.“

„Tys ho nevzal“ odvětil Drake, „ale podle toho, co mi vyprávěla, jsi jí musel věnovat celkem dost času.“

„Ona má ten pocit?“ zeptal se Mason.

„Ona ne,“ odvětil Drake. „Je smutná, protože si myslí, že o ni nestojíš a žes ji proto vyprovodil ke mně. Vysvětloval jsem jí, že jsi jeden z nejdražších soudních právníků ve městě a že se hodně málo lidem podařilo dostat až do tvé kanceláře. To ji trochu utěšilo.“

Mason řekl: „Ve skutečnosti jsem ten případ opravdu skoro přijal, Paule.“

„Přesně to jsem si myslel. Proč?“

Mason se usmál a odpověděl otázkou: „Zjistil jsi, že má ta sestra pěkně zapeklité potíže, viď, Paule?“

Detektiv přikývl a pozorně Masona sledoval.

„Utíká před spravedlností?“ zatipoval Mason.

„Ne, ale hrozí ji žaloba pro padělání šeku,“ vysvětlil Drake.

„Tušil jsem to,“ poznamenal Mason.

Della Streetová na advokáta zvědavě pohlédla. „No tak, Perry, ven s tím,“ vybídl ho netrpělivě Drake. „Jak jsi na to přišel?“

Mason trošku přimhouřil oči a zahleděl se někam za Drakea. „Hernajs, Paule, někdy si přeju, abych se tak moc o lidi a jejich zapeklité problémy nezajímal. Kdyby byl ten případ ještě trochu záhadnější, přijal bych ho a nejspíš bych práci hodnou pěti tisíc vykonal za padesát dolarů.“

„V čem byla ta záhada?“ zeptal se Drake.

„Našli jste Mae Farrovou?“ opáčil Mason.

„Ne, to se nám nepodařilo.“

Mason mu odpověděl gestem, jako by něco házel před sebe na stůl. „Tady máš odpověď.“

„Jak to myslíš, Perry?“

Mason začal: „Nech si to projít hlavou. Ta dívka za námi přišla ohledně své sestry, která zmizela. Má pocit, že je sestra ve vážných potížích, vůbec sice neví v jakých, ale je o své chmurné předtuše skálopevně přesvědčená.

Všimni si, jak přišla oblečená: Superluxusní boty. Elegantní sukně a kabátek, trochu nošené. Úplně nový kabát z nejlevnějšího materiálu a nejnevkusnějšího střihu. A k tomu kožešinový límec a sestřih á la toulavá kočka.“

„A odpověď zní?“ dychtil Drake, když se Mason odmlčel.

Mason zamítl otázku rychlým gestem. „Nehty pečlivě udržované. Vlasy stažené co nejvíc dozadu. Na tváři skoro žádný makeup, na rtech žádná rtěnka — a k tomu ještě plná kabelka peněz a účtů ze zastavárny.“

Drake, který nervózně přežvykoval, pohlédl na Dellu Streetovou, pak zpátky na Masona a řekl: „Vím, že někam míříš, Perry, ale ať visím, jestli tuším kam.“

Mason pokračoval: „Vyjmenoval jsem ti soubor naprosto různorodých prvků, toť vše. Co udělá taková venkovská dívka, když se vypraví do města? Vezme si na sebe své nejlepší šaty, snaží se co nejlépe vypadat. Právě venkovské dívky — tedy, ty k světu — se snaží vyhlížet co nejkultivovaněji. Právě tyhle dívky použijí pořádnou vrstvu makeupu, když jdou k právníkovi. Jejich první starostí po příjezdu do města je nový účes od kadeřníka.“

„Měla starosti,“ bránil se Drake. „Neměla čas na kadeřníka.“

„Měla dost času zajít si na manikúru,“ odporoval Mason, „a u kadeřníka taky byla. Vlasy měla stažené dozadu prostě proto, aby vypadala co nejvesničtěji. Venkovská dívka by však na obuvi co nejvíc ušetřila a všechny dostupné prostředky by vložila do pořádného kabátu — pokud by se jí čirou náhodou nelíbil zrovna ten strašlivý, ve kterém přišla. Nikdy by si však nekoupila boty, v jakých chodila slečna Farrová. Kabát neodpovídal obuvi ani oblečení. Vlasy nehrály s nehty. A obličej neseděl k vyprávění.“

Drake nervózně zrychleně přežvykoval a najednou se prudce v křesle napřímil. „Sakra, Perry, přece nechceš říct, že… že byla…“

„Jistě,“ odvětil Mason. „Ta dívka má nějaké opletačky se zákonem. Chtěla si najmout právníka, aby za ni vytahal žhavé kaštany z ohně. A neodvážila se použít své jméno, a tak vystupovala jako sestra Sylvia.“

„No to snad není možné,“ vyjadřoval Drake nepokrytě svůj údiv. „Myslím, žes to střelil, Perry.“

„Samozřejmě,“ odtušil Mason, jako by šlo o elementární záležitost. „Proto jsem také její případ skoro přijal. Byl jsem zvědavý, jaká ta dívka je, do jaké šlamastyky se to dostala a co ji přimělo k tomu, aby zvolila tak nevšední a rafinovanou přetvářku. Většina dívek by na jejím místě propadla slzám a hysterii nebo by byly naopak natolik otrlé, že by se pokoušely všechno drze zapírat. Na ní však bylo vidět, že se vyzná. Byla sice poplašená, ale nepoddávala se tomu. Zůstalo jí sebevědomí a v neposlední řadě i vynalézavost. Zastavila všechny své cennosti, pořídila si laciný, vrcholně nevkusný kabát a nechala si pro své představení vyrobit co nejprostší účes. Úplně však zapomněla na boty a přehlédla skutečnost, že má nehty čerstvě po manikúře.“

Drakeovo přežvykování ustalo. Váhavě přikývl. „A skutečně je v pěkné šlamastyce,“ podotkl.

„Je to vážné?“ zeptal se Mason.

„Padělaný šek na osm set padesát dolarů,“ odvětil Drake. „Kde bylo tím šekem placeno, Paule?“

„Obchodní dům Stylefirst.“

„Nákup za hotové plus na šek?“ zeptal se Mason.

„Účet kolem devíti set padesáti dolarů,“ odvětil Drake. „Obchoďák obdržel šek poštou, poslal ho bez nějakého většího zkoumání k proplacení, dostal ho zpátky označený jako padělek a vrhl se na to. Mezitím Mae Farrová zavětřila a vypařila se.“

Mason se odsunul od svého psacího stolu, vstal a dal se do přecházení sem a tam, přičemž zamyšleně hleděl do země. „Paule,“ prohodil přes rameno, „teď se tě na něco zeptám. Doufám, že od tebe uslyším odpověď ,ne‘, ale obávám se, že řekneš ‚ano‘. Byl ten padělaný šek podepsaný jménem Wentworth?“

„Přesně tak,“ odvětil Drake. „Penn Wentworth se ten člověk jmenoval a byl to pěkně odfláknutý padělek.“ Mason se prudce otočil na detektiva. „Cože to byl?“

„Odfláknutý padělek,“ zopakoval Drake. Mason ještě jednou provedl pravou rukou své odhazovací gesto. „A máme to tady, Paule,“ řekl. „Další střípek, který do celé mozaiky vůbec nesedí. Ta dívka by nikdy něco takového neudělala. Vzpomeň si na její prsty — dlouhé, štíhlé a špičaté, jemné, umělecké, hbité a jisté při všem, co dělají.

Když seděla tady u mne, byla nervózní jako kočka, ale přesto ladně a bez jediného zaváhání otevřela kabelku a zapálila si cigaretu. Ta dívka bude umět hrát na piano, nejspíš umí i malovat, ale nikdy, docela nikdy by se nedopustila něčeho takového.“

„No, tentokrát se tak zřejmě stalo,“ odporoval Drake. „Viděl jsem ten šek. Osm set padesát dolarů, splatný Mae Farrové a na rubu označený, ‚Splátka obchodnímu domu Stylefirst‘. Podpis: Mae Farrová.“

„A co její podpis na rubopisu?“ zeptal se Mason.

„Co s ním?“

„Zdál se ti v pořádku?“

Drake překvapeně povytáhl obočí. „Proč by se mi, u všech rohatých, neměl zdát v pořádku?“ zeptal se. „Hernajs, Perry, nikdo přece nezfalšuje šek na osm set padesát dolarů, jen aby si vystřelil ze známého obchoďáku.“

„Co na to Wentworth?“ otázal se Mason.

„Wentworth je vysoce znepokojený,“ odvětil Drake. „Zajímavé je, že když byl ten dlužný účet původně otevřený, Wentworth byl jeho garantem.“

„Takže by ho musel splatit tak jako tak?“ zeptal se Mason.

„Ano.“

„Pak ho ten padělek de facto nemohl poškodit,“ poznamenal Mason. „Musel stejně zaplatit.“

„To ne,“ vysvětloval Drake, „kdyby ho zaplatila Mae Farrová, nemusel by. On za ni jen ručil.“

„A ten padělek ho hodně naštval?“

„Tím si buď jistý. Prohlašuje, že je slečna Farrová nevděčnice největšího kalibru a že ji dostane za mříže, ať to stojí, co to stojí.“

Perry Mason si zhluboka vydechl. „Paule,“ řekl, „celá ta záležitost nějak zavání.“

Drake mrkl na Dellu Streetovou. „Tak co ty na to, Dello?“ zeptal se. „Právě mě Perry pěkně navnadil. Myslíš, že to zaujalo i jeho?“

Della se usmála. „Vrtalo mu to hlavou od počátku,“ prohlásila, „ale až teď si to připustil.“

Mason řekl, „Hernajs, Dello, asi máte pravdu.“ Potom se otočil na Drakea a vybídl ho: „Oukej, Paule, pověz jí, že její případ beru. Až se k tobě dostaví, řekni jí, že je tenhle padělek vážná věc a že by rozhodně měla něco na ochranu své sestry podniknout. Neprozrazuj jí, že víme, že je celé to vyprávění o sestře jen rouška. Chci to na ni vybalit, až si uvědomí, do jaké šlamastyky se dostala.“

„Oukej, Perry,“ odvětil Drake.

„A ještě něco,“ pokračoval Mason. „Potřeboval bych fotokopii toho šeku. Myslíš, že bys mi mohl jednu opatřit?“

„Úplně bez práce,“ opáčil Drake. „Banka už ho má ofocený. Kdykoli odmítnou proplatit šek s tím, že je padělaný, vždycky se kryjí fotokopií. Jednu se mi od nich podařilo získat.“

„Oukej, Paule. Opatři od oddělení motorových vozidel fotokopii řidičského průkazu Mae Farrové. Kromě jiného tak získáme i její podpis. Až ho budeme mít, pošleme kopii šeku i řidičáku grafologickému expertovi.“

„Ale hernajs, Perry,“ protestoval Drake, „na to nepotřebuješ grafologa, abys poznal, že je ten šek padělaný. Je to průklepová kopie a je to vidět na první pohled — najdeš na něm takové ty drobné otřesy ruky, typické pro tyhle padělky.“

Mason vysvětloval: „Já nechci vyjádření k Wentworthovu podpisu, ale k podpisu Mae Farrové na rubopisu.“

Drake překvapeně svraštil čelo.

„Už ti svítá?“ zeptal se Mason. „Mae Farrová dluží obchodnímu domu devět set dolarů a Wentworth je její ručitel. Dostanou šek vypsaný Wentworthem pro Mae Farrovou, adresovaný jim. Obvyklým způsobem ho vybaví k proplacení a on se jim vrátí z banky zpátky jako padělek. Oznámí to Wentworthovi a Wentworth začne hrozně vyskakovat. Každý přirozeně předpokládá, že šek zfalšovala Mae Farrová, protože ona by na tom jediná mohla vydělat.“

„Takže?“ popichoval Drake. „Sám se z toho nemůžeš vymotat.“

Mason se zazubil. „Předpokládejme,“ vysvětloval, „že je podpis Mae Farrové taky padělaný.“

„Tomu nerozumím,“ bránil se Drake.

Masonův úsměv se ještě rozšířil. „Promysli si to ještě jednou, Paule. Celá ta transakce má v sobě skryté možnosti.“

Mason kývl na Dellu Streetovou. „Napíšeme dopis, Dello,“ vyzval ji.

Della svižně vytáhla ze zásuvky těsnopisný blok a okamžitě měla v ruce připravené plnicí pero.

Mason diktoval: „Panu Pennu Wentworthovi.“ Drake vám dodá jeho adresu. „Vážený pane! Slečna Sylvia Farrová z North Mesa, stát Kalifornie, si mě najala k vyhledání své sestry Mae Farrové, která donedávna bydlela v Pixley Court Apartments v našem městě, a k jejímu oficiálnímu právnímu zastupování ohledně jakýchkoli justičních obtíží.“ Odstavec. „Ze zmínky v jednom dopise Mae Farrové své sestře jsem vyrozuměl, že byste mi možná mohl podat nějaké informace o výše zmíněné osobě. Pokud byste s ní byl náhodou v přímém styku, ujistěte ji, prosím, že její sestra zajistila všechny náležitosti, aby ji tato advokátní kancelář mohla zastupovat v plném rozsahu, který zákon umožňuje.“ Odstavec. „Děkuji vám předem za jakékoli informace, které od vás obdržím. S přátelským pozdravem Váš.“

Když dodiktoval, pohlédl Mason na Paula Drakea. „Jestli se nepletu,“ podotkl šibalsky, „tak nám ten dopis přinese hodně zábavy.“

Della Streetová vstoupila do Masonovy kanceláře s ranní poštou a pravila: „Zdá se, že se na vaši udičku opravdu chytila rybička.“

„Jakou udičku?“ zeptal se Mason.

„Dopis, který jste včera poslal Pennu Wentworthovi.“

„Aha,“ řekl Mason a s úsměvem pokračoval: „Ale mám pocit, že vás budu muset poslat do rybářské školy, Dello.“

„Proč?“

„Protože na udičku se nachytal pořádný úhoř.“

„Úhoř?“

„Přesně tak. Úhoři mají přece nejvybranější masíčko. Jak dlouho už se smaží?“

„Asi půl hodiny. Měl už by být připraven ke konzumaci.“

„Tak můžete začít servírovat,“ vybídl ji Mason.

Pennu Wentworthovi mohlo být něco málo přes padesát. Určitě však vynakládal nemalé úsilí, aby zamaskoval přibývající léta. Oblek měl pečlivě vypasovaný — padl mu jako ulitý v ramenou i v pase. Podle toho a způsobu jeho chůze se dalo usuzovat, že pod ním nosí elastický stahovací pás.

O ruce se také pečlivě staral, protože nehty nesly známky čerstvé manikúry. Růžovofialová hlaďounká tvář, která se asi teprve před chvílí rozloučila s holičem, ostře kontrastovala se šedozelenýma očima. Pod nosem měl elegantně zastřižený knírek, na koncích navoskovaný.

„Dobré jitro, pane Masone,“ pozdravil.

„Dobré,“ odvětil Mason. „Posaďte se.“

Wentworth přijal nabízené křeslo. Okamžitě si Masona změřil pohledem bridžového profesionála ke konci rozdávání. „Máme dnes docela hezky,“ poznamenal na úvod.

Mason zachoval kamennou tvář. „Nebude pršet?“ zeptal se.

„Ne,“ odtušil Wentworth, „to je jen vysoká mlha. Dostal jsem váš dopis, pane Masone.“

„Osobně si myslím, že bude pršet,“ zakončil Mason první kolo. „Máte pro mě něco?“

„Řekl bych, že byste měl nejprve začít s nějakým vysvětlením.“

Mason stroze odtušil: „Prima. Mám rád všechny hry, ve kterých mám výhodu prvního tahu.“

„Nevykládejte si má slova špatně, pane Masone,“

„To bych nerad,“ odtušil právník.

„Mínil jsem, že jste byl nepochybně oklamán. Muž vašeho postavení, reputace a schopností by určitě nebyl svolný k zastupování Mae Farrové, kdyby znal všechny podrobnosti.“

„Kouříte?“ zeptal se Mason.

„Ano. Děkuji.“

Wentworth se natáhl po nabízené cigaretě. Zalovil v pouzdru a vzal si jednu. Zdálo se, že je pro něho přerušení rozhovoru vítané.

Mason škrtl sirkou, připálil mu, odhodil ledabyle sirku do odpadkového koše a vybídl ho: „Pokračujte.“

„Zřejmě pro vás bude překvapením, že Mae Farrová prchá před spravedlností,“ začal Wentworth.

„To tedy ano,“ poznamenal Mason nevzrušeně.

„Policie má na ni zatykač.“

„Z čeho je obviněna?“ zeptal se Mason.

„Padělání.“

„Čeho?“

„Šeku,“ odpověděl Wentworth rozhořčeně, „šeku, který zároveň rozbil celé naše přátelství. Ta dívka jde jen po penězích, je nevděčná, sobecká, falešná…“

„Moment,“ přerušil ho Mason a stiskl tlačítko na svém stole.

„Jak jsem říkal,“ navázal Wentworth, „ona je…“

Mason ho gestem umlčel. „Počkejte malou chvilku,“ požádal ho, „volám svou sekretářku.“

„Vaši sekretářku?“

„Ano. Chci, aby zaznamenala vaše poznámky ohledně morální integrity mé klientky.“

„Podívejte se,“ smlouval poplašeně Wentworth, „přece nechcete něco z toho, co vám říkám, nějak využívat.“

Della Streetová otevřela dveře Masonovy soukromé pracovny. Mason ji vybídl: „Dello, chtěl bych, abyste zapisovala komentáře pana Wentwortha na adresu Mae Farrové.“

Della si chladně změřila nevítaného návštěvníka, přešla k Masonovu stolu a podstrčila mu kartičku.

Právník si pro sebe přečetl její znění: „Harold Anders čeká za dveřmi. Chce se setkat s Pennem Wentworthem z osobních důvodů, které nehodlá vyjevit. Přichází z North Mesa, stát Kalifornie. Prý mu bylo řečeno, že tady Wentworth zrovna je, takže si na něj počká, až půjde ven.“

Mason pomalu kartičku složil a roztrhal a potom její kousky odhodil do koše.

Wentworth navázal: „Všechno, co jsem říkal, bylo jen mezi námi.“

Mason mu odpověděl: „Jistě byste nevznesl proti té dívce taková závažná obvinění, kdybyste je nebyl schopen prokázat.“

Wentworth odvětil: „Nesnažte se mě doběhnout, pane Masone. Přišel jsem sem v dobré víře, abych vás varoval před ženou, která si vás najala. Nehodlám se vystavovat nebezpečí žaloby pro nactiutrhání.“

„Na to jste přišel trochu pozdě, nezdá se vám?“ poznamenal Mason.

„Co tím myslíte?“

Mason se náhle obrátil na Dellu. „Uveďte pana Anderse,“ vyzval ji. „Povězte mu, že si s ním pan Wentworth promluví přímo tady.“

Wentworth se začal zvedat z křesla. Podezíravě a trochu poplašeně pohlédl na Masona. „Kdo je Anders?“ zeptal se.

Della Streetová proklouzla tiše dveřmi do vnější kanceláře a Mason Wentwortha konejšil: „Jeden člověk, který se s vámi chce z osobních důvodů setkat. Sháněl se po vás, zjistil, že jste tady, a tak sem za vámi přišel.“

„Ale já žádného Anderse neznám,“ bránil se Wentworth, „a ani nestojím o setkání s ním. Odejdu těmihle dveřmi a…“

„Ale vy tomu nerozumíte,“ odporoval Mason. „On přichází z North Mesa a chce s vámi jednat ohledně slečny Farrové.“

Wentworth povstal. Ušel dva kroky, když tu se otevřely dveře a před Dellou vrazil do místnosti vysoký, hubený muž něco po třicítce.

„Který z vás je Wentworth?“ zeptal se.

Mason ležérně pokynul rukou: „Tenhle džentlmen, který má právě nakročeno k východu.“

Anders svižně přepochodoval kanceláří a nepřímo tak Wentworthovi zastoupil ústupovou cestu. „Wentworthe,“ pravil, „ať je vám to milé nebo ne, chci si s vámi promluvit.“

Wentworth se pokusil kolem něho prosmýknout. Anders ho chytil za rameno. „Víte, kdo jsem,“ řekl.

„Nikdy v životě jsem vás neviděl.“

„Ale slyšel jste o mě.“

Wentworth neodpověděl.

Anders řekl: „Tenhleten pokus poslat Mae za mříže je nejodpornější záležitost, jakou jsem kdy viděl. Kvůli všivým osmi stům padesáti babkám. Tady si je vezměte. Proplatím vám ten šek.“

Vytáhl z kapsy ruličku bankovek a začal je odpočítávat. „Půjdete se mnou k nějaké přepážce, kde je necháme přepočítat. Chci mít svědka a stvrzenku.“

„Ten šek nemůžete proplatit,“ odporoval Wentworth.

„Proč ne?“

„Protože už se celá záležitost dostala do rukou úřadu okresního prokurátora. Kdybych peníze přijal, nechal bych beztrestně projít kriminální čin. Pan Mason je právník. Může vám to potvrdit. Že mám pravdu, pane Masone?“

„Konzultujete mě jako profesionála?“ otázal se Mason.

„Ale nesmysl! Konstatuji jen, co je všeobecně známo.“

„Schovejte si své peníze, Andersi,“ vyzval ho Mason. „A posaďte se. Vy také, Wentworthe. Když vás tady oba takhle mám, chci vám něco říci.“

„Já už nechci nic dalšího poslouchat,“ opáčil Wentworth. „Přišel jsem sem v dobré víře, abych vás ušetřil nepříjemností, Masone, a ne abych se nechal nachytat, podfouknout nebo inzultovat. Mám totiž pocit, že jste tenhle výstup s Andersem pečlivě naaranžoval.“

Na Andersově tváři se zračil údiv. „Co to pletete?“ zeptal se. „Nikdy jsem o tom člověku neslyšel.“

Wentworth toužebně pohlédl ke dveřím.

„Ne, ne, nikam,“ upozornil ho Anders. „Honím vás po celém městě. Probereme si to spolu hezky tady a hned. Zkuste si odejít a hned budete litovat.“

„Nemůžete mi bránit v odchodu,“ namítl Wentworth.

„To asi ne,“ konstatoval Anders hrozivě, „ale můžu vám nandat, kolik se do vás vejde.“

Mason se zazubil na Dellu Streetovou, uvelebil se ve svém křesle a opřel se zkříženými lokty o okraj svého psacího stolu. „jako bych tady nebyl, pánové,“ řekl. „Jen klidně pokračujte.“

„Co má tohle být za boudu?“ dotazoval se Wentworth.

„Vůbec žádná bouda,“ ujišťoval Anders, který se rozhořčením celý chvěl. „Nastrčil jste na Mae pěkně špinavou fintu. Jsem tady proto, abych vás ujistil, že vám neprojde. Tady máte vašich osm set padesát dolarů.“

„Odmítám je přijmout,“ oznámil Wentworth. „Nejde o peníze, ale o princip.“

Náhle povstal. „Zkuste mě zastavit,“ varoval Anderse, „a zavolám policii. Obviním vás ze spoluúčasti, ze…“

Mason řekl Andersovi: „Nechtě ho jít, Andersi,“ a pak se otočil k Wentworthovi: „Chtěl bych jen, abyste věděl, že zastupuji Mae Farrovou. Mohlo by vás také zajímat, že jsem postoupil fotokopii dotyčného šeku grafologickému expertovi.“

Wentworth se zastavil s rukou na klice a zůstal na Masona zírat.

Mason pokračoval: „Myslím, že pokud není pravý váš podpis, je falešný i podpis Mae Farrové.“

Wentworth řekl: „Dobře mi tak, že jsem se vám snažil prokázat laskavost. Měl jsem s sebou vzít svého právníka.“

„V každém případě ho přiveďte,“ popichoval ho Mason, „a až tady bude, mohl byste mu vysvětlit, jak se věci s tím šekem mají a požádat ho o radu.“

„Co tím myslíte?“

Mason vysvětloval: „Obvinil jste Mae Farrovou z padělání onoho šeku jenom na základě předpokladu, že byl ten šek zaslán do obchodního domu Stylefirst, aby jí byl připsán k dobru. Prohlašuji, že nemáte pro své tvrzení žádný důkaz. Nemůžete doložit, že ten šek podala, a nemůžete dokázat, že ho podepsala, protože expertíza grafologa potvrdí, že nejde o její podpis a že byl proto šek padělán někým jiným.“

Wentworth na moment zaváhal a potom opatrně začal: „No, samozřejmě, pokud tohle je pravda…“

„Pokud tohle je pravda,“ přerušil ho nenucené Mason, „pak jste vinen osočováním Mae Farrové. Rozšířil jste pomlouvačná tvrzení, že je slečna Farrová podvodnice a že se skrývá před zákonem. Toto jste tvrdil policii i dalším osobám. A dal jste také podnět k trestnímu stíhání slečny Farrové… Jen si přiveďte vašeho právníka, Wentworthe. Jsem si jistý, že vám poradí, abyste dal bance pokyn k proplacení toho šeku. Přijďte to se mnou probrat, kdykoli se vám to bude hodit. Stačí se objednat u mé sekretářky. Sbohem.“

Wentworth na něho chvíli vytřeštěně zíral a potom vyrazil ze dveří. Harold Anders zůstal na Masona nechápavě civět.

„Posaďte se, Andersi,“ vyzval ho Mason.

Anders přešel k velkému polstrovanému křeslu, které právě Wentworth opustil, a posadil se.

„Se mnou je ta potíž,“ poznamenal Mason konverzačním tónem, „že jsem rozený šoumen. Mí přátelé to nazývají dramatický talent. Mí nepřátelé tomu říkají blufování. Tahle vlastnost mě, spolu se zájmem o lidské osudy a o všechny druhy záhad, vždycky přivede do nesnází. Jaké jsou vaše zlozvyky?“

Anders se zasmál a odpověděl: „Snadno se nechám vyvést z konceptu. Nejsem schopen přijmout odpověď ‚ne‘. Mám moc dobrý vztah k půdě a také jako venkovan vypadám.“

Mason si ho vesele prohlížel. „Zní to jako seznam, který sestavila jistá mladá žena po odchodu z North Mesa do města,“ poznamenal.

„Přesně tak,“ odvětil Anders.

Mason řekl: „Byl jsem požádán, abych zastupoval Mae Farrovou. Pokud je mi známo, spočívá její problém v padělaném šeku, o kterém jste zřejmě informován. Myslím, že už v tomhle ohledu žádné potíže mít nebudeme.“

„Ale podívejte se,“ namítl Anders, „tvrzení, že Mae ten šek padělala, je holý nesmysl. Ona by něco takového v životě neudělala. Není mi však jasné, kdo to mohl být.“

„Wentworth,“ prohlásil Mason.

„Wentworth?“

„Přesně tak. Nejspíše se nám to nepodaří dokázat, ale on ho buď padělal sám, nebo si na to někoho obstaral.“

„Dobrý Bože, proč?“

„Nejspíše proto, že je Wentworth také člověk, který neumí přijmout odpověď ‚ne‘,“ vysvětloval uvážlivě Mason.

V Andersově obličeji se začínalo rozjasňovat. Pojednou položil ruce na opěradla klientského křesla, prudce vstal a spěšně vykročil ke dveřím. Po dvou krocích ho Masonův hlas přátelsky, avšak zároveň autoritativně zarazil: „Počkejte, Andersi, tohle představení režíruji já. Vraťte se. Chci si s vámi krapet promluvit.“

Anders na chvilku zaváhal. Zrudl v obličeji a ztuhl s ústy dokořán.

„Pojďte zpátky a posaďte se,“ vybídl ho Mason. „Nezapomeňte, že jednám jako zástupce Mae Farrové. Nechtěl bych nic, co by nebylo v jejím zájmu.“

Anders se pomalu vrátil do svého křesla. Mason zatím studoval jeho drsné rysy, opálenou pokožku a zátylek. „Farmář?“ zeptal se nakonec.

„M-hm,“ opáčil Anders.

„Čím se zabýváte?“

„Chovám ponejvíce dobytek a k tomu pěstuji nějakou vojtěšku a seno.“

„Hodně velké pozemky?“ zajímal se Mason. „Patnáct set akrů,“ odpověděl hrdě Anders. „Čistá plocha?“

„Ne, něco z toho pokrývají křoviny. Většina je hornatá. Všechno ohrazené.“

„Prima,“ ohodnotil Mason.

Několik sekund oba tiše seděli a Mason zaujatě studoval muže, který seděl naproti němu. Anders, jehož brunátná tvář postupně dostávala původní barvu, si Masona obhlížel s rostoucím respektem. *

„Znáte trochu Mae?“

„Skoro devatenáct let.“

„A rodinu?“

„Ano.“

„Její matka je naživu?“

„Ano.“

„Bratři či sestry?“

„Jedna sestra, Sylvia.“

„Kde ta je?“ zeptal se Mason. „V North Mesa, pracuje v cukrárně.“

„Jak jste zjistil, že má Mae potíže?“

„Sylvia se o ni začala bát. Nějakou dobu už od ní nedostala žádné zprávy a potom se jí jeden dopis vrátil s poznámkou, že se Mae přestěhovala a neuvedla novou adresu.“

„Vy jste s ní nebyl v pravidelném styku?“ zeptal se Mason.

Anders chvíli zaváhal a pak odvětil krátce: „Ne.“

„Ale s její sestrou Sylvií se vídáte?“

„To ano,“ odpověděl Anders tónem, z něhož bylo cítit, že Masonovu otázku považuje za indiskrétní. „Tentokrát mi však zavolala, že má problémy s padělaným šekem na osm set padesát dolarů.“

„Vyhledal jste slečnu Farrovou?“

„Ne. Chtěl jsem, abyste— No, jsem její přítel. Chci její adresu.“

„Lituji,“ odpověděl Mason, „ale já ji nemám.“

„Myslel jsem, že si vás najala.“

„Mladá žena, která si mě najala,“ odtušil Mason, „prohlásila, že jedná jménem Mae Farrové. Tvrdila, že neví, kde bych mohl Mae Farrovou zastihnout.“

V Andersově obličeji se zračilo zklamání.

„Nicméně,“ pokračoval Mason, „budete-li hledat, jsem si jistý, že ji najdete. Kdy jste vyjel z North Mesa?“

„Před dvěma dny.“

„Kde je ta sestra — Sylvia? Zůstala v North Mesa nebo přijela s vámi?“

„Ne, Sylvia zůstala doma, má práci. Obě sestry podporují svoji matku. Mae zajišťovala většinu prostředků.“

„A před několika měsíci přestala posílat šeky?“ zeptal se Mason.

„Ne, to ne. Proto jsem se snažil vyhledat Wentwortha. Sylvia od něho obdržela tři šeky. Tvrdil, že pro něho Mae pracuje a že ho požádala, aby posílal část její výplaty přímo Sylvii.“

„Aha,“ řekl Mason zamyšleně.

„Podívejte se, pane Masone. Já si myslím, že bychom to neměli jen tak nechat plavat. Měli bychom — no, něco s tím Wentworthem provést.“

„Souhlasím,“ přitakal Mason.

„Takže?“ zeptal se Anders.

„Nerad dělám závěry, když nemám v ruce dost důkazů, které by pro ně svědčily, ale je dost pravděpodobné, že se stalo asi něco následujícího. Jak jsem vyrozuměl, je Wentworth hazardní hráč. Nevím přesně, čím se zabývá. Je zřejmě docela zazobaný. Slečna Farrová pro něho začala pracovat a neměla asi velký zájem, aby o tom její přátelé věděli.“

Anders poněkud váhavě odpověděl a zjevně se snažil, aby jeho řeč nezněla moc pochybovačně: „Ten účet v obchodním domě…“

„Zcela jistě znamená,“ přerušil ho Mason, „že pracovala jako hosteska v nějakém Wentworthově podniku anebo pro něho vykonávala činnost, při které se dostává do styku s lidmi. Vymínil si, že musí být dobře oblečená a poslal ji do obchodního domu s dopisem, kterým její nákup garantoval. Všimněte si, že nezaplatil nákup v hotovosti, z čehož se dá usuzovat, že si ponechával většinu výplaty pro Mae, protože z ní pravidelně odesílal šeky Sylvii a zároveň zřejmě tvrdil, že si něco nechává na splátky obchodnímu domu.“

„Ale ona ve svých dopisech uváděla, že pro něho pracuje a…“

„Přesně tak,“ potvrdil Mason, „ale nenapsala, co pro něho dělá. Pokud byla hosteskou v nějakém nočním klubu nebo něco na ten způsob, je docela možné, že o tom Mae nechtěla Sylvii informovat.“

„Aha,“ přitakal Anders a po chvilce se jeho obličej rozjasnil. „Hrome! To by vše vysvětlovalo,“ řekl. „Mae se obávala prozradit matce podrobnosti o svém zaměstnání. Její matka je totiž poněkud staromódní a upjatá. Kromě toho je nemocná a Mae se bála, aby jí nezpůsobila další starosti.“

„Přesně tak,“ podotkl Mason.

Anders vstal. „Dobrá, pane Masone, nebudu vás dále obtěžovat. Vím, že je váš čas vzácný. Já — Podívejte se, pane Masone, já bydlím v hotelu Fairview, pokoj tři-devatenáct. Kdyby vás Mae navštívila, mohl byste ji zpravit o tom, že jsem tady ve městě a že bych se s ní chtěl setkat?“

„Řeknu jí to,“ odtušil Mason. Také vstal, aby si mohli podat ruce. Oba dva byli stejně rostlí, vysocí, svalnatí, robustní. Andersova dobronzova opálená ruka sevřela Masonovu. „Ani nevíte, jak jsem vám zavázán,“ řekl. „Podívejte se, pane Masone, jak je to s vaším honorářem? Mohu…“

„Ne,“ přerušil ho Mason, „myslím, že si bude slečna Farrová přát vyřizovat všechno sama. Nemyslíte?“

„Ano,“ odvětil Anders, „to ano. Neříkejte jí, prosím, o tom, že jsem vám učinil tu nabídku.“ Mason přikývl. „A dáte mi vědět, když se něco dozvíte?“

„Povím jí, kde bydlíte.“

„Hernajs, pane Masone, jsem strašně rád, že jsem potkal Wentwortha zrovna tady. Jinak bych ze sebe asi udělal pěkného blázna. Na shledanou,“ rozloučil se Anders.

„Na shledanou,“ odtušil Mason.

Anders na chvilku zaváhal a potom pokynul Delle Streetové, která během jejich rozhovoru tiše seděla. „A tisíceré díky i vám, slečno…“

„Streetová,“ doplnil Mason. „Della Streetová, moje sekretářka.“

„Tisíceré díky, slečno Streetová.“

Anders přešel ke dveřím dlouhým, volným krokem muže, zvyklého chodit venku.

Když za ním zaklaply dveře, Della vzhlédla k Perrymu Masonovi. „Věříte té historce?“

„Jaké historce?“

„Té, co jste povídal Andersovi o Mae Farrové?“

Mason se zazubil. „U čerta, Dello, to nevím. Bylo to to nejlepší, co jsem mohl na místě vypotit. Ksakru, kdybych já se tolik nezajímal o lidské osudy a nesoucítil tak s jejich starostmi.“

Della Streetová na něho trochu smutně pohlédla. Potom dodala: „Ale ta historka byla moc prima.“

Mason si dal horkou sprchu, vklouzl do tenkého hedvábného pyžama, usadil se do houpacího křesla a zabral se do detektivky. Zlověstná bouřková mračna, která se celé odpoledne houfovala nad vysokými horami severně a západně od města, se dala do pohybu směrem k městu a čas od času bylo slyšet rachocení vzdáleného hromu.

Najednou zazvonil telefon.

Mason ani nezvedl oči od knihy, natáhl ruku a tápal tak dlouho, až našel telefonní sluchátko. Zvedl ho a ohlásil se: „Mason. Co si přejete?“

Na druhém konci linky se ozval hlas Delly Streetové: „Asi bude třeba, abyste sem přijel, šéfe.“

„Kam?“

„Do mého bytu.“

„Co se děje?“

„Mám tady párek dost vzrušených klientů.“

„Ptala jste se jich, o co jde?“

„Ano.“

„A usoudila, že bych měl přijet?“

„Pokud je to možné.“

„Oukej, Dello. Jsem tam za patnáct minut. A nezapomeňte, že i stěny mají uši. Vzrušené hlasy mohou přitahovat pozornost. Do mého příjezdu je nějak umlčte.“

Della odpověděla: „Panuje tady přísný zákaz mluvení. Předpokládala jsem, že budete chtít podrobnosti slyšet z první ruky.“

„Hodná holka,“ ocenil Mason. „Jsem tam cobydup.“

Zavěsil a zatelefonoval nočnímu vrátnému v garážích, aby připravil jeho auto k odjezdu, rychle se oblékl a vyrazil. Udaný čas překonal o minutu a pět sekund.

V bytě Delly Streetové nalezl svoji sekretářku oblečenou k odchodu, nepromokavý plášť pres ruku, klobouk na hlavě a stenografický zápisník a kabelku pod paží.

Na divanu naproti ní seděli Harold Anders a Mae Farrová, oba celí bledí a vyjevení.

Mason pokývnutím hlavy ocenil připravenost Delly Streetové a promluvil na Anderse: „No, vidím, že jste ji objevil.“

Mae Farrová řekla: „Chcete říct, že jste to celou dobu věděl?“

„Že nejste Sylvia, ale Mae?“ otázal se Mason.

Přikývla.

Mason odpověděl nenucené: „Samozřejmě. To je to jediné, co mě na tom případu zpočátku zaujalo. V čem je problém?“

Anders se už nadechoval, že spustí, ale Mae Farrová mu položila ruku na předloktí a umlčela ho: „Nech mě to říct, Hale. Wentworth je mrtvý.“

„Co se stalo?“ zeptal se Mason.

„Někdo ho zastřelil.“

„Kde?“

„Na jeho jachtě, jménem Pennwent“

„Odkud to víte?“ otázal se Mason.

„Byla jsem u toho.“

„Kdo ho zabil?“

Její oči zatěkaly.

„Já ne,“ odpověděl Anders.

„Ne,“ dodala rychle, „Hal to nebyl.“

„Kdo tedy?“

„To nevím.“

„Jak se to stalo?“

„Penn začal být dotěrný, já se bránila a najednou někdo nahlédl do kajuty střešním okénkem a zastřelil ho.“

Mason přimhouřil oči. „Podívala jste se nahoru?“ zeptal se.

„Ano.“

„A zahlédla jste někoho?“

„Ne. Polekala jsem se, když se zablesklo a padl výstřel. Neviděla jsem— No, snad temný obrys postavy. To je všechno.“

Mason se zamračil a pozorně si ji prohlížel.

„Víte,“ začala rychle vysvětlovat, „v kajutě svítilo světlo a ten člověk stál proti tmavé obloze. Střešní okénko měl Penn otevřené, protože bylo dusno a já — no, měla jsem co dělat. Penn mě chtěl — chtěl mě —“

„Oukej,“ přerušil ji Mason. „Nemusíte zacházet až do takových podrobností. Co se dělo dál?“

„Nejsem si jistá, zda to nebyl Penn, ale v každém případě jsem zaslechla, jak někdo něco říká. Nevím co, ale Penn se potom podíval nahoru.“

„V jaké pozici jste se zrovna nacházeli?“ zeptal se Mason.

„Já jsem ležela celá zkroucená na pohovce. On mi klečel jedním kolenem na břiše a pravou rukou mě škrtil. Otočila jsem se tak; abych ho mohla kousnout do zápěstí a aby mě nemohl za krk popadnout moc pevně. Oběma rukama jsem mu přitom odtahovala ruku od svého hrdla.“

„Nahou ruku?“ zeptal se Mason.

„Ano.“

„Měl něco na sobě?“

„Jen spodní prádlo.“

„A co bylo dál?“

„Někdo tedy něco zavolal, Wentworth vzhlédl ke světlíku a pak — prásk, a už to bylo.“

„Na místě mrtev?“

„Odvalil se ze mě, přikryl si oběma rukama tvář a vyběhl z kajuty.“

„A dál?“ ptal se Mason.

„Vzhlédla jsem nahoru a spatřila nějaký pohyb. Potom jsem zaslechla na palubě kroky. Vyrazila jsem ke dveřím vnitřní kajuty a volala Penna, jestli není zraněný. On neodpovídal. Zkusila jsem otevřít dveře, ale nešlo to. Musel ležet na druhé straně.“

„Dveře se otevírají do vnitřní kajuty?“

„Přesně tak.“

„A potom?“ zeptal se Mason.

„Potom jsem vyběhla na palubu.“

„Kde jste se střetla s Andersem?“

„Na palubě,“ odpověděla a rychle přitom uhnula očima.

Mason se zachmuřil a letmo pohlédl na Anderse.

Anders řekl: „Nech mě to teď chvíli říkat, Mae.“

„Ale beze všeho,“ souhlasil Mason.

„Já jsem tomu člověku, tomu Wentworthovi, nevěřil. Soudil jsem, že by mohl vědět, kde Mae je nebo jak se s ní spojit. A tak jsem vyrazil do jachetního klubu, kde kotví jeho loď.“

„A tak jste Mae našel.“

„Ano. Dorazila asi v devět třicet.“

„A dál?“ otázal se Mason.

„Vystoupila z auta, vešla na palubu a já… no, já…“

„Pokračujte,“ vybídl ho netrpělivě Mason. „Co jste udělal?“

„Byl jsem z toho celý pryč,“ připustil Anders. „Usoudil jsem, že jde na palubu dobrovolně a — a že bude jistě ráda, když se nebudu míchat do jejích věcí.“

„Rozumný závěr,“ poznamenal Mason. „A dál?“

„No, tak jsem tam seděl a připadal jsem si jako trouba a-“

„Pro lásku boží,“ přerušil ho Mason. „Vím, jak vám bylo. Je mi jasné, jaké myšlenky se vám honily hlavou. Chci jen fakta! Je možné, že budeme muset jednat hodně rychle. Co se stalo dál? Vyličte mi to teď stručně a jasně.“

„Zaslechl jsem, jak Mae vykřikla,“ řekl Anders. „Vyskočil jsem z auta a vyrazil jí na pomoc. Znovu vykřikla. Ta jachta byla uvázaná k přístavnímu molu, které má uprostřed po celé délce úzký chodníček a z obou stran jsou do něho vykrojená parkovací místa…“

„To všechno znám,“ řekl Mason. „Nemusíte to brát tak podrobně.“

„Ale tohle je důležité,“ trval Anders na svém. „Víte, pane Masone, neviděl jsem moc dobře na cestu, protože mě oslepovala světla jachty, a jak jsem chvátal, klopýtl jsem…“

„… a spadl do vody,“ vložila se mu do řeči Mae Farrová.

„A spadl jsem do vody,“ zakončil Anders.

Mason se nedůvěřivě podíval z jednoho na druhého a beze všech okolků podotkl: „Starého čerta jste spadl.“

„Opravdu. Sletěl jsem do vody, a to zřejmě přesně ve chvíli, kdy padl výstřel, protože jsem o něm ani nevěděl. Muselo se to stát zrovna v moment, kdy jsem byl pod vodou.“

„Plavete?“ zeptal se Mason. „Jistě. Jsem dobrý plavec.“

„Přímo šampión,“ opravila ho Mae Farrová. „No, pár závodů jsem vyhrál, ale nic velkého, jenom meziškolní přebory.“

Mason pohlédl na jeho suché šaty a zeptal se: „A co se stalo s vaším oděvem?“

„Převlékl jsem se,“ odvětil Anders, „zatímco Mae telefonovala vaší sekretářce.“

„Kde?“

„V autě.“

„Měl jste s sebou ve voze náhradní oblek?“ zpytoval jej Mason pochybovačně.

Anders odtušil: „Měl jsem — měl jsem na sobě předtím pracovní kombinézu.“

„Cožpak tomu nerozumíte?“ vysvětlovala Mae Farrová. „Snažil se Penna sledovat a myslel, že k tomu bude potřebovat převlek. Penn už ho totiž znal. A tak si Hal oblékl pracovní kombinézu a čepičku, jaké používají přístavní dělníci a…“

„A tyhle šaty jste měl v autě?“ přerušil ji Mason.

Anders přikývl.

„Měl jste s sebou v autě pistoli?“ zeptal se Mason.

„Ano.“

„Kde ji máte teď?“

„Já — My jsme ji zahodili.“

„Kde?“

„Cestou z jachetního klubu.“

„Kdy?“

„Před nějakými třiceti nebo čtyřiceti minutami.“

Mason přelétl pohledem na Mae Farrovou. „Volala jste policii?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou.

„Proč ne?“

„Protože kromě Hala nikdo jiný neví, že jsem na té jachtě byla a — no, když jsem tam objevila celého promáčeného Hala, prostě jsem usoudila, že to nepůjde.“

„Z jakého důvodu jste šla na jachtu?“ zajímal se Mason.

„Chtěla jsem Penna rozumnými argumenty přesvědčit.“

„To jste jistě zkoušela už, předtím, ne?“

„Ano.“

„Nějaké výsledky?“

„Ne — ale vy přesně nevíte, o co šlo.“

Mason odvětil: „Dobrá. Tak mi tedy objasněte, o co šlo.“

„Penn,“ začala vysvětlovat, „chtěl — no prostě chtěl mě.“

„To jsem vyrozuměl,“ odvětil Mason.

„A chtěl mě za každou cenu. Chtěl se se mnou oženit.“

„A vy jste ho odmítla?“

Přikývla.

„Nikdy předtím jste mu nedala šanci?“ zeptal se Mason.

„Ne,“ odpověděla a rozhořčeně zavrtěla hlavou.

Mason pravil: „Nuže, natropili jste v tom pěkný galimatyáš.“

„Já vím,“ přitakala a několikrát rychle zamrkala.

„No tak,“ vybídl ji příkře Mason. „Nezačínejte mi teď s nářky.“

„To v žádném případě,“ odpověděla. „Já nepláču. Slzy jsou výrazem slabosti a já nenávidím slabost. Skutečné nenávidím.“

„Je to tak vážné?“ zeptal se Mason.

„Ještě víc, než si myslíte.“

Mason zaregistroval, jak se Anders při těch slovech začal trochu ošívat.

„Kdo věděl o tom, že jdete za Wentworthem?“ zeptal se.

„Nikdo.“

„Vůbec nikdo?“

„Ne.“

„Kde máte auto?“

V očích Mae Farrové se náhle objevilo zděšení. „Můj Bože,“ vyhrkla, „nechali jsme ho tam. Hal mě rychle dovedl do svého vozu a…“

„Vlastního nebo půjčeného?“ zeptal se Mason.

„Mám auto z půjčovny,“ odpověděl Anders.

Mason přimhouřil oči. „Dobrá,“ řekl, „dáme se do toho. Vrátíme se do jachetního klubu. Vy půjdete na palubu. Uvedete své šaty do stejného stavu, jako když jste s Wentworthem zápasila… Jak vlastně ten zápas vypadal? Máte nějaké podlitiny?“

„Můj Bože, myslím, že ano. Bylo to docela ostré.“

„Tak se na ně podívejme,“ řekl Mason.

Na moment zaváhala a zabloudila pohledem k Andersovi.

Mason dodal: „Nechtě toho. Teď není čas na nějaký ostych. Jestli chcete, svlékněte se v koupelné, ale já chci ty modřiny vidět.“

Mae si vykasala sukni do poloviny levého stehna. „Tady je jedna,“ ukazovala.

Mason přikývl. „Ještě nějaké?“

„Nevím.“

„Jděte s ní do koupelny,“ vybídl Mason Dellu Streetovou. „Dobře ji prohlédněte. Chci si být sakramentsky jistý, že má nějaké modřiny.“

Když dívky odešly do koupelny, Mason pohlédl na Anderse a pravil: „Vaše vyprávění zavání.“

„Ale je to pravda.“

„Stejně zavání,“ trval Mason na svém. „Co přede mnou tajíte?“

Anders odvětil: „Mae si myslí, že jsem slaboch. Nenávidí mě za to.“

„A jste slaboch?“ zeptal se Mason.

„Nevím. Řekl bych, že ne.“

„Proč si to myslí?“

„Protože jsem se tam ochomýtal s pistolí. Prohlásila, že opravdový muž by vystoupil z auta a strhl ji k sobě, nebo ji následoval na jachtu a pěkně Wentworthovi nabančil.“

Mason mrzutě poznamenal: „V tom může mít pravdu.“

Dveře od koupelny se otevřely. Mason za nimi zahlédl Mae Farrovou ve spodním prádle tělové barvy, jak se právě obléká. Pootevřenými dveřmi zahlédla jeho pohled a zeptala se: „Chcete se podívat, pane Masone?“

Mason mrkl na Dellu Streetovou. „Našly jste něco?“

„Dost,“ odvětila. „Je pěkně zřízená.“

„Ne,“ odpověděl Mason Mae Farrové. „Oblečte se.“

Della Streetová zavřela dveře koupelny. Mason začal přecházet po pokoji. Když vyšla Mae Farrová z koupelny, tiše pronesl: „Dobře, vy dva. Andersi, jeďte do hotelu, popovídejte si o něčem s nočním vrátným a dbejte na to, aby zaregistroval čas. Povězte mu, že nemůžete spát. Přecházejte po recepci. Mae, vy pojedete se mnou zpátky do jachetního klubu. Půjdete na palubu. A až si všechno sakramentsky dobře obhlédnu a ujistím se, že nenajdu žádné důkazy o tom, že lžete, začnete volat o pomoc. Vyběhnete na palubu a vaše šaty budou v přesně takovém stavu jako po potyčce s Wentworthem. Ztropíte povyk a budete křičet, dokud si vás někdo nevšimne. A vypovíte všechno přesně tak, jak to opravdu bylo.“

„Myslíte o tom, že jsem jela sem a…“

„Samozřejmě, že ne,“ odvětil Mason. „Prala jste se s Wentworthem. Někdo po něm střelil a on vběhl do vnitřní kajuty. Snažila jste se jít za ním. Po té potyčce jste byla úplně vyvedená z míry a skoro jste si neuvědomovala, co se děje. Vzala jste za dveře, ale jeho tělo blokovalo vstup. Zkoušela jste to znovu a znovu a znovu. Ani nevíte, jak dlouho — připadalo vám to jako celá věčnost. Nakonec jste propadla hysterii a začala volat o pomoc. Myslíte, že to dokážete?“

„Ano, asi ano.“

„Dobře,“ shrnul Mason, „to je jediný způsob, jak se z té šlamastyky dostat. Stojí tam vaše auto. Po celé kajutě jsou vaše otisky prstů. Předpokládám, že jste se je nepokusila otřít?“

Zavrtěla hlavou.

„Wentworth je ve spodním prádle. Na paži má nejspíše stopy po nehtech. Vy máte potrhané šaty a modřiny po těle. Policii jenom stačí dát si dvě a dvě dohromady, aby kápli na to, co se tam dělo.“

„Ale neměla bych zkusit zůstat úplně mimo?“ zeptala se. „Proč jednoduše nesetřít otisky prstů, nasednout do auta a…“

„Protože začnou pátrat po ženě a hned potom po jejím příteli,“ odpověděl Mason. „Vystopují Anderse a přišijí mu vraždu prvního stupně. Při nynějším stavu věcí ho mohou obviňovat jen z vraždy druhého stupně nebo zabití, a kdyby šlo do tuhého a vy jste podala své vyprávění o šarvátce s Wentworthem dost realisticky, vydupali bychom z toho celkem rozumné zabití v sebeobraně. Jakmile se však budete vy dva snažit z toho vyklouznout, stane se tohle: okresní prokurátor prohlásí, že jste padělala šek, kterým vás pak Wentworth měl v hrsti. Proto jste šla za ním a hodlala mu nabídnout téměř cokoli, aby ho smetl ze stolu.“

„Vždyť jim musí být jasné,“ opáčila, „že jsem bojovala o svou čest.“

Mason si ji upřeně prohlížel. „Bude jim to jasné,“ odtušil, „pokud neprokážou, že jste s Wentworthem neměla něco už předtím. A pokud by se jim to podařilo, Bůh s vámi.“

Mae Farrová bezvýrazně hleděla na právníka.

„Dobrá,“ řekl Mason, „dejme se do toho. Už tak jsme ztratili dost času.“

„A co já?“ zeptal se Anders. „Mám zůstat v hotelu, dokud — nepřijde policie?“

„Ne,“ odvětil Mason, „ale vydržte, dokud se neozvu. Chci si to nejdřív pořádně omrknout. Zavolám včas — ještě než bude mít policie čas vás najít. Bude nejlepší, když potom přejdete do jiného hotelu, přihlásíte se tam pod cizím jménem a ani nevystrčíte nos. Můžete to vysvětlovat tak, že jste plánoval další postup při hledání Mae Farrové a že jste nechtěl, aby ostatní věděli, kde jste. Já zavolám brzy. Tak pojďte, Mae, jdeme. Tahle záležitost je pěkně ožehavá, Dello. Nemusíte se toho účastnit, pokud nechcete.“

„Ale já chci,“ odvětila Della Streetová. „Můžete mě potřebovat.“

„Oukej,“ zakončil Mason. „Jdeme.“

Cestou do jachetního klubu sprchlo na přední sklo Masonova automobilu několik kapek. Obloha byla zatažena hustými mračny, občas vyšlehl blesk a po něm se vzápětí ozvalo rachocení hromu. Bouři však nechali za sebou a v přístavu už bylo celkem klidno.

„Kudy?“ otázal se Mason Mae Farrové, která seděla vedle něho.

„Na příští křižovatce doprava. Teď zpomalte. Zanedlouho budeme zase odbočovat. Tady to bude — támhle u té ohrady. Tady. Teď zatočte. Támhle nalevo je parkoviště.“

„Kde máte zaparkované auto?“

„Právě tam.“

Mason řekl: „Moment. Řekněte mi licenční číslo vašeho auta a popište mi ho.“

„Mám Ford se sklápěcí střechou,“ odpověděla. „Číslo licence WVM pět-sedm-čtyři.“

„Chvilku tady počkejte,“ řekl Mason.

Zhasl světla vozu a vyzval svoji sekretářku: „Dohlédněte na ni, Dello,“ vystoupil z auta a přešel k zaparkovaným automobilům, kde vyhledal popsaný vůz. Po několika minutách se vrátil a řekl: „Všude klid. Pojďme se tedy podívat na jachtu. Dello, vy tady raději zůstaňte.“

Della odvětila: „Půjdu s vámi. Třeba si budete chtít dělat nějaké poznámky.“

„Dobrá,“ odtušil Mason. „Jestli tedy chcete, pojďte s námi. Veďte nás, Mae.“

Mae Farrová uchopila třesoucí se rukou Masona za paži. „Bože,“ vyhrkla, „nevím, jestli budu schopná… jestli to vydržím.“

Mason jí tiše odpověděl: „Pokud na tuhle hru nemáte nervy, nebudeme se do toho míchat. Nemám velkou chuť nastrkovat zbytečně krk. Pokud mě se týče, tohle je jediný způsob, jak můžete svého přítele ušetřit komplikací. Je vaše láska k němu tak veliká?“

Mae velmi procítěně odpověděla: „Já ho nemiluji vůbec. On mě zřejmě ano. Asi ano. Nevím. Když jsem odešla z North Mesa, vymazala jsem ho ze svého života. Nikdy jsem se nehodlala stát manželkou farmáře.“

Mason si ji zvědavě změřil.

Mae nevzrušeně pokračovala: „Dělám to pro něj, protože mám pocit, že mu tolik dlužím. Byla bych mnohem raději, kdyby zůstal doma a staral se o své, ale on se mi ze všech sil snažil pomoci.“

Mason se tiše zeptal: „Myslíte, že zastřelil Wentwortha, Mae?“

Stisk jeho paže ještě zesílil. „Já nevím,“ odvětila. „Někdy si myslím — Ne, on by nelhal.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „Při následujících nepříjemnostech vás nemůžu držet za ruku. Co s tím? Provedeme to, jak jsem vám navrhl, anebo zavoláte policii a povíte jim celou pravdu?“

„Podle vás,“ rozhodla, „ale nechte mě minutku popadnout dech. Představa, že se budu muset vrátit do té kajuty, mě děsí.“

Mason jí položil ruku na předloktí. „Jestli to hodláte udělat, začněte hned. Jestli ne, řekněte to.“

„Jdu do toho,“ potvrdila.

Mason kývl na Dellu Streetovou. Všichni tři vyšli z parkoviště, vstoupili na chodníček uprostřed mola a po něm pokračovali. Po obou stranách míjeli různorodou směsici lodí všech tvarů a velikostí, jejichž stěžně se tyčily k zamračené obloze.

„Bouřka nás začíná dohánět,“ poznamenal Mason.

Nikdo neodpovídal. Jejich kroky pravidelně bubnovaly o dřevěný chodníček. Do ticha nočního přístavu se vznesl lehký vánek a vlnky jím zčeřené začaly šplouchat o boky lodí.

„Kde je ta jachta?“ zeptal se Mason.

„Skoro až na konci,“ odvětila Mae.

Pokračovali dále v chůzi. Občas míjeli osvětlené lodi. Z některých k nim doléhaly zvuky veselí, z jedné dokonce brnkání na kytaru. Zaslechli i rozzlobený ženský hlas, který se někoho tázal, kdo si vlastně myslí, že je, a obvinil ho, že není žádný džentlmen, ale jen podvodník, hulvát a krkoun.

Po chvíli se Mason opět optal: „Tak kde je ta zatracená jachta?“

„Neměla už by být daleko.“

„Poznáte ji vůbec?“

„Samozřejmě. Já… jezdila jsem na ní docela často.“

„Je velká?“

„M-hm. Celkem ano, asi padesát stop.“

„Má motor i plachtu nebo jen motor?“

„Obojí. Je to už veterán, ale s nejmodernějším vybavením. Hodně elektroniky a dokonce i Iron-Mike.“

„Co je Iron-Mike?“ zeptala se Della.

„Něco jako automatický kormidelník,“ vysvětlovala Mae Farrová. „Má napojení na kompas a kormidlo, takže stačí nastavit žádaný kurs a tohle zařízení ho přesně dodržuje. Neznám přesně detaily, ale funguje dokonale.“

„Takže před námi už jsou jenom tři lodi,“ podotkl Mason. „Která je Pennwent?“

Mae Farrová zůstala překvapeně stát a nevěřícně hleděla před sebe. „Ani jedna.“

„Chcete říct, že jsme ji minuli?“ otázal se Mason.

„Určitě ne — ale stejně už jsme asi moc daleko.“

„Oukej, pojďme tedy zpátky,“ rozhodl Mason. „Soustřeďte se a pozorně hledejte.“

Vyšli pomalým krokem a nakonec dorazili zase zpátky k parkovišti. Mae Farrová pološeptem pronesla: „Není tady.“

„Tak dobře,“ reagoval Mason. „Pojďme se tedy podívat, kde byla předtím. Vzpomínáte si na sousední lodě?“

„Ne,“ odvětila, „myslím, že ne. Když jsem přicházela, prostě jsem šla tak dlouho, dokud jsem ji nespatřila.“

„Pak tedy nekotvila vedle některé z těch velkých jachet?“ zeptal se Mason.

„Ne. Pamatuji si, že kotvila mezi poměrně malými čluny. Ach, počkejte. Myslím, že na jedné straně stála Atina.“

Mason řekl: „Oukej, omrkneme si tedy Atinu.“

Všichni tři se pomalu vydali zpátky. „Atina je támhle. A vedle ní prázdné místo,“ oznamoval Mason.

Mae Farrová se zadívala tím směrem a pak se otočila k Masonovi. „Teď si vzpomínám, že to bylo tady. Pamatuji si tamten sud s vodou nedaleko toho jeřábu. Pennwent je fuč.“

Mason přimhouřil oči. „Slouží tu nějaký hlídač?“ zeptal se.

„Ano, bydlí dole v hausbótu. Nevím, k čemu je tady dobrý, kromě zvedání telefonů a přebírání vzkazů. Mám dojem, že se loděnice kolem půlnoci zamyká. Víte, ten vjezd, kterým jsme projížděli. Kluboví členové mají vlastní klíče.“ Na molo i do vody se snesla sprška dešťových kapek. „Dobrá,“ shrnul Mason. „Zdá se, že už nás bouřka dostihla. Jděte do vašeho vozu. Já pojedu do města. Vy se dejte hned za mnou… A co místo, kde Anders zahodil pistoli?“ dodal po chvilce přemýšlení. „Myslíte, že byste ho dokázala najít?“

„Asi ano. Vím zhruba, kde to bylo.“

„Prima. Až tam dojedeme, zablikejte na mě dálkovými světly. Zastavíme tam. Vezmu baterku a půjdu pistoli vyzvednout.“

„Ale co se mohlo s Pennwent stát?“ divila se Mae.

„Jediná věc,“ odtušil Mason. „Odjela, a to nejspíše na vlastní pohon.“

„To znamená, že… někdo… musel být na palubě.“

„Přesně tak,“ odtušil Mason. „Kdo to mohl být?“

Mason na ni hleděl s přimhouřenýma očima. „Co váš přítel?“ zeptal se. „Má nějaké zkušenosti s motory nebo s jachtami?“

„On… Ano, myslím, že má.“

„Proč myslíte?“

„Když studoval na škole, pracoval jedno léto na Aljašce na nějakých rybářských lodích a mám pocit, že se nejméně jednou účastnil plavby ze San Franciska do Turtle Bay.“

Mason řekl: „Dobrá. Pojedeme. Promluvíme si později.“ Dovedl Mae Farrovou k vozu a instruoval ji: „Bude lepší, když pojedete první, dokud nedojedeme do města k hlavní třídě. Od té chvíle převezmu vedení já. Kdyby se mělo něco dít, přišlo by to pravděpodobně už předtím. Nezapomeňte zablikat, až dorazíme k místu, kde Anders zahodil pistoli.“

„Ano,“ slíbila.

„Cítíte se na řízení?“

„Ano, jistě.“

„Dobře. Tak jedeme.“ Déšť mezitím zesílil, blýskalo se častěji a každou chvíli zaduněl hrom.

Mason a Della Streetová nastoupili do vozu. Právník nastartoval, zapnul světla a následoval Mae Farrovou z parkoviště. Stěrače na předním skle monotónně vykonávaly svoji funkci.

„Myslíte, že lže?“ zeptala se Della Streetová.

„Nevím,“ odvětil Mason. „Je to žena. Měla byste jí rozumět víc než já. Co si o tom myslíte?“

„Nevím,“ připustila Della, „ale připadá mi, že si něco nechává pro sebe.“

Mason nepřítomně přikývl a soustředil se na červená zadní světla vozu Mae Farrové. „Čím víc o tom přemýšlím,“ začal nahlas uvažovat, „tím jsem raději, že jsem nemusel na tu jachtu ani vkročit.“

„Asi není třeba zdůrazňovat, že jste si pěkně zahrával,“ poznamenala Della.

„Vůbec ne,“ přitakal Mason s úsměvem. „Musím si zahrávat. Když převezmu případ, stojím stoprocentně při klientovi. Dělám vše, co je v mých silách, abych získal fakta. I když se to někdy trochu zvrhne.“

„Já vím,“ odpověděla Della tiše.

Mason na ni pohlédl. „Ale nikde není napsáno, že byste také vy musela nastrkovat krk.“

Della zjevně usoudila, že si jeho poznámka nezasluhuje žádný komentář.

Nějakých pět nebo šest minut pak jeli v tichosti a nakonec dorazili k hlavní třídě. V tu chvíli Mason Mae Farrovou předjel. „Chcete, abych sledovala její světla?“ otázala se Della Streetová.

„Není třeba, vidím je v zrcátku,“ odpověděl Mason.

Déšť nemilosrdně bičoval přední okno Masonova vozu. Blesky křižovaly oblohu a osvětlovaly krajinu nadpřirozeným zeleným svitem. Každou chvíli se ozývalo ohlušující rachocení hromu.

Asi po patnácti minutách zahlédl Mason ve zpětném zrcátku zablikání. Zajel proto ke straně vozovky a zastavil. Potom si vyhrnul límec svého pršipláště a vyběhl k místu, kde stálo vozidlo Mae Farrové s běžícím motorem a kmitajícími stěrači. Světla aut osvětlovala dešťové kapky a proměňovala je ve zlatavé kuličky.

Mason došel až k autu a Mae Farrová stočila okénko. „Myslím, že to bylo tady,“ pravila.

„Víte to jistě?“

„Ano. Pamatuji si tamten kiosek s párky v rohlíku naproti přes ulici. Zastavili jsme asi padesát yardů za ním.“

Mason se ohlédl po bílé budově. „Teď je tam tma,“ řekl. „Předtím svítil?“

„Ano.“

„Jak to přesně Anders provedl?“ zeptal se Mason. „Vystoupil a jen tak pistoli odhodil, nebo jí mrštil vší silou anebo ji jen vyhodil okénkem z auta ?“

„Ne. Vystoupil, postavil se vedle vozu, vzal pistoli za hlaveň a hodil ji co nejdál.“

„Přes tu ohradu?“

„Ano.“

Mason na moment hleděl do škarpy, kam už začala stékat voda, a pak rozhodl: „Dobrá. Počkejte tady.“ Přešel zpátky ke svému vozu, vzal z rukavicové skříňky baterku a vyrazil. Přelezl plot s ostnatým drátem a začal v mokré trávě pátrat po pistoli. Kdykoli projíždělo po silnici nějaké auto, rychle baterku zhasl a zůstal na chvíli nehybně stát.

Asi po patnácti minutách mu došla baterie, a tak přelezl zpátky, namáhavě vylezl po klouzavém náspu k vozu Mae Farrové. „Nemá to smysl,“ řekl. „Nemůžu ji najít. A bojím se tady moc dlouho ochomýtat.“

„Jsem si docela jistá, že to bylo přesně tady.“

„No, ráno budeme vědět víc.“

„Co chcete, abych teď udělala?“

„Kde bydlíte?“

„Na adrese, kterou jsem vám udala, Palmcrest Rooms.“

„Mám vaše telefonní číslo?“

„Ano. Je mi strašně líto, pane Masone, že jsem se vás snažila oklamat. Víte, jak jsem tvrdila, že jsem Sylvia a…“

„Na takovéhle omluvy budete mít ještě času habaděj,“ přerušil ji Mason, „až nebudu stát v dešti. Umím daleko lépe odpouštět, když mi neteče voda za krk a mám nohy v suchu a v teple.“

„Co mám tedy dělat?“

„Znáte telefonní číslo k Delle Streetové?“ zeptal se Mason.

„Ne. Volali jsme do kanceláře a…“

„To je ono,“ podotkl Mason. „Máme denní a noční číslo. A tohle noční je právě k Delle Streetové. Moje číslo není v seznamu uvedené. Ona jediná ho zná. Vy se teď vraťte do Palmcrest Rooms a jděte do postele, jako by se nic nestalo. Kdyby vás kdokoli vytáhl a začal se na něco vyptávat, držte jazyk za zuby. Nikomu ani slovo. Nepřitakávejte, neodporujte a vůbec nic nevysvětlujte. Trvejte na přítomnosti svého advokáta. Já budu hovořit za vás.“

„A jestli — no, co když se nikdo nebude na nic ptát?“

Mason odvětil: „Ráno vstaňte, posnídejte a ozvěte se mi. A hlavně, proboha, do té doby nic nepodnikejte. Ještě víc byste celou situaci zkomplikovala.“

„Jak to myslíte?“

„Ruce pryč od Harolda Anderse,“ varoval ji Mason. „Mějte oči otevřené a ústa zavřená.“

Položila svoji ruku na jeho. „Moc vám děkuji, pane Masone. Ani neumím vyslovit, jak jsem vám vděčná.“

„Takhle to stačí,“ odtušil Mason. „Dobrou noc.“

„Dobrou noc, pane Masone.“

Právník se vydal ke svému vozu a při každém kroku cítil v botách nepříjemné čvachtání.

Della mu otevřela dveře. „Našel?“ zeptala se.

Mason zavrtěl hlavou.

Mae Farrová nastartovala, projela kolem nich, zatroubila dvakrát na pozdrav a za chvíli zmizela ve tmě.

Della Streetová otevřela kabelku a vytáhla z ní malou láhev whisky.

„Kde jste to vzala?“ otázal se Mason.

„V mém soukromém sklípku,“ odvětila Della. „Řekla jsem si, že by se mohla hodit. Hrome, šéfe, vždyť z vás jenom crčí.“

Mason nejdříve nabídl láhev jí. Della zavrtěla hlavou a řekla: „Vy ji potřebujete víc, šéfe. Vyzunkněte to.“

Mason si přiložil láhev ke rtům, ale pak si to zase rozmyslel.

„Dejte si trochu, Dello.“

„Ne, děkuji, mně je prima. Ale vy jste byl venku strašně dlouho.“

„Chtěl jsem tu pistoli najít,“ odtušil Mason.

„Myslíte, že si opravdu pamatuje, kde přesně ji Anders zahodil?“

„Zřejmě ano. Ten stánek je dobrý opěrný bod.“

„V téhle tmě se těžko něco hledá.“

„Jistě,“ odvětil Mason, „ale vzal jsem to pěkně podrobně a pročesal jsem plochu sedmdesát pět krát sedmdesát pět kroků.“

„Jéje, tak to musíte být opravdu promočený až na kost.“

Mason nastartoval a vyjel. „Tak to bychom měli,“ poznamenal.

„Máte už nějakou představu?“ zajímala se Della.

„Ne,“ odpověděl Mason, „ještě ne. Ale ta whisky, Dello, to byl učiněný životabudič.“

„Kam jedeme teď?“

„K nějakému telefonu,“ rozhodl Mason, „ze kterého zavoláme Halu Andersovi do hotelu Fairview.“

Dlouhou dobu pak jeli tiše. Déšť začínal řídnout, až nakonec ustal. První telefonní budku našli na předměstí, v restauraci s celonočním provozem. Mason do ní vstoupil a vytočil číslo hotelu Fairview. „Vím, je dost pozdě,“ začal, když se mu ozvala recepce, „ale prosil bych vás, abyste mě spojil s panem Anderseni. Myslím, že bydlí v čísle tři-devatenáct.“

„Očekává hovor?“ zkoumal recepční.

„To je v pořádku. Jde o obchodní záležitost.“

Chvilku bylo ticho a potom se znovu ozval recepční: „Lituji, ale pan Anders se nehlásí.“

„Třeba je ve vestibulu,“ namítl Mason. „Zkuste ho vyvolat.“

„Ne, ve vestibulu není. Tam není ani noha. Pana Anderse jsem neviděl už od večera.“

„Vy ho znáte?“

„Ano. Myslel jsem si, že není u sebe, ale pro jistotu jsem k němu ještě brnkl.“

„Máte v recepci jeho klíč?“

„Ne.“

„Zkuste to, prosím, ještě jednou a trochu přitlačte. Třeba jen spí.“

Opět chvíle ticha a nakonec hlas recepčního: „Ne, pane, neodpovídá. Zkoušel jsem to několikrát.“

„Děkuji vám,“ řekl Mason.

A zavěsil, právě když recepční začal říkat: „Chcete mu zanechat nějaký vzkaz?“

Mason gestem přizval Dellu Streetovou z automobilu a oba si pak v restauraci objednali kávu. „Není tam?“ otázala se Della.

„Není a nebyl,“ odvětil Mason.

„Vůbec se neobjevil?“

„Ne.“

„Vždyť jste mu přece výslovně řekl, aby…“

„To ano,“ řekl Mason vážně. „Ale asi neposlechl. Myslím, že si dám šunku s vejci. Co vy na to, Dello?“

„Beru,“ souhlasila.

Mason objednal porci pro oba. A zatímco čekali na jídlo, tiše seděli a usrkávali kávu. Della Streetová se tvářila velmi ustaraně.

Masonův profil zračil vyrovnanost, odhodlání a hluboké soustředění.

Když Mason vstoupil do své kanceláře, zastihl Paula Drakea a Dellu Streetovou uprostřed rozhovoru.

„Nazdar, lidi,“ pozdravil a ladným pohybem vrhl svůj klobouk na Blackstoneovu bystu u dveří. „Proč ty chmury?“

Drake pohlédl na právníka bezvýrazným pohledem a pravil: „Wentworth je mrtev.“

„A sakramentsky,“ odvětil Mason žertovně. „To by nám mohlo případ Mae Farrové značně zjednodušit.“

„Anebo ještě víc zkomplikovat,“ odvětil detektiv.

Mason přešel ke svému stolu, posadil se na otočnou židli, rychlým pohledem přelétl na Dellu Streetovou a ta na něho nenápadně mrkla.

„Inu,“ nadhodil Mason, „pojďme se vrhnout na dnešní poštu. Něco důležitého, Dello?“

„Nic, co by nemohlo počkat.“

Mason rychle prolistoval kupu dopisů a odsunul je ke kraji stolu. „No tak, Paule, co máš na srdci? Jak zemřel Wentworth?“

„Na mozkové krvácení,“ odvětil Drake.

Mason tázavě nadzdvihl obočí.

„Způsobené kulkou,“ pokračoval Drake, „která pronikla do lebky zprava. Poranila nějakou cévu, čímž způsobila profuzní krvácení do mozkové tkáně, které zapříčinilo smrt.“

„Okamžitou?“ zajímal se Mason.

„To určitě ne.“

„Kdo ho zavraždil?“

„Není známo.“

„Kdy?“

„Někdy včera večer. Přesný čas smrti ještě nestanovili.“

Mason se obrátil k Delle Streetové tak, že mu detektiv neviděl do obličeje. „Uvědomila jste naši klientku?“ zeptal se.

„Zkoušela jsem jí volat,“ informovala Della. „Ale nezastihla jsem ji.“

„Kde je?“

„Nikdo neví. Ve svém bytě však telefony nebere.“

„No,“ vypravil ze sebe pomalu Mason, „to je tedy věc.“

„Ještě jste zdaleka neslyšel všechno,“ upozornila ho Della a významně pokynula směrem k Paulu Drakeovi.

„Oukej, Paule,“ řekl Mason, „poslechněme si tedy i zbytek. Pověz mi všechna fakta a já si to pak trochu promyslím.“

Drake se pečlivě uvelebil v klientském křesle a nacpal si do úst tři žvýkačky. Jeho pohled zůstával tajemný a neprostupný. Jedině rychlé žvýkání prozrazovalo něco o jeho vnitřním stavu.

„Wentworth,“ začal, „má jachtu jménem Pennwent Asi padesát stop dlouhá, s dokonalým vybavením, včetně Iron-Mike. Pokud nevíš, co to znamená, pak věz, že Iron-Mike je zařízení, kterým se dá kormidlo připojit ke kompasu, a tak automaticky navést loď na žádanou trasu. Ten mechanismus pak udržuje správný kurs s minimálními odchylkami. Výrobce dokonce tvrdí, že loď, řízená jejich automatickým kormidelníkem, pluje daleko přesněji, než kdyby byla ovládána ručně.“

„M-hm,“ přitakal Mason. „Něco už jsem o té věci slyšel. Pokračuj, Paule.“

„Ráno,“ navázal Drake, „tu jachtu našla někde poblíž San Diega pobřežní hlídka.“

„Proč pobřežní hlídka?“ zeptal se Mason.

„No, to je docela zajímavé,“ opáčil Drake. „Tanker, který mířil k pobřeží, musel změnit kurs, aby se s Pennwentem nesrazil. Jachta ignorovala všechny signály, na palubě nebylo nikoho vidět a loď si to hnala plnou parou vesele dál. Kormidelník tankeru se naštval a odeslal vysílačkou depeši. Tu zachytil ozbrojený pobřežní člun, který se zrovna plavil nedaleko odtud, a asi za hodinu jachtu našel. Jen tak si tam brázdila moře. Na signály opět nereagovala, a tak se nakonec jednomu muži z hlídky chytrým navigačním manévrem podařilo dostat na palubu. V kajutě našel Wentworthovo tělo. Wentworth se zřejmě bezúspěšně snažil krvácení zastavit. Podařilo se mu dostat do vnitřní kajuty a zase nazpátek do hlavní. Nakonec upadl do bezvědomí a zemřel.“

„Našla policie smrtící kulku?“ zeptal se Mason a v jeho hlase se nezračilo víc, než jen zdvořilý zájem.

„To nevím,“ odvětil Drake. „Nejsem o všech detailech informován.“

Mason si začal pohvizdovat a přitom bubnoval prsty o hranu stolu. „Na palubě už nikoho jiného nenašli Paule?“

„Ne.“

„Nějaké důkazy o tom, že byl na palubě ještě někdo jiný?“

„Žádné. Samozřejmě snímají otisky prstů a potom asi budou vědět víc.“

„Jsou už nějaké odhady, jak dlouho po zásahu ještě žil?“ zeptal se Mason.

„Ještě ne. Ale určitě tak dlouho, aby stihl trochu po lodi cestovat.“

„Našli vražednou zbraň?“

„Ne.“

„Kde míval Wentworth svoji jachtu?“ otázal se Mason. „Nemáš ponětí?“

„Ano. Měl najaté místo v jachetním klubu. Odtamtud by se z přístavu dostal asi za dvacet minut.“

Mason pokračoval v bubnování na okraji desky svého psacího stolu. Della Streetová se vyhýbala jeho pohledu. Paul Drake neustával ve žvýkání a soustředěně právníka sledoval.

Po delší odmlce se Drake zeptal: „Co budeš chtít ode mě, Perry? Mám celou akci odvolat nebo mám pokračovat?“

„Pokračuj dál,“ odvětil Mason.

„V čem?“

„Zjisti o té smrti, co se dá. Je možné, že by šlo o sebevraždu?“

„Nejspíš ne,“ odpověděl Drake. „Policie si to rozhodně nemyslí.“

„Pokud žil tak dlouho, že se stačil přesunout z jedné kajuty do druhé a nazpátek, mohl také klidně hodit pistoli do moře,“ podotkl Mason.

„Neměl na sobě žádné stopy po střelném prachu,“ vysvětloval Drake, „a úhel výstřelu sebevraždu docela spolehlivě vylučuje.“

Mason řekl: „Chci o tom Wentworthovi vědět co nejvíc, Paule. Může to být důležité. Chci mít informace o jeho přátelích a stycích, o jeho životě, důvěrnostech i o tom, jaký měl názor na lidské štěstí.“

„Většinu mám už rozdělanou,“ odpověděl Drake. „Část patří do běžné rutiny, jež vyplynula ze šetření, které jsem zatím kolem něho prováděl. Něco lze zjistit velice lehce a já předpokládal, že tě to bude zajímat.“

„Kolik informací mi můžeš poskytnout teď hned?“ otázal se Mason.

„Moc ne. Byl ženatý a asi měl doma potíže.“

„Nějaký rozvod?“ zajímal se Mason.

„V tom je právě ten zádrhel. Jeho žena je Mexičanka — krásná, olivová pleť, perfektní tajle, černé oči s dlouhými řasami.“

„A žhavý temperament,“ podotkl Mason.

„A žhavý temperament,“ souhlasil Drake. „Nežijí spolu už přes rok, ale nemohli se dohodnout na majetkových záležitostech.“

„Proč nešla k soudu a nenechala si část majetku po rozvodu prostě soudně přiřknout?“ zeptal se Mason.

„Wentworth,“ přerušil ho Drake, „byl na takové finty příliš chytrý.“

„Mnohem chytřejší muži než Wentworth na tohle dojeli,“ namítl Mason.

„Ale nebyli takoví filutové,“ odporoval Drake. „Wentworth se vyznal. Juanita by se podle všeho ráda provdala za muže jménem Eversel, Sidney Eversel. Docela pěkný frajírek. Přátelí se s ostatními jachtaři, má vlastní loď a pořádá všechny možné vyjížďky na Catalinu a tak dále. Právě tak ho Juanita poznala. Zřejmě nějaký divoký mejdan. Juanita se zachovala impulzivně a Wentworthovi se to nelíbilo. Od té doby už spolu moc nepekli a o dva měsíce později se spolu rozešli.“

„Scházela se v té době s Everselem?“ zeptal se Mason.

Drake pokrčil rameny a řekl: „Wentworth si najímal detektivy a Juanita si nepodala žádost o rozvod. Závěry si můžeš vyvodit sám.“

„Kde se nacházela Juanita v době Wentworthovy smrti?“ otázal se Mason.

„Nevím,“ odvětil Drake. „To je jedna z věcí, na které právě pracuji.“

„A další směry pátrání?“ zajímal se Mason.

„Události na Pennwentu,“ informoval Drake. „Ono se říká, ‚Můj dům, můj hrad‘, ale o jachtě to platí dvojnásob. V jachetním klubu musí být večírek opravdu divoký, než se o to někdo začne zajímat. Jediní lidé, kteří se tam vyskytují, jsou majitelé jacht a jejich hosté. Tamní noční hlídači obvykle chodí brzy spát a nemívají dobrý sluch. K tomu ještě špatně vidí a mizerně si pamatují, jestli mi rozumíš.“

„Myslíš, že si Wentworth tahal na loď ženské?“

„Chm, celé zástupy,“ odtušil Drake. „Mám hlášku, že se na palubě konala před odjezdem na volné moře nějaká party. Těžko by sis asi dokázal představit, jak postřelený Wentworth vyráží s lodí z přístavu. Na druhé straně však kdyby ho někdo zabil na širém moři, jak by se pak vrah dostal na břeh? Nemohl přece jen tak přepochodovat po hladině. Ať to vezmeš z kterékoli strany, je to velmi podivné. Stručně řečeno, pečlivě si zjišťuji, kdo všechno se včera večer na palubě vyskytoval. A jednu horkou stopu už jsem zavětřil. Mladá žena, která se předtím několikrát účastnila vyjížděk na Pennwentu a kterou členové klubu od vidění znali, byla včera spatřena v přístavu. Jeden ze členů ji zahlédl vystupovat z auta.“

„Ví se, o koho jde?“

„Buď to neví, nebo nechce prozradit,“ odpověděl Drake, „ale prokurátorova parta si ho ještě nevzala do parády. Až se do něj pustí, nejspíš to z něj dostanou. Nasadil jsem na tuhle stopu také nějaké lidi.“

Mason řekl: „Nejsem si jistý, Paule, jestli je tahle stopa pro nás důležitá.“

„Myslel jsem, žes chtěl všechny dostupné informace.“

„To je pravda.“

„No tak, tohle sem také patří.“

Mason pravil: „Tímhle způsobem by se mohla ta nevinná dívka dostat do ošklivé kaše, Paule.“

„Jak víš, že nevinná?“ divil se Drake.

„Protože nevěřím, že by postřelený Wentworth vyjel s jachtou na širé moře.“

„Dobře tedy,“ odporoval Drake, „ale vysvětli mi, jak ho někdo mohl zastřelit na moři. Musel by si potom nejspíš zavolat taxíka. Ať je to jak chce, ta dívka v tom teď lítá až po uši. Úřad okresního prokurátora ji vyčmuchá raz dva.“

Mason si povzdechl. „Oukej, Paule. Když tady takhle budeme sedět, asi se nic dalšího nedozvíme.“

„Nasadil jsem pět mužů,“ podotkl Drake. „Nebo raději víc?“

„Rozhodni se sám, Paule. Já chci fakta. A chtěl bych je mít pokud možno rychleji než policie.“

„To nejde,“ namítl Drake. „Tu a tam můžu něco vyčmuchat, ale to hlavní dostane vždycky hned oddělení vražd. Oni na tom pracují. Jsou na to zařízení. A mají za sebou zákon.“

„Počkej,“ vzpomněl si najednou Mason. „Jak byl Wentworth oblečený, když ho našli?“

„Myslíš barvu šatů a…“

„Ne, to ne. Byl vůbec oblečený?“

„No, ano, myslím, že ano.“

„Zjisti mi to, Paule, oukej?“

„Oukej. Bral jsem to prostě jako fakt, protože nikdo neříkal nic jiného.“

„Dobrá,“ odpověděl Mason. „Dej se do toho a pravidelně mě informuj.“

Drake se neměl k odchodu. „Připadá mi, že máš dneska ráno pořádně napilno, Perry.“

Mason se natáhl ke kupě dopisů a řekl: „Musím si vydělávat na živobytí. Podívej na ten kopec pošty.“

„Vidím ho,“ odvětil Drake. „A vidím taky tebe. Poprvé, co tě znám, se tak živě hrneš do ranní pošty. Pojďme si promluvit trochu na rovinu. Řekněme, že ta žena, která byla včera večer viděna na palubě jachty, byla Mae Farrová.“

Mason tázavě povytáhl obočí. „Proč zrovna ona?“ zeptal se.

„Proč ne?“

„Z jednoho důvodu,“ odtušil Mason, „neměli se s Wentworthem poslední dobou zrovna v lásce. Wentworth na ni podal žalobu pro padělání šeku.“

„Já vím,“ odvětil Drake. „Ale slečna Farrová si třeba mohla myslet, že tu věc urovnají, když s ním stráví pár minut o samotě.“

„Nebylo co srovnávat,“ odpověděl Mason. „Celá ta záležitost byl podfuk.“

„Chápu,“ pokračoval Drake, „ale otázka je, jestli to věděla Mae Farrová.“

„Samozřejmě, že věděla,“ odvětil Mason. „Její přítel byl u toho, když jsme tady Wentwortha rozebrali.“

„Ale mohla to klidně být ona, Perry,“ nedal se Drake.

„Proč myslíš?“

„Ten popis na ni sedí.“

„Čí popis?“

„Muže, který dívku viděl vystupovat z auta. Věděl, že patří k Wentworthovi.“

„Wentworth na ní měl svoji nálepku?“ zeptal se Mason.

„To ne, ale víš přece, jak to u těchhle jachtařů chodí. Je to jeden spolek. Sličná dívka bez doprovodu, která se potuluje kolem přístavu, se nikdy nemusí moc shánět po doprovodu — pokud ovšem k někomu z nich nepatří.“

„Nerad slyším o takovém druhu vlastnictví,“ podotkl Mason.

„Víš přece, co mám na mysli, Perry. Prostě dívka, která jde za některým z nich.“

„Mae Farrová je naše klientka,“ namítl Mason.

„Vím,“ odtušil Drake. „Pštros vždycky strká hlavu do písku. Nechtěl bys, Perry, abych měl písek v očích, vid7“

„Ale jdi už, prosím tě, a nech mě, ať si to můžu v klidu rozmyslet, Paule,“ odbyl ho Mason. „Mám starosti, protože nemůžeme pořád Mae Farrovou sehnat.“

„Zkoušeli jste jejího přítele?“ nadhodil Drake.

Della zavrtěla hlavou.

„Možná by to stálo za pokus,“ uvažoval.

„Možná,“ odtušil Mason.

Drake si povzdechl a začal se zvedat. Povstal, protáhl se, zívl a pravil: „Dělej, jak myslíš, Perry. Sám víš nejlíp, do čeho jdeš. Budu se ti průběžně hlásit.“

A pomalu přešel kancelář, otevřel východové dveře, otočil se, jako by ještě chtěl něco dodat, ale potom si to zřejmě rozmyslel a vyšel tiše na chodbu.

Jakmile se za ním zavřely dveře, Mason si s Dellou Streetovou vyměnili pohledy.

„To bychom měli, Dello,“ začal Mason. „Bude to na vás. Vezměte si poznámkový blok.“

Della uposlechla. „Něco delšího?“ ujistila se.

„Právě naopak,“ odvětil Mason.

„Dobře, pak můžeme začít.“

„Napište do hlavičky velkým písmem ‚žádost‘,“ začal Mason, „doplňte datum a dále pište: ‚Žádáme, abyste mému právnímu zástupci poskytli k nahlédnutí originál šeku údajně podepsaný Pennem Wentworthem, který jste odmítli proplatit jako falešný. Šek je splatný níže podepsané — Mae Farrové— a údajně označen na rubu jako splatný obchodnímu domu Stylefirst, (podepsaná) Mae Farrová‘.“

Pero Delly Streetové se jen míhalo po bílém papíře zápisníku.

„Vynechte tam místo na podpis“, pokračoval Mason. „Naťukejte to, oblečte se a vyrazte na hon na Mae Farrovou.“

„Mám jít k ní do bytu?“ zeptala se Della Streetová.

„Jděte, kam vás napadne,“ řekl Mason. „Zjistěte, co jen bude ve vašich silách. Pamatujte, že tahle žádost slouží jako vaše ochrana pro případ, že by se někdo vyptával. Prostě ji hledáte, protože je to součást vašich každodenních povinností jako mé sekretářky. Chceme od ní mít tuto žádost podepsanou, abychom ji mohli předložit bance.“

„Takže je to jenom zástěrka?“ zeptala se Della.

„Jenom zástěrka,“ potvrdil Mason, „která vás ochrání, kdyby se o vás někdo začal zajímat.“

„Jak dlouho na tom mám pracovat?“ zeptala se.

„Dokud ji nenajdete,“ pokračoval Mason, „nebo vám nedám jiné instrukce. Volejte mi asi tak každou hodinu a informujte mě o svých nových zjištěních. Pokoušejte se k ní dovolat. Zjistěte, jestli ji někdo neviděl vcházet nebo vycházet z bytu. Vypátrejte, kde si nechává auto. Prostě ji pořádně proklepněte a berte cokoli, na co narazíte. Všechna fakta mi ihned volejte. Kdyby na vás někdo šel zhurta, valte na něho své nevinné oči. Já jsem vám prostě nadiktoval tuhle žádost a pověřil vás, abyste na ni opatřila podpis slečny Farrové. A vy se ho teď snažíte sehnat.“

Della Streetová přikývla. „Tak já jdu,“ rozloučila se a vyšla z kanceláře.

V jedenáct třicet se Della Streetová ozvala poprvé. „Našla jsem její auto,“ začala.

„Kde?“

„V garáži, kde obvykle parkuje.“

„Můžete zjistit, v kolik hodin přijela?“

„Ano, asi ve tři hodiny ráno.“

„A šofér?“

„Ona sama.“

„O ní už něco víte?“

„Ještě ne.“

„Dělejte v tom směru vše, co můžete, Dello,“ nabádal ji Mason. „Nezapomeňte, že právě tady máme před policií náskok. Chci ty informace znát dřív, než oni.“

„Myslím, že bych mohla pracovat rychleji, kdybych měla s sebou na pomoc někoho z Drakeových mužů,“ podotkla Della.

„Ne, přesně tohle já nechci,“ odporoval Mason. „Můžeme věřit Paulovi, ale ne jeho lidem. Vy, jako moje sekretářka, sháníte podpis na jakýsi papír, a to je všechno, co je komu do toho. Kdyby se policie zeptala někoho z Drakeových mužů, proč se po ní shání, bylo by to daleko horší.“

„Rozumím,“ řekla Della Streetová. „V kolik jdete na oběd?“

„Ne dřív, než mi znovu zavoláte,“ ujistil ji Mason. „Zapátrejte trochu a dejte mi vědět, co se děje.“

„Oukej, já se zase ozvu.“

Příští hovor přišel ani ne za třicet minut. „Někdo,“ začala opatrně, „sundal pokličku z hrnce a fazolky jsou nyní rozházené všude kolem.“

„Co jste zjistila, Dello?“

„Dva muži,“ odpověděla, „přijeli asi v devět hodin ráno a klepali na dveře Mae Farrové, dokud neotevřela. Vešli potom rovnou dovnitř a klobouky si nechali na hlavě. To je vše, co viděla žena z protějšího bytu.“

„Víc nepotřebuji,“ řekl Mason. „Pojďte zpátky do kanceláře, Dello, půjdeme na oběd.“

Když se Mason s Dellou Streetovou vrátili z oběda, čekal už na ně Paul Drake. „Takže Perry,“ začal detektiv, „můžu ti poskytnout informace asi tak hodinu před jejich otištěním v odpoledních vydáních novin.“

„Začni,“ vyzval ho Mason.

„Nevypadá to pro Mae Farrovou ani pro jejího přítele moc dobře. Nevím, po jaké stopě policie jde, ale došli po ní až k Mae Farrové. Vyrozuměl jsem, že ji muž, který ji viděl vycházet z auta, stoprocentně identifikoval.“

„Ještě něco?“ zeptal se Mason.

„Ano. Stopa vede i k jejímu příteli.“

„Našli ho?“

„Asi s tím měli dost honičku,“ konstatoval Drake. „Vyšťourali ho někde mimo město. Podle toho, co jsem slyšel, ho našli v North Mesa.“

„A dál?“ zeptal se Mason.

„Mám informace, že ta dívka drží zatím jazyk za zuby, ale telegrafické zprávy ze severu hovoří o tom, že když přiletěli lidé z úřadu okresního prokurátora do San Franciska, aby se tam střetli s místními úřady, které sem dopravily Anderse, dostali z Anderse prakticky plné doznání.“

„Doznání?“ divil se Mason.

Drake přikývl a po chvíli dodal: „Nevypadáš moc dobře, Perry.“

„Proč myslíš?“

„Poslední dobou se zbytečně moc přepínáš. Proč si chvíli nedáš pohov?“

„Proč bych měl?“ odpověděl Mason otázkou.

„Myslím, že by ti to prospělo,“ odvětil Drake. „Být tebou, najel bych na to ihned.“

„Co vypověděl Anders?“ zeptal se Mason.

„Nevím,“ řekl Drake, „ale určitě něco senzačního. Novináři totiž potom dostali tip, že je do toho namočený i jeden prominentní právník.“

„Ale houby,“ odtušil Mason. „Anders do toho nikoho namočit nemůže.“

„Bylo by možná dobré, kdyby ses tak na dva dny vypařil, dokud o tom neseženu všechny podrobnosti,“ pokračoval Drake. „jsem schopen je opatřit do osmačtyřiceti hodin.“

„K čertu s tím vším,“ ulevil si Mason. „Dovedeš si představit, jakou by měla policie radost, kdybych najednou zmizel? Rozmázli by po všech novinách, že jsem spěšně sklapnul kufry, když jsem se doslechl o Andersově výpovědi.“

„Mají na tebe něco?“ zeptal se Drake. Mason pokrčil rameny: „Jak mám vědět, co mají? Jak mohli Anderse přimět, aby mluvil?“

„Starý známý trik,“ odvětil Drake. „Nakukali mu, že jim Mae Farrová všechno řekla a že bere vinu na sebe. Anders se v tu chvíli zachoval jako dokonalý džentlmen, prohlásil, že za to ona nemůže a všechno jim vyslepičil.“

Mason začal: „Tak tedy…“ a odmlčel se, protože zazvonil telefon.

Della zvedla sluchátko a ohlásila se. Potom na chvíli zaváhala a přikryla mikrofon. Pohlédla na Perryho Masona a bezvýrazným hlasem mu oznámila: „Chce s vámi ihned mluvit seržant Holcomb z oddělení vražd a Carl Runcifer, zástupce okresního prokurátora.“

Ale ale, tihle ptáčkové jsou zatraceně rychlí, řekl Drake.

Mason přejel pohledem k východovým dveřím. „Rychle se, prosím tě, vytrať, Paule,“ vybídl ho.

„Oukej, Dello, uveďte je.“

Drake v momentu došel svižnými, ladnými kroky až k východovým dveřím a otevřel je. Náhle se z chodby ozval mužsky hlas: „Stát. Zůstaňte, kde jste.“

Drake se zarazil.

Než stačila Della Streetová dojít ke dveřím do vnější kanceláře, rozrazil je seržant Holcomb. Klobouk měl posazený dozadu a v jeho tvrdých očích bylo možno vyčíst nenávistný pohled. Za ním se linul oblak hustého doutníkového kouře.

Muž z chodby zavolal: „Tady je, seržante.“

Holcomb přešel ke dveřím na chodbu, prohlédl si Drakea a zavrčel: „Tohle je jen poskok. Nechte ho jít a pojďte dál, Runcifere.“

Podržel dveře a jimi do kanceláře trochu bázlivě vešel Carl Runcifer, vysoký muž něco před čtyřicítkou se šedýma očima a hrubými rysy.

„Podle popisu jsem měl dojem, že je to Mason,“ řekl.

Mason prohodil zpoza stolu přívětivě: „Není třeba se nijak omlouvat, pane Runcifere. Vy jste jeden ze zástupců prokurátora, s nimiž jsem ještě u soudu neměl tu čest. Jen pojďte dál a posaďte se.“

Runcifer, kterému se zřejmě ulevilo, přešel kanceláří a usadil se do křesla pro klienty.

Mason pohlédl na seržanta Holcomba a prohodil: „A jak vám se daří, seržante? Už jsem vás dlouho neviděl.“

Seržant Holcomb zůstal rozkročeně stát s rukama v kapsách svrchníku. „Zdá se, že jste trošinku ujel, Masone,“ odpověděl.

„Vy nejste na úřadě moc dlouho, že?“ zeptal se Mason Runcifera.

„Asi tři měsíce.“

Seržant Holcomb si vyndal doutník z úst. „Nesnažte se na mě zapůsobit nějakým kamarádíčkováním, Masone, na mě to neplatí.“

Mason opáčil: „A vy se na mě nesnažte zapůsobit těmi svými drsňáckými způsoby, seržante, protože ty neplatí zase na mě. Jestli se ode mě něco chcete dozvědět, tak se ptejte.“

„Kde je ta pistole?“ zeptal se seržant Holcomb.

„Jaká pistole?“

„Ta, kterou byl zabit Wentworth.“

Mason pokrčil rameny a odpověděl: „Můžete si mě prohledat.“

„To máte tedy zatracenou pravdu,“ odtušil Holcomb pochmurně.

„Máte zatykač?“ otázal se Mason.

„Ten nepotřebuju.“

„Jak se to vezme,“ podotkl Mason.

Holcomb přešel k právníkovi a posadil se na roh jeho stolu. „Jedna věc je pracovat jako právník a schovávat se za těmi všemožnými důvěrnými informacemi. Jiný případ však nastane, když zajdete tak daleko, až se stanete spoluviníkem.“

Mason ho poněkud nakvašeně vybídl: „Jen pokračujte. Řekněte to. Ulevte si.“

Runcifer se vložil do debaty. „Bylo by asi lepší, seržante, kdybych nejprve panu Masonovi položil několik slušných otázek, než na něj vyrukujete s tak závažnými obviněními. Pan Mason je, koneckonců, právník a…“

„K čertu!“ vyhrkl znechuceně seržant Holcomb a po chvíli dodal: „Pokračujte,“ a přešel k oknu, kde se dobrovolně postavil zády k Masonovi i Runciferovi.

„Je vám asi známo, že byl Penn Wentworth v dnešních ranních hodinách nalezen mrtev na své jachtě?“ zeptal se Runcifer. Mason přikývl.

„Byl zastřelen. Podle všeho směřuje největší podezření na dívku jménem Mae Farrová a muže, jehož jméno je Harold Anders. Ta dívka byla bezpochyby včera večer přítomna na místě činu v době, kdy se střílelo. Anders to přiznává a též vypovídá, že také on se nalézal ve stejné době v blízkosti jachty. Podle jeho výpovědi se zdá, že se nejedná o vraždu prvního stupně, ale jde nepochybně o zabití, které bude muset být posouzeno porotou.

Anders uvedl, že když vám s Mae Farrovou pověděli o střelbě, poslal jste ho zpátky do hotelu a poradil mu, aby tam zůstal. Andersovi se však všechno rozleželo v hlavě a rozhodl se, že se poradí se svým vlastním právníkem, dlouholetým přítelem, který má svoji advokátní kancelář v místě, odkud Anders pochází. Jel tedy na letiště, koupil si letenku a odcestoval na sever. Vše vypověděl svému právníkovi a ten mu doporučil, aby se bez prodlení kontaktoval s policií a ve všem s ní spolupracoval. Zdá se, že tenhle právník…“

„Sakra už!“ vybuchl seržant Holcomb a prudce se k nim otočil. „Proč zbytečně mrhat slovy? Ten právník řekl, že Mason dal Andersovi tu nejhorší radu, jakou může právník klientovi dát.“

Mason poznamenal: „To je prima.“

Seržant Holcomb pokračoval: „Vždycky jsem vám říkal, Masone že jednou šeredně spláčete nad vejdělkem. A už je to tady.“

Mason odvětil: „Dobrá, dobrá, tak už můžeme přestat hrát divadýlko a přejít přímo k věci. Vím, že jste bystrý detektiv, Holcombe. Určitě vás už dávno měli povýšit na kapitána. Dlouho jste předvídal můj krach. A Andersův právník říká, že jsem mu špatně poradil. No a co? Mě to nezajímá. Anders za vámi přiběhne a všechno vám vyžvaní. Jen proto, že mu jeho právník dal radu, jaká se vám zamlouvá, tady tvrdíte, že má pravdu on a ne já. Co ode mě vlastně chcete?“

„Chceme tu pistoli,“ řekl seržant Holcomb. „Jakou?“

„Tu, kterou byl zabit Wentworth.“

„Já ji nemám.“

„To tvrdíte vy.“

Mason se zachmuřil a přimhouřil oči. Potom mrazivým, nesmlouvavým tónem odpověděl: „To tvrdím já.“

„Oukej,“ reagoval seržant Holcomb. „Chtěli jsme s vámi jednat po dobrém. Přejete-li si to po zlém, máte to mít.“

„Jen do toho,“ popichoval Mason, „začněte po zlém.“

„Malý okamžik. Vy tady s ním počkejte, Runcifere,“ řekl seržant Holcomb a přešel místností ke dveřím do vnější kanceláře, prudce je otevřel, vyšel do čekárny, vzal odtud malou příruční tašku a vrátil se.

Mason klidně pozoroval, jak tašku otevírá a šmátrá uvnitř. Holcomb na chvilku znehybněl, aby dodal situaci na dramatičnosti.

„Pokračujte,“ vyzval ho Mason, „klidně toho králíka vytáhněte.“

Seržant Holcomb vytáhl pár bot. „Prohlédněte si je,“ vyzval Masona. „Řekněte, jestli jsou vaše, a pamatujte, že všechno, co řeknete, může být použito proti vám.“

Mason se podíval na zabahněné boty, natáhl ruku pro jednu a pečlivě si ji prohlédl a potom se zeptal: „Kde jste je vzali?“

Holcomb odvětil: „Nemyslete si, že nás nějak doběhnete, Masone. Mám povolení k prohlídce.“

„Kdo vám, k čertu, dal povolení k prohlídce mého bytu?“

„Soudce,“ odtušil seržant Holcomb. „Ale ještě jste neodpověděl na moji otázku. Jsou to vaše boty?“

„Samozřejmě že ano. Vzali jste je v mém bytě, ne?“

„Měl jste je včera večer?“

„Nevzpomínám si.“

„Starého čerta si nevzpomínáte.“

„Vy kladete otázky, já odpovídám,“ upozornil Mason. „Odpusťte si své komentáře, protože byste si mohl způsobit problémy.“

„Nepokoušejte se blufovat, protože na mě to neplatí,“ zavrčel seržant Holcomb. „Až vás vezmu s sebou na ústředí a zatknu vás pro spoluvinu, budete zpívat jinak.“

„S vaším hudebním doprovodem nikdy,“ odvětil Mason.

„No tak, nerozdmýchávejme emoce, pane Masone,“ uklidňoval Runcifer situaci. „Musíte uznat, že je tento důkaz inkriminující, jemně řečeno. Též si musíte uvědomit, že ve chvíli, kdy přistoupíme k jakémukoli kroku, otisknou vám v novinách velmi nevybíravou reklamu. Přišli jsme sem, abychom soudním způsobem získali potřebné informace.“

„Proč tedy nesledujete zvolený kurs?“ zeptal se Mason.

Runcifer významně pronesl směrem k Holcombovi: „Asi už budeme. Když dovolíte, seržante, odteď se budu ptát já.“

Seržant Holcomb pokrčil rameny a opovržlivě se odvrátil.

„Pane Masone, chci k vám být přímý,“ začal Runcifer. „Anders učinil vyčerpávající výpověď. Prohlásil, že se slečna Farrová nacházela na palubě Pennwentu, odkud potom zaslechl její křik a zvuky zápasu. Rychle jí proto pospíchal na pomoc. Přitom na molu zakopl a spadl do vody. Podle jeho názoru se střílelo zrovna ve chvíli, když se nacházel pod vodou, protože trvá na tom, že výstřel nezaregistroval, přestože křik slečny Farrové slyšel zřetelně. Když dorazil na palubu jachty, přiskočil ke střešnímu okénku kajuty a nahlédl dovnitř. Slečna Farrová si zrovna upravovala své potrhané, polovysvlečené šaty. Potom vyběhla na palubu. Po objevení Anderse značně znejistěla. Zeptala se ho, co tam pohledává a když jí vysvětlil, že přiběhl poté, co zaslechl její výkřiky, zeptala se ho, zda má zbraň. Ujistil ji, že ano, a ona ho přiměla, aby spolu co nejrychleji loď opustili.

Když jeli později jeho vozem do města, informovala ho, že byl Wentworth zastřelen a že se chtěla co nejrychleji vzdálit, protože se obává, že sousedi mohli zaslechnout výstřel a že by mohl být obviněn z vraždy. Anders se po tomto zjištění rozhodl, že se své pistole zbaví. Zastavil na místě, které přesně popsal - bylo to nedaleko kiosku s občerstvením - a tam pistoli vší silou hodil přes plot, který odděluje silnici od pole. Potom se oba odebrali do města.

Dále Anders vypovídá něco, čemu se mi nechce uvěřit. Tvrdí, že…“

Seržant Holcomb ho přerušil. „To mu tady chcete vykládat všechna fakta, která zatím máme?“

„Přesně tak“ odvětil Runcifer s urputnosti člověka, který žije v zajetí odborných knih, z nichž načerpal všechny své vědomosti a který pohlíží na události kolem sebe z akademického hlediska.

„Ukažte mu všechny trumfy, které držíte, a on potom bude přesně vědět, jak vyložit,“ zlobil se seržant Holcomb.

„Myslím, že jsem zvolil z etického hlediska jediný možný postup, seržante,“ usadil ho Runcifer. „Vaše metody zatím vyústily jen v hádku, která nám žádná další fakta nepřinesla a která mi je osobně proti srsti.“

Seržant Holcomb si ulevil: „K čertu s tím.“

Mason se otočil k Runciferovi: „Kde jsme to přestali?“

„Počkejte,“ zachmuřil se Runcifer. „Hned si vzpomenu. Ach, ano, o tom, co následovalo poté, co Anders se slečnou Farrovou dojeli do města. Prý listoval telefonním seznamem, aby zjistil vaši adresu. Našel jen dvě čísla na vaši kancelář, denní a noční. Zavolal proto na noční číslo a ozvala se mu slečna Streetová, vaše sekretářka. Pokoušel se jí po telefonu vysvětlit, co se stalo, a ona je instruovala, aby k ní ihned přijeli.“

Runcifer si dal k sobě konečky prstů a upíral na ně upřeně svůj pohled. Jeho hlavní starostí zjevně bylo, aby vyčerpávajícím způsobem shrnul případ a neopomněl žádnou důležitou maličkost, spíše než aby sledoval reakce Perryho Masona.

Seržant Holcomb zůstal na zástupce okresního prokurátora upřeně zírat a zjevně se musel vší silou držet, aby nevstoupil do rozhovoru a nezačal sám klást otázky. Nakonec se však rozhodl držet se pokynů, podle kterých měl zřejmě výslech vést Runcifer.

„A nyní,“ pokračoval Runcifer chladným, akademickým tónem, „přichází ta část Andersovy výpovědi, které se mi vůbec nechce uvěřit. Nemohu pochopit kroky, které jste údajně podnikl, pane Masone. Nejprve však vylíčím, co vypověděl Anders. Tvrdil, že vám slečna Streetová telefonovala, že jste na to konto přijel do jejího bytu a že jste oba zrazoval od oznámení celé věci příslušným orgánům. Potom prý jste osobně doprovázel slečnu Farrovou do přístavu, abyste mohl vykonstruovat nějaký způsob, jak ji podržet mimo případ vraždy.

Anders přísahá, že byl Pennwent po jeho odjezdu z přístavu přivázaný k molu. Jak víte, jachta byla později nalezena, jak pluje od San Diega kursem, po kterém by doplula k mexickým hranicím poblíž Ensenady. Tělo Penna Wentwortha bylo nalezeno v šatech. Anders nicméně uvedl, že slečna Farrová trvala na tom, že byl během jejich vzájemné potyčky oblečen jen do spodního prádla.

Tak tedy, pane Masone - ach, ano, ještě něco. Policie si samozřejmě chtěla Andersovu výpověď ověřit. Její lidé se vydali na místo, kde Anders údajně pistoli zahodil. Vzali Anderse s sebou a ten jim přesně označil místo, kde k tomu došlo. Jistě si vzpomínáte, že byla včerejší noci bouřka, pane Masone, a policejní úředníci s velkým překvapením zjistili, že to místo někdo velmi pečlivě prohledal. Otisky byly ve změklé, promáčené půdě jasně zřetelné. Policisté pořídili sádrové odlitky šlápot a ty plně korespondují s otisky vašich bot. Z těchto faktů pak tedy nevyplývá jiný logický závěr než ten, že jste jel se slečnou Farrovou a možná i se slečnou Streetovou do jachetního klubu a že jste navštívili Pennwent, kde jste našli mrtvé Wentworthovo tělo. Protože jste chtěl věci zařídit tak aby se slečna Farrová octla mimo vyšetřování a byla ochráněná její pověst, oblékl jste Wentworthovo mrtvé tělo, nastartoval Jachtu a vyplul s ní na moře, nastavil automatickému pilotovi kurs na Ensenadu a potom loď opustil.“

„To je vysoce zajímavé,“ zhodnotil Mason. „Jak jsem se tedy podle vás dostal z jachty na břeh?“

„Nejspíše tak, že vás vyzvedla nějaká jiná loď.“

„A dál?“ zeptal se Mason.

„Potom jste se vrátil pro Andersovu zbraň, našel jste ji a zajistil.“

„A všechno tohle,“ odvětil Mason, „je založeno pouze na Andersově svědectví?“

„Jeho doznání.“

„K čemu se doznal?“

„Že se v kritickou dobu nacházel na palubě té jachty ozbrojený a že tam nešel s dobrými úmysly.“

„To není žádný zločin,“ namítl Mason. „Copak tam dělal?“

„Podle jeho výpovědi nedělal nic.“

„A všechno, z čeho mě tady obviňujete,“ pokračoval Mason, „je podloženo pouze Andersovým tvrzením, že jsem se slečnou Farrovou vyjel do jachetního klubu a jeho domněnkou, že jsem udělal tohle a támhleto. Je to tak?“

„Jeho domněnky jsou však logické.“

Mason řekl: „Lituji, ale nemohu sloužit. Nebyl jsem na palubě Pennwentu. Neoblékl jsem Wentworthovo tělo. Nemám s tím nic společného. A nemám tušení, kdo to udělal.“

„Vy jste věděl, že se mrtvé tělo Penna Wentwortha nachází na palubě jeho jachty, že, pane Masone?“

„Ne.“

„Nevěděl? Anders však tvrdí, že vám to slečna Farrová sdělila.“

„Pokud jde o konverzaci mezi mnou a mojí klientkou,“ namítl Mason, „jde o důvěrná sdělení. Nemám právo zde opakovat žádné informace, která mi klientka svěřila, ani žádné rady, které jsem jí poskytl. Takže v tomto ohledu nemáte možnost něco se dozvědět. Ani teď, ani před soudem a velkou porotou.“

„Jedná se opravdu o sdělení, podléhající určitým omezením,“ připustil Runcifer, „ale nemusíte mít nezbytně pravdu. Zákon o důvěrných sděleních má také několik jasně definovaných výjimek.“

„Dobře,“ souhlasil Mason. „Já budu prosazovat zákon. A vy si prosazujte výjimky. Tvrdím však nadále, že ode mě nemůžete chtít slyšet rady, které jsem poskytl své klientce.

A tím se dostáváme ke zbytku — Andersově tvrzení, že jsem jel do jachetního klubu a co jsem tam podle jeho názoru všechno dělal.“

„Jeho závěry jsou logické,“ trval na svém Runcifer.

„Nezlobte se, ale nemůžu s vámi souhlasit,“ odtušil Mason.

„A jaké mi tedy předložíte vysvětlení?“ otázal se Runcifer.

„Nemám žádné.“

„Dobrá, zeptám se jinak. Kde nacházíte v Andersově výpovědi nějakou trhlinu?“

Mason odvětil: „O tom se můžeme spolu bavit před velkou porotou.“

„Ale podívejte se, pane Masone, vždyť vy jste na tom poli hledal pistoli.“

„A co když?“

„Na to jste neměl žádné právo. Měl jste zločin ohlásit příslušným úřadům.“

„Jak jsem měl vědět, že jde o zločin?“

„Byl jste o střelbě informován.“

Mason se bránil: „Dovolte mi, abych vám položil jednu otázku. Proč policie hledala Andersovu pistoli?“

„Chtěli jsme si ověřit pravdivost jeho výpovědi.“

„Jinými slovy, měli jste pocit, že by se o něčem z ní dalo pochybovat?“

„No, byla poněkud neobvyklá. Podezírali jsme ho, že něco zatajil.“

„Dobrá,“ shrnul Mason. „Předpokládejme, že taktéž jsem uvažoval i já a rozhodl jsem se proto ověřit si jeho informace.“

„Ta pistole výpověď naprosto potvrzovala.“

„Jaká pistole?“ zeptal se Mason.

„Ta, kterou jste našel tam na poli.“

„Proč si myslíte,“ pokračoval Mason, „že jsem našel nějakou pistoli?“

Runcifer už trošku nakvašeně odpověděl: „Pane Masone, nepřišel jsem za vámi, abychom spolu hráli slovní fotbal. Víte moc dobře, že tam ta pistole byla.“

„Vy jste dneska ráno tu pistoli hledali?“ zeptal se Mason.

„Ano.“

„Proč?“

„Říkám vám, že jsme si chtěli ověřit Andersovu výpověď.“

„Jinými slovy,“ odvětil Mason, „jste se tam šli podívat, protože jste si nebyli jistí, jestli tam ta pistole vůbec je. Měl byste uznat, že jsem totéž považoval i já za své právo.“

Runcifer řekl: „Vaše odpověď není zrovna pěkná, pane Masone. Hledání pistole spadá do kompetence policistů, kteří by ji uschovali jako důkazní materiál.“

„Zatím jste hovořil jen o Andersovi,“ poznamenal Mason. „Proč se také nezmíníte o výpovědi slečny Farrové?“

„Naneštěstí,“ odpověděl Runcifer, „slečna Farrová zcela odmítá vypovídat. Mám pocit, že si tím pod sebou odřezává větev.“

„Vy jste ji informovali o Andersově doznání?“

„Přirozeně,“ řekl Runcifer. „My…“

„Pro Boha živého,“ přerušil je seržant Holcomb, „přišli jsme sem přece dávat otázky a ne abychom tomuhle ptáčkovi naservírovali všechno, co víme, na stříbrném podnose.“

Runcifer ho okřikl: „Stačí, seržante.“

Seržant Holcomb udělal dva uražené kroky směrem k východu, ale potom se ovládl a zůstal stát. V obličeji mu hrál ruměnec a jeho oči přímo dštily plameny.

Runcifer podotkl: „Nemyslím, že by bylo na vašem přístupu znát, že s námi chcete spolupracovat, pane Masone. Jednal jsem s vámi úplně na rovinu. Nechtěl jsem vás jako právníka nechat vzít do vazby, aniž bych vám nedal příležitost všechno vysvětlit.“

Mason odvětil: „Oceňuji vaši upřímnost a otevřenost, pane Runcifere. Nemusíte k nim však vůbec nic dodávat. Jednáte podle rozkazů. Vy sám neurčujete strategii vaší kanceláře. Přišel jste sem s určitými úkoly, které vám byly uloženy s určitým záměrem. Vaše kancelář nejedná tak zpříma, jako vy. Kdyby měli jakoukoli záminku, aby mě mohli zatknout, neváhali by ani vteřinu. Avšak zatím nemohou. Anders pouze slyšel, že jsem mluvil se slečnou Farrovou o tom, že bychom měli zajet zpátky do přístavu. Měl jsem na to právo, abych si mohl ověřit její výpověď. To mi určitě potvrdíte.

A pokud jde o pohádku, ve které jsem oblékl Wentworthovo mrtvé tělo a poslal je s jachtou na moře, nemá váš úřad ani nejmenší důkaz, kterým by ji stvrdil. Jen úsudek muže, který sám vypráví poměrně neobvyklý příběh — že číhal u Wentworthovy jachty s pistolí v kapse; že dívka, kterou miluje, vešla na palubu lodi; tvrdí, že zaslechl ohlasy nějaké potyčky, vystartoval k tomu místu, zakopl a spadl do vody; že přesně ve chvíli, kdy se potopil pod vodu a kdy nemohl sledovat dění na palubě, přišel nějaký neznámý, zastřelil Wentwortha a zase zmizel; nato se Anders vyškrábal z vody na molo a dorazil na Wentworthovu jachtu, aby tam našel svoji lásku, která si zrovna dává do pořádku pošramocený oděv.

To vyprávění je, pánové, trochu fantastické. Něco na něm nehraje. Jestli si myslíte, že vám ho porota spolkne, pak jste opravdoví pošetilci. A právě proto, že je tahle výpověď tak slabá, si zatím policie a okresní prokurátor nemůže dovolit obžalovat mě ze spoluviny. Na druhé straně však mají dost informací na to, a poslali vás a Holcomba, abyste ze mě vytáhli nějaké prohlášení. Mohl bych se třeba dopustit neopatrnosti a něčím vaše dohady podepřít.“

„Tyhle boty bohatě stačí,“ prohlásil Holcomb. „Víc důkazů nepotřebujeme.“

„Těmihle botami maximálně dokážete, že jsem se procházel po poli,“ odporoval Mason.

„Našel jste ale pistoli,“ vložil se Runcifer, „a ukryl ji.“

„A kampak jsem ji schoval?“

„To nevíme.“

„V takovém případě,“ uzavřel Mason, „si raději sežeňte ještě další důkazy, než začnete s obviňováním.“

Runcifer si Masona několik okamžiků zamyšleně prohlížel a potom opět upřel svůj pohled na konečky svých prstů. Za drahnou chvíli pohlédl na seržanta Holcomba. „Ještě nějaké otázky, seržante?“

„Otázky?“ zavrčel Holcomb znechuceně. „Vždyť jste mu řekl všechno, co víte, a on vám neprozradil vůbec nic. Otázky, u všech rohatých!“

Runcifer poznamenal: „Váš přístup budu hodnotit jako neukázněný, seržante.“

Seržant Holcomb vydal ze sebe na odpověď jakýsi přiškrcený, poloartikulovaný zvuk. „Jdeme,“ zabručel nakonec.

Runcifer vstal.

Seržant Holcomb vztekle mrskl boty do tašky, zamkl ji a vyrazil k východu.

Runcifer ho následoval. Ve dveřích se ještě otočil, pokývl a pečlivě pozdravil: „Na shledanou, pane Masone.“

Masonovy oči se lišácky zaleskly: „Bylo mi potěšením, pane Runcifere.“

Mason zvonkem přivolal Dellu Streetovou a když vstoupila do jeho kanceláře, vyzval ji: „Dello, použijte náš běžný formulář a připravte žádost o soudní příkaz habeas corpus pro Mae Farrovou. Přinutím je, aby ji buď obžalovali, nebo pustili na svobodu.“

Della soucitně studovala ostré linie jeho rozhodného obličeje. „Jaké to bylo?“ zeptala se.

Mason pokrčil rameny.

„Co se tady dělo?“

„Nic moc,“ odvětil Mason. „Mohlo to být mnohem horší. Holcomb zřejmě dostal rozkaz, aby nechal zástupce prokurátora vést rozhovor.“

„A jak probíhal?“

„Runcifer ho měl velmi špatně načasovaný,“ hodnotil Mason, „ale choval se džentlmensky. Myslím, že má pramálo zkušeností coby soudní právník. Dbal hlavně na to, aby v úvodní řeči neopominul ani jeden detail, o kterých ze mě pak měli něco vytáhnout.“

„A seržant Holcomb?“

„Zkoušel hrát tvrďáka,“ vysvětloval Mason, „zjistil, že nemá šanci, a tak trucoval.“

Della Masonovi oznámila: „Paul Drake telefonoval, že má nějakou důležitou informaci a že sem chce přijít, jakmile bude čistý vzduch.“

„Oukej. Dejte mu vědět, že už je po bouřce. Vypište žádost habeas corpus a potom pečlivě hlídejte dveře. Nechci ani vidět rutinní klienty a nechci se zaobírat žádnými běžnými problémy.“

Della přikývla. „Znění bude stejné jako u případu Smith?“ zeptala se.

„Ano. Použijte ty dokumenty jako předlohu. Stačí, když je zkontrolujete a předáte písařkám. Chci mít tu žádost ihned.“

Della nenápadným, ale přitom elegantním krokem vklouzla do vnější kanceláře. O několik minut později zaťukal na dveře vedoucí z chodby Paul Drake a Mason mu otevřel.

„Tak jaké to bylo, Perry?“

„Šlo to,“ odvětil Mason.

„Co chtěli?“

„Ten muž z úřadu okresního prokurátora fakta,“ vysvětloval Mason. „Seržant Holcomb chtěl mě.“

„Ale neuspěl, co?“

„Ještě ne. Co je nového?“

„Hodně. Tady máš nejčerstvější noviny.“

„Co je v nich?“

„Obvyklé nesmysly a komentáře. Že policie rozhodila sítě a našla Anderse v jednom městě na severu, kam uprchl, že učinil částečné doznání, na jehož podkladě začíná policie zkoumat aktivity jednoho z nejproslulejších kriminálních advokátů ve městě, že policie pátrá po zbrani, kterou byl zřejmě Wentworth zavražděný a že Anders přiznává, že měl zbraň, kterou zahodil. Policie se tedy okamžitě na to místo rozjela a zjistila, že ho někdo za deště včera večer píď po pídi prohledal.“

„Co je na téhle fotografii?“

„Seržant Holcomb drží pár bot a předvádí, jak souhlasí se sádrovými odlitky, které vyrobili z otisků v měkké půdě.“

„A píše se tam, kde ty boty vzal?“ zeptal se Mason.

„Ne, to je jedna z věcí, kterou reportéři komentují tak, že na ní policie ještě pracuje a že nemůže zatím zveřejnit žádná fakta kvůli senzačním odhalením, která po zpracování všech důkazů mohou vyplynout… Jsou to tvoje boty, Perry?“

„Ano.“

Drake se opatrně zeptal: „To nevypadá moc dobře, že?“

Mason učinil rukou gesto, jako by otázku od sebe odháněl. „Na rozbory je čas,“ odvětil. „Dej mi holá fakta. Co je na dalším snímku?“

„Fotografie pole, kde jsi měl podle policie najít tu pistoli.“

„Ukaž,“ požádal Mason.

Vzal si od Drakea noviny, přeložil je a pečlivě studoval snímek pole u silnice.

„Řada sloupů vedení vysokého napětí podél silnice,“ mumlal si Mason zamyšleně, „plot z ostnatého drátu, betonové meliorační roury — to není dobré místo pro ukrytí zbraně, Paule, sem tam nějaké trsy trávy a plevele. Proč tu zem nekultivují, když na ní mají zavlažovací zařízení?“

„Je v současné době blokovaná soudní pří,“ odvětil Drake.

„Co máš dalšího, Paule?“

„Ještě je toho dost — celou litanii o Wentworthových zálibách a zvycích.“

„Hlavní koníček jachting?“ tipoval Mason.

„Jachting, ženy a sbírání mincí,“ informoval ho Drake.

„Proč mincí?“

„Ať jsem blázen, jestli tohle vím. Mince, lodě a koně, víno a ženy, to byl celý Wentworthův život.“

„Čím si vydělával na živobytí?“ zeptal se Mason.

Drake se zazubil a řekl: „Tohle bude asi citlivé místo policie. Byl nepochybně bookmaker. Měl obchodního partnera jménem Marley — Frank Marley.“

Mason řekl: „To jméno jsem už slyšel. Nebyl někdy v minulosti zatčený?“

„Dvakrát nebo třikrát,“ potvrdil Drake.

„A co rozsudky?“

„Odložené, přesunuté, pokračované jinde — a výsledek nakonec vždycky stejný: zproštěn vazby.“

„Zaplacené?“

„Já to nijak nekomentuju,“ řekl Drake. „Třeba si to přečteš v mých myšlenkách.“

„Už si čtu,“ odvětil Mason s úsměvem. „A nešel by do toho ten Marley nějak zatáhnout?“

„Myslím, že ano,“ zamyslel se Drake. „Shodou okolností má také loď. Pěkné žihadlo, expresní člun se silnými motory, dvě vrtule, mahagonový povrch — není to sice plavidlo, se kterým by ses chtěl vydat na rozbouřený oceán, ale zase dojede do Cataliny a zpátky než bys řekl švec.“

„Kde se Marley vyskytoval včera v noci?“

„Na sto procent v nemocnici. Na dnešní ráno měl plánovanou operaci — nic vážného. Prodělal totiž několik atak zánětu slepého střeva a doktor mu doporučil, aby si ho nechal vyoperovat, až někdy bude schopen uvolnit se na pár dnů z práce. Přihlásil se proto včera do nemocnice a hned odpoledne nastoupil.“

„A došlo k operaci?“ zajímal se Mason.

„Ne. Nebyl na ni takový spěch, a když se Marley dozvěděl o Wentworthově smrti, odvolal ji se zdůvodněním, že si za takové situace nemůže dovolit stonat, protože se musí věnovat obchodům.“

Mason podotkl: „To samozřejmě nic neznamená, ale tím pádem ho operace ze hry úplně nevylučuje.“

„Jasně,“ pokračoval Drake. „Proto jsem pátral dál. Dostal vlastní pokoj a dnes po operaci měl obdržet i speciální ošetřovatelku, ale včera večer spadal ještě pod rutinní provoz. A naordinovali mu kapsli amytalu sodného.“

„Dostal ji?“

„Ano. Sestra mu ji dávala.“

„Ten lék by ho vyřadil z oběhu?“ zeptal se Mason.

„Myslím že ano,“ odvětil Drake. „A sestra z oddělení ho během noci asi třikrát nebo čtyřikrát kontrolovala.“

„Má v záznamech zachycené časy, kdy ho kontrolovala? Ne ale tvrdí, že to bylo nejméně jednou před půlnoci, několikrát po ní a ještě jednou ráno. V osm hodin ji vystřídala osobní ošetřovatelka. Operace byla plánovaná na desátou.“

„Pověděli mu před ní o Wentworthovi?“

„Nechtěli, ale on trval na tom, že s ním musí telefonicky mluvit, ještě než dostane narkózu, protože mu potřebuje dát nějaké neodkladné pokyny a přeje si ještě ověřit některé věci. Snažili se mu to do operace zatajit, ale nešlo to.“

„A co Wentworthova žena?“ zeptal se Mason.

„Ta byla v San Diegu. Zdá se, že s ní měl Wentworth dneska ráno domluvenou schůzku.“

„Kde?“

„V San Diegu.“

„A co její přítel?“

„O jeho pohybu ještě nevím. Ale má taky jachtu.“

„Kde kotví?“

„Vnější přístav, těsně před vlnolamy.“

Oba muži si vyměnili pohledy.

„Raději ho pořádně proklepni,“ řekl Mason.

„Už se na tom pracuje. Je docela náruživý sportovec – pólo, jachting a letadla.“

„Letadla?“

„Ano. Vlastní obojživelný letoun.“

„Kde má hangár?“

„Na svém pozemku.“

„A ten se nachází?“

„Na jednom mysu asi deset mil od jachetního přístavu.“

„Můžeš zjistit, jestli bylo to letadlo poslední dobou v provozu?“

„Pokusím se získat přístup k jeho palubnímu deníku,“ řekl Drake.

„A co obyčejné výlety? Ty by v takovém deníku nebyly zachycené.“

Drake zavrtěl hlavou a řekl: „Takovéhle věci bychom mohli zjistit jen čirou náhodou.“

Mason začal bubnovat prsty na okraj stolu. „Můžeš proniknout na ten pozemek, Paule?“ zeptal se.

„Žádná legrace,“ uvažoval Drake, „ale myslím, že mám agenta, který by to zvládl.“

Mason podotkl: „Včera večer pršelo, Paule. Místy docela silně. Letadlo, které by startovalo z rozmoklého terénu, by na něm muselo zanechat stopy, zejména při pomalém rozjezdu.“

„Chápu, Perry,“ přitakal Drake.

„A co služebnictvo? Nešlo by zjistit, jestli někdo z nich nezaslechl zvuk motoru?“

„Na to ti můžu odpovědět předem, Perry. Odpověď zní ‚ne‘.“

„Jak to?“

„Včera tam nebyla ani noha. Eversel jim dal na večer volno a dovolil šoférovi, aby je svezl do města za zábavou.“

Mason zvedl tázavě obočí.

„To jsem si taky myslel,“ vysvětloval Drake, „ale zjistil jsem, že to není nic neobvyklého. Eversel má problémy s udržením služebných. Ten pozemek je úplně izolovaný od civilizace. Žádná kina, salóny krásy ani zábavní podniky široko daleko. Proto nelze očekávat, že by za takových podmínek služebnictvo vydrželo pracovat sedm dní v týdnu a dvaapadesát týdnů v roce. Když jim dá Eversel volno, musí jim zároveň zajistit nějakou dopravu do obývaných končin. A tak je nezřídka vysílá na takovouhle zábavnou výpravu, zejména když tuší, že nebude doma.“

„Aha,“ prohodil Mason nezaujatě, ale jeho oči se zúžily na pouhé štěrbinky.

„Kulka,“ navázal Drake, „byla vystřelena shora, pravděpodobně stropním okénkem nebo ve chvíli, kdy byl Wentworth předkloněný. Ale nejspíš tím okénkem. Okna se totiž dají zevnitř vysunout a za teplého počasí, když loď kotví v přístavu nebo brázdí klidné vody, je Wentworth měl často stažená kvůli ventilaci.“

„Včera večer bylo teplo,“ poznamenal Mason.

„Není pochyb o tom, že v době, kdy se Anders vyskytoval na palubě, bylo sklo stažené,“ řekl Drake. „Anders to uvedl i ve své výpovědi. Tvrdí, že právě proto mohl slyšet výkřiky Mae Farrové při potyčce s Wentworthem.“

„Ještě někdo slyšel ten povyk?“ zeptal se Mason.

„Ne. Výkřiky nebyly moc hlasité. A jachtaře stejně takové věci nezajímají. Nezřídka se v přístavu odehrávají pěkně divoké večírky. Většina výkřiků, které je odtud slyšet, se hodnotí spíše jako snaha o ‚formální počestnost‘. Budu mít od jednoho novináře fotografii vnitřku kabiny těsně poté, co jachtu přitáhli zpátky do přístavu. Zdá se, Perry, že byl Wentworth nejspíš mrtvý, ještě než se spustil déšť.“

„Jak to?“

„Nezavřel totiž stropní okénko. Jinak by…“

Della Streetová tiše vklouzla dovnitř a přešla k Masonovu stolu. Položila před něho složený list papíru. Mason ho rozložil a četl: „Frank Marley, Wentworthův obchodní společník, je v kanceláři. Chce se s vámi ihned setkat v neodkladné záležitosti.“

Mason se na moment zamyslel a potom papír podal Drakeovi.

Detektiv si ho přečetl a z hrdla se mu vydralo citoslovce údivu.

„Uveďte ho, Dello,“ vybídl ji Mason.

Oba muži beze slov čekali, až Della Streetová uvede návštěvníka do kanceláře. Hned poté zase vyklouzla ven a zavřela.

Marley byl malý černovlasý chlapík něco před čtyřicítkou. Vstoupil do Masonovy kanceláře a zůstal stát na prahu. Přitom si nečitelným pohledem měřil Masona i Drakea.

„Pojďte dál a posaďte se,“ vyzval ho Mason. „Já jsem Perry Mason. A tenhle pán je Paul Drake. Provádí všechna má šetření.“

Marleyho veliké, tmavé oči, které svým leskem a zbarvením připomínaly zralé olivy, pozorně oba muže zkoumaly. Potom se Marley usmál, předstoupil a se slovy. „Velmi mě těší, pane Masone,“ podal právníkovi drobnou ruku s úzkými, špičatými prsty.

Mason ji uchopil a přijal od ní překvapivě pevný stisk. Potom se Marley otočil k Paulu Drakeovi a pozdravil se i s ním. Masivní diamant v jeho kravatě se při té příležitosti pronikavě zablyštěl.

Nato Marley zalovil v kapse a vytáhl cigaretové pouzdro. Když se jeho ruka vracela s cigaretou k ústům, zatřpytil se na ní prsten s dalším diamantem. „Mám jenom pár minut, pane Masone,“ pravil významně. „Přistupme tedy rovnou k věci.“

Marley se usmál. Jeho pohled byl naprosto nečitelný. Hlubokým, příjemným hlasem se ujal řeči: „Mé informace jsou velmi důvěrné.“

Drake pohlédl s pozdviženým obočím na Masona. Právník přikývl a Drake se rozloučil: „Oukej, Perry. Zatím nashle.“ Chvíli si ještě prohlížel Marleye a potom dodal: „Těší mě, že jsem se s vámi setkal, pane Marley. Doufám, že to nebylo naposled.“

Marley neodpověděl.

Když Drake odešel, zeptal se Mason: „Nuže?“

Marley začal: „To, co se stalo s Pennem, je velmi nepříjemné.“

Mason přikývl.

„Avšak,“ pokračoval Marley, „nejsem dnešní a beru to tak, že jste profesionál, pane Masone.“

Mason opět přikývl. „Raději se posaďte.“

Marley se jedním bokem opřel o opěradlo křesla, které Drake právě opustil. „Vy zastupujete Mae Farrovou?“ zeptal se.

Mason přikývl.

„Hezká holka.“

„Znáte ji?“

„Ano. Penn byl do ní blázen. A my jsme si byli s Pennem hodně blízcí. Jednou jsme si vyjeli na jeho jachtě, jindy na mojí. Ta má je ideální na klidné moře. Penn měl univerzální loď.“

Mason přikývl.

„Mae nechtěla být na nikom závislá,“ dodal skoro pobaveně Marley.

„Máte ponětí, kdo ho mohl zabít?“ otázal se náhle Mason.

Marleyho tmavé oči se zavrtávaly do Masonových skrz oblaka cigaretového kouře, která halila jeho rysy.

„Ano,“ odpověděl.

„Kdo?“ zeptal se Mason.

„Raději bych začal jinak.“

„Nenechte se rušit,“ odvětil Mason.

„Něco od vás chci,“ vysvětloval Marley.

„Nepodezíral jsem vás, že zastupujete Armádu spásy,“ podotkl Mason.

„To něco pro mě znamená hodně, ale pro vás prakticky nic.“

„Ven s tím,“ pobídl ho Mason.

„Vždycky jsem byl přesvědčený, že jste nejlepší advokát v branži. Umínil jsem si, že jestli se někdy dostanu do potíží, přijdu za vámi.“

Mason skoro neznatelně pokývl.

„Zdá se, že jsem se do potíží právě dostal.“

„Do jakých?“

„Penn se nikdy nerozvedl. Nemohli se se ženou dohodnout na majetkovém vyrovnání. Ona se ho snažila unavit. Nechtěla mu odsouhlasit rozvod a on jí také ne. A ani jeden se nemohl rozvést bez svolení druhého. U soudu by házeli špínu jeden na druhého a soudce by je brzy oba vyhodil.“

„Neklapalo jim to?“ otázal se Mason.

„Zpočátku ano. Ale později vypadalo jejich manželství, jako když svážete dvě kočky za ocasy a hodíte přes ně ubrus.“

„Předpokládám, že od doby, co se s ní stýkáte,“ poznamenal Mason.

Marleyho výraz zůstal naprosto nezměněný. Nepohnul ani brvou, jako by celá jeho tvář po Masonově poznámce ztuhla. Po chvíli nevzrušeně potáhl z cigarety a stejně klidně se zeptal: „Jak jste na tu myšlenku přišel, pane Masone?“

„Jen tak jsem střelil do tmy,“ odvětil Mason.

„To raději nedělejte,“ upozornil ho Marley. „Nemám to rád.“

Mason si ostentativně přitáhl list papíru a naškrábal na něj nějakou poznámku.

„Co je to?“ zajímal se Marley podezíravě.

„Jenom jsem si poznačil, abych nechal tuhle možnost svými detektivy pečlivě prošetřit.“

„S vámi se nejedná zrovna lehce,“ podotkl Marley.

„Ti, kteří se mnou jednají na rovinu, tohle netvrdí,“ odpověděl Mason. „Když si někdo se mnou chce hrát na schovávanou, hraju si s ním na schovávanou.“

„Než se do mě obujete, raději si nejdřív poslechněte, jakou hru jsem pro vás nachystal,“ řekl Marley.

„Na to čekám od chvíle, kdy jste sem vstoupil,“ připomněl Mason.

„Jak jsem říkal,“ začal Marley, „považuji vás za výborného advokáta. Chtěl bych, abyste v ringu stál raději v mém rohu než v opačném. Juanita se stala Wentworthovou vdovou. Myslím, že Penn nezanechal žádnou poslední vůli, takže ona bude jeho pozůstalost spravovat. A já, jako jeho pozůstalý partner, se s ní budu muset vyrovnat.“

„Takže?“ zeptal se Mason.

„Takže jsem nahraný,“ dodal Marley.

„Proč?“

„Existovaly určité záležitosti, o kterých věděl Penn všechno,“ vysvětloval Marley, „a které by černé na bílém nevypadaly zrovna hezky. Provozoval jsem určité činnosti, na něž jsem si vždycky předem vyžádal Pennův souhlas. Samozřejmě pouze ústně, protože jsem nepředpokládal, že ho někdo z ničeho nic odpráskne.“

„Takže?“ zeptal se Mason. „Proto chci, abyste za mnou v ringu stál vy.“

„Pro kvalifikační utkání nebo při hlavním zápase?“ otázal se Mason.

„Jen pro kvalifikaci,“ ujišťoval ho rychle Marley. „Pokud jde o mě, žádný hlavní zápas se konat nebude. Přál bych si, abyste mě zastupoval při vyrovnání našich bývalých partnerských vztahů.“

„To je všechno?“

„To je všechno.“

„A kolik byste mi byl ochoten zaplatit?“ zajímal se Mason. Marley rychle odvětil: „Než se začneme bavit o tomhle, rád bych vám trošku přiblížil, co vám mohu nabídnout já.“

„Směle do toho.“

Marley začal: „Policajti mě moc nezajímají. Na to dělám v byznysu moc dlouho. Mrzí mě, že Penna oddělali. Ale to mu už nepomůže. Je prostě po něm. Já jsem ještě živý. Musím se o sebe starat. Takže tady je moje nabídka: Mae Farrová ho zabila. Mám svědkyni, která to může dokázat. Když ale vy budete hrát se mnou, já budu hrát s vámi.“

„Nemám takovéhle hry rád,“ poznamenal Mason. „Vy jen míče odpalujete a po mně žádáte, abych je chytal.“

„Ne, tak to není, pane Masone, čestně. Podívejte se, vyložím své karty na stůl. Mae Farrová ho odbouchla. Myslím, že oprávněně. Porota si to možná bude myslet taky, ale pro Mae by bylo daleko výhodnější, kdyby se před ní vůbec nemusela dostat a všechno vyprávět.

Víte, Penn se o ni neustále pokoušel. Neřekl bych, že byla panna, ale prostě o něho nestála. Třeba ji bavilo držet si ho kousek od těla a sledovat, jak slintá. Některé ženy jsou takové.“

„Pokračujte,“ vybídl ho Mason.

„Sakra, to vám mám nakreslit diagram?“

„Ano.“

Marley si povzdechl a řekl: „Dobře, jak chcete. Určitá osoba, která si nepřeje být jmenována, seděla včera v noci až do časného rána v autě před jachetním klubem.“

„Proč?“ zeptal se Mason.

„Proč myslíte?“

„Nevím.“

„Tak to pustíme k vodě. Prostě čekala. Znala Penna. Zná mě. Zná naše lodi. Neznala Mae. Seděla v autě a čekala a postupně byla čím dál rozzlobenější, protože docházela k přesvědčení, že ji její přítel vyšplouchl, až najednou zahlédla světla lodi, přijíždějící k přístavu. Nejprve si myslela, že je to ta, na kterou čeká, ale potom zjistila, že jde o moji jachtu, Atinu.“

Masonův pohled přesídlil na dým, který stoupal z Marleyovy cigarety.

„Osoba, která řídila Atinu, nepřistála moc hezky, trochu ji omlátila a poškrábala, ale nakonec vypnula motory a vyskočila s kotevním lanem. Byla to dívka. Moje svědkyně ji neznala, ale má dobrou paměť na obličeje. Později se doslechla o vraždě a sečetla si dvě a dvě dohromady. Pověděla mi o tom a tu dívku popsala. Popis přesně sedí na Mae.“

„No,“ vložil se do řeči Mason. „Ona…“

„Počkejte ještě,“ zarazil ho Marley a vztáhl odmítavě dlaň. „Chci, abyste to věděl úplně přesně. Mám fotografie z vyjížděk, kde je Mae Farrová dobře vidět. Ukázal jsem je téhle dívce a ona si je jistá, že Mae je osoba, která připlula s mým člunem.“

„No a?“ zeptal se Mason.

„Dovedete si jistě představit, co by vám takové svědectví způsobilo,“ upozornil Marley.

„Nezpůsobilo by mi vůbec nic,“ oponoval Mason.

„Vám ne, ale vaší klientce.“

„Svědecká výpověď,“ řekl Mason, „je jedna věc. Druhá věc je pak řádný křížový výslech, na který mám právo. Už teď mě napadá řada otázek, které bych vaší svědkyni velmi rád položil.

A v době, kdy budu do případu lépe zasvěcený, jich nejspíše bude mnohem víc.“

„To jistě,“ přitakal Marley, jehož řeč postupně nabírala obrátky. „K tomu se dostávám. Vy jste sakramentsky nebezpečný, Masone. Já to vím. Vůbec nic si nenamlouvám. Nejspíš z toho budete schopen Mae Farrovou vysekat. Je to hezké koťátko a porotci na takovéhle věci dají. Může jim lehce nakukat historku o tom, jak ze všech sil hájila svoji počestnost. To je maličkost. Hezké ženy žily se svými milenci celé měsíce, pak je při obraně své cti zavraždily a dojatí porotci vyslovili osvobozující verdikt a hned potom po těch dámách chtěli telefonní číslo. Pro vás to jistě nebude problém.“

„Jestli ji z toho můžu tak snadno vysekat, co mi vlastně chcete nabízet?“ namítl Mason.

„Prostě tohle,“ řekl Marley. „Když do toho se mnou půjdete, nebude žádná obžaloba. Budou se soustřeďovat na Anderse a budou mu tu vraždu chtít přišít. To se jim ale nepovede. Dostanou se do slepé uličky, protože to neudělal Anders, ale Mae.“

„Proč myslíte?“

„Když jsem slyšel, co se dělo s mou lodí, zašel jsem si ji prohlédnout.“

„Kdy?“

„Před dvěma nebo třemi hodinami.“

„A co jste našel?“

„Pane Masone,“ řekl Marley, „já nejsem dnešní.“

„Co jste našel?“ opakoval Mason.

„Zjistil jsem, že je uražený zámek a že na té lodi někdo někam jel. Vždycky kotvím s plnou nádrží. A pokud mohu podle stavu paliva odhadnout, ujela s ní asi deset mil. Navíc vím něco o otiscích prstů — to mě naučil život. Trochu jsem si určité partie interiéru poprášil — kormidlo, startér a ovládání světel.“

„Na co jste narazil?“ zeptal se Mason.

„Na otisky prstů.“

„Čí otisky prstů?“

Marley pokrčil rameny a odvětil: „Nevím. To by už byla věc policie.“

„A jaký je váš návrh?“ zeptal se Mason.

Marley odpověděl: „Dám vám teď hned pět stovek. Vezmu naolejovaný hadr a vyleštím na své lodi všechny otisky. Té svědkyni koupím lístek do Austrálie a nechám ji tam tak dlouho, dokud nebude případ u konce. A vy mi na oplátku poradíte, jak vyřešit dělení našeho majetku.“

„Proč si nevezmete jiného právníka?“

„Říkám vám, je to pěkný oříšek. Spoléhal jsem se moc na slova a málo na záznamy. A poslední dobou jsem vyřizoval většinu práce. Penn na mě nechával stále víc povinností.“

„Proč myslíte, že bych dosáhl v jednání s tou vdovou lepší výsledky, než kterýkoli jiný právník?“ zeptal se Mason.

„Máte pověst. Navíc máte za ušima. A kdyby šlo do tuhého, můžete ji i trochu skřípnout. Prostě bychom ji přesvědčili, že by ste ji rozsekal na cucky, kdyby se odvážila na stanoviště svědků. A ona není žádný jelimánek. Ví to moc dobře.“

Mason se zeptal: „To je tedy vaše nabídka?“

Marley přikývl.

„Omluvte mě na minutu.“ řekl Mason a zazvonil elektrickým bzučákem na Dellu Streetovou.

Když otevřela dveře, Mason lehce kývl hlavou směrem k Marleymu a řekl: „Pan Marley za chvíli půjde. Vyřiďte Drakeovi, že se může vrátit. A vzkažte mu, ať nejprve provede náležité přípravy, aby mi mohl hlásit vývoj všech událostí, které se od této chvíle stanou. Zdůrazněte všech událostí. Rozumíte?“

Della přikývla. „Vyřídím, pane Masone. Ještě něco?“

Mason zavrtěl hlavou a jeho sekretářka za sebou zavřela dveře.

„Omlouvám se za krátké přerušení,“ řekl Mason a obrátil se zase na Marleye. „Vaše nabídka se mi nezamlouvá.“

„Mohl bych honorář ještě trochu navýšit – o moc ne, protože jsem teď po Pennově smrti dost bez peněz a…“

„Ne,“ odpověděl Mason, „tady nejde o peníze.“

„Tak o co?“

„O tu představu.“

„Jakou představu?“

„Zatajování důkazů“

Marley si Masona překvapeně změřil. „Chcete mi tady namluvit, že se budete ošívat nad věcí, která se děje dnes a denně všude kolem nás?“

„Říkejte si tomu jak chcete.“

Marley dál naléhal: „Poslouchejte, vždyť v tom nemusíte vůbec nic podnikat. Prostě…“

Mason zavrtěl hlavou.

„No tak,“ nedal se Marley, „úplně na rovinu. Jsme tady jen my dva. Není to žádná levota. Je to naprosto přímá obchodní nabídka.“

Mason opět zavrtěl hlavou.

„Pro Boha živého,“ vyhrkl Marley, „netvrďte mi, že si budete pořád mlít svou. Pokud se chcete striktně držet předpisů, mělo by být vaší povinností postarat se, aby má svědkyně vypovídala na policii.“

„Vůbec něco takového nevylučuji.“

Marley řekl: „Podívejte se, pane Masone, nebudeme si tady na nic hrát. Vy jste obchodník. Musíte tedy vědět, která strana krajíce je namazaná.“

„Z mého pohledu,“ odtušil Mason, „zřejmě ne ta vaše.“

Marley se pohoršené ohradil: „Chcete říct, že vás chci prodat? Myslíte si, že mi nemůžete věřit?“

Mason odvětil: „Nemám o vaši nabídku zájem.“

„Pár hodin si to promyslete,“ odpověděl Marley. „Myslím, že dojdete k závěru, že je to vaše jediné východisko. Anders promluvil. Vy jste nahraný. Já jsem nahraný. Mae Farrová je nahraná. A kdybychom to správně zaonačili, mohli bychom z toho být venku všichni.“

Mason chladně odvětil: „Rád si nesu vlastní esa, Marley.“

„Mně je to jasné. Vy si myslíte, že blufuju. Že žádná svědkyně neexistuje. Že teď prostě půjdu vypulírovat vnitřek jachty, řeknu vám, že jsem ji poslal do Austrálie, a potom si budu mnout ruce, jak se mi to hezky povedlo.“

„I to by bylo možné,“ podotkl Mason.

„Nebuďte blázen,“ řekl Marley.

„Budu se snažit,“ ujistil ho Mason.

Marley si povzdechl a řekl: „K čertu, jestli vždycky pracujete tímhle způsobem, tak vás za obhájce nechci. Asi vás trochu nadhodnocují.“

„Sám mám někdy ten pocit,“ odtušil Mason.

Marley vyrazil ke dveřím a s rukou na klice se ještě zarazil a pohlédl na Masona. „Ne,“ pravil zamyšleně, „vy nejste hloupý. Vy jste mazaný. Představujete si, že obětujete mě. No, ještě si to rozmyslete, Masone.“

Frank Marley prudce otevřel dveře a zabouchl je za sebou.

Mason zvedl sluchátko místního telefonu a řekl spojovatelce: „Spojte mě ihned s Dellou Streetovou.“

Skoro okamžitě se ve sluchátku ozval Dellin hlas: „Ano, šéfe, co to bude?“

„Předala jste Drakeovi můj vzkaz?“

„Myslím, že ano. Chtěl jste, aby nechal Marleye sledovat?“

„Ano. Doufal jsem, že mi budete rozumět.“

„Dva agenti budou připravení ve vestibulu,“ informovala Della.

„A další agentka ve výtahu. Předá Marleye těm dvěma dole. Paul musel zapracovat sakramentsky rychle, ale dokázal to.“

„Šikovná holka.“ pochválil ji Mason.

Když Paul Drake vstoupil do Masonovy kanceláře, aby mu sdělil nejčerstvější zprávy, scházelo do páté hodiny deset minut. „Marley šel odtud rovnou do Balkan Apartments na Windstorm Avenue. Zvonil poměrně dlouho u bytu Hazel Toomsové, až usoudil, že zřejmě není doma. Potom odjel do přístavu na Figueroa Street. Mí agenti ho mají pod kontrolou. Máš ponětí, co je zač ta Toomsová?“

„Moc ne,“ odpověděl Mason. „Proklepni ji. Zjisti mi o ní nějaké informace. Jestli třeba náhodou není zdravotní sestra.“

„Oukej. Ještě něco — policie našla vražednou zbraň.“

„Je to jisté?“

„Ano. Kulky si naprosto odpovídají.“

„Kde ji objevili?“

„To je právě ta legrace,“ podotkl Drake. „Našli ji přesně na místě, kde údajně Anders zahodil svoji pistoli.“

„Jak to?“

„Poslouchej,“ vysvětloval Drake. „Silnice je tam o nějakých osm až deset stop vyvýšená proti okolní krajině. Po obou stranách se od ní svažují náspy do meliorační strouhy.“

„To vím,“ přerušil ho Mason. „Ale jak a kde tu pistoli našli?“

„Anders stál na silnici a zahodil ji co nejdál. Pistole se však zřejmě zarazila o sloup vedení vysokého napětí a spadla zpátky do škarpy. Zanedlouho začalo pršet a strouha se naplnila vodou. Za deštivého počasí tam vždycky stojí tak dvě nebo tři stopy vody. Dnes odpoledne hladina klesla a jeden bystrý reportér, který přijel fotografovat tvé šlápoty, ji ve strouze zahlédl.

Je to kolt ráže osmatřicet. Policie provedla balistické zkoušky a porovnala nástřel se smrtící kulkou. Obě byly vystřeleny toutéž zbraní.“

Mason se zeptal: „A co na to říká Anders?“

„Nevím,“ odvětil Drake. „Ale to asi nikoho nebude moc zajímat. Je do toho namočený až po uši.“

„Je na pistoli výrobní číslo?“ zeptal se Mason.

„Asi ano. Nezapomeň, Perry, že jde o nejčerstvější novinku přímo od pramene. Jeden přítel z novin mi to prozradil jako naprostý trhák.“

„Dobrá,“ prohlásil Mason, „myslím, že teď dají Mae Farrové pokoj. Zažádal jsem pro ni o habeas corpus.“

„Budou si ji chtít podržet jako svědkyni,“ namítl Drake.

„Ale nemají nárok. Jakmile vraždu přišijou Andersovi, záleží jen na něm, aby vše nějak vysvětlil ve svůj prospěch, a proto si Mae Farrovou musí hlídat sám. V současné době je důležitější pro obhajobu než pro prokuraturu.

Poslechni, Paule, zapracuj na té Toomsové a zjisti o ní co nejvíc. Nech dál sledovat Marleye a zkus ještě něco vyšťourat o Everselovi. A co paní Wentworthová? Předpokládám, že si ji policie prověřila?“

„Asi ano. Vešla do kanceláře okresního prokurátora krátce po poledni a zdržela se asi hodinu. Pokud vím, vyklopila všechno na rovinu: prohlásila, že je ostuda, že se to muselo stát; citové odcizení s Wentworthem ji mrzí, ale nehodlá předstírat, že byli poslední dobou kdovíjací přátelé; jejich spory o dělení majetku prý byly velmi nechutné; jeho smrt je pro ni samozřejmě velký šok.

Můj přítel od novin mi také opatřil pár fotek. Mezi nimi jeden zdařilý snímek, na němž Juanita Wentworthová právě vystupuje z auta před soudní budovou.“

„Proč ji fotili zrovna při vystupování?“ divil se Mason.

Drake odpověděl: „Novinoví fotografové mají za úkol dostat na snímky žen co nejlepší záběr nohou. Vdovu však nemůžou nutit takhle pózovat — to by bylo nevkusné. A tak pořídili ‚momentku‘ zrovna při vylézání z auta.“

„Aha,“ prohodil Mason a po chvilce dodal, „A co z ní dostali? Rozebrali vše do detailu anebo se zajímali jen o základní informace?“

„Já přesně nevím, o…“

Dveřmi z vnější kanceláře k nim vklouzla Della Streetová. Drake se na moment zarazil a ohlédl se po ní, potom větu dokončil „…o čem s ní mluvili, Perry.“

Della oznámila: „Mám vpředu Mae Farrovou.“

Mason trhl hlavou směrem ke dveřím. „Musím tě teď poprosit, abys odešel, Paule,“ požádal detektiva. „Chci se zabývat některými důvěrnými záležitostmi a cokoli mi klientka sdělí, je vázané služebním tajemstvím, pokud to neslyší někdo jiný. Tady už o profesionální tajemství nejde, takže bychom později mohli mít nepříjemnosti. Pracuj dál a snaž se získávat informace, kde to jen jde.“

„Dobře,“ odpověděl Drake, „a ty si raději s Mae Farrovou pospěš, Perry.“

„Proč?“

„Zatím je na svobodě, ale mám pocit, že dlouho nebude.“

„Proč, Paule?“

„Jen takové neblahé tušení,“ odvětil Drake. „Měj se, Perry.“

„Ahoj,“ pozdravil Mason a kývl na Dellu Streetovou.

Della vyšla ze dveří a obratem uvedla dovnitř Mae Farrovou. Ta přešla až k Masonovi — bradu hrdě vzhůru a na rtech vyzývavý úsměv. „Nazdárek,“ prohodila. „Tak mluvíme spolu nebo ne?“

„Proč ne?“ odtušil Mason. „Posaďte se a zapalte si, jestli chcete.“

„Budete mě potřebovat?“ otázala se Della.

Mason zavrtěl hlavou. „Dejte jen pozor, aby nás nikdo nevyrušoval, Dello.“

„Jdu ihned zamknout kancelář,“ oznámila Della a svižně odkráčela.

„Proč bychom spolu neměli mluvit?“ zeptal se Mason Mae Farrové.

„Obávám se, že jsem vám trochu zavařila.“

„To nic. Jsem na to zvyklý. Co jste řekla policii?“

„Vůbec nic.“

„Jak to myslíte?“

„Přesně jak jsem řekla. Ani slovo.“

„Přečetli vám Andersovu výpověď?“

„Nejdřív mi o ní jen vyprávěli — s mnoha vlastními přikrášleními — a nakonec mi ukázali podepsanou výpověď, která se od jejich původní verze poněkud lišila.“

„A vy jste jim neřekla vůbec nic?“

„Ne. Uvedla jsem, že jsem pracující žena a že musím dbát o svoji reputaci, takže vypovídat nehodlám.“

„A co oni na to?“

„Varovali mě, že se do toho s takovým přístupem namočím ještě víc. Já jim řekla, ať si s tímhle hlavu nelámou. Potom mi předali předvolání před porotu, kde prý stejně promluvím. Je to tak?“

„Nejspíš.“ odvětil Mason. „Jestli jste ho nezabila, měla byste před soudem vypovídat.“

„Já ho nezabila.“

„A Anders?“

„Nedovedu si to představit, ale kdo jiný, když ne on?“

„Pojďme se vrátit ke včerejší noci,“ změnil Mason téma rozhovoru. „Co jste dělala od chvíle, kdy jsme se rozdělili?“

„Pokračovala jsem až do města,“ odvětila.

„Do vašeho bytu?“

„Ano.“

„A dál?“

„Dnes ráno mě detektivové z oddělení vražd vytáhli z postele a předvedli k výslechu.“

„Není náhodou možné, že jste se po rozloučení s námi vrátila do jachetního klubu?“ nadhodil Mason.

„Nebesa, ne! Proč?“

„Někdo se mi snažil tvrdit opak.“

„Kdo?“

„Muž jménem Marley. Znáte ho?“

„Ach Frank,“ pronesla opovržlivě, „co ten o mně ví?“

„Tvrdí že jste tam byla. Prý jste odjela s jeho člunem.“

„Nesmysl,“ odvětila. „Jel na něm sám a teď se to snaží zamaskovat.“

„Podle čeho tak usuzujete?“

„On je naprosto nevyzpytatelný. Nikdy nejedná přímo. Ke svému cíli zásadně směřuje oklikou. Chcete-li uhodnout, co má za lubem, nikdy se nedívejte směrem, kterým odešel.“

„Chápu,“ odpověděl Mason s úsměvem.

„Je velice mazaný,“ dodala kvapně. „Dejte si na něho pozor.“

„Vy ho nějak blíže znáte?“

„Ano.“

„Dost dobře?“

„Až moc,“ odpověděla.

„Nemáte ho ráda?“

„To je slabé slovo.“

Mason řekl: „Teď úplně na rovinu. Mae. Jak moc jste znala Penna Wentwortha?“

„Velmi dobře.“

„A jeho ženu?“

„Nikdy jsem ji osobně neviděla.“

„Stýkal se Frank Marley tajně s Wentworthovou ženou?“

„Nevím o tom,“ odpověděla.

„Nějaké vlastní postřehy na toto téma?“

„Kdyby Juanita Wentworthová nechala otevřené dveře do své komůrky, Frank Marley by určitě vešel.“

„Proč ho nemáte ráda?“ zeptal se Mason. „Obtěžoval vás někdy?“

„Bože, ano — a nikdy se nikam nedostal.“

„Je to důvod, proč ho nemáte v lásce?“

„Ne.“ Pevně mu pohlédla do očí a vysvětlovala: „Vám to můžu říct na rovinu. Nevadí mi, když mě muži obtěžují. Líbí se mi to, když jdou na věc správně. Nesnáším, když se při tom lísají anebo se dožadují mých sympatií. Nemám ráda Franka Marleye, protože je nečestný — ne, nečestný není to slovo. Vlastně ani to mi nevadí, když si někdo zkracuje cestičku, kde se dá — znala jsem muže, kteří také nebyli úplně čestní a někteří z nich mi přesto imponovali. Na Frankovi prostě nesnáším jeho slizké, podlé intriky. Nikdy nevíte, co si o něm máte myslet. Bude příjemný a milý a vztáhne ruku, aby vás přátelsky objal kolem pasu, a najednou se v jeho ruce objeví nůž. Zabodne ho do vás a ani při tom nehne brvou. Nikdy nezvedne hlas, nikdy nezamrká, nikdy se nerozčilí. A je nebezpečný.“

„Pojďme teď chvilku hovořit o vás,“ vybídl ji Mason.

„O čem konkrétně?“

„O lecčem,“ odpověděl Mason. „Třeba o tom, co se dělo na Pennwentu.“

„Co chcete slyšet?“

Mason začal: „Když jste mi o tom vyprávěla, byl přítomen i váš přítel.“

„No a?“ zeptala se.

„Nepozměnila jste vzhledem k jeho přítomnosti určitá fakta?“

Pevně mu pohlédla do očí a odvětila: „Ne. Kvůli Halu Andersovi bych nelhala. Podívejte se, pane Masone, něco vám o sobě prozradím. Vydělávám si na živobytí sama, a tak si chci o sobě rozhodovat také sama. Proto jsem opustila North Mesa. Mám vlastní zásady, vlastní krédo a vlastní myšlenky. Snažím se je naplňovat, ač to někdy není lehké. Nesnáším pokrytectví. Mám ráda fair play. Chci si žít svůj život po svém a jsem připravena nechat ostatní stejným způsobem žít jejich životy.“

„A co Anders?“

„Anders chtěl, abych si ho vzala. Nějaký čas jsem myslela, že svolím. Ale pak jsem změnila názor. Nesnáším slabochy.“

„Co je na Andersovi špatného?“

„Spíše co není,“ namítla kysele a po chvíli dodala: „Ach, není špatný, ale potřebuje neustálé postrkování. Není schopen sám nic zařídit, pokud někdo permanentně nestojí za ním, neklepe mu na rameno a neujišťuje ho, že dělá správně, že je šikovný mladý muž a tak dále.

Vezměte si jen, co udělal teď. Výslovně jste mu nakázal, aby se vrátil do hotelu a zůstal tam, dokud se neozvete. A poslechl? Samozřejmě, že ne. Ani tam nedojel. Potřeboval si najít někoho, kdo by mu poradil, co dál. To je pravé ta potíž. Nikdy se nenaučil stát pevně na vlastních nohou a přijímat věci tak, jak přicházejí.“

„Nejsem si jistý, jestli ho nehodnotíte trochu moc tvrdě,“ poznamenal Mason.

„Možná ano,“ připustila.

„Není to tak, že se vám pokoušel poradit, ovlivnit váš život a vy jste ho odmítla, ale přitom vám na něm moc záleží a tím spíš se snažíte rozdmýchat plamen odporu, i když moc nehoří?“

Usmála se. „Třeba máte pravdu. Vždycky jsem ho nenáviděla, protože byl ve všem tak strašně správný. Každý ho považoval za ideálního mladého muže. Nepil, nekouřil, nehrál, tvrdě pracoval, byl milý ke starým ženám, platil vzorně činži, měl vždycky elegantně ostříhané vlasy a upravené nehty. Četl jen ty nejlepší knihy, poslouchal nejlepší hudbu, pěstoval nejlepší pšenici a prodával za nejlepší ceny.

Všechno, co dělá, má pečlivě naplánované a naprogramované — a vždycky podle rad někoho jiného. Jeho agronom mu radí, jak pečovat o půdu. Jeho právník mu radí, jak uzavírat kontrakty. Jeho bankéř mu radí, jak vést finance. Tohle mi na něm vadilo. Je pozorný a učenlivý a jedná vždy správně — ale jen proto, že si nechal poradit od nějakého experta. Na tohle je dobrý. Obvykle ví, na čí radu se má spolehnout a podle toho se zařídí.“

„Cožpak tak nežijeme všichni?“ namítl Mason. „Někdo víc, někdo méně?“

„Já ne,“ ohradila se a potom procítěně dodala, „a nehodlám se změnit.“

„Vám se nelíbilo, že za vámi přijel, aby vám pomohl?“

„Přesně. Bylo od něho velmi charakterní, že se nabídl, že šek proplatí, ale já jsem schopná žít si svůj život bez jeho pomoci. Když se do něčeho namočím, chci se z toho také sama vysekat. A když neuspěju, chci v tom zůstat namočená. Nemám zájem, aby Hal Anders přispěchal do města, vytáhl mě z bahna, oprášil mi šaty, usmál se a řekl, ‘Tak pojď se mnou domů, Mae. Vezmeme se, usadíme se a štěstí nám jen pokvete‘.“

„On by si vás stále chtěl vzít?“

„Samozřejmě. Když si něco zamane, jde za tím jako tank.“

„A vy nemáte zájem?“

„Ne. Asi jsem nevděčná. Vím, že jsem v bryndě. On určitě přispěchá, aby mě finančně i morálně podpořil a až bude po všem, měla bych mu být vděčná a padnout mu kolem krku. Jen tak pro vaši soukromou informaci, pane Masone, nic takového já neudělám.“

„Dobrá,“ zakončil Mason. „Pojďme si probrat, co se vlastně stalo na Pennwentu.“

„Všechno jsem vám už řekla.“

„Tvrdila jste, že jste zanechala Wentwortha jen ve spodním prádle.“

„To je pravda.“

„Když ho objevili, byl oblečený.“

„Za to já nemůžu,“ bránila se. „V okamžiku výstřelu měl na sobě jen spodní prádlo a bašta.“

„Jak to celé začalo?“

„No, povídal, že jede v noci na projížďku a omluvil se, že se potřebuje převléct do overalu. Prý má nějakou práci na motorech. S těmi slovy odešel do vnitřní kajuty. Dveře nechal otevřené. Já si toho nevšimla. Šla jsem zpátky ke strojovně, takže na mě viděl. To ho asi inspirovalo a místo motorů se pustil do mě.“

„Jak hlasitě jste křičela?“ zeptal se Mason. „Nevím, že bych křičela,“ odvětila. „Hal tvrdí, že ano. Já bych řekla, že byl rozrušený. Určitě jsem nadávala, kopala, škrábala a kousala. Pokud jsem křičela, tak jen na Penna a ne o pomoc. Na loď jsem došla po svých a po svých bych z ní zase odešla. Nejsem ten typ, který neustále volá o pomoc.“

„Byla jste nervózní nebo hysterická?“

„Já?“ zeptala se překvapeně.

„Ano.“

„Dobrý Bože, ne! Zahnal mě do kouta a já nevěděla, jak dlouho ještě vydržím vzdorovat. Podívejte, pane Masone, měla jsem takové šarvátky s muži již dříve a nejspíše nějaké budou i nadále.“

„Inspirujete muže k násilí?“ zeptal se Mason.

„Neřekla bych,“ odpověděla. „Hodně jich zkouší drsňácké taktiky, protože na řadu dívek platí. Ale ne na mě. Jakmile si někdo něco takového zkusí, praštím ho první věcí, co mi zrovna padne pod ruku. Mívám takové potíže častěji než jiné dívky, protože se snažím být nezávislá a to muži nesnášejí. Hodně dívek říká ‚ne‘ takovým způsobem, aby muže ještě víc navnadily. Já když však řeknu ‚ne‘, znamená to ‚NE‘. A je mi úplně jedno, jestli se jim to líbí nebo nelíbí.“

„Kdy jste naposledy viděla Franka Marleye?“

„Před týdnem, v neděli.“

„Kde?“

„Jeli jsme na projížďku — celá parta.“

„I Wentworth?“

„Ano.“

„Na Pennwentu?“

„Ne,“ odpověděla, „na Marleyho Atině. Jeli jsme šupem až ke Catalině.“

„Umíte tu loď řídit?“

„Ano. Kormidlovala jsem celou cestu zpátky. Přála bych si, abych mohla mít ráda Marleye stejně jako jeho člun. Je to parádní loď.“

„Povězte mi něco o vás a o Wentworthovi.“

„Seznámili jsme se před pár měsíci. Dělala jsem pro něho nějakou práci. Všimla jsem si, že se o mě zajímá. Nabídl mi, jestli s ním nechci jet na projížďku. Znáte, jak to na takových projížďkách chodí. Takže jsem mu to hned vpálila do obličeje. On že se prý z jeho strany nemusím ničeho takového obávat. Ujistil mě, že stojí jen o moji společnost. A tak jsem souhlasila. Chtěl otevřít sázkovou kancelář. Bylo to sice protizákonné, ale on tvrdil, že to má s úředníky dojednané. Chtěl, abych v ní na všechno dohlížela a trochu hlídala Marleye. Věděl, že se s Marleyem nekamarádím a nedůvěřoval mu úplně ve všem. Frank obstarával většinu finančních záležitostí. Penn usoudil, že by nemuselo být špatné nasadit si tam někoho, kdo by na Franka dával pozor.

Abych řekla pravdu, Frankovi se ta myšlenka zrovna dvakrát nezamlouvala. Kdyby se mu někdo začal hrabat v účtech, určitě by objevil něco zajímavého. Řekla jsem to Pennovi.“

„A Penn?“ zajímal se Mason.

„Nic moc. Prý se mýlím, ale poznala jsem, že o tom potom hodně přemýšlí.“

„A co ty šaty?“ zeptal se Mason.

„Rozčilím se, kdykoli si na ně vzpomenu. Z jeho strany šlo čistě o obchodní nabídku. Wentworth za ně neměl platit, pokud by se nepřihodilo něco, proč bych nemohla nastoupit do práce. Měla jsem pro něj začít pracovat a z výplat dluh postupně splácet. Celou záležitost jsme tamnímu úředníkovi při otevírání účtu vysvětlili. Říkám vám: běžná obchodní nabídka.“

„Ale vy jste za šaty nezaplatila?“

„Samozřejmě že ne. Do práce jsem totiž nenastoupila. Na městské radnici proběhla nečekaná rošáda a lidé, kteří je měli krýt, byli převedeni do jiných okrsků. Myšlenku se sázkovou kanceláří sice úplně nezavrhli, ale rozhodli se nějaký čas vyčkat, aby mohli navázat nové kontakty.

Takže došlo na slova úmluvy. Nepracovala jsem a nedostávala jsem tedy až do případného otevření žádnou mzdu. Měla jsem zatím Pennovi dělat společnost a poznávat jeho přátele. On na oplátku zasílal každé tři týdny mé sestře šek na živobytí a platil mé výdaje. Chtěl, abych se oblékala tak, abych budila dobrý dojem. Svým způsobem jsem se tedy stala oficiální hosteskou jeho jachtařských večírků.

Nikdo mi nemusel vysvětlovat, jak to navenek vypadalo. Neslušně. A nikdo mi také nemusel vykládat, co má Penn v koutku duše za lubem — abych na něm byla závislá a aby mě mohl penězi držet v šachu a získat pro sebe. To mi ale bylo úplně fuk. Věděla jsem, co si o tom myslím já, a to mi stačilo. Neplula jsem pod falešnou vlajkou. Upozornila jsem ho na to hned na začátku. Znal mé stanovisko. Doufal, že se mu ho podaří změnit. Oukej, všechno na rovinu a nikdo si nemohl stěžovat.“

„Kromě vaší rodiny?“ zeptal se Mason.

„Tady mě bota trochu tlačila. Nemohla jsem sehnat žádnou práci. Tušila jsem, že bych si tímhle způsobem mohla přijít k nějakým penězům. Bylo mi jasné, že to tam taky může vybílit policie a že skončím před soudem. Nevím, asi by mi nic nepřišili. Ale věděla jsem, že bych matku ranila kdyby se dozvěděla, že jsem v něčem takovém namočená. Nechtěla jsem jí však lhát, a proto jsem prostě domů přestala psát. Protože však Sylvia potřebovala nějakou finanční pomoc, dojednala jsem, aby jí Penn do doby, než začnu vydělávat, posílal pravidelně nějaké peníze. Potom bych je zase začala posílat sama. No, a to je všechno.“

„Zní to dobře, pokud je to všechno pravda,“ podotkl Mason.

Zamračila se.

„Nevzrušujte se“ uklidňoval ji Mason. „Mluvím zejména o tom, co jste dělala po našem rozloučení. Jedna svědkyně bude tvrdit, že jste někam jela s člunem Franka Marleye.“

„Opravdu?“

„Ano.“

„Někdy poté, co jsme spolu odjeli z jachetního klubu.“

„To není pravda.“

„Ta svědkyně tvrdí opak.“

„Pak tedy lže. Co bych, svatý rozume, vyváděla s Marleyovou lodí?“

Mason odpověděl: „Pokud se Hal Anders vrátil na Pennwent místo do hotelu a vyjel s ní podél pobřeží směrem k Ensenadě, mohla jste si vypůjčit Marleyův člun a jet Anderse vyzvednout. Atina je alespoň dvakrát rychlejší než Pennwent.“

„To je absurdní. Hal ihned odletěl do North Mesa, aby mohl konzultovat svého rodinného právníka.“

„Do North Mesa určitě odletěl,“ namítl Mason. „Ale jestli ihned, to si nejsem tak docela jistý.“

„Já vám říkám pravdu.“

Mason vstal a natáhl se pro klobouk a řekl: „Oukej, to by prozatím stačilo.“

„Co chcete, abych teď dělala?“ zeptala se.

„Jeďte k sobě a jednejte, jako by se nic nestalo,“ radil Mason. „Jistě vás navštíví novinoví reportéři. Lidé vám budou klást otázky. Fotografové vás budou chtít fotit. Ve všem jim vyhovte. Pamatujte, že i novináři si vydělávají na živobytí. Vyslali je, aby získali materiály pro články, obrázky, rozhovory. Když přijdou s něčím dobrým, poplácá je šéf po zádech. Nepřinesou-li nic, šéf je zpraží. Dejte jim proto pro něho nějakou potravu. Pózujte tak, jak budou chtít a opakujte, že o případu nehodláte s nikým mluvit.“

„Chápu,“ přitakala.

„A pokud jde o novináře,“ dodal Mason, „povězte jim všechno o vaší romanci s Andersem.“

„Žádná romance s Halem nikdy nebyla.“

„Právě to bych chtěl, aby z vás dostali. Vyličte jim to přesně stejně, jako jste to teď vyprávěla mně.“

„Že je slaboch a neustále se potřebuje s někým radit…“

„Ne, to ne,“ přerušil ji Mason. „O tom, jaký je vzorový mladý muž, který nikdy nedělá chyby a jak vás tím znudil. Odešla jste do města za opravdovým životem. A potom jim povězte všechno o Wentworthově nabídce, abyste pro něho pracovala, jenom neříkejte, že mělo jít o sázkovou kancelář. Prostě tvrďte, že chtěl ve městě otevřít nějakou kancelář, o které vám blíže nic neřekl, kromě toho, že byste se starala o jeho finance. O všem, co se stalo včera v noci, důsledně pomlčte. Řekněte, že byste jim ráda vyhověla, ale váš právník vám nařídil, abyste ani necekla.“

„Jinými slovy,“ řekla Mae, „jim mám dát něco, co budou potom moci otisknout?“

„Přesně tak.“

„Oukej, proč ne.“

„Nebudete nervózní?“

Zavrtěla hlavou a usmála se. „To je součást hry zvané život,“ odvětila. „Někdy jste nahoře a všechno jde jako po másle. Ale někdy jste taky dole. Nemusíte se o mě bát.“

Pojednou zvedla hlavu, usmála se na právníka a pozdravila: „Dobrou noc, pane Masone.“

Mason povstal a chvíli, kdy si podávali ruce, jí hleděl přímo do očí. „Zkoušeli vás na policii zlomit?“ zeptal se.

„Jestli mě chtěli zlomit?“ Zasmála se. „Pustili se do mě jako smečka hladových psů a vyžadovali, abych jim pověděla, co se dělo v době vraždy. Když neuspěli, vybalili na mě, že jsem spala s Wentworthem a lhala Halovi, kterého jsem chtěla pro peníze. Myslím, že vyzkoušeli, co se dalo, pane Masone.“

Mason se zazubil. „Asi ano. Oukej, tak nashledanou. Budete si pamatovat, co jsem vám poradil?“

„Budu,“ ujistila ho.

Ještě se na něj od dveří rychle usmála a potom už slyšel klapot jejích podpatků, směřující chodbou k výtahu.

Mason si nasadil klobouk, vešel do vnější kanceláře a oznámil: „Vyjdu si na malou vycházku za fakty, Dello. Obstarejte si večeři a zůstaňte prosím, na telefonu.“

Della se natáhla pro jeho ruku a pohladila ji. „Dáte na sebe pozor, šéfe?“ zeptala se.

Mason se usmál a zavrtěl hlavou.

Della jeho úsměv opětovala. „Myslím, že teď budu házet hrách na zeď, ale mějte oči na stopkách a zavolejte, jakmile vám budu moci nějak píchnout.“

„Oukej, Dello, ale rád bych vás měl na nějakou dobu odstavenou ze hry. Nechci jim dát příležitost, aby vás do toho případu zatáhli. Obeslali Mae Farrovou před velkou porotu. A nás pravděpodobně obešlou také.“

„I mě?“ zeptala se. Mason přikývl.

„Co jim budeme povídat?“

Mason odvětil: „Přísahat křivě nebudeme. Nemůžeme jim nahrávat do karet. Ale nemůžeme ani zradit zájmy klientky. Proto prohlásíme, že jde o profesionální, důvěrné informace, které velká porota nemá právo po nás žádat. Oni na to konto vznesou haldu technických připomínek. Nějak to dopadne.“

„Mlčte jako hrob,“ odtušil Mason.

„Jako hrob v poledne nebo o půlnoci?“

„Jaký je v tom rozdíl?“ zajímal se.

„O půlnoci se hroby otevírají.“

„Dobře,“ souhlasil Mason, „mlčte tedy jako hrob v pravé poledne.“

Jakmile se za ním zavřely dveře, zazvonil telefon. Della zvedla sluchátko a ohlásila se.

„Čau krásko,“ pozdravil Paul Drake. „Dej mi šéfa, prosím tě.“

„Zrovna odešel,“ informovala ho Della, „a řekla bych, že se hned tak nevrátí.“

„Ale, ale,“ děsil se Paul. „Čekal jsem, že mi zavolá, až Mae Farrová odejde. Okresní prokuratura to zveřejnila. Noviny zatím jména neotiskují, protože se bojí, ale od prokuratury je mají. Jsou prý připraveni prokázat, že Mason včera večer pátral po vražedné zbrani. Proto ho předvolají před velkou porotu a mezitím má být pod přísným dozorem. On…“

Della vyhrkla: „Jemine! Počkej, Paule, běžím k výtahu.“

Kvapně položila sluchátko, vyrazila ze dveří, přesprintovala k výtahům a zuřivě začala mačkat přivolávači tlačítko. Když výtah přijel, celá udýchaná požádala obsluhujícího: „Poslechni, Same, zavez mě, prosím tě, hopem do přízemí. Strašně spěchám.“

Obsluhující výtahu s úsměvem přikývl a přes zvídavé pohledy ostatních pasažérů i přes všemožné signály k zastavení řídil kabinu až do přízemí.

Della se prodrala ven a vyrazila na ulici, kde ještě zahlédla, jak Mason asi o padesát metrů dál nasedá do taxíku. Zkoušela volat, ale marně — vozidlo taxislužby už se zapojilo do dopravy. O kus dál se připojili se svým vozem dva muži v civilu, kteří až do té chvíle parkovali před pouličním hydrantem.

Della se rychle rozhlédla, ale jiné taxi v dohledu nenašla. Červená na semaforu zastavila dopravu, zatímco Masonův taxík a jeho pronásledovatelé na příští křižovatce zahnuli za roh a pohltil je dopravní ruch.

Della Streetová se otočila a pomalu se vracela do kanceláře.

Mason vystoupil z taxíku jeden blok od Balkan Apartments a opatrně se rozhlédl. Oba muži v civilu ho se svým vozem míjeli, aniž by mu věnovali jediný pohled. Mason došel až k vyhlédnutému domu a na seznamu zvonků vyhledal jméno Hazel Toomsová.

Ve chvíli, kdy stiskl tlačítko, přispěchal z opačného směru jakýsi muž, zabočil do vchodu a začal po kapsách hledat klíč.

Tu se však rozezněl elektrický zvonek a onen muž strčil do dveří, otevřel je a vešel. Mason ho následoval a v chodbě ho předešel. Přivolal výtah, vstoupil do něj a vyjel do pátého patra. Skoro na konci chodby našel dveře s číslem 521, na které lehce zaklepal.

Přišla mu otevřít poměrně vysoká mladá žena v pohodlném pyžamu. Zůstala stát na prahu, hrdě vzpřímená, její hnědavé vlasy odrážely světlo, přicházející z bytu. Modré, pozorné oči si Masona zvědavě měřily. V jejím obličeji se nezračil strach ani nervozita. Bylo na ní poznat, že je zvyklá postarat se o sebe i v největší nouzi.

„Já vás neznám,“ začala.

„Právě to hodlám uvést na správnou míru,“ odtušil Mason, sňal klobouk a lehce se uklonil.

Znovu si ho od hlavy až k patě změřila a potom ustoupila. „Pojďte dál,“ vyzvala ho.

Když Mason vstoupil, zavřela dveře, nabídla mu židli, sama však zůstala stát u dveří s rukou na klice.

„Dobrá,“ začala. „Co si přejete?“

Mason se představil: „Jmenuji se Mason. Říká vám to něco?“

„Vůbec nic. Jestli se mě takhle pokoušíte sbalit, máte smůlu. S cizími lidmi nikam nechodím.“

Mason odvětil: „Provádím jen takové malé vyšetřování.“

„Ach,“ zaznělo mu v odpověď.

„Mám důvod se domnívat,“ pokračoval Mason, „že mi můžete poskytnout jisté informace, které by mě zajímaly.“

„O čem?“

„O Pennwentu.“

„A co o něm?“

„Kdy jste tu jachtu viděla naposledy, a také o Atině Franka Marleye a kdy jste ji viděla naposledy.“

„Jste detektiv?“ otázala se. „Ne tak docela,“ odvětil Mason. „Tak proč vás to zajímá?“

„Zastupuji někoho, kdo ta fakta potřebuje.“

„Co z toho budu mít já?“

„Nic.“

Odlepila se od dveří a posadila se naproti advokátovi. Zkřížila nohy a propletenými prsty svalnatých rukou si ovinula koleno. „Omluvte moji opatrnost,“ řekla, „ale dneska na každém kroku slyšíte o mužích, kteří vniknou ženě do bytu, praští ji do hlavy a pak ji zaškrtí nebo něco podobného, takže jsem nehodlala nechat nic náhodě.“

„Vypadám na to snad?“ zeptal se Mason.

„Nevím,“ odpověděla. „Já totiž netuším, jak takoví lidé vypadají.“

Mason se zasmál.

Hazel Toomsová se mírně pousmála.

„Takže,“ navázal Mason, „se můžeme vrátit k mojí otázce.“

„O těch jachtách?“

„Ano.“

„Co o nich chcete slyšet?“

„Kdy jste naposledy viděla Atinu?“

Pousmála se a řekla: „Po pravdě řečeno, pane Masone, ráda bych se nejprve vrátila k mojí původní otázce.“

„A která to byla?“

„Co z toho budu mít?“

„Přesně to, co jsem vám slíbil,“ řekl Mason. „Vůbec nic.“

„Proč bych tedy měla odpovídat?“ zeptala se. „Podívejme se na to z druhé strany,“ argumentoval Mason a v jeho očích se šelmovsky zajiskřilo. „Proč byste neměla odpovídat?“

„Dobročinnost má sice začínat ve vlastním domě, ale končí většinou v chudobinci.“

Mason řekl: „Dobře. Vyložím své karty na stůl.“

„Esa první prosím,“ odvětila.

„Jsem právník. Zastupuji slečnu Mae Farrovou v souvislosti s…“

„No ne, vy jste Perry Mason.“

Přikývl.

„Proč jste to neřekl hned?“

„Netušil jsem, že by mi to k něčemu bylo.“

Lehce naklonila hlavu a zamyšleně si ho prohlížela. „Tak vy jste Perry Mason.“

Mason neodpovídal.

„A zajímáte se o informace, které vám já mohu poskytnout. Nevyplynou pro mě z těch informací nějaké potíže?“

„To nevím,“ odtušil Mason.

„Poslouchejte,“ varovala ho, „nechci, aby mě předvolali na stanoviště svědků.“

„Teď nejste na stanovišti svědků.“

„To ne, ale vy mě tam můžete dostat.“

„Ale nemusím.“

„Slíbíte mi to?“

„Ne.“

Konečky prstů si hladila koleno, zatímco její nepřítomný pohled prozrazoval, jak intenzivně promýšlí možné důsledky nastalé situace. Najednou se její už zase pronikavý pohled soustředil na Masonovu tvář. „Dobrá, zkusím štěstí. Vycházívá mi to.“

Mason se pohodlně usadil a poněkud uhnul očima, aby mohla hovořit, aniž by si uvědomovala jeho pohled.

„Nemůžu se postavit na stanoviště svědků, protože by ze mě každý chytrý právník udělal úplnou husu. Vždycky jsem byla spíše na fyzické radosti – tenis, jezdectví, lyžování, všechny sporty. Ze všeho nejvíc miluji jachting. A na to, aby vás někdo pozval na projížďku na takové jachtě, se nemůžete stýkat jenom s chudými mladíky dobrých mravů a čistých úmyslů.

Slyšel jste někdy o zlatokopech? Tak mojí vášní není zlato, ale jachty. Kdykoli se plánovala vyjížďka ke Catalině, snažila jsem se být v klubu všem na očích. Kdokoli v tu chvíli projevil zájem o mé telefonní číslo, ten ho dostal. To však také bylo vše, co ode mě mohl čekat – telefonní číslo, moji společnost a kopu smíchu.

Vím o řadě jachtařů, kteří s sebou rádi berou sportovně založené dívky, které něco ví o řízení lodí, chtějí si na lodi odpracovat svůj díl a přitom jsou schopné bavit společnost.

Řekla bych, že s použitím stejného množství duševní energie v nějakém komerčním odvětví bych vydělala velké peníze. Jako o závod vymýšlím vtipy, hry a triky, i metody, jak hodně vypít a přitom se neopít. Pokud jste o tom ještě neslyšel, zkuste někdy před pitím sníst hodně másla. Je to bezva.“

„Znám ještě lepší recept,“ odvětil Mason.

„Opravdu?“

„Ano.“

„Buďte té lásky a prozraďte mi ho. To s tím máslem je zatím nejlepší, na co jsem přišla.“

„Ten můj je mnohem jednodušší,“ odtušil Mason. „Když se začne pít, piji s mírou.“

„Ach,“ povzdechla si zklamaně. „Čekala jsem, že mi opravdu něco poradíte.“

„Nenechte se rušit,“ odvětil Mason.

„Ano. Takže, pane Masone, takhle to bylo. Penn Wentworth si mě vyhlédl. A rozhodl se, že mě na místě dostane. Když Pennovi nějaká řekne ‚ne‘, začne se s ní prát. A když se začne prát, neumí se ovládat. Já osobně nemám ráda, když o tom, co se bude dít, rozhoduje muž. Mám velmi vytříbený odhad přiměřeného odstupu a správného načasování. Nedávno jsem díky němu vyhrála tenisový turnaj.

No, a když při té párty začalo jít do tuhého, varovala jsem ho. To nepomohlo. Už byl moc rozdováděný. A tak jsem si zula botu, počkala jsem si na vhodnou chvíli a majzla ho podpatkem přímo do brady.“

„A co Wentworth?“

„V první chvíli jsem myslela, že je po něm. Polila jsem mu obličej studenou vodou, třela jsem mu hrudník a lila jsem do něho po lžících brandy. Připadalo mi jako celá věčnost, než se probral, a ještě pak byl dobrou půlhodinu celý zpitomělý.“

„A dál?“ zeptal se Mason. „Nastoupil do druhého kola nebo hodil do ringu ručník?“

Zasmála se a odpověděla: „Hodil ručník, a tak mezi námi vzniklo perfektní přátelství. Pečovala jsem o něj a on mě respektoval. Vzniklo tak jedno z mála neuvěřitelných kamarádství mezi mužem a ženou. Penn zjistil, že mám ráda projížďky na jachtách a rád mě brával s sebou. Občas jezdíval třeba úplně sám - když měl všeho plné zuby a nehodlal se s nikým otravovat. Nikdy však nebral jachting jako sport, ale jen jako prostředek pro své radovánky - projížďky, večírky a věci podobného ražení. Proto si pořídil na Pennwent všechno to elektronické vybavení.

Tomu, co vám řeknu teď, asi nebudete chtít uvěřit. Ale je to pravda. Když na Wentwortha sedla melancholická nálada, rád si vyrazil na projížďku. A plánování trasy i řízení lodi zcela nechal na mě. I vaření. Některé výlety jsme spolu strávili úplně mlčky, vyjma pár slov, když dostal hlad nebo se mnou probíral kurs. Takový styl mi úžasně seděl. Ráda si vyjedu jen tak nazdařbůh na moře s rukou na kormidle. Vzrušuje mě to, dává mi to pocit síly. Vím, že je oceán krutý a neúprosný. Nikomu nepromine ani chybičku. Taková hra mě fascinuje.“

Na chvíli zaváhala a zahleděla se Masonovi do tváře, zjevně v očekávání nějaké poznámky. Když žádná nepřicházela, pokračovala: „Samozřejmě jsem se seznámila i s Frankem Marleyem. On je jiný než Penn. Frank to na mě nikdy nezkoušel. A pokud se tak jednou stane, bude mít všechno pečlivě připravené. On čeká, sleduje, uvažuje a plánuje a vy nikdy z jeho řeči nepoznáte, co si vlastně myslí.

Penn byl pěkné kvítko. Žádná dívka si před ním nikdy nemohla být jistá. Vždycky nejprve hodil udičku. Pokud nezabrala, šel přímo na tělo. A když ani s tím neuspěl, byl surový. Ale všichni to o něm věděli. Jím si mohl být vždycky člověk jistý, nikdy se nechoval jako pokrytec. Každá dívka, která s ním měla co do činění, věděla dopředu, že je — no, přítulný. Jakmile se vám však podařilo překlenout první kolo, získal jste výborného přítele. Penn měl něco do sebe. Byl bystrý a přímý. Měl smysl pro humor a když nebyl zrovna ve špatné náladě, uměl být skvělým společníkem. Když měl zrovna splín, musel jste ho nechat na pokoji a on nechal vás.

Frank Marley je pravý opak. Mnohokrát jsem s ním přišla do styku. Často jsem řídila jeho loď. On přitom seděl nebo stál někde nablízku, kouřil a sledoval mě přivřenýma očima skrz mlhu cigaretového kouře. Perfektní džentlmen, klidný, způsobný — a vždycky ve střehu.“

Znovu se odmlčela, aby si zvědavě prohlédla Masonovu tvář, než ho vybídla: „No tak, podívejte se na mě. Já se nevyplaším.“

„Ne ne,“ bránil se Mason. „Já poslouchám. Poslouchám ušima a dívám se očima. A nemůžu dělat dvě věci najednou a přitom se na obě plně soustředit. Takže zrovna teď poslouchám váš hlas.“

„A nemyslíte, že se o ženě dozvíte víc, když ji pozorujete, než pouhým nasloucháním?“

„Ne vždycky,“ namítl Mason. „Právníci jsou v poslouchání trénovaní. Svědkové mají většinou své výpovědi dobře nacvičené — alespoň pokud jde o mimiku a gesta. Lidé by se měli v naslouchání cvičit, protože by se tak mnohdy dozvěděli mnohem více.“

Hazel Toomsová se zasmála. „Cítím se před vámi jako nahá — sedíte přede mnou s odvráceným pohledem a hltáte každé moje slovo.“

„To jsem nechtěl. Jste velmi vnímavá.“

„Myslíte?“

„Ano.“

„Díky.“

„Tak to bychom měli,“ uzavřel Mason. „Mluvili jsme předtím o jachtě Franka Marleye.“

„Hovořila jsem o různých lodích a mužích,“ upřesnila. „Pozdě odpoledne mi Wentworth zavolal, že by mě rád viděl. Zajela jsem proto za ním do přístavu. Oznámil mi, že potřebuje být druhý den v San Diegu, protože tam má schůzku se svojí ženou. Prý se rozhodl postavit ji před ultimátum: buď se s ním za rozumných podmínek rozvede, nebo on zažaluje Sida Eversela pro citové odcizení. Navrhl mi, abych s ním jela na Pennwentu do Ensenady, odkud na schůzku dojede. Já bych samozřejmě zůstala na palubě, jelikož nechtěl, aby se o mně jeho manželka dozvěděla. To mi perfektně vyhovovalo. Domluvila jsem se s ním, že si jen zajedu pro nějaké oblečení. Upozornila jsem ho při té příležitosti, že budeme potřebovat na cestu nějaké zásoby. Dal mi peníze a požádal mě, abych cestou zpátky nakoupila v prodejně s celonočním provozem. Ihned po mém návratu jsme měli vyplout. Když jsem se však vrátila, byl Pennwent pryč. Pomyslela jsem si, že asi Penn vyjel na zkušební plavbu. Nikdy mě ještě nevyšplouchl. Náš vztah něco takového vůbec nepřipouštěl. Věděla jsem, že si přeje, abych jachtu řídila. A tak jsem se zarazila. Chvíli jsem přemýšlela a pak jsem se rozhodla, že se půjdu podívat na loď Franka Marleye, jestli tam někdo není. Zjistila jsem však, že ani Atina nekotví na svém místě.

Normálně bych moc dlouho nečekala, ale opravdu jsem o ten výlet do Ensenady stála a cítila jsem, že Penn změnil plán kvůli nějakým vážným komplikacím. Jinak by mi totiž určitě zanechal vzkaz s omluvou a vysvětlením, proč musel odjet beze mě.

V budově klubu mají na vzkazy speciální přihrádky - každá jachta svoji. Prohlédla jsem Pennovu schránku, ale žádnou zprávu jsem neobjevila. A tak jsem se vrátila do auta a rozhodla jsem se ještě chvíli počkat.“

„Moment,“ přerušil ji Mason. „Kolik bylo hodin?“

„Nevím,“ odpověděla. „Pamatuji si, že když jsem nakupovala jídlo na cestu, zrovna začínalo pršet. Stačí vám to tak?“

Mason přikývl.

„Potom v klubu za další půl nebo tři čtvrti hodiny už nepršelo. Přeháňky postupovaly od hor.

No, trochu jsem v autě pospávala. Celé odpoledne jsem totiž hrála tenis — takový malý amatérský turnaj. Získala jsem medaili za druhé místo v kategorii žen a ta holka, co to vyhrála, mě pěkně namíchla. Použila všechny špinavosti, které znala, aby mě porazila.

Neměla jsem proto zrovna dobrou náladu. Těšilo mě jedině pomyšlení na chystaný výlet do Ensenady. Pak jsem zaslechla, jak se nějaká loď vrací k molu. Myslela jsem, že je to Pemwent. Otevřela jsem tedy dveře a začala vystupovat z vozu. V tu chvíli jsem však rozpoznala, že je to Marleyova Atina. Doufala jsem, že by Frank mohl o Pennovi vědět, ale nebyla jsem si zase jistá, jestli je na palubě sám. Víte, jachtařská etiketa je trošku odlišná od normální společenské. Vždycky nejdřív musíte zjistit, zda je majitel sám, abyste mu něco nezkazil.

No, zarachotily řetězy, na palubě se objevila tahle dívka a vyběhla s lanem na molo. Podle přistávacího manévru jsem si byla celkem jistá, že přijela sama. A důkladně jsem si ji prohlédla.“

„Žárlila jste?“ zeptal se Mason.

„Možná trochu. Je-li Frank Marley při slabých chvilkách tak velkodušný, že klidně půjčí nějaké dívce loď, aby si na ni přivedla, koho se jí zlíbí — no, byla to prostě nezvyklá představa.“

„A poznala jste tu dívku?“

„Tehdy ne,“ řekla. „Ale později jsem pochopila, že to byla Mae Farrová.“

„Jak to víte?“

„Viděla jsem její fotografie.“

„Kdo vám je ukazoval?“

„Tenhle bod s vámi nehodlám teď probírat. Nemám k tomu povolení oné osoby.“

„Byl to Frank Marley?“ otázal se Mason.

„Nebudeme o tom mluvit.“

„A dál?“ zajímal se Mason.

„Čekala jsem v přístavu ještě asi půl hodiny po příjezdu té dívky,“ odpověděla Hazel Toomsová, „a pak jsem to definitivně vzdala. Usoudila jsem, že se asi něco stalo a Penna náhle odvolali, aniž by měl čas zanechat mi vzkaz. Dojela jsem domů, dala jsem si horkou koupel a hupla do postele.“

„Na ten výlet do Ensenady jste beze všeho přistoupila?“ otázal se Mason.

„Ano.“

„Měla jste jet s Wentworthem sama?“

„Přesně tak.“

„To by asi na vaši osobu nevrhlo zrovna dobré světlo,“ poznamenal Mason.

„No a co?“ zeptala se vzdorovitě.

„Přesně k tomu jsem se chtěl dostat,“ řekl Mason. „Nezdá se, že příliš dbáte na svoji pověst.“

„Vůbec mě nezajímá.“

„Máte vlastní auto?“

„Ano.“

„A jste schopná okamžitě vyrazit na výlet, když se naskytne nečekaná příležitost?“

„Proč se na to ptáte?“ zeptala se.

Mason se usmál. „Zřejmě se zase projevil můj zvyk vést křížové výslechy. Směřuji totiž k otázce, jak získáváte prostředky na živobytí.“

„Ach,“ povzdechla si, „myslím, že by mě právník takovými otázkami před porotou za chvíli úplně rozebral, viďte?“

Mason přikývl.

„No tak,“ začala a potom zaváhala.

„Do toho,“ vybídl ji Mason.

„Ptají se na takové věci i u soudu, pane Masone?“

„Pokládají otázky přibližně stejně, jak se vás ptám teď já.“

„Aha. Před porotou bych musela odpovídat, že?“

„Záleží na vás,“ odvětil Mason.

„Já bych nechtěla jít svědčit,“ svěřila se.

„Stále jste neodpověděla na moji otázku.“

„D toho vám vůbec nic není,“ rozhorlila se najednou, a po chvilce laškovně připojila, „otázka je právně nepřístojná, irelevantní a netýká se podstaty věci, pane Masone.“

Právník uznale pokýval hlavou a odvětil: „Námitka se přijímá, slečno Toomsová.“

Zasmála se jeho špičce. „Vy a já,“ pravila, „bysme mohli být přátelé. Poslechněte, říkal jste, že jsem vnímavá. Já se to totiž musela učit. Miluji tenis. Mám vlastně ráda všechny sporty. A dívka, která pracuje někde v kanceláři, se těžko takovému koníčku může nějak intenzivně věnovat.“

„To vyplývá z podstaty věci,“ podotkl Mason.

„Myslela jsem, že byla moje námitka akceptována.“

„To je pravda.“

„Pak tedy nemusím odpovídat.“

Mason zavrtěl hlavou.

„S Mae Farrovou to nevypadá zrovna pěkně, viďte?“ změnila náhle téma.

„Řekl bych, že nejhůř si stojí Hal Anders,“ poznamenal Mason.

„Víte, podle mě mu ona mohla klidně pomáhat. Třeba zastřelil Wentwortha přímo v přístavu a vyjel potom s Pennwentem směr Ensenada. Mae Farrová ho mohla s Marleyovým člunem dohonit, vyzvednout na moři a vysadit v některém přístavu po cestě. Potom se mohla vrátit do klubu.“

„Podle čeho tak usuzujete?“ zeptal se Mason.

Zasmála se a odpověděla: „Prostě čtu noviny a přemýšlím o tom. Jakmile jsem se dozvěděla, co se stalo, uvědomila jsem si význam toho, co jsem viděla.“

„Už jste o tom někomu říkala?“

Zakroutila hlavou.

„Proč jste to neoznámila policii?“ zeptal se Mason.

„Na policii?“ divila se a pokrčila rameny.

„No, pročpak ne?“

„Z několika důvodů.“

„Jako třeba?“

„Nechtěla bych, aby mě předvolali na stanoviště pro svědky.“

„A proto jste se rozhodla, že o tom nikomu ani nepípnete?“

Vzala do dvou prstů záhyb svého pyžama, přejela shora dolů a kritickým zrakem ho zkoumala, jako by kontrolovala, jestli je úplně rovný.

„Nuže?“ zeptal se Mason.

„Podívejte se,“ odhodlala se náhle. „Už dávno jsem došla k závěru, že člověk může od života dostat, co chce, pokud o to dostatečně usiluje.“

„Ten názor už jsem někde slyšel,“ poznamenal Mason.

„A já svůj život žiju podle něj. Dostanu, co chci, i když to někdy není úplně jednoduché. Musíte o svůj cíl usilovat každou špetkou své energie a vitality, kterou v sobě máte.“

„Takže?“

„Takže jsem se naučila být absolutně chladnokrevná a sobecká,“ odpověděla a bojovně Masonovi pohlédla do očí.

„Většina úspěšných lidí jsou sobci,“ podotkl Mason. „A většina silných lidí také. Tu a tam najdete výjimku, která potvrzuje pravidlo. Mluvím obecně. Proto jestli jste sobecká, neomlouvejte se.“

„Já se neomlouvám.“

„Pak tedy zřejmě k něčemu směřujete.“

„Přesně tak.“

„Ven s tím.“

„Dobrá. Podívejte se, když to půjdu ohlásit na policii, dostane se mé jméno do novin. Navíc budu muset jít svědčit k soudu. Budou si mě fotografovat. Mimochodem — myslím, že jsem docela fotogenická. Ale můj plánovaný výlet do Ensenady by tam nechutně nafoukli a pošpinili.“

„Myslel jsem, že na svoji pověst nedbáte,“ namítl Mason.

„To ne, ale na svoji reputaci.“

„Takže?“

„Když půjdu svědčit k soudu, ublížím vaší klientce. Nejspíše by si tedy přála, abych nešla. Ani ten Anders by neměl mít zájem na mé účasti při přelíčení. Potažmo ani vy sám byste o to neměl stát. A nestojím o to ani já.

Ráda bych si udělala výlet. Znám někoho, kdo má pěknou jachtu. Nebudu zmiňovat jeho jméno. Mohla bych si s tím někým vyjet na výlet do jižních moří. A mohli bychom mít po cestě strašně moc smůly. Rozbil by se nám motor, ztratili bychom kurs a přistáli bez paliva na nějakém opuštěném tropickém ostrůvku, kde bychom museli opravovat stěžeň a plachty, což by nám jistě trvalo týdny a měsíce. Do té doby by o nás nikdo ani neslyšel.“

„Poněkud nebezpečný způsob, jak se vyhnout svědectví u soudu, ne?“ zeptal se Mason.

„Neřekla bych. Mě by se to náramně zamlouvalo.“

„A co vám brání?“ vyzvídal Mason.

„Aha, už vím, co si myslíte,“ ozvala se najednou. „Že je to Frank Marley. Ne, není. Frank tady musí zůstat. Loď téhle osoby má pomocný motor, zatímco jachta Franka Marleye se absolutně nehodí pro dlouhé námořní plavby.“

„Postavme tedy otázku jinak,“ dotíral Mason. „Co brání té osobě v realizování vašeho snu?“

„Peníze,“ odpověděla.

„Peníze?“

„Ano – nedostatek peněz, chcete-li.“

„Aha.“

„Pane Masone,“ začala naléhavě, „moc by vás to nestálo a pokud byste se bál o… Vlastně byste mě ani nepodplácel. Prostě byste mi nabídl sponzorování malého výletu, o jakém jsem už odedávna snila. Tisíc dolarů by to úplně spravilo.“

Mason zavrtěl hlavou.

„Sedm set padesát?“ snížila nabídku.

Mason opět zavrtěl hlavou.

„Podívejte se pane Masone. Udělám to pro vás za pět set. Je to opravdu rozumná cena, protože bychom tam museli pobývat dost dlouho a můj společník má určité závazky, ale pět set a plácneme si.“

„Není to otázka peněz,“ odtušil Mason.

„Tak čeho?“

„To slovo má šest písmen,“ odvětil Mason. „Nevím, jestli mi rozumíte.“

„Prosím vás, pane Masone. Ani si nedovedete představit, co by to pro mě znamenalo.“

Mason zavrtěl hlavou, vstal, zasunul obě ruce hluboko do kapes u kalhot a zůstal chvíli zamyšleně stát. Potom začal přecházet po pokoji. Nešlo však o bezcílné, zamyšlené bloudění, ale o pomalou, důkladnou prohlídku podlahové lišty podél stěn.

„Copak?“ zeptala se zmateně.

„Jenom trošku přemýšlím.“

„Hledíte pořád na podlahu.“

„Opravdu?“

„Ano.“

Mason pokračoval v pomalém postupu po pokoji.

Přidala se k němu. „Copak, pane Masone?“ zeptala se a když neodpovídal, položila mu prosebně ruku na rameno. „Podívejte se, pane Masone. Vždyť by vás to nic nestálo. Harold Anders je bohatý. Má hodně peněz i pozemků. A já jsem chudá holka. Hernajs, vždyť to, co by mi věnoval, by byla mnohem menší suma, než jakou zaplatí vám za obhajobu.“

„Já nejsem jeho právník,“ podotkl Mason.

Náhle se zarazila, na chvilku se zamyslela a potom si povzdychla.

Mason mezitím ukončil svoji inspekci.

„Kdo zastupuje pana Anderse?“ zeptala se.

„Nevím. Radil se s někým ze severu, nejspíše někde kolem North Mesa.“

„North Mesa?“

„Nebo někde blízko.“

„A vy neznáte jméno jeho právníka?“

„Ne.“

„Poslechněte, pane Masone, prokázal byste mi laskavost? Zavolal byste mi, až byste zjistil jméno jeho advokáta? Tolik byste mi měl být dlužen a vlastně je to i ve vašem zájmu.“

„Mají-li se věci takto, raději čtěte noviny. Určitě tam svoji informaci najdete,“ řekl Mason.

„Dobře. Hleďte, pane Masone, vyložila jsem karty na stůl. Učinila jsem vám zajímavou nabídku. Nezneužijete toho, viďte?“

„Jak to myslíte?“

„Ten výlet do Ensenady a vyprávění o mé účasti na jachetních oslavách?“

„Když vyložíte karty na stůl, nemůžete dost dobře očekávat, že váš protivník nebude vědět, co chystáte.“

„To byste mi neudělal, viďte?“

„Nevím,“ odvětil Mason. „Záleží na tom, co jste vy udělala mně.“

„Ale já s vámi jednám na rovinu.“

Mason zvýšil hlas. „Dobrá, doufejme. V každém případě vám za znedostupnění vašeho svědectví nezaplatím ani pět centů. A nedovolím to ani své klientce.“

„Ale neřeknete policii, co jsem viděla?“

Mason ji ujistil: „Jen klid. Nehodlám okresnímu prokurátorovi šetřit práci.“ S těmi slovy sebral klobouk a vydal se ke dveřím.

„Nashledanou, slečno Toomsová.“

Trošku se zašklebila.

„Ach, pane Masone, doufala jsem, že budete rozumný.“

„Když udělám co?“

„Však víte.“

„Lidé mají různé názory na to,“ vysvětloval Mason, „co považovat za rozumné. Někdy to záleží na úhlu pohledu. Dobrou noc.“

Pohlédla mu zpříma do očí. „A nezapomeňte, pane Masone.“

„Nebojte se.“

Ještě když šel chodbou k výtahu, zaslechl, jak za ním Hazel Toomsová volá: „A pamatujte, že jsem vnímavá.“

A zavřely se za ní dveře.

Dva bloky od domu Hazel Toomsové našel Mason malý hotel a nedaleko něj telefonní budku, ze které vytočil číslo kanceláře Paul Drakea. „Ahoj, Paule,“ pozdravil. „Co je nového?“

V Drakeově hlase byly patrné známky rozrušení. „Hodně, Perry. Poslouchej. Od chvíle, kdy jsi vyšel z kanceláře, jsi byl sledován. Dva tajní v autě se navěsili na tvůj taxík. Kam jsi měl namířeno — nějaké důležité místo?“

„To jsem si myslel,“ odvětil Mason. „Šel jsem navštívit jednu svědkyni. Neustále se mi snažila nabízet, že se zdekuje, když jí moje klientka zaplatí.“

„No a?“ zeptal se Drake.

„Když mi učinila asi třetí nabídku, začal jsem tušit nějakou zradu. Trochu jsem se jí porozhlédl po bytě, jestli náhodou neobjevím nějaký důkaz přítomnosti odposlouchávacího zařízení.“

„A našel jsi něco?“

„Ne. Na to jsou příliš chytří. Štěnice se dá najít jen těžko. Snad když ji nasazují ve spěchu, zůstane někdy na podlaze trošku sádrového prachu.“

„Takže si myslíš, že je ta svědkyně nastrčená?“

„Ne,“ odpověděl pomalu Mason, „to bych neřekl. Ale možná se snaží trošku si přivydělat a splatit policii nějakou drobnou službičku. Kdyby mě přistihli při přemlouvání svědkyně k odjezdu ze země, nejprve by ji nechali vyjet, aby ji pak za obrovských fanfár přivedli zpátky a prostý fakt, že jsem se jí snažil zbavit, by do toho až po uši namočil moji klientku i mě. Její svědectví by se rázem stalo nejdůležitějším důkazem v celém procesu.“

„Ale ty ses nenechal nachytat?“

„To víš, že ne!“

Drake řekl: „Mám tady pro tebe ty fotky, Perry.“

„Nemáš nějakou zbytečnou pistoli, Paule?“

„No, ano.“

„Nějakou, které by ti nebylo líto?“

„Mám tady pár levných revolverů, které odebrali mí agenti ambiciózním mladým mužům, kteří si hráli na dospělé. Proč?“

„Jak daleko bys dohodil takovým revolverem?“

„Pff, nevím, snad nějakých sto stop.“

„Už jsi to někdy zkoušel?“

„Samozřejmě že ne.“

„Vezmi Dellu Streetovou, Paule,“ vybídl ho Mason, „a dáme si sraz u restaurace, kde občas obědváme. Della to místo zná. Už jsi něco jedl?“

„No trošku.“

„Dobře, já tam dojedu taxíkem, dám si něco k jídlu a budu připravený k odjezdu. Della nejspíš už bude po večeři.“

„To pochybuji,“ odporoval Drake. „Byla celá ustaraná z toho, že se jí nepovedlo varovat tě, že máš na patách přilepené slídili. Kde jsou vlastně teď Perry? Už jsi je objevil?“

„To tedy nevím,“ odvětil Mason. „Asi ne. Rozhlížel jsem se, ale nikoho jsem nezahlédl. Nějaký muž vcházel přede mnou do činžáku, zrovna když jsem zvonil na zvonek té dívky. Mohl být jedním z nich.“

„A bude to nějak vadit, Perry?“ zeptal se Drake.

„To tedy opravdu nevím,“ odtušil Mason. „Nemohu si dovolit ztrácet čas vymýšlením, co dělá druhá strana. Musíme jednat rychle.“

„Mám nějaké novinky o tom Everselovi,“ prohlásil Drake.

„Pokračuj,“ vybídl ho Mason.

„Jeho letadlo včera dvakrát opustilo hangár – jednou před a jednou po dešti.“

„Jsi si tím jistý?“ zeptal se Mason.

„Ano, jednomu z mých agentů se podařilo sehnat místo pomocníka u Everselova zahradníka. Tím pádem ho tam máme nasazeného a může nám zjistit, co budeme chtít.“

„Můžeš mu zavolat?“ otázal se Mason.

„To ne, ale on sám si volá ke mně, abych mu mohl dávat instrukce.“

„Oukej,“ uzavřel Mason. „Mám nějaké nápady. Seber si věci, vyzvedni Dellu a sejdeme se u té restaurace. Zatím nashle.“

Mason vyšel z budky a postavil se na chvíli před vchod do hotelu. Nepodařilo se mu však najít nikoho, kdo by o něho projevoval nějaký nemístný zájem.

Zavolal si tedy taxi a odjel do udané restaurace, kde si dal sendvič, kávu a kus koláče. Zrovna dojídal, když vstoupil Paul Drake.

„Máš s sebou Dellu?“ zeptal se Mason.

„Sedí venku v autě.“

„Jedla něco?“

„Dala si nějaký sendvič a teď tvrdí, že nemá hlad.“

„Vzal jsi tu pistoli?“

„Ano.“

„Musíme si ještě opatřit pár pětičlánkových baterek,“ řekl Mason. „Chci se přesvědčit, jak daleko takovou pistolí dohodím.“

„Kde to chceš testovat?“ zeptal se Drake.

„Tam kde Anders.“

Drake si Masona poplašeně změřil. „To by mohlo být nebezpečné.“

„Proč?“

„U soudu by to neznělo dvakrát pěkně.“

Mason odvětil: „Milostné dopisy také ne a přesto je lidi píší.“

„Jak chceš,“ rezignoval Drake. „Ty jsi režisér. Pronásledovali tě sem, Perry?“

„Myslím, že ne, ale nejsem si úplně jistý,“ odtušil Mason. „Provedl jsem pár obvyklých manévrů a na nikoho jsem nepřišel.“

Na cestě k autu Drake ještě vysvětloval: „Agent u Eversela měl docela štěstí. Hlavní zahradník je totiž Skot. Má proti ostatnímu personálu různé výhody a bydlí ve vlastním domku.“

„A kde přespává tvůj agent?“ zajímal se Mason.

„Dostal malý kamrlík ve sklepě.“

„Zjistil už něco?“

„Hodně. Zahradník se totiž nezúčastnil veselé jízdy s ostatním služebnictvem, i když se čekalo, že půjde. Za normálních okolností se sice s nikým nepřátelí a je skoupý na každé slovo — situace se však rapidně změní, když narazí na osobu, která pochází, stejně jako můj agent MacGregor, z určité části Skotska.“

V družném hovoru došli až na chodník. Mason spatřil Dellu Streetovou na zadním sedadle Drakeova vozu, usmál se a pozdravil: „Nazdar, Dello.“

Ona odpověděla: „Tedy šéfe, jaký já jsem měla o vás strach. Bála jsem se, abyste jim nevběhl rovnou do pasti.“

Mason odvětil: „Nebyl jsem tomu dalek. Na co tedy přišel MacGregor, Paule?“

Drake vklouzl za volant. Mason se usadil vedle něj. Della se uvelebila vzadu.

„Tak kam?“ zeptal se Drake.

„Na místo, kde Anders tvrdí, že zahodil pistoli,“ poručil si Mason. „A můžeš se cestou přesvědčit, jestli se nám někdo nebude lepit na paty, Paule.“

„Oukej,“ odvětil Drake. „Můžu na to jít tvrdě a dát jim vědět, že o nich víme?“

Mason se na chvíli zamyslel a potom zavrtěl hlavou. „Ne. Udělej to opatrně, Paule. Budeme předstírat, že hledáme nějakou adresu. Tak se budeš moci trochu motat kolem dokola.“

„Oukej,“ odpověděl Drake, „ale podle mého soudu nás stejně dál pronásledovat nebudou, pokud už nejsou pryč. Chytrý stín se většinou vypaří, jakmile zjistí, že jeho cíl začal kličkovat, ať už ho sleduje z jakéhokoli důvodu — pokud nemá jasnou instrukci, že nevadí, když si ho cíl všimne.“

„Dobře,“ odpověděl Mason. „Dělej, jak umíš, ale snaž se, abychom vypadali nevinně. Co o tom Everselově zahradníkovi?“

Drake se se svým vozem zapojil do pouličního ruchu a odpověděl: „Zahradník úplně roztál. Zdá se, že jakmile sloužící zmizeli, přijel Eversel. Zanedlouho nasedl do letadla, odletěl a vrátil se zpátky s nějakou ženou. MacGregor si myslí, že zahradník ví, o jakou ženu jde, ale že to nechce prozradit. Nedá se nic dělat, měl plné ruce práce vytahat z něho i tyhle informace.“

„Rozumím,“ uznal Mason. „Řekni mi tedy, co ses dozvěděl. Bílá místa postupně zaplníme.“

„No, Eversel tedy přijel s touhle ženou a šel rovnou do místnosti, kterou používá jako temnou komoru, je zřejmě docela fanda do fotografování.“

„A paní Wentworthová pořád s ním?“ zeptal se Mason.

„Ano, ta žena, ať už to byl kdokoli, ho následovala i tam.“

„A co dál?“

„Potom začalo pršet. Eversel sešel dolů a nastartoval motor letadla. Asi za patnáct minut potom vzlétli. Byl pryč skoro celou noc a vrátil se až dneska ráno. Sám.“

Mason podotkl: „Paní Wentworthová měla být údajně pořád v San Diegu.“

„M-hm,“ přitakal Drake. „Ale tím letadlem by se sem dostala docela pohodlně. Nechal jsem v San Diegu mými spolupracovníky prověřit, zda tam to letadlo někdo neviděl.“

„Kde kotví Everselova jachta?“

„Ve vnějším přístavu.“

„Je rychlá?“

„Asi o dva uzle za hodinu rychlejší než Wentworthova loď při projížďkovém tempu, ve špičce může jet Pennwent o pět uzlů rychleji.“

„Kde bydlí paní Wentworthova v San Diegu, Paule?“

„S několika přáteli na jachtě. K tomu měla ještě pronajatý pokoj v hotelu. Víš, jak to na takových jachtách vypadá, Perry. Plný komfort, ale lázně ani salón krásy po ruce není. Mnoho žen si proto, jakmile jachta kotví ve městě, najímá pokoj v hotelu a tráví tam část času. Někdy si jich několik bere jeden pokoj dohromady.“

Mason se zeptal: „Zjistil jsi, co dělala Juanita Wentworthová včera v noci?“

„Lidé na jachtě tvrdí, že odešla do hotelu. V hotelu neví nikdo nic. A pokud ví, mlčí.“

„Kdyby na to došlo, myslíš, že by byla schopná prokázat, že se zdržovala v hotelu?“

„Asi ano,“ odvětil Drake. „Pochybuji, že by byl někdo schopný dokázat, že nebyla… Tak, tohle místo vypadá docela dobře, Perry. Zatočíme kolem bloku a zastavíme u jedné z bočních uliček, posvítíme si na pár domovních čísel a potom pojedeme k dalšímu bloku, kde zastavíme.“

„Oukej,“ přitakal Mason, „dej se do toho.“

Drake zahnul na nejbližším rohu, minul dva bloky a zase zahnul.

„Ale, ale,“ hlásila Della Streetová. „Za námi pořád něčí světla.“

„Nerozhlížejte se,“ vybídl ji Mason. „Paul je může sledovat ve zpětném zrcátku.“ Drake ještě jednou zabočil, zastavil, namířil světlo své svítilny do výše domovních čísel a začal s autem pomalu popojíždět.

Auto za nimi také zabočilo doprava a jelo přímo k nim. Lidé uvnitř nejevili o Drakeův vůz, zaparkovaný u obrubníku, žádný zájem.

„Nedívejte se tam,“ šeptal Mason, „jenom je letmo omrkněte.“

Zrovna domluvil, když pronásledovatelé přidali plyn a rozjeli se pryč.

Drake pohlédl za zadními světly, která mizela v dálce. „Řekl bych, že to vzdali, Perry.“

„Myslíš, že tuší, že jsme na ně přišli?“

„Vůbec bych se nedivil. Zachovali se, jako kdyby to právě vzdali.“

„Kdy bude zase volat agent od Eversela?“ zeptal se Mason.

„Za hodinu.“

„Tak pojedeme,“ rozhodl Mason. „Provedeme ten experiment s pistolí a potom chci byt v dosahu, až bude volat. Zavolá ti přímo do kanceláře, Paule?“

„Ano.“

„Raději se jim tedy ještě teď ozvi, Paule,“ rozhodl Mason „Domluvíme se s nimi, aby ho zdrželi na drátě, až zavolá. Musíme si s ním promluvit.“

„Oukej, Perry.“

Drake znovu nastartoval. Jeli asi patnáct bloku postranní ulicí, přejeli hlavní bulvár a pokračovali k dalšímu.

„Tady bychom to mohli vyzkoušet,“ navrhl Mason.

Drake náhle zpomalil, zahnul doleva a vyrazil rychle vpřed. Della Streetová sledovala situaci za nimi: „Nikdo za námi z naší ulice nezabočil, Paule.“

Drake odvětil: „Říkal jsem, že skončili. Dostali instrukce, aby nás sledovali, dokud si jich nevšimneme. Jakmile bychom měli pojmout podezření, měli nařízeno skončit.“

„Oukej, Paule,“ řekl Mason. „Trochu na to šlápni a zastav mi u nějakého obchodu. Chci si koupit dvě svítilny na pět monočlánků.“

„Mám jednu docela dobrou,“ namítl Drake. „Je sice jen na tři monočlánky, ale…“

„Tu také použijeme,“ přerušil ho Mason, „ale ještě si k ní pořídíme dvě silnější.“

Asi po pěti minutách našel Drake dragster, kde nakoupili požadované svítilny a uvědomili Drakeovu kancelář. Za dalších patnáct minut už míjeli známý stánek s občerstvením.

Mason vybídl Drakea: „Pokračuj ještě tak půl míle, Paule, potom se teprve otoč a pomalu jeď zpátky. Musíme zjistit, jestli to tady někdo nehlídá.“

Drake vykonal Masonovy instrukce a když se vrátili, oznámil: „Zdá se, že vzduch je čistý, Perry.“

„Dobrá, zastav,“ rozhodl Mason. „Zaparkuj hodně při straně. Zhasneme motor a chvilku budeme dávat pozor, jestli neuvidíme nebo neuslyšíme něco podezřelého.“

Drake vypnul motor, přitlumil světla a všichni tři několik minut nehybně seděli.

Poté Mason řekl: „Oukej, Paule. Kdo nehraje, nevyhraje. Vystoupíme a až nepojede kolem žádné auto, vyzkoušíme to. Budu se snažit sledovat pistoli baterkou. Vy dva se pokusíte o totéž. Měli bychom si ji udržet v zorném poli, abychom ji zase našli.“

„O co ti vlastně jde?“ zeptal se Drake. „Chceš dokázat, že je šance jedna ku tisíci, že pistolí trefíš sloup elektrického vedení?“

„Ne, to by před porotou vůbec nic neznamenalo,“ odporoval Mason. „Mezi dvanácti porotci vždycky sedí aspoň jeden, který má pocit, že všemocná ruka osudu zhatila zločincovy plány. A jakmile mu něco takového začne vrtat hlavou, začne myšlenku fanaticky prosazovat, protože si myslí, že by osvobozujícím rozsudkem zradil osud. Ne, Paule, chci si jen ověřit, jak daleko takovou pistoli dohodím.“

„Až tohle auto přejede, budeš mít příležitost,“ řekl Drake.

„Oukej,“ odvětil Mason a rozhlédl se po silnici. „Připravme se.“

Vzal od Drakea pistoli, uchopil ji za hlaveň a zaujal postavení baseballového nadhazovače.

Auto kolem nich prolétlo a zmizelo za obzorem. Ještě v dálce slyšeli svištění jeho pneumatik.

„Oukej,“ pravil Mason. „Jdeme na to. Raz… dva… tři.“

A pistole se vznesla do vzduchu. Mason ji sledoval paprskem své svítilny, na chvíli ji ztratil a potom zase zachytil. Také Della Streetová pistoli zaměřila. Drakeův paprsek nejprve nejistě tápal, ale nakonec se také ustálil na letícím objektu.

Společně sledovali let pistole přes plot a nad polem až k zemi.

„To byl superhod, Perry,“ ocenil Drake. „S takovým bychom tě klidně mohli přihlásit do místního přeboru — pokud by sis ovšem dal chvíli pauzu od vražd.“

„Pojďme se na ni podívat,“ navrhl Mason. „Sleduj směr, Paule. Jdeme.“

„Jakým způsobem přelézá dáma plot z ostnatého drátu za přítomnosti dvou džentlmenů?“ zeptala se Della.

„Nepřelézá,“ poučil ji Mason. „Dámy se vždycky přenášejí.“

Della se zasmála a opřela se o Masonovu paži, aby s jeho oporou překonala svažitý násep a zabahněnou škarpu. Došli až k plotu. Mason s Drakem Dellu lehce zvedli a přehoupli na druhou stranu. Potom si sami podrželi vrchní drát, překročili plot a vykročili po měkké, nasáklé půdě.

„Nepoužívejte baterky víc, než je nutné,“ radil Mason. „I tak si je pořádně zastiňte.“

Několik sekund šli v tichosti a pak se ozval Drake: „Támhle ji máme, Perry, přesně před námi.“

Mason se zastavil a rozhlédl se. „Ještě dál, než jsem čekal,“ podotkl.

„Výborný hod,“ ocenil Drake. „Já bych tak daleko nedohodil.“

„Ty ale nejsi venkovan, který žije na ranči, jezdí na koních a denně uvazuje dobytek,“ vysvětloval Mason. „Řekl bych, že jsem přehodil to betonové potrubí o dobrých deset stop.“

„To ano,“ souhlasil Drake. „Ale co z toho, Perry?“

„Víš, Paule,“ odpověděl Mason, „napadlo mě, že vlastně zůstala ještě dvě neprohledaná místa.“

„Která?“

„Jedno z nich,“ pokračoval Mason, „je škarpa. Byla v ní nějaká voda a policie jí zpočátku nevěnovala pozornost. Později tam pistoli objevil nějaký novinář. A další neprobádané naleziště představují přepadové roury tohohle betonového potrubí. Na jejich dně je také voda.“

„To bys asi chtěl trochu moc. Hodíš pistoli nazdařbůh do pole a bác: ona spadne zrovna do roury. Policie přece vražednou zbraň našla. Proč hledat jiné?“

„Protože si myslím, že tady ještě nějaké jsou,“ odvětil Mason.

„Tak to jsi asi jediný, kdo si něco takového myslí. Opravdu chceš prohledávat ty roury?“

„Ano.“

„Jak?“

„Nevím,“ odpověděl Mason. „Naše svítilny by měly proniknout dost hluboko, aby nám ukázaly, jestli na dně neleží něco jako pistole.“

„No, myslím, že máme tak tři roury, kam by pistole teoreticky mohla spadnout. Silnice asi padesát yardů odtud zatáčí a potrubí pokračuje rovně dál,“ uvažoval Drake.

„Tak jdeme na to,“ rozhodl Mason.

Detektiv zamířil k jedné rouře, Mason poodešel k druhé a Della Streetová se vrátila ke třetí.

Přepadové roury vyčnívaly nějaké čtyři stopy nad povrch. Mason se naklonil přes okraj, natáhl ruku se svítilnou a rozsvítil.

Světlo se po bílých stěnách roury trochu rozptýlilo, což značně znesnadňovalo sledování hlavního proudu, který pronikal hladinou kalné vody.

Mason si nějakou dobu pohrával se světelným paprskem, potom náhle odstoupil a tiše zavolal: „Paule, pojď se sem, prosím tě, podívat! A zavolej i Dellu.“

Sám zůstal stát vedle betonové roury s nepatrným sarkastickým úsměvem na rtech. Přitom naslouchal přibližujícím se krokům Delly Streetové a Paula Drakea.

„Tady,“ ukazoval. „Podívejte se sem.“

Della se musela postavit na špičky. Právník s detektivem se naklonili přes okraj a zahleděli se dolů. Mason rozsvítil baterku.

Po chvíli Paul Drake vyhrkl: „Támhle pod vodou. Přísámbůh, opravdu pistole.“

Della Streetová jen mlčky přihlížela. Mason jí pohlédl do očí, kde se setkal s ustaraným, chápavým pohledem.

„No, asi si budu muset umýt nohy,“ pravil vesele Mason.

Sundal si boty a ponožky, vyhrnul si kalhoty a řekl: „Paule, budeš se muset naklonit před okraj a podat mi ruku, jinak se zpátky nedostanu. Pojďme si to vyzkoušet.“

Drake poslechl.

Della se nabídla: „Můžu mu podržet nohy.“

„To bude možná třeba,“ souhlasil Drake.

„Nechci si poškrábat nohy,“ pokračoval Mason. „Nadlehči mě co nejvíc, Paule.“

Poté se oběma rukama chytil detektiva za zápěstí. Drake se nohama i levou rukou přidržoval okraje roury a opatrně Masona spustil do kalné vody.

„Br-r-r-r-r,“ ozval se Mason. „Ta voda je jako led.“

O chvíli později se Drakea pustil, seskočil posledních několik palců, posadil se na bobek a zalovil rukou ve vodě.

„Tak, tady ji máme,“ komentoval.

Ohnutým ukazovákem pistoli vytáhl za lučík a jemně ji ošplíchl ve vodě, aby ji zbavil kousků bahna.

Potom vylovil z kapsy baterku a posvítil si na svůj nález: „Kolt osmatřicítka speciál. Tak a teď mi prosím tě, Paule, podej ruku.“

„Pokud jsi tam tu pistoli dneska odpoledne vlastnoručně nestrčil,“ pravil Drake, „tak je to ta nejfantastičtější shoda okolností o jaké jsem kdy slyšel.“

„Žádná shoda okolností,“ odporoval Mason a zastrkoval si pistoli s baterkou do kapes. „Roury stojí přesně ve vzdálenosti, kam průměrný muž dohodí pistoli. Přitom nejsou od sebe moc daleko - alespoň tři se nacházejí v pásmu rozumného rozptylu. Každá má poloměr asi čtyři a půl až pět stop. Když si pak spočítáš jejich celkovou plochu, zjistíš, že to zase tak nepravděpodobné není - řekněme že máš šanci asi jedna ku pěti.“

Drake natáhl jednu ruku a druhou se přidržoval obruby. Mason nabízené zápěstí uchopil. Nato jej detektiv s Dellou Streetovou společnými silami vytáhli do takové výšky, odkud už mohl sám obrubu přelézt.

„Panečku,“ komentoval Mason, „kdyby tam někdo jen tak skočil, neměl by bez cizí pomoci šanci vydrápat se zpátky.“

Všichni se společně dali do zkoumání překvapivého nálezu.

„Co s ní chceš dělat?“ zeptal se Drake.

„To je problém,“ uznal Mason. Vyklopil bubínek a konstatoval: „Šest patron, všechny plné.“

„Neoznámíme to policii?“ zeptala se Delle.

„A necháme se nařknout, že jsme ji sem nastrčili?“

„Myslíš, že je to Andersova pistole, Perry?“ zajímal se Drake.

„Jasně, přesně takovou bych u něj čekal. Tuhle pistoli zahodil.“

„Jak se sem potom dostala vražedná zbraň?“

Mason pokrčil rameny.

Della něco chtěla poznamenat, ale zarazila se.

Drake řekl: „Ksakru, Perry, vždyť ty s ní vlastně vůbec nic nemůžeš. Když ji vybalíš, řeknou, žes ji sem nastrčil. Když ji hodíš zpátky, nemůžeš policii přimět, aby to tady ještě prohledávala. Oni našli zbraň, kterou chtěli, a i kdyby se tahle našla, tvrdili by, že ji sem někdo nastrčil až po spáchání vraždy.“

Mason vyndal z kapsy kapesník a zabalil do něj revolver, aby ho mohl pečlivě osušit.

Ze silnice se najednou ozvalo hlasité kvílení pneumatik, jak nějaké auto prudce změnilo směr. Mason se pobaveně ohlédl. „Copak asi toho řidiče tak polekalo?“

Della tiše špitla: „Myslím, že támhle stojí zaparkované neosvětlené auto, šéfe. Zahlédla jsem ho, když na něj posvítila světla toho přijíždějícího vozu.“

„Parkuje přímo na silnici?“ zeptal se Mason.

„Ne, kousek u strany, ale tamten řidič ho nemohl vidět, dokud nedojel těsně k němu. Proto se tak poplašil.“

„Zmizme odtud, Perry,“ navrhl Drake.

„Počkej ještě,“ zarazil ho Mason, „chci si poznamenat číslo téhle pistole.“

Natočil si kolt, posvítil si baterkou a začal diktovat Delle Streetové, která číslo hned zapisovala.

„Mohli bychom všichni nález pistole dosvědčit,“ navrhl Drake.

Mason zavrtěl hlavou. „To by vůbec nepomohlo. Holcomb by stejně tvrdil, že jsme ji sem nastrčili. Ale já jsem i tak spokojený s tím, že jsme ji vůbec našli.“

„Co s ní teď uděláš, Perry?“

„Hodím ji zase zpátky,“ odvětil Mason. A natáhl ruku s revolverem nad rouru.

Najednou je zalilo oslepující bílé světlo, které jasně vyřezalo obrysy jejich postav oproti černému pozadí. Hlas ze tmy vykřikl: „Ani hnout. Zůstaňte stát, jak jste.“ Mason se ani nepohnul.

Autoritativní hlas pokračoval: „Přines tu pistoli, Jime, než ji tam hodí.“

V záři pronikavého světla rozeznávala naše trojice matné, stínové postavy, které se postupně stahovaly k odpadní rouře. Světelné paprsky jednotlivých svítilen chvíli křižovaly sem a tam a nakonec se soustředily na nehybné tváři Perryho Masona. Nějaký muž vběhl do kuželu neúprosného světla, takže na okamžik kontrastně vynikl jeho profil. Světlo se odráželo od neprůstřelné vesty, kterou měl na sobě. „Ani se nehněte,“ varoval je. Rychle hrábl po pistoli v Masonově ruce.

„O co tady jde?“ zeptal se Drake.

Della se otočila, aby ji ostré světlo tak neoslňovalo. V osvětleném prostoru se náhle objevil seržant Holcomb.

„Jste zatčeni,“ zahřměl.

„Z čeho nás obviníte, seržante?“ otázal se Mason.

„Vypněte ten světlomet,“ poručil seržant Holcomb. Silné světlo změnilo svůj směr, takže je již neoslňovalo.

„Ze spoluviny na hrdelním zločinu,“ odvětil seržant Holcomb

„A čímpak jsme se provinili?“ zeptal se Mason.

„Falšováním důkazů.“

„My jsme nic nefalšovali,“ protestoval Mason. „Tu pistoli jsme našli v téhle rouře.“

„Jasně, jasně,“ ušklíbal se Holcomb.

„Jak je libo, seržante,“ pokračoval Mason. „Nesnažte se pak tvrdit, že jsem vás nevaroval.“

„Vy jste zrovna ten poslední, kdo má teď koho co varovat,“ opáčil seržant Holcomb.

Mason pokrčil rameny.

„Co je zač ta druhá pistole?“ zeptal se seržant Paula Drakea.

„Tu jsme tady měli jako pokusnou,“ odvětil Drake. „Mason chtěl vědět, jak daleko doletí.“

„Dejte ji sem,“ poručil seržant Holcomb.

Drake mu pistoli vydal.

„Myslel jste si, bůhvíjak nejste chytrý, co, Masone?“ zeptal se sarkasticky Holcomb.

Mason pohlédl na Holcomba, jemuž se po tváři rozléval triumfální výraz. „Pokud uvažujeme v relativní rovině, tak ano.“

„Nechte si své slovíčkaření až k soudu, Masone,“ zahřměl Holcomb.

„Nemusíte se bát,“ ujistil ho Mason.

„Tak, chlapci, uvažte kvůli identifikaci na jednu pistoli kus provázku. A přenášejte je odděleně od sebe, dokud je na ústředí neoznačíme jako důkazní materiál.“

Mason se opřel o betonovou meliorační rouru, pečlivě si otřel nohy kapesníkem a potom si obul ponožky a boty.

„Tušili jsme, že se tady objevíte, jakmile se vám povede zbavit se pronásledovatelů,“ poškleboval se seržant Holcomb. „docela jsme na to kápli, co, Masone?“

Mason neodpovídal.

Drake se vložil do hovoru: „Podívejte se, všichni tři můžeme odpřísáhnout, že ta pistole ležela ve vodě na dně té roury.“

„Ale samozřejmě,“ ušklíbl se Holcomb. „A kdo ji tam hodil? Perry Mason.“

Mason si zavázal tkaničky, protáhl se, zívl a potom k Drakeovi prohodil: „lnu, myslím, že už tady nemáme nic dalšího na práci, Paule.“

Seržant Holcomb vyštěkl: „Asi jste dobře neslyšel, když jsem říkal, že jste zatčeni.“

„Slyšel,“ odvětil Mason, „ale ta slova nic neznamenají. Pokud jste nás sledovali, museli jste vidět, co se tady dělo. Jak lezu do téhle roury a vytahuji odtud pistoli.“

„Pistoli, kterou jste tam předtím narafičil,“ prskal seržant Holcomb.

„Máte na to nějaký důkaz?“ zeptal se Mason.

„Žádný nepotřebuji. Když jsme vás načapali, právě jste se chystal hodit tu pistoli zpátky.“

„Pak jste udělali chybu, že jste mi v tom zabránili,“ špičkoval Mason. „Jestli jste z mého chování chtěli vyvodit nějaké důsledky.“

A odvrátil se od seržanta Holcomba a vyšel pomalým krokem směrem k silnici. „Tak pojďte, lidi, jedeme odsud.“

Seržant Holcomb zůstal na chvíli nerozhodně stát a potom za ním zavolal: „Tentokrát vás nechám jít, Masone, ale daleko nedojdete.“

Mason ještě prohodil přes rameno: „Já taky nikam daleko nejdu, seržante.“

Della Streetová a Paul Drake se vyměnili pohledy a potom vyrazili za právníkem. U odpadní roury zůstal stát jen hlouček policistů, kteří pozorovali Masona, Drakea a Dellu, jak v tichosti odcházejí.

„Pojď, Paule, přeneseme zase Dellu,“ vyzval Mason Drakea u plotu.

Společnými silami Dellu zdvihli a potom oba přelezli.

„Mě se to nelíbí, Perry,“ stěžoval si Drake. „Asi jsme neměli odcházet. Kdo ví, co teď udělají.“

„Na to, co udělají, s prominutím kašlu,“ odpověděl Mason. „Kdy má telefonovat tvůj člověk z Everselova sídla, Paule?“

„Asi za dvacet minut.“

„Tak rychle k nějakému telefonu,“ rozhodl Mason.

„Ty chceš jet k Everselovi?“ zeptal se Drake.

„Ano,“ přitakal Mason, „a až tvůj agent zavolá, ať mu předají zprávu, že s ním chceme mluvit. Přijedeme až k Everselovým pozemkům a on ať tam na nás čeká.“

Několik minut jeli potichu, potom se však Drake neudržel: „Jak moc jsme do toho namočení, Perry?“

Mason se zasmál. „Určitě o nás budou psát zítra v novinách, v tom se na seržanta Holcomba můžeme spolehnout.“

„A dál?“

„To bude asi tak všechno,“ odvětil Mason.

„Chceš říct, že nás nebudou popotahovat za falšování důkazů?“

„Vždyť jsme nic takového nedělali, ne?“

„Ale to neznamená, že nám dají pokoj.“

„Zapomeň na to,“ uklidňoval ho Mason.

Vtom se Della vložila do rozhovoru: „Cožpak to nechápeš, Paule? On věděl, že tam ti policajti budou.“

Drake na chvíli odvrátil pohled od silnice, aby zůstal vytřeštěně zírat na právníka. „Je to pravda, Perry?“

„No,“ připustil Mason, „když jsme vyjeli směrem k přístavu a setřásli vůz, který nás pronásledoval, napadlo mě, že by mohlo seržantu Holcombovi dojít, kam jedeme. Jen jsem netušil, jaké přivítání nám chystá.“

„Ale k čemu jsme strkali hlavu do lví tlamy?“ divil se Drake.

„Jak jinak bychom mohli policii vnutit myšlenku, že bylo možná ve hře víc pistolí?“

„A ty jsi věděl, že tam ta pistole bude, Perry?“

„Já jsem to nevěděl. Ale tušil jsem, že by tam mohla být.“

„Tak to mi spadl kámen ze srdce,“ oddychl si Drake. „Myslel jsem, že ti zašlápli první metu.“

„Taky že ano,“ odvětil Mason s úsměškem, „a proto musíme uhánět ke druhé.“

„A co když tam poletí i míč?“

„Pak bychom museli ukrást třetí,“ uchechtl se Mason.

Drake si povzdychl. „Optimisté jako ty nikdy nemůžou hrát baseball,“ zakončil rozhovor a začal se zase věnovat řízení.

Mason čas od času pohlédl na hodinky. Po nějaké době řekl: „Což takhle zkusit tuhle kavárničku, Paule? Tam by mohli mít telefon.“

Drake zpomalil a zahnul na štěrkovou příjezdovou cestu, osvětlenou červeným neónovým světlem. „Ano,“ přitakal, „vidím telefonní budku.“

Mason se otočil ke své sekretářce: „Co byste řekla talíři horké polévky, Dello?“ zeptal se.

„Vůbec by neškodila,“ souhlasila.

„Tak si dáme,“ rozhodl Mason. „Až se spojíš se svým agentem, Paule, zdrž ho u aparátu a zjisti, kdo je momentálně u Everselů doma.“

„Oukej,“ souhlasil Drake.

Všichni tři vstoupili dovnitř, posadili se a objednali si horkou polévku a kávu. Paul Drake si ještě přiobjednal jeden hamburger.

Mason se zazubil a pravil: „Večeříme dneska na pokračování.“

„Já se raději pořádně nacpu,“ podotkl Drake, „protože vězeňská strava prý nestojí za nic.“

„Ale říká se, že si člověk časem zvykne,“ odtušil vesele Mason.

„Já vím. Prvních osm až deset let prý je nejhorších, pak už to jde.“

Když byl Drake právě v polovině svého hamburgeru, pohlédl Mason na hodinky a vybídl ho: „Paule, pro jistotu by ses už měl jít spojit se svojí kanceláří.“

Drake přikývl a odešel do telefonní budky, kde stál asi tři minuty. Potom otevřel dveře a pohlédl na Masona.

Právník k němu přešel.

„Mám MacGregora na drátě,“ oznamoval Drake. „Služebnictvo je zase pryč. Zahradník už šel spát. Říká, že můžeme přijet — počká na nás u vrat.“

„Znáš cestu?“ zeptal se Mason.

„Ano.“

„Oukej, tak jedeme,“ rozhodl Mason.

„Jsme tam asi za dvacet minut,“ oznámil Drake do telefonu. „Raději tam už čekej.“

Potom zavěsil a otočil se k Masonovi: „Je ti doufám jasné, Perry, že pokud se cokoli stane a přistihnou při tom mého agenta, zhatíme perfektní kontakt. Měli bychom šanci sotva jedna ku tisíci, že by se mi povedlo nasadit včas někoho nového.“

„Já vím,“ odvětil Mason, „ale musíme to risknout. Naštěstí mám riziko rád.“

„To máš tedy pravdu,“ poznamenal smutně Drake.

Mason zaplatil účet. Znovu ve voze se Drake Masona zeptal: „Co máš vlastně přesně za lubem, Perry? Ne že bych ti do toho chtěl nějak mluvit, ale pokud zase čekáš, že tam budou na nás čekat policajti, raději bych o tom věděl předem, protože moje nervy už asi moc takových překvapení nevydrží.“

„Ale ne, tady už to bude v pořádku,“ ujišťoval ho vesele Mason. „Nevěřím, že by nás ještě dneska v noci chtěli pronásledovat. Nejhorší, co by nás mohlo potkat, by bylo pár let za vloupání.“

„Perry!“ vyděsil se Drake. „Přece se nechceš pokoušet vloupat k Everselovi?“

„Jestli to půjde, tak ano,“ odvětil Mason.

„Můj Bože, ale proč?“

„Protože jsme u tohohle případu přehlédli jednu z nejdůležitějších věcí,“ řekl Mason.

„Co tím myslíš, Perry?“

„Nikdo neslyšel výstřel.“

„A co na tom? Toho člověka stoprocentně někdo zastřelil. Na jeho těle je to patrné a Mae Farrová o tom jasné vypovídá.“

„Napadlo tě někdy, Paule,“ začal Mason s vysvětlováním, „že pokud rána vyšla zrovna ve chvíli, kdy byl Anders pod vodou, muselo všechno klapnout na desetinu sekundy?“

„Ale bylo to tak, ne?“

„Neřekl bych,“ odporoval Mason. „Myslím, že se v tu chvíli vůbec nestřílelo.“

Drake dupl na brzdu, aby se mohl bezpečně otočit na právníka a zůstat na něho nechápavě zírat. „Co jsi to řekl?“ zeptal se vzrušeně.

„Že se v tu chvíli nejspíše vůbec nestřílelo,“ odvětil klidně Mason.

„Pak tedy musela Mae Farrová lhát.“

„Nemusela.“

„A co se tedy podle tebe stalo?“

„To ti povím poté, co se staneme pachateli prvotřídního vloupání,“ odvětil Mason.

Drake zavyl: „Tedy Perry, to jsi měl říct předem.“

„Ty nemusíš jít dál než k vratům,“ chlácholil ho Mason.

„To je až dost,“ bědoval Drake.

Mason se uvelebil na svém sedadle a pozoroval předním oknem osvětlenou silnici, která před nimi ubíhala. Della Streetová seděla vzadu mlčky a jen čas od času pohlédla na právníkův zátylek a ramena a snažila se rozpoznat, co se asi odehrává v jeho mysli. Drake se chvílemi za volantem hluboce zamyslel a zpomalil, aby se pak zase probral ze svých úvah a přidal plyn, takže ručička tachometru vylétla o nějakých deset mil za hodinu.

Mason nijak nedával najevo, že vnímá tyto změny a ani Della jízdu nijak nekomentovala.

Drake zahnul z hlavní silnice doprava, pokračoval několik mil, potom odbočil doleva a dal se po klikaté silnici, která obkružovala úbočí strmých pahorků. Po pravé straně světélkovalo město se svými silnicemi plnými reflektorů aut, napravo občasné záblesky třpytící se vody postupně přerostly v překrásný výhled na oceán, když se silnice vydrápala až na vrchol pohoří.

Drake zpomalil, až se dostal na rychlost sotva pětadvaceti mil za hodinu. „Někde tady je odbočka. Já…“ Nedokončil své sdělení a náhle ostře zahnul doleva. Vyškrábali se do krátkého svahu a potom již se jim proti obloze začala rýsovat silueta domu, obkrouženého nekonečnou linií živého plotu. Po chvíli jim další cestu zahradila pevná železná brána.

Drake ztlumil světla na parkovací a oznámil: „Tak jsme tady.“

„Tvůj člověk tu na nás má čekat?“ zeptal se Mason.

„Ano,“ přitakal Drake. „Tady ho máme.“

Ve tmě se nejprve objevilo malé červené světélko zapálené cigarety. Hned za ním spatřili muže oděného do prostých šatů, který jemným skotských přízvukem poznamenal: „Máte trochu zpoždění.“

„Čistý vzduch?“ zeptal se Drake.

„Ano.“

Mason si pečlivě prohlédl mužův obličej a zatímco je Drake představoval, zhasl světla vozu.

„O co jde?“ zeptal se agent.

Mason tiše odpověděl: „Potřebuji se dostat dovnitř, MacGregore.“

Na chvíli se rozhostilo napjaté, nepříjemné ticho a potom agent odvětil: „Trochu nebezpečné přání.“

„Jak moc?“ zeptal se Mason.

„Dost. Starý Angus sice chodí spát se slepicemi, ale vždycky si ještě před spaním tak hodinku dvě čte. A má velmi lehké spaní.“

„Kde spí?“

„Támhle, v domku vedle hangáru.“

„Máte klíč od dveří?“ zajímal se Mason.

„To ne. Jsem jenom pomocník zahradníka. Bydlím v takovém kumbálku ve sklepě.“

„A dveře ze sklepa do domu jsou odemčené?“ zeptal se Mason.

„Ano. Ale když mě tam přistihnou, mám samozřejmě padáka. Potom můžu buď ukázat svůj služební průkaz a prokázat že jsem soukromý detektiv ve službě, nebo se nechat zavřít jako zloděj.“

„Máte ponětí, jak dlouho mají být pryč?“

„Služebnictvo se nevrátí před druhou. Řidič je odvezl do města za zábavou. Ale kdy se vrátí Eversel, to ví jen Bůh.“

„Neposílá obvykle služebnictvo pryč, když předpokládá, že stráví noc někde jinde?“ zkoumal Mason.

„Minulou noc tomu tak nebylo,“ namítl MacGregor. „Poslal všechny pryč, aby se jich zbavil.“

Mason se usmál. „No, budeme muset zkusit štěstí,“ rozhodl.

„Tady nemůžete nechat auto,“ poznamenal MacGregor, „a já nemám klíče od vrat. Musíte s ním odjet a zaparkovat na hlavní silnici.“

„Já tam dojedu,“ řekl Drake.

„A zůstaneš v něm?“ zeptal se Mason.

Drake se zhluboka nadechl. „Ksakru, ne, Perry,“ odpověděl. „Půjdu s tebou. Sice se mi nechce, ale třeba budeš potřebovat moji morální podporu.“

Mason zkoumavě pohlédl na Dellu Streetovou. Ta místo odpovědi vystoupila z vozu a zůstala stát. „My tady na tebe počkáme, Paule,“ řekla.

Mason ji varoval: „Hleďte, Dello. Nevím, do čeho se vlastně ženu. Může to být nepříjemné a taky pěkně nebezpečné.“

„Já vím,“ odpověděla tiše, ale tónem, který nepřipouštěl žádné diskuze.

Drake zařadil zpátečku. Mason vystoupil a připojil se k Delle Streetové. „Snaž se nadělat co nejméně hluku, Paule,“ podotkl.

„To je v pořádku,“ řekl MacGregor. „V noci sem jezdívá řada aut — ne nějaké průvody, ale dost. Angus je zvyklý na to, že tady zastaví a zase se vrací zpátky, když najdou vrata zavřená.“

Náhle Mason pokynul Drakeovi a přešel k levému přednímu okénku vozu. „Když nad tím tak přemýšlím, Paule,“ začal, „bude lepší, když zůstaneš v autě a vezmeš Dellu s sebou.“

Della Streetová krátce zavrtěla hlavou.

„Proč ne?“ divil se Mason.

„Můžete potřebovat svědka,“ odvětila Della. „Jdu s vámi.“

Mason poté vybídl Drakea: „Jeď tedy zpátky na hlavní silnici a po ní ještě asi tři sta yardů, tam zastav, zhasni světla a počkej na mě. Pokud bude všechno v pořádku, jsem u tebe do půl hodiny. Když se do té doby nevrátím, vrať se do města sám.“

„Jestli ti můžu nějak pomoci, Perry,“ řekl detektiv, „chtěl bych…“

„Ne,“ odporoval Mason. „Jen jeď. Sám nevím, do čeho jdu. Mám tady MacGregora. Kdyby k něčemu došlo, může mi pomoci. Ty se raději drž na vedlejší koleji, Paule. Vyraz hned. Čas kvapí.“

„Oukej,“ zakončil Drake. „Třicet minut,“ a odjel. Mason se obrátil na MacGregora. „Tak jdeme,“ vybídl ho. „Prolezeme otvorem v živém plotu asi dvacet yardů odtud,“ vysvětloval detektiv. „Povedu vás.“

Všichni tři se dali do pohybu, i se svými groteskními stíny, které vykresloval kolem jejich postav měsíční svit. MacGregor je provedl živým plotem, uvnitř se zastavil a zašeptal: „Kam se chcete dostat, pane Masone?“

„Do místnosti, kam šel Eversel, když se včera v noci vrátil,“ řekl Mason. „Paul Drake říkal, že je to temná komora.“

„Ano. Původně to byl obyčejný pokoj, ale Eversel si ho nechal přestavět. Na amatérského fotografa má slušné vybavení.“

„Tak jdeme,“ rozhodl Mason. „Chcete, abych vás doprovázel až tam?“

„Ano.“

„Snažte se pohybovat co nejtišeji,“ upozornil MacGregor. „Pokud budete svítit baterkou, zacloňte si ji co nejvíc. Angus by mohl světla zahlédnout oknem.“

„Dobře,“ souhlasil Mason. „Můžeme jít.“ Přešli měsícem osvětlený dvorek a vstoupili do sklepa. MacGregor je dovedl ke schodišti a po něm k odemčeným dveřím. Vešli do zadní haly a prošli kuchyní, až dorazili k dalšímu schodišti. Následovali MacGregora do chodby v prvním patře a tudy ke dveřím na jejím konci. „Tohle je ta místnost,“ ukazoval Drakeův agent, když stanuli na místě. „Nerozsvěcejte.“

„Jistě,“ přitakal Mason.

„Kde budete chtít, abych čekal?“ zeptal se MacGregor.

„Někde v přízemí,“ odvětil Mason, „kde můžete dávat pozor, ale přitom se vrátit do vašeho pokoje, kdyby se něco semlelo. Kdyby kdokoli přijel, bouchněte hlasitě dveřmi a spěchejte k sobě. Poslouchejte dobře. Kdybyste zaslechl jakýkoli povyk, přiběhněte nám na pomoc. Vžijte se do role oddaného služebníka, kterého probudil rámus - pokud vám nedám signál. V takovém případě jednejte otevřeně podle mých pokynů.“

„Oukej,“ přitakal tiše MacGregor. „Kdyby něco, bouchnu kuchyňskými dveřmi. Ty byste měli slyšet, když budete pozorní –“

„Budeme,“ slíbil Mason.

MacGregor odešel. Mason vzal za kliku a otevřel dveře.

Kdysi ten pokoj určitě sloužil jako malá ložnice. Nyní však byl úplně přestavěný. Okna byla zatemněná. Řada vypínačů vedla k bezpečným světlům, zvětšovákům, elektrickým promývačkám a dalším fotografickým přístrojům. Police zaplňovaly zásoby fotografického materiálu. Po celé délce místnosti se táhla podlouhlá vanička, rozdělená na několik sektorů na vývoj, ustalování a koupání fotografií. Na speciální poličce stály vedle sebe odměrky s různými chemikáliemi.

„Myslím, že tady můžeme klidně rozsvítit světlo, Dello,“ zašeptal Mason. „Všechna okna jsou dokonale zatemněná.“

Vyzkoušel několik vypínačů, až konečně našel správný, kterým rozsvítil stíněné bílé světlo.

„Co tady budeme hledat, šéfe?“ zeptala se Della.

„Řekl bych, že sem Eversel s Juanitou Wentworthovou přišli vyvolat a zvětšit nějakou fotografii,“ odvětil Mason. „Porozhlédneme se a uvidíme.“

„Tady je archiv negativů,“ upozornila Della Streetová.

„Jak jsou řazené?“ zeptal se Mason. „Podle dat nebo tématicky?“

„Tématicky a abecedně,“ informovala ho Della.

„Je tady pořádek, jako by zde nikdo nejméně měsíc nepracoval. Mrkneme se po odpadkovém koši, Dello, nějakou fotku tady přece museli dělat.“

„Vy si myslíte, že ho Eversel zabil, že?“ zeptala se Della.

„Nevím,“ odpověděl Mason.

„Přemýšlela jsem o Mae Farrové,“ uvažovala nahlas Della. „Věříte jí, šéfe?“

„Nemám žádný zvláštní důvod, proč bych neměl. Sice za mnou zpočátku přišla s pečlivě propracovanou lží — ale je to naše klientka, Dello. Nemůžeme klientům zabránit ve lhaní, ale musíme pro ně i tak zapracovat co nejlépe.“

„Myslíte, že…“

„Copak?“ zeptal se Mason, když se Della náhle odmlčela.

„Ach, nevím. Zapomeňte na to. Uvidíme, co najdeme tady. Na slečnu Farrovou budeme mít ještě času dost.“

„Nevypadá to tady moc nadějně,“ podotkl Mason. „Ať se propadnu, ještě jsem nikdy neviděl takhle uklizenou temnou komoru.“

„Můžeme si zkusit prohlédnout ty negativy,“ navrhla Della. „Ano, to můžeme,“ souhlasil neradostně Mason. „Ale neřekl bych, že si tím pomůžeme.“

„Na copak je tamten velký přístroj?“ zeptala se Della Streetová. „Vypadá jako miniaturní nákladní vagón.“

„Horizontální zvětšovací aparát,“ vysvětloval Mason. „Devítipalcové kondenzátory, pojme negativy až do rozměru sedm krát pět. Támhleten filtr drží zvětšovací papír. Zkusme najít vypínač, Dello. Chci se podívat, jak velké zvětšení použil na poslední negativ.“

Mason začal zkoušet vypínače. Nejprve rozsvítil červené světlo, pak bílé a na třetí pokus se mu podařilo rozsvítit velikou žárovku zvětšováku.

Della Streetová vyhrkla.

Na bílém zvětšovacím papíře se objevil obraz filmu, který zůstal ve zvětšováku. Až na negativní barvy měli před sebou dokonalý obraz: hleděli střešním okénkem do kabiny jachty.

Nějaký muž, jehož tvář byla jen napůl přivrácená — jako by sebou právě trhl a podíval se nahoru — tam zápasil se ženou, jejíž obličej zůstal za ním skrytý. Překrýval také většinu jejího těla. Celý obraz působil trochu groteskně, jeho aktéři jako by náhle ztuhli uprostřed pohybu.

„To je ono, Dello,“ řekl Mason.

„Tomu nerozumím, šéfe.“

„Wentworth nebyl zabit při potyčce s Mae Farrovou,“ vysvětloval Mason. „To, co Mae pokládala za výstřel, byl jenom fotografický blesk, synchronizovaný na zlomek vteřiny s otevřením závěrky.“

„To tedy znamená…“

„Že je Eversel vyfotografoval,“ odpověděl Mason. „Sama si můžete domyslet pro koho a za jakým účelem snímek potřeboval.“

„A proto nikdo neslyšel výstřel?“

„Ano.“

„Vy jste to věděl, šéfe?“

„Tušil jsem to,“ přitakal Mason. „Ksakru, co bych za to dal, kdybych mohl namíchat vývojku a tem snímek si vyvolat. Mohli bychom…“

Jeho slova náhle přerušilo prásknutí dveří v přízemí.

Mason pohlédl na Dellu Streetovou. „Pokud byste to nevěděla,“ oznámil nevzrušeně, „účastníte se právě vloupání.“

„Samozřejmě, že to vím,“ odvětila. „K čemu myslíte, že pracuji v advokátní kanceláři?“

Mason se zasmál, odsunul uzávěr zvětšováku a vyňal odtud kazetu a z ní negativ, který si vsunul do kapsy. Potom zhasl a vyzval Dellu: „Jdeme.“

Vyrazili co nejtišeji chodbou zpátky ke schodišti, po něm dolů a kuchyní do sklepa.

MacGregor na ně čekal pod schodištěm. „Eversel právě vjel do garáže,“ informoval je šeptem.

„Můžete odsud slečnu Streetovou vyvést?“ zeptal se Mason.

„To nevím,“ odtušil MacGregor. „Jedině pokud by se podařilo odvést jeho pozornost. Kdyby se podíval z okna, má nás jako na dlani — měsíc svítí jasně.“

Mason vytáhl z kapsy svoji kořist. „Půjčte mi kabelku, Dello.“

Della poslechla. Mason vložil negativ mezi stránky jejího malého poznámkového bloku. „Víte, co s tím?“ zeptal se.

„To, co jste říkal tam nahoře?“

„Ano. Paul Drake vám pomůže. Pořiďte největší možné zvětšení. Já dorazím později.“

„Co chcete dělat?“

„Provedu přátelskou návštěvu,“ odtušil Mason a kývl na MacGregora.

MacGregor je vyvedl sklepními dveřmi. Mason tiše obešel dům. Vpředu svítilo světlo. Mason se vynořil zpoza rohu, dal MacGregorovi signál, vystoupil po schodech k přednímu vchodu a zazvonil.

Chvilku se nedělo nic, potom zaslechl v hale zvuk rychlých kroků. Odstoupil od dveří, aby získal výhled na měsícem zalitý dvorek. Zahlédl dva právě mizící stíny — MacGregora a Dellu Streetovou — jak uhánějí k otvoru v živém plotu. Poté se ohlédl na oceán. V nízké bílé budově na vzdáleném konci garáže se objevilo světlo a hned zase zhaslo. Po chvilce uslyšel zvuk zavírání posuvných dveří.

Náhle se rozsvítilo verandové osvětlení a ve dveřích před Masonem se otevřela špehýrka. Z ní Masona pozorně sledoval pár očí. Studený, nepřístupný hlas se zeptal: „Kdo jste a co chcete?“

„Jmenuji se Mason,“ odvětil právník. „A chtěl bych si s vámi promluvit.“

„Vy jste Perry Mason, ten advokát?“

„Ano.“

„O čem se mnou chcete hovořit?“

„O Pennu Wentworthovi.“

„O tom se nehodlám bavit.“

„Já myslím, že ano,“ odporoval Mason.

„Já myslím, že ne,“ trval hlas na svém. „Jste na soukromém pozemku. Nestrpím tady žádné nepovolané osoby. Máte třicet vteřin na to, abyste odtud zmizel. Jestli se tak nestane, zavolám policii.“

A světlo na verandě zhaslo. Po chvíli i světla na čelní straně domu. Mason zůstal stát potmě, jen ve světle měsíce.

„Dobře tedy,“ podotkl Mason. Otočil se a poodešel, ale místo aby se dal směrem k vratům, zamířil rychlým krokem k hangáru. Už byl skoro u něj, když za sebou zaslechl prásknutí domovních dveří a rychlé kroky, přibližující se po štěrkové cestě.

Mason vstoupil do hangáru. Baterkou si osvítil vnitřek i s bílým obojživelným letadlem. V kabině seděla pohledná žena s olivovou pletí a tmavýma očima.

Mason vystoupil po schůdkách letadla a otevřel kabinu. Ozval se vyčítavý hlas: „Oslňuješ mě tou baterkou, miláčku.“ Mason vstoupil do kabiny. „Omlouvám se, paní Wentworthová,“ řekl.

Když zaslechla jeho hlas, celá ztuhla. Rty se jí vzrušením začaly chvět. Vtom se rozletěly dveře kabiny. „Koukejte odsud vypadnout, sakra,“ poručil rozčilený mužský hlas.

Juanita Wentworthová v kabině rozsvítila, takže světlo dopadlo i na Eversela, mladého opáleného obra s červenohnědýma vzrušenýma očima a pistolí v ruce.

„Tu pistoli si schovejte,“ radil Mason. „Nemyslíte, že už jsme si střelby užili až dost?“

„Jste na soukromém pozemku,“ rozčiloval se Eversel. „Jestli neodejdete, budu s vámi zacházet jako s každým jiným vetřelcem.“

„To bych vám neradil,“ varoval ho Mason. „Už tak jste v tom namočený až po uši. Mám svědkyni, která vás identifikovala jako muže, který vešel na palubu Wentworthovy jachty těsně předtím, než došlo k vraždě.“

Po těch slovech se Mason uvelebil na sedadle.

„To je lež,“ bránil se Eversel.

Mason jen pokrčil rameny.

Juanita Wentworthová se ozvala: „Prosím tě, Sidney - ať nenaděláš nějaké potíže.“

Po chvíli uvažování se Eversel zeptal: „Co ode mě chcete?“

„Kompletní prohlášení,“ řekl Mason, „ve kterém přiznáte, že jste byl na palubě Pennwentu v době, kdy se Mae Farrová potýkala v kabině s Wentworthem.“

„Já tam nebyl,“ odvětil Eversel.

Mason nadzdvihl obočí. „A poté jste nasedl do tohoto letadla a odletěl do San Diega.“

„A co když? Tohle je soukromé letadlo. Můžu si létat, kam chci.“

„Obojživelník, jak vidím,“ poznamenal Mason. „Neletěl jste čirou náhodou cestou do San Diega nad Pennwentem a nenahlédl do kabiny?“

„O čem to, kčertu, mluvíte?“

„Jen se tak ptám,“ odvětil Mason.

„Tak toho nechtě. Není to zdravé.“

„Víte, Eversele, mám zajímavou představu, co se té noci odehrálo,“ řekl Mason. „Vy jste přece zkušený fotograf. Je velmi zvláštní, že nikdo neslyšel výstřel.“

„No a co je na tom divného?“ zeptal se vzdorovitě Eversel. „Lidé na ostatních lodích mohli dělat povyk. Jestli něco zaslechli, mohli to považovat za zpětný zážeh nějakého náklaďáku nebo motorového člunu.“

„Víte, Eversele, hodně jsem přemýšlel o tom, zda záblesk, který Mae Farrová považovala za výstřel, nebyl jenom blesk vašeho fotoaparátu. Wentworthovi v tu chvíli muselo být jasné, že je zle. Rychle utekl do vnitřní kajuty a přidržoval dveře, zatímco se oblékal. Třeba si myslel, že je to policejní šťára.“

„Věděl jsem, že si vymyslíte nějakou fantastickou historku, abyste zbavil vaši klientku, Mae Farrovou, obvinění z vraždy,“ odpověděl Eversel.

„Je to malá hochštaplerka,“ poznamenala paní Wentworthová.

„Byl to jenom takový nápad,“ vysvětloval Mason skoro omluvně.

„Nápad, který se neujal,“ odbyl ho Eversel ostře. „Pokud hodláte podobná obvinění vznést u soudu, pak vězte, že vás zažaluji z nactiutrhání.“

„Je jasné,“ pokračoval Mason klidně, „že jste doufal, že jakmile si Wentworth uvědomí všechny důsledky, rozhodne se kontaktovat svoji odcizenou manželku a odsouhlasí její podmínky rozvodového rozdělení majetku. Musel vědět, že by na něho ta fotografie vrhla nehezké světlo.“

„Jste blázen,“ odvětil Eversel.

„Chtěl jste se s paní Wentworthovou oženit,“ navázal Mason. „A byl jste hodně nedočkavý. Wentworth by rozhodně nepřistoupil na hladký rozvod. Nevěděl jste, kudy kam. Nemohl jste si dovolit, aby vaše jméno přetřásali v novinových skandálech.“

„Říkám vám, že jste zešílel.“

Mason nevzrušeně pokračoval: „A neřekl bych, že šlo jen o peníze. Z Wentworthovy strany hrála svoji roli i žárlivost. Byl okouzlený ženou, kterou pojal za manželku a která ho postupně zavrhla.“ S těmi slovy se právník otočil k Juanitě Wentworthové a uznale pokývl. „Při pohledu na paní Wentworthovou si člověk uvědomí, co Wentworth prožíval.“

„Nejenže plácáte naprosté nesmysly, ale ještě nás urážíte. Bůh mi je svědkem, že tohle nestrpím.“

„Předběžné slyšení se koná zítra ráno,“ pokračoval Mason. „s vědomím smírčího soudce jsem obeslal všechny svědky, které považuji za důležité.“

„Juanita přijde,“ odtušil Eversel.

„Tolik jsem vyrozuměl,“ odvětil Mason a začal skládat obsílkový formulář, který vytáhl z kapsy. „A vy taktéž, Eversele,“ řekl a podával mu dokument.

Eversel Masonovi vyrazil formulář z ruky, takže spadl na podlahu. „Ani náhodou,“ zavrčel.

Mason pokrčil rameny, „jak je libo. Sám jistě uvážíte, zda raději přijdete dobrovolně a zodpovíte pár otázek, nebo svou nepřítomností vzbudíte podezření a přinutíte soud, aby podnikl náležitá opatření k zajištění vaší účasti.“

„To je neslýchané,“ zuřil Eversel. „Prácička gaunerského právníka.“

Paní Wentworthová se vložila do řeči: „Nech mě s ním promluvit, Sidney. Prosím.“ A potom se otočila k Masonovi: „Co si tedy přejete, pane Masone?“

„Chci pro svoji klientku spravedlivé řízení,“ odvětil Mason „Chci, abyste se zúčastnili předběžného slyšení a pravdivě vypovídali.“

„Co považujete za pravdu?“

„Že záblesk, který přišel ve chvíli, kdy Mae Farrová zápasila s Wentworthem v kajutě jachty, byl jen blesk fotoaparátu.“

„Čí blesk?“ zeptala se Juanita Wentworthová.

Eversel je přerušil: „Juanito, prosím tě, ne…“

„No tak, Sidney,“ napomenula ho.

Mason doplnil: „Everselův.“

Juanita pokračovala: „Pan Eversel zastává několik význačných míst. Je členem správní rady banky a několika významných korporací. Nemůže si jednoduše dovolit, aby byl s jeho jménem spojován jakýkoli skandál.“

„Pořízení snímku ještě neznamená skandál,“ odtušil Mason.

„V tomhle případě ano.“

„Byla obava z možného skandálu tím, čím vás Wentworth držel v šachu?“ zeptal se Mason.

Juanita Wentworthová mu pevně pohlédla do očí a odpověděla: „Ano.“

„A co jste od něho požadovala vy?“

„Peníze pro mé rodiče. Sidney mi sice nabídl… Mohla jsem si je opatřit i jinde, ale byla jsem stejně neústupná, jako Penn. Mí rodiče žili dříve na velké haciendě v Mexiku. Vláda jim pak majetek zabavila a rozdala ho rolníkům. Uvrhla tak rodiče do naprosté bídy. Proto jsem považovala za naprosto spravedlivé, abych od Penna dostala nějaké odškodnění. Penn zneužil toho, že mohl vyhrožovat zatažením Sidneyho jména do celé záležitosti. Bylo mi jasné, že si tohle Sidney nemohl dovolit, a Penn si to též uvědomoval. Hrozil mi, že zažaluje Sidneyho pro citové odcizení. Ale já věděla, jak na něj. Jediný způsob, jak nad ním zvítězit: bojovat a položit ho na lopatky. Jinak bychom se klidu nikdy nedočkali.“

„A co Eversel?“ zeptal se Mason. „Jaký ten měl na to názor?“

„Je velmi impulsivní,“ odpověděla. „On…“

„Juanito, prosím, nezatahuj mě do toho,“ vyzval ji Eversel. „Je to křivák a snaží se tě jenom nachytat.“

„Pravda nám nemůže ublížit,“ odvětila a potom dodala: „teď.“

„Uvítala jste, že byl váš muž zavražděn?“ zajímal se Mason.

„Ze smrti člověka nikdy nemám radost.“

„Ale ulevilo se vám?“

Jejich pohledy se setkaly. „Přirozeně. Nejprve to pro mě byl strašný šok. Penn měl mnoho světlých stránek, ale ještě více špatných. Rád ovládal lidi. Snažil se je dostat pod svoji kontrolu. Byl hrubý, zejména pokud šlo o ženy.“

Mason se spokojil s nabytými informacemi a obrátil se na Eversela: „Tak, támhle je vaše obsílka, Eversele. Nemůžete se vymlouvat, že jsem vám nedal příležitost jednat na rovinu. Jestli teď někam letíte, mohl byste mě vyhodit na letišti, kde bych si vzal taxíka.“ Potom s úsměvem dodal: „A když říkám vyhodit, myslím to jen obrazně.“

„K čertu s vámi,“ protestoval Eversel. „Vraťte se stejně, jako jste přijel.“

„Mí přátelé odjeli,“ namítl Mason. „Nevěděl jsem, jestli tady nebudu muset na svoji příležitost předat obsílku čekat celou noc.“

Eversel si ho podezíravě změřil.

Juanita Wentworthová řekla: „Prosím, Sidney. Můžeme ho vysadit v Los Angeles. Nechceš přece odletět a nechat ho tady, nebo ano?“

Ta představa se Everselovi zřejmě vůbec nezamlouvala.

„Prosím,“ naléhala Juanita Wentworthová a prosebně na něho upírala své tmavé, průzračné oči. „Tentokrát věř, že mám pravdu.“

Eversel chvíli váhal, potom zastrčil pistoli do kapsy a přesunul se na pilotní sedadlo. V dusném tichu, které nastalo, si připevnil bezpečnostní pás a nastartoval motor. Vyjel na volné prostranství a během zahřívání motoru neutrousil ani slovo.

Juanita Wentworthová zvýšila hlas, aby překřičela rachot motoru: „Nemyslíte, pane Masone, že by bylo pro vaši klientku lepší, kdyby řekla pravdu a nesla její důsledky místo toho, aby nás do celé záležitosti zatahovala?“

Mason si zastrčil obě ruce hluboko do kapes kalhot, nechal si bradu poklesnout na prsa a zarytě hleděl do podlahy. „O tom jsem už mnohokrát přemýšlel,“ odvětil pobaveně.

Jitro zastihlo Masona v Drakeově malé soukromé pracovně, kde s lupou v ruce studoval zvětšeninu lesklé fotografie.

Drake seděl naproti němu a nervózně přežvykoval. Přitom si právníka zvědavě prohlížel. „Tohle je největší možné zvětšení, při kterém ještě lze rozpoznat detaily,“ vysvětloval. „Už takhle je ten obrázek pěkně zrnitý. Negativ byl pěkně ostrý, ale zvětšení už je na hranici únosnosti. Každá z těchhle fotek představuje jen čtvrtinu negativu.“

„Jasně,“ přitakal Mason, aniž by vzhlédl od svého zkoumání.

„A tahle druhá zvětšenina — jenom jedenáct krát čtrnáct,“ pokračoval Drake, „je pořízená z negativu natočeného poté, co Pennwent přitáhli do přístavu. Měl jsem docela kliku, že se mi ji povedlo sehnat. Můžu to ještě nechat zvětšit, ale zabere to nějaký čas.“

„Čas,“ odvětil Mason, „je to jediné, co nemám. Předběžné slyšení začíná dneska v deset.“

„Co vlastně hledáš, Perry?“ zeptal se Drake.

„Nějaký zvrat,“ odtušil Mason.

„Jak to myslíš?“

„Doufám, že na jedné fotografii najdu to, co na druhé chybí.“

„Nějakou siluetu nebo osobu…“

„Ne,“ odporoval Mason, „nějakou významnou odlišnost. Podívej třeba na tenhle popelník. Na Everselově snímku v něm je tucet nedopalků. Na druhém obrázku, pořízeném v době, kdy bylo nalezeno tělo, vidíš jenom dva.“

„No a?“ zeptal se Drake. „Co na tom?“

Mason zavrtěl hlavou. „Člověk, který spáchá vraždu,“ vysvětloval, „po sobě neuklízí tak důkladně, že dokonce vysype popelník. A kdyby to pro něho bylo z nějakého důvodu důležité, nevykouřil by ještě nakonec další dvě cigarety.“

Drake se zamyslel. „A co z toho vyplývá, Perry?“

„Ať se propadnu, jestli tohle vím, Paule,“ odtušil Mason, „ale pracuji na tom vylučovací metodou. Rád bych objevil něco, co by podpořilo moji myšlenku. Kdybych jen mohl — Hele, copak je tohle?“

Ruka s lupou se náhle zarazila nad jedním místem zvětšeniny.

První ranní sluneční paprsky už hladily střechy kancelářských budov, takže umělé osvětlení Drakeovy kanceláře začínalo vypadat trochu neskutečně. Oknem proudilo dovnitř denní světlo, které odhalovalo Masonovo únavou orosené čelo a bradu porostlou strništěm, které si stačil vypěstovat za posledních čtyřiadvacet hodin.

„Co je to?“ zeptal se Drake.

Mason mu podal fotografii a ukázal prstem na jedno místo. „Podívej, Paule.“

Drake si snímek prohlédl pod lupou a potom řekl: „Tedy Perry, vůbec netuším, co by to mohlo být. Něco kulatého v hranaté krabičce, snad nějaká vzácná mince. Wentworth přece byl vášnivý sběratel.“

„M-hm,“ souhlasil Mason. „Předpokládejme, že mince. Nezáleží tolik na tom, co to je, ale spíš kam se to podělo. Všimni si, že na pozdějším snímku už ta věcička chybí, i když předtím ležela na polici. A na víčku krabičky leží ještě něco.“

„Vypadá to jako patrona,“ usoudil Drake po chvíli přemýšlení.

„Vypadá,“ namítl Mason, „ale asi není. Nezapomeň, že je tenhle snímek pořízený s bleskem, který ti vyrobí poměrně prudké osvětlení. Navíc jsme zvětšovali z celkem malého negativu. I tak by to těžko mohla být patrona z revolveru. Podle délky by muselo jít o náboj do pušky.“

„A proč ne?“ zeptal se Drake.

„Moderní pušky,“ namítl Mason, „mívají láhvovité patrony. Tahle věc tvarem připomíná spíše revolverovou patronu.“

„Cožpak by nemohl být náboj do revolveru takhle dlouhý?“ divil se Drake.

„Snad,“ souhlasil Mason. „Tahle věc je však na minci taky dost velká, Paule. Kdybychom tak mohli rozeznat nějaké detaily.“

„Sem tam rozpoznáš nějakou čárku, ale určitě z téhle zvětšeniny nezjistíš, co je to za minci.“

Mason přimhouřil oči. „Ta mince musí něco znamenat,“ pronesl zamyšleně. „Jedno je jisté, Paule. Wentworth nebyl zavražděn ve chvíli, kdy obtěžoval Mae Farrovou - jak si všichni myslí Měl ještě příležitost se obléct, vysypat popelník, odvázat loď spustit motor a vyjet na moře.“

Drake zavrtěl hlavou. „To za něj udělal někdo jiný, Perry. Nedovedu si představit, jak by někoho zavraždili na jachtě na širém moři — aniž by se našly stopy po zápasu. Člověk si určitě jen tak někoho nepustí na palubu a…“

„Cizince ne,“ přerušil ho Mason. „Ale s přítelem by to mohlo být jiné.“

„I kdybys měl pravdu, nechápu, co s tím má ta mince společného.“

„Chtěl bych nechat na Pennwentu prohledat každou skulinu, jestli tam ta mince někde není.“

„Pročesali loď důkladně, když hledali otisky prstů,“ odvětil Drake. „Oddělení vražd má detailní záznamy o všem, co našli. Můžu zjistit, jestli nějakou minci objevili.“

„Neměl by to být problém, protože je uložená v krabičce s odklápěcím víčkem, což by svědčilo pro to, že jde zřejmě o cenný předmět. Dá se na ní i něco rozeznat — tady vidím jakýsi příčný proužek z překřížených čar.“

„M-hm,“ přitakal Drake, „asi nějaký erb.“

„Mohla by nás přivést na novou stopu,“ pravil zamyšleně Mason, „kdybychom jen mohli…“

Někdo zaklepal na dveře. Drake zvolal: „Vstupte.“

Jeden z Drakeových agentů otevřel dveře. „Chcete se podívat do novin?“ zeptal se. „Je toho tam hodně — o panu Masonovi.“

Mason se napřímil. „Alespoň nějaká změna pro oči,“ poznamenal. „Tak copak o mě píší?“

„Hodně,“ odvětil detektiv s úsměvem. „Zdá se, že jste kromě vraždy vinen téměř vším, včetně uplácení svědkyně, aby opustila státy. Tolik sdělila úředníkům Hazel Toomsová, když jí byla doručena obsílka.“

„Uvedli přímo mé jméno?“ zeptal se Mason.

„Ne výslovně,“ odtušil detektiv.

Mason si rozložil noviny a četl titulky:

„ÚŘADY TVRDÍ, ŽE PROMINENTNÍ ADVOKÁT CHTĚL PODPLÁCET SVĚDKYNI - POLICIE PROHLAŠUJE, ŽE BYL PROMINENTNÍ ADVOKÁT PŘISTIŽEN PŘI POKUSU O FALŠOVÁNÍ DŮKAZU.“

Mason se s úsměvem obrátil k Drakeovi. „No, Paule,“ poznamenal vesele, „zdá se, že jsme slavní.“

Drake si položil prst na větu uprostřed článku. „Poslouchej tady,“ četl: „’Všichni svědci byli obesláni. Policie trvá na řádném přezkoumání aktivit jistého právníka, jehož metody byly vždycky považovány za poněkud netradiční a byly vždy pravým opakem konvenční rutiny. Na přetřes prý se dostane i jistá detektivní agentura, která získává většinu svých zakázek právě od již zmiňovaného právníka. Pokud nedojde přímo k obviněním z trestných činů, hodlá policie alespoň podniknout příslušné kroky, aby nemohlo dojít k prodloužení licence výše zmíněné agentury‘.“

Mason se na Drakea usmál. „Nedáme si něco k snídani, Paule?“

„Před pěti minutami by to byl bezva nápad,“ odtušil Drake. „Teď už nemám na jídlo ani pomyšlení. Sakra, Perry, doufám, že víš, jak z toho ven.“

„Myslím, že faktů už jsme nashromáždili dost, Paule,“ odvětil Mason. „Teď jen potřebujeme trošku času k přemýšlení. Jdu si dát tureckou lázeň, oholím se, nasnídám se a sejdeme se na předběžném slyšení.“

„Co se tam stane?“ zeptal se Drake.

„Něco ti řeknu o smírčím právu, Paule,“ odvětil Mason. „Emil Scanlon je spravedlivý. Nerad vidí soudní přelíčení vedené na stránkách novin. Vzhledem ke všem těm obviněním mi dá bohatou příležitost při výslechu svědku.“

„A co provede s okresním prokurátorem?“ zajímal se Drake.

„Dá mu stejnou šanci,“ odtušil Mason.

Drake si prohrábl kštici. „A já,“ pronesl pochmurně, „jsem jeden ze svědků a oba mi půjdete po krku.“

Emil Scanlon byl výjimečný smírčí soudce, jenž se vyznačoval porozuměním pro dramatické zvraty, vytříbeným smyslem pro humor a neutuchající touhou po spravedlnosti. Jeho životní krédo zaručovalo sympatizující, srdečný přístup k živým a vědecky nestranné počínání s mrtvými. Svůj úřad zastával velmi svědomitě a situoval se tak do role obhájce živých i mrtvých.

Začínal jako agilní profesionální hráč baseballu, který se usadil v Jižní Kalifornii poté, co vážné zranění těsně po dvacítce násilně ukončilo jeho sportovní kariéru. Hned na první pokus se mu podařilo uspět v konkursu na místo smírčího soudce a definitivně se na něm usadil v době, kdy v Kalifornii začali nahrazovat zemské soudce smírčími. Přestože neměl žádné právní ani jiné vzdělání, umožňoval nový zákon, aby byl řadu let opakovaně potvrzován ve svém úřadu - k velkému překvapení a nelibosti okresních prokurátorů a netrpělivých mladých absolventů, kteří si na jeho post brousili zuby, zatímco vykonávali advokátskou práci.

Scanlon pozoroval Mae Farrovou v tichém rozhovoru s Perry Masonem a usoudil, že má hodně daleko do chladnokrevné vražedkyně, jak tvrdí okresní prokuratura. Perryho Masona poznal při řadě dramatických předběžných slyšení jako obhájce, jenž za použití svého bystrého důvtipu, neúprosné logiky a nekonvenčních metod vždycky proběhl cílovou páskou jako první, a to z často beznadějné startovní pozice.

V hlase ani tváři Emila Scanlona nikdo nemohl rozeznat ani náznak rozhodnutí, které právě uzrálo v jeho mysli — i kdyby mělo slyšení zabrat celý večer, dá oběma stranám stejnou příležitost.

Mae Farrová se šeptem svěřovala Masonovi. „Pěkně jsem vám zavařila. Lhala jsem vám, hned jak jsem k vám poprvé vstoupila do kanceláře a lhala jsem vám i dál. Když jste nenašel Halovu pistoli tam, kde ji zahodil, usoudila jsem, že se na to místo vrátil, sebral pistoli, jel do přístavu, tam nasedl na Pennwent, vyjel s ním na moře, potopil ho a potom se pokusil doplout zpátky ke břehu v malém skifu, který měl Wentworth na palubě.

Proto jsem se vrátila do přístavu, sebrala Marleyho člun a jela za ním.“

„A našla jste ho?“ zeptal se Mason.

„Ne,“ odvětila. „Nehledala jsem moc dlouho, protože jsem se bála, že už se pobřežní hlídka dozvěděla o vraždě a začala mě hledat.“

„Jak jste na to přišla?“

„Přelétlo nade mnou letadlo pobřežní hlídky, asi třikrát nebo čtyřikrát zakroužilo a pokračovalo dál nad oceán.“

„Jak víte, že to bylo letadlo pobřežní hlídky?“

Na chvíli se zamyslela a potom uznala: „Nevím. Myslela jsem si to. Kdo jiný by se tak moc zajímal o takovou jachtu? A ta Toomsová mě viděla, jak se vracím do přístavu s Marleyho lodí a vyrozuměla jsem, že Marley nechal sejmout otisky prstů z kormidla a řadicí páky a našel tam moje. Myslím, že jsem v tom teď namočená až po uši.“

Hal Anders k nim neklidně přistoupil. „Je mi to líto, Mae,“ řekl.

Pohlédla na něho ustaranýma očima.

„Okresní prokurátor stáhl moji žalobu,“ pokračoval Anders. „Nevím, co to má znamenat.“

„Znamená to, že se chtějí soustředit na mě,“ vysvětlovala Mae.

„Pistole, která se našla v meliorační rouře, byla moje,“ vysvětloval Anders. „Původně si mysleli, že ji tam Mason podstrčil, ale ověřili si čísla, zjistili, že byla prodána přímo mně a zajistili ještě nějaké další důkazy. Nevím přesně, o co se jedná, ale zprostili mě obvinění.“

„To je prima,“ odtušila Mae. „Gratuluju. Povedlo se ti uniknout pěkně nepříjemné zkušenosti. Díky radě tvého všemoudrého a nadmíru solidního rodinného právníka.“

„Mae, nebuď taková, prosím.“

Mae se od něho odvrátila.

Anders si uvědomil, že se na něj upírají oči obecenstva, a že ho každou sekundu fotografují novináři se svými opakovačkami a naklonil se až k uším Mae Farrové a Perryho Masona. „Prosím tě, Mae, netrucuj a radši poslouchej. Něco jsem pro tebe udělal. Podařilo se mi dneska ráno kontaktovat Hazel Toomsovou. Ona sem nepřijde. Právě letí do Mexika, kde má její přítel jachtu. Ihned po jejím příletu vyrážejí na cestu — a to zdůrazňuji — do neznáma.“

Pohled Mae Farrové se změnil na nevěřícný. „Cože jsi udělal?“ zeptala se.

Mason ztuhl. Měřil si nyní Anderse skoro nenávistně. „Doufám, že si uvědomujete, že to přičtou k dobru mně,“ upozornil ho.

„Ne, vám ne,“ ujišťoval ho Anders tiše. „Kdyby se o to pokusili, převezmu vinu já sám.“

Scanlon začal: „Už jsem si prohlédl tělo zesnulého. Soudní patolog vyznačil dráhu kulky a příčinu smrti. Jednalo se o průstřel hlavy. Tento bod případu je tak jasný, že nebudeme připravovat doktora o čas.“

Odkašlal si a pohlédl z Perryho Masona na Oscara Overmeyera, zástupce okresního prokurátora, a Carla Runcifera, zástupce úřadu okresního prokurátora. „Přelíčení bude krátké a neformální.

Budeme se snažit vyzískat čistá fakta. Nepřeji si žádné protahování ani technické připomínky z žádné strany k žádnému svědectví. Nestrpím žádné přemrštěné paragrafové diskuze. Pokud si budu myslet, že nám to pomůže k objasnění pravdy, položím sám některé otázky. Nebudou se konat žádné nekonečné křížově výslechy jen za účelem předvedení, že právníci něco dělají. Jestliže však některá ze stran bude chtít položit otázky za účelem vyjasnění případných sporných bodů nebo doplnění faktů, o kterých se svědkové nezmínili, nebudu jim nikterak bránit.“

Carl Runcifer začal něco brblat na účet Scanlonových neortodoxních metod, ale Overmeyer, který Scanlonovy způsoby dobře znal, ho umlčel.

Soudní úředník přinesl Scanlonovi nějakou zprávu. Tak získal Eversel trochu času, aby mohl rozdurděně přistoupit k Masonovi. „Předpokládám,“ začal, „že si myslíte, jak jste mě doběhl.“

„Cože?“ zeptal se Mason.

„Odhalil jsem pravý důvod vaší noční návštěvy na mém pozemku,“ informoval Eversel. „Asi jste předpokládal, že mě tím umlčíte, že mě budete moci vydírat hrozbou, anebo že zveřejníte mé spojení s tou záležitostí. Měl byste ale vědět, že jsem šel okamžitě na policii a obeznámil se vším úřad okresního prokurátora. Bylo mi řečeno, že jste se krádeží negativu dopustil vloupání. Jediné, co mi schází, je řádný důkaz. Vyrukujte s tím negativem, pane Perry Masone, a posvištíte za mříže. Tak je to.“ Po těch slovech se otočil na podpatku a odkráčel.

Mason řekl Mae Farrové: „Vždycky jste zdůrazňovala, že je Anders příliš konzervativní a že by bez cizí rady nedokázal vůbec nic. Zdá se, že se právě ze své pohodlné kazajky vysmekl, a to velmi razantním způsobem. Na chvíli vás teď opustím.“

Vstal ze své židle a prošel mezi radami zvědavých pohledů obecenstva, aby se v zadní části soudní síně sešel na tiché poradě s Paulem Drakem a Dellou Streetovou. „Volal jsi do kanceláře, Paule?“ zeptal se.

„Jasně, asi před minutou,“ odpověděl Drake. „Mám nejčerstvější zprávy, ale bohužel nic povzbudivého. Na Hazel Toomsovou prostě nemůžu nic vyšťourat. Určitě je to hochštaplerka a dobrá sportovkyně.“

„To mi všechno sdělila sama,“ odtušil Mason. „A kde je teď, Paule?“

„Dostala obsílku a měla by tady být. Můj Bože, Perry, nemáš v tom prsty, viď?“

„Ne,“ ujistil ho Mason. „Osobně bych si moc přál, aby přišla.“

„Jak to vypadá?“ zeptala se ustaraně Della. Mason na ni smutně pohlédl. „Na draka,“ připustil. „Eversel se předvedl jako pořádný tvrďák — šel na policii, oznámil, že se mu ztratil náš negativ a evidentně jim o něm všechno pověděl. Tím dostal Mae Farrovou do ještě horší bryndy. Policie teď bude tvrdit, že měla vlastní pistoli, se kterou se vrátila do jachetního klubu, sebrala Marleyho loď, doplula s ní k Pennwentu a zavraždila Wentwortha. Potom se vrátila do přístavu, zajela na místo, kde viděla Anderse odhazovat pistoli a nastražila tam svoji tak, aby se za čas našla.“

„Takže tíha obvinění stále přibývá,“ podotkl Drake.

„To tedy ano,“ souhlasil Mason „Nečekal jsem, že Eversel překoná svůj strach z publicity. Zjevně se rozhodl, že mě dostane. Oznámil totiž krádež negativu prokurátorovi. Tím se samozřejmě na celý případ začalo pohlížet trošku jinak. Vypustili Anderse ze hry a vrhli všechny své síly na Mae Farrovou — a na mě.“

„Tak do toho, šéfe,“ povzbudila ho Della Streetová. „Rozcupujte je.“

Mason se zazubil a řekl: „Opravdu nevím, kolik toho nacupuji. Přesto mám ještě v rukávu jedno eso. Kdyby se mi ho podařilo vynést správným způsobem a ve správný okamžik, asi bych prosadil, co potřebuji. Jestli ne, jsme v loji.“

„A co máš za eso?“ zeptal se Drake.

„Je to jen takový nápad,“ vysvětloval Mason. „Chci na stanoviště předvolat svědka, aniž bych věděl, co bude vypovídat. Pokud vypoví správně, vyvolám v soudní síni značné překvapení. Jinak to ale bude vypadat tak, že se pokouším případ jen zamlžit.“

Drake se rozhorlil: „Ksakru, Perry, krádeží toho negativu jsi se jim úplně vydal všanc. Proč jenom musíš při ochraně svých klientů porušovat zákon?“

Mason se usmál a odvětil: „Ať visím, jestli to vím, Paule. Jsem už prostě takový. Když se zavrtám do řešení nějakého problému, neumím cuknout. Pak už jen přidávám plyn.“

„To tedy ano,“ potvrdil Drake.

Della Streetová se ozvala: „V podstatě jsem to byla já, šéfe, kdo vzal ten negativ. Na tohle vás nedostanou.“

Mason se zasmál. „Ale jednala jste podle mých instrukcí Dello. Nechtějte se do toho namočit.“

„To nechci,“ odporovala, „ale hodlám si nést svůj díl viny.“

Emil Scanlon dočetl zprávu, zašeptal pokyny své sekretářce a oznámil: „Zahajuji předběžné slyšení procesu Lid státu Kalifornie versus Mae Farrová.“

Oscar Overmeyer povstal. „Vaše Ctihodnosti, chápeme vaši snahu o neformální, stručné slyšení. Nicméně v posledních několika hodinách, dalo by se říci minutách, obdržel úřad okresního prokurátora důkazy, které doslova převracejí celý případ naruby.

Jsme připraveni výslechem svědků prokázat, že se vražda neodehrála v době, která byla původně uvažována. V podstatě bychom případ mohli nazývat případem odložené vraždy. To, co Hal Anders i Mae Farrová považovali za výstřel, byl jen záblesk fotografického blesku.

Samozřejmě chápeme, že si soud přeje toto slyšení maximálně urychlit. Proto předvolávám prvního svědka obžaloby, Sidney Eversela, a dovoluji si obrátit pozornost soudu ke skutečnosti, že výpověď tohoto svědka bude tak překvapivá a nečekaná, že zcela zamíchá dalším pořadím svědků obžaloby.“

Scanlon se na chvilku zachmuřil a kradmo mrkl po Masonovi, ale když nezaregistroval žádné námitky, pravil: „Dobrá, abychom se dopátrali samé podstaty věci co nejrychleji, dovoluji předvolat svědka Sidney Eversela.“

Sidney Eversel napochodoval na stanoviště svědků a odpřísáhl.

„Víte něco o téhle vraždě?“ zeptal se ho Scanlon.

„Vím jen,“ odpověděl Eversel, „kdy nebyla spáchána.“

„Co přesně víte?“ otázal se soudce.

Sidney Eversel nasadil: „Chci vypovídat zcela na rovinu. Dlouhou dobu jsem zamilovaný do Juanity Wentworthové. Poznal jsem ji a propadl jejímu kouzlu v době, kdy byla manželkou Penna Wentwortha a žila s ním rodinným životem. Síla mého citu byla v tu chvíli silnější než hlas rozumu.“

Eversel se odmlčel a polkl. Tuto část výpovědi měl evidentně naučenou dopředu, ale její recitace byla obtížnější, než předpokládal. Po chvíli navázal: „Wentworth byl všemi mastmi mazaný. Zjistil si o našem vztahu všechno. Řekl bych, že na mě hodně žárlil. Chtěl, aby se k němu Juanita - tedy paní Wentworthová - vrátila. Opustila ho totiž krátce poté, co jsme se sblížili. Wentworth vyhrožoval, že pokud se tak nestane, zažaluje mě pro citové odcizení. V žádném případě nehodlal souhlasit s rozvodem. Všechny jeho činy v tomto směru se jevily jako skutky sobce, který nad svým jednáním vůbec neuvažuje.“

„Tím se nezabývejte,“ přerušil ho Scanlon. „Povězte nám jen to, co víte.“

Eversel pokračoval: „Byl jsem rozhořčený tou nespravedlností, protože mi bylo známo, že si Wentworth vodí na palubu své jachty nemálo ženských společnic. Rozhodl jsem se získat takový důkaz, který by uvrhl Wentwortha do defenzívy — do pozice, ve které by musel naslouchat rozumu a souhlasit s rozvodem, aniž by do celé záležitosti zatahoval mé jméno.“

„A co jste podnikl?“ zeptal se Scanlon. „V noci dvanáctého jsem číhal v jachetním klubu a hlídal jeho loď,“ začal Eversel. „Věděl jsem, že je slečna Farrová poslední dobou na palubě častou návštěvnicí. Byla horká, dusná noc. Wentworth měl proto otevřené stropní okénko kajuty. Plížil jsem se k lodi blíž a blíž a naslouchal jsem. Když jsem usoudil, že přišla moje chvíle, skočil jsem na loď a pohlédl dolů stropním okénkem. Přistihl jsem Wentwortha v kompromitující situaci. Tváří byl však ode mě odvrácen. Položil jsem tedy prst na spoušť fotoaparátu a tiše jsem vyslovil jeho jméno. Poprvé mě neslyšel. Zavolal jsem ještě jednou a on poplašeně vzhlédl. V tu chvíli jsem stiskl spoušť, vyšlehl blesk a já získal krásný, ostrý snímek.“

„Co jste dělal dál?“

Carl Runcifer zašeptal Oscaru Overmeyerovi: „Tohle je nejneslýchanější předběžné líčení. Chcete nechat Scanlona, aby takhle vedl celý výslech? Cožpak nevznesete námitku k jeho přístupu?“

„To by nebylo nic platné,“ vysvětloval šeptem Overmeyer. „Takhle vede Emil Scanlon všechna svá přelíčení. A překvapivě všechna skončí naprosto správně.“

„Otočil jsem se a utíkal jsem pryč,“ pokračoval Eversel. „Dojel jsem domů a vyvolal jsem ten negativ. Povedl se mi perfektně. Nemohl jsem se dočkat. Věděl jsem, že je paní Wentworthová v San Diegu. Nasedl jsem tedy do svého letadla a letěl za ní. Vysvětlil jsem jí všechny okolnosti a vzal ji zpátky s sebou. V době, kdy jsme přiletěli, už negativ oschl. Vložil jsem ho do zvětšováku a pořídil snímek. Přirozeně jsem měl ohromnou radost. Poté jsme s paní Wentworthovou odlétli zpět do San Diega.

Následovně byl negativ z mého domu odcizen. V době jeho zmizení se po mých pozemcích potuloval Perry Mason, obhájce slečny Farrové. Žádám proto, aby mi byl negativ vydán. Až se tak stane, hodlám ho žalovat z vloupání.“

Emil Scanlon zamyšleně stiskl k sobě rty a pečlivě se vyhnul pohledu k místu pro obhajobu. „Dobrá,“ pravil po chvíli, „pokud se něco takového stalo, nesouvisí to nijak s tímto procesem. Jak jsem vyrozuměl, vaše svědectví by mohlo dokazovat, že vražda nebyla spáchána v době, kterou jsme původně předpokládali. Jen tím můžeme zatím přispět k současnému stavu vědomostí o faktech.“

Oscar Overmeyer vystoupil: „Když soud dovolí, mohl bych položit otázku?“

„Ano.“

„Když jste poprvé letěl do San Diega,“ začal Overmeyer, „letěl jste přímo?“

„Ano,“ odpověděl Eversel. „Mám obojživelné letadlo. Noc byla chladná. Bouřka ještě nezačala a v rámci noční letové bezpečnosti jsem letěl nad oceánem.“

„Nepovšiml jste si náhodou nějaké lodi, když jste přelétal vnější ústí přístavu?“

„Všiml jsem si jachty.“

„Co to bylo za jachtu?“

„Expresní člun Atina, náležející Franku Marleyovi.“

„Kdo je Frank Marley?“

„Wentworthův partner.“

„Znáte ho?“

„Osobně. A znám dobře i jeho loď.“

„Letěl jste nízko?“

„Ano.“

„Udělal jste něco zvláštního, když jste letěl nad Marleyovou jachtou?“

„Několikrát jsem ji obkroužil, protože jsem usoudil, že by fakt, že vyráží na moře, mohl něco znamenat.“

„Disponoval jste nějakými osvětlovacími prostředky, kterými byste mohl…“

„Ano, mám pár mlhových světlometů. Zaměřil jsem je na jachtu.“

„A co jste viděl?“

„Pevně jsem se ujistil, že opravdu jde o Atinu. Spatřil jsem někoho u kormidla. Rozeznal jsem, že je to žena, která má na sobě šaty stejné barvy jako ty, které měla na sobě Mae Farrová na palubě Pennwentu o několik hodin dříve.“

Overmeyer pokývl a usmál se. „Pokud soud dovolí,“ řekl, „to je vše.“

Mason při pohledu na Scanlona tázavě pozdvihl obočí a ten přikývl.

„Letěl jste při své cestě do San Diega ještě nad nějakými jachtami?“ zeptal se Mason konverzačním tónem.

Overmeyer namítl: „Když Vaše Excelence dovolí, tohle nemá s případem nic společného. Je to jen pokus zamíchat fakta a…“

„Kdyby se na to nezeptal pan Mason, položil bych tu otázku sám,“ přerušil ho soudce Scanlon. „Řekl jsem, že nechci slyšet žádné čistě technické námitky. Poslechneme si odpověď na otázku.“

Eversel se v křesle pro svědky neklidně zavrtěl. Prosebně mžikl pohledem k Overmeyerovi a pak se zase otočil ke Scanlonovi.

„Odpovězte na otázku,“ vyzval ho Emil Scanlon nesmlouvavým hlasem hráče, který upozorňuje rozhodčího na empairu, že poslední výměnu rozhodl nesprávně.

„No,“ začal Eversel, „zvolil jsem zhruba takovou trasu, jakou by pluly všechny lodě mířící k Ensenadě.“

„Neobtěžujte se vysvětlováním,“ vyzval ho Scanlon. „K tomu se dostaneme později. Otázka zněla, zda jste letěl ještě nad jinými jachtami.“

„Ano, letěl.“

„A poznal jste ještě některou z nich?“ zeptal se Scanlon.

„Ano, jednu.“

„Byl to Pennwent?“ otázal se tvrdě Scanlon.

Eversel hleděl přímo před sebe. „Ano, byla,“ odvětil přiškrceným hlasem.

„A zakroužil jste také kolem ní?“

„Jen jednou.“

„Co jste viděl?“

„Plula s otevřeným střešním okénkem.“

„Spatřil jste někoho u kormidla?“ zeptal se Scanlon.

„Nejsem si jistý, jestli tento svědek může tak daleko dohlédnout,“ namítl Overmeyer. „Je to na něho moc náročná ot…“

„Ne, to tedy není,“ přerušil ho Scanlon. „Svědek, který je schopen pohlédnout na jednu jachtu a odpřísáhnout barvu šatů, které měla na sobě osoba u kormidla, zcela jistě může vypovědět, zda někdo nestál u kormidla druhé jachty. Odpovězte na otázku, pane Eversele.“

„U kormidla nikdo nestál,“ řekl Eversel.

„Obkroužil jste ji jenom jednou?“

„Ano.“

„Jste si jistý, že nikdo nestál u kormidla?“

„Ano.“

„Kde se ta jachta v tu chvíli nacházela?“

„Asi jednu míli od břehu a deset mil od vlnolamů.“

„A jak daleko od lodi Franka Merleye?“ zeptal se Mason.

„Podle mého odhadu asi tak tři míle.“

Mason pokračoval konverzačním tónem: „Bylo vám známo, že je Wentworth násilník, viďte, pane Eversele?“

„Ano.“

„A bylo vám jasné, že pokud by vás přistihl na palubě Pennwentu, mohlo by dojít i k násilí?“

„Ano.“

„Věděl jste, že je Wentworth silný muž?“

„Ano.“

„Předpokládám,“ zakončil Mason, „že jste tam šel ozbrojen.“

„Ano, měl jsem s sebou zbraň. Ale neměl jsem v úmyslu…“ Náhle se zarazil, když si uvědomil závažnost právě vysloveného.

„A zřejmě jste neměl žádný důvod, proč se zbraně zbavovat, když jste nasedal do letadla?“

„Abych řekl pravdu, úplně jsem na ni zapomněl.“

„Takže v době, kdy jste kroužil nad Wentworthovou lodí, jste měl s sebou zbraň. Je to tak?“

„Nelíbí se mi, jak jste tu otázku formuloval.“

„Nestarejte se o to, jestli se vám formulace líbí nebo ne,“ vložil se do výpovědi Scanlon. „Odpovězte.“

„Ano, byl jsem ozbrojen,“ vyštěkl Eversel.

„Jaký jste měl revolver?“

„Osmatřicítku — kolt.“

Mason se přesladce usmál. „To je vše,“ prohlásil.

Scanlon se zamračil. „Nejsem si úplně jistý, zda je vhodné výslech v tomto bodě přerušovat,“ poznamenal.

„No, můžeme si zbytek zatím odložit. Zůstaňte přítomen v soudní síni, pane Eversele.“

„Ještě jednu otázku,“ vzpomněl si Mason. „Uvedl jste, že jste pořídil zvětšeninu z onoho negativu, pane Eversele?“

„Přesně tak.“

„Kde je?“

„Předal jsem ji zástupci okresního prokurátora.“

„Panu Overmeyerovi?“

„Ne, panu Runciferovi.“

Mason se usmál. „Mohl byste nám, prosím, poskytnout ten snímek, pane Runcifere?“

„V žádném případě,“ bránil se Runcifer. „Představuje část tajných dokumentů prokuratury. Vznáším námitku proti takovému požadavku. Chcete-li zařadit tu fotografii do důkazního materiálu, předložte ji sám a zároveň přiznejte skutečnost, že vlastníte negativ.“

Emil Scanlon pronesl velmi zdvořilým hlasem: „Pokud nejsou žádné další otázky k výpovědi pana Eversela, můžeme ho odvolat ze stanoviště svědků. Zůstane však přítomen přelíčení.“

Runcifer si se svým partnerem vyměnili vítězoslavné pohledy.

„A nyní,“ řekl Overmeyer, „bychom jako další svědkyni obžaloby předvolali slečnu Hazel Toomsovou.“

„Děkuji,“ řekl Scanlon, „ale soud má vlastní představu o tom, kdo by měl předstoupit jako další svědek. Pane Runcifere, mohl byste, prosím, předstoupit a odpřísáhnout?“

„Já?“ divil se Runcifer. „Důrazně protestuji z důvodu…“

Scanlon přívětivě pokývl a přerušil Runciferovu řeč. „Předstupte, prosím, na stanoviště pro svědky, pane Runcifere.“

Oscar Overmeyer hlasitě zašeptal: „Raději poslechněte, nebo se dočkáte žaloby pro pohrdání soudem. On si nedělá legraci.“

Runcifer se pomalu přišoural, zvedl ruku a odpřísáhl.

Emil Scanlon se zeptal: „Vlastníte snímek, který má být produktem fotografování posledního svědka?“

„Vaše Ctihodnosti, vznáším námitku,“ zvolal Overmeyer. „Jedná se o součást…“

„Nepřeji si slyšet žádné námitky,“ usadil ho Scanlon. „Pokud máte tu fotografii, chci ji mít.“

Nastala chvíle napjatého, dramatického ticha. Potom se ozval Runcifer: „Proti mému záměru a přes četné protesty zde předkládám snímek, který smírčí soudce požaduje.“ Přitom nedokázal ve svém hlase potlačit vrcholně nespokojený tón.

Otevřel náprsní tašku a vytáhl z ní zvětšeninu, kterou podal soudci. Současně vrhl na Perryho Masona přímo vražedný pohled.

„Když už jsme u toho,“ podotkl Scanlon, „vidím, že tam máte víc fotografií. Co je na nich, pane Runcifere, vnitřek Pennwentu?“

„Ano.“

„Tak je také předložte,“ vybídl ho Scanlon.

Runcifer vyndal balíček snímků a vysvětlil, že je na nich znázorněna poloha mrtvého těla, vnitřek kabiny, zevnějšek jachty, jachta ukotvená v přístavu a letecký pohled na přístav, ze kterého jsou patrná jednotlivá mola, ke kterým jsou jachty ukotveny. Scanlon je všechny opatřil čísly a označil jako důkazní materiály. „To je vše, pane Runcifere,“ zakončil slyšení. „Děkuji vám.“

Runcifer se ztrnule vrátil na své místo.

„Tak,“ pokračoval Scanlon, „můžeme předvolat Hazel Toomsovou. Můžete, prosím, předstoupit a složit přísahu?“

Nastalo všeobecné ohlížení a rozhlížení, ale nic, co by svědčilo, že někdo přichází ke stanovišti.

Scanlon se zamračil a zeptal se: „Byla obeslána?“

Runcifer kysele poznamenal: „Obeslána byla. Uvedla však, že byl učiněn nejméně jeden pokus podplácení svědkyně, aby vycestovala mimo zemi. Když přebírala obsílku, zrovna se podle našeho názoru chystala uniknout z dosahu pravomoci soudu.“

„To mě nezajímá,“ usadil ho Scanlon. „Rozebíráme tady jen jednu věc, a to Wentworthovu smrt a možnou spoluúčast obviněné, Mae Farrové. Otázka zní, kde se nyní tato svědkyně nachází?“

„Nevím,“ přiznal Runcifer.

Scanlonův pohled zabloudil k Perrymu Masonovi a ulpěl na něm. „Pane Masone,“ řekl, „myslím, že nyní požádám vás, abyste zaujal stanoviště svědků.“

Mason poslušně předstoupil, protože věděl, že by byla jakákoli námitka okamžitě zamítnuta.

„Znáte svědkyni Hazel Toomsovou?“ zeptal se Emil Scanlon.

„Ano.“

„Hovořil jste s ní o tomto případu?“

„Ano.“

„Je vám známo, kde je teď?“

„Ne.“

„Je vám známo, proč odjela?“

„Z přímého doslechu ne.“

„Jste přímo či nepřímo odpovědný za její nepřítomnost?“

„Ne.“

„To je vše,“ zakončil výslech smírčí soudce.

„Rád bych svědkovi položil pár otázek,“ dožadoval se lačně Runcifer.

Scanlon na moment zaváhal a potom řekl: „Jemu jsem také nedal možnost, aby se vás ptal.“

„Tohle je jiná situace,“ bránil se Runcifer.

„Vyslechnu si vaši otázku a posoudím, jestli ji budu moci povolit,“ rozhodl Scanlon.

„Nebylo téma vašeho rozhovoru se slečnou Toomsovou jednání o jejím případném odjezdu do ciziny za finanční vyrovnání a neprojednávali jste spolu výši této částky?“

„I tak by se to dalo říci,“ odvětil klidně Mason. „Ona mi učinila nabídku. Já ji odmítl.“

„Aha,“ odsekl Runcifer posměšně. „Vy jste šel do jejího bytu. Ona vás seznámila se skutečností, že by bylo její svědectví pro vaši klientku velmi nepříjemné a nabídla vám, že opustí stát, a vy jste projevil tolik uvědomělosti, že jste o té nabídce ani nezauvažoval. Tohle nám tady chcete tvrdit?“

Scanlon řekl: „Pane Masone, nemusíte na otázku odpovídat. A co se týče vás, pane Runcifere, nehodlám již znovu žádné straně tolerovat podobné posměšky. Jsme tady proto, abychom zjistili, zda máme dost důkazních materiálů, abychom mohli předvolat tuto obžalovanou před velkou porotu a obvinit ji z vraždy Penna Wentwortha. Toť vše. Vaše stesky a stížnosti si můžete zveřejnit někde jinde, ale ne v mé soudní síni.“

„Prosím o prominutí, vaše Ctihodnosti,“ vložil se do řeči Mason, „ale rád bych otázku zodpověděl.“

„Prosím,“ vybídl ho soudce.

Mason si překřížil nohy, usmál se na Runcifera a začal: „Vaše otázka zahrnuje jednu nepřesnost, pane Runcifere. Svědectví, které nám mohla poskytnout Hazel Toomsová, není pro moji klientku vrcholně nepříjemné, ale naopak velmi výhodné. Osobně mě velmi mrzí, že zde není přítomna.“

„Dobrá,“ spustil Runcifer triumfálně. „Když už jste pootevřel dvířka, co se týče jejího svědectví, položím vám tuto otázku. Předpokládám, že ji soud povolí. Není pravdou, že tato svědkyně vypověděla, jak šla do jachetního klubu za Wentworthem? Wentworth jí sdělil, že chce ten večer plout do Ensenady a nabídl, aby ho doprovázela. Odjela proto do města pro nějaké šaty a jídlo a když se vrátila, jachta už byla pryč. Nějakou dobu se ještě rozhodla počkat a přitom zahlédla přijíždět loď Franka Marleye; zajímala se o to, kdo ji řídí a zjistila, že je to Mae Farrová, vaše klientka.“

„Přesně tohle vypověděla,“ přitakal klidně Mason.

„A vy tvrdíte, že je tato výpověď pro vaši klientku výhodná?“ bouřil Runcifer.

Mason s hrobovým klidem odtušil: „Ano.“

Následoval moment překvapeného ticha, prokládaný jen vzrušeným šepotem v lavici obžaloby.

Scanlon výslech uzavřel: „Myslím, že to stačí, pane Masone. Další otázky už nepovolím. Můžete opustit stanoviště.“

Mason se vrátil na své místo.

Runcifer vstal a skoro prosebně se zeptal soudce: „Nedovolila by vaše Ctihodnost ještě jednu otázku pro pana Masona?“

„Myslím, že ne,“ odtušil Scanlon. „Řekl bych, že jste celou situaci vyobrazili dostatečně. Na co jste se chtěl zeptat?“

„Chtěl jsem se pana Masona dotázat, jak může tvrdit, že je ono svědectví pro jeho klientku výhodné.“

Scanlon zakroutil hlavou. „To by vyvolalo jen další spory.“

Mason se ozval: „Myslím, že pokud by vaše Ctihodnost dovolila, abych na tuto otázku odpověděl, mohli bychom si ihned ujasnit některé důležité postřehy.“

„Prosím, odpovídejte,“ souhlasil Scanlon. „Abych byl upřímný, jsem na vaši, odpověď sám zvědav, i když otázku považuji za poněkud nevhodnou. Chápu ji jako pokus o získání nečestné výhody na svědkovi, jenž vypovídal čestně a na rovinu. Můžete odpovídat, pane Masone.“

Mason přešel ke Scanlonovu postu, kde ležely rozprostřené fotografie, a začal: „Při zodpovídání otázky bude třeba korelovat některá fakta v delším rozboru.“

„Jen směle do toho,“ vybídl ho Scanlon. „Proto jsme tady. Buďte stručný, logický a držte se faktů a my vás vyslechneme. Nehodláme však poslouchat nějaké ohnivé diskuze.“

„Na nic takového se nechystám,“ ujistil ho Mason s úsměvem.

„Můžete začít,“ vyzval ho Scanlon.

„Řekl bych, že název, který tomuto případu přiřkl erudovaný zástupce prokuratury, přesně vystihuje jeho podstatu. Vaše Ctihodnost si jistě vzpomíná na označení ‚Případ odložené vraždy‘. Penn Wentworth byl evidentně zastřelen z dálky. Na jeho oděvu ani na těle nebyly nalezeny žádné stopy po střelném prachu. Byl nepochybně zastřelen střelou shora, jak vaše Ctihodnost ví z pitevního protokolu. Lze tedy přirozeně předpokládat, že vrah střílel stropním okénkem jachty ze vzdálenosti řekněme nejméně šesti až osmi stop, horní hranici můžeme obecně určit jako vzdálenost, ze které je ještě možné revolverem zamířit a zasáhnout. Pokud vím, je pan Eversel výtečný střelec a vybudoval si slušnou pověst jako znalec střelných zbraní. Doufám, že se nemýlím, pane Eversele?“

Eversel na chvíli zaváhal a potom krátce přikývl.

„Vaše Ctihodnosti, vzhledem k tomuto konstatování navrhuji, aby byl svědek Eversel povolán zpátky na stanoviště svědků,“ vybuchl Runcifer.

„Přenechte takové návrhy mně, ano?“ odbyl ho Scanlon.

Mason pokračoval: „A potvrdil byste výrok, který jsem právě učinil, vzhledem k okolnostem našeho případu?“

Eversel se neměl k odpovědi.

Mason proto neformálně navázal: „Nevadí. Jenom jsem se o tom zmínil, abychom si dobře představili polohu osoby, která střílela a pozici její oběti.

Prozkoumejme tedy naše možnosti. Nejprve Anderse. Anders jen těžko mohl vraždit. Z Everselovy výpovědi vyplývá, že v době jeho pozorování měla Wentworthova jachta před Marleyovou náskok jen pár mil. Přitom je Wentworthova loď mnohem pomalejší. Když tedy provedeme všechny korekce možných rychlostí obou lodí, bude zřejmé, že musel Wentworth vystartovat se svojí jachtou krátce po odjezdu Anderse a Mae Farrové, asi tak do půl hodiny. Anders uvedl, kde zahodil svoji pistoli. Dosvědčuje to i Mae Farrová. Zároveň byla nalezena vražedná zbraň. Podle důkazních materiálů nešlo jistě o Andersovu pistoli a navíc Anders odjel do města a skoro ihned odletěl do North Mesa. Pokud jsem vyrozuměl, policie má zmapovanou trasu jeho pohybu a je přesvědčená, že se po rozhovoru se mnou na jachtu už nevrátil. My jsme se se slečnou Farrovou vrátili do jachetního klubu.

Tam jsme zjistili, že je Pennwent fuč. Odjeli jsme tedy a slečna Farrová mě doprovázela ještě celou dobu, co jsem prohledával místo, kde Anders zahodil svoji pistoli. Potom se vrátila do přístavu a odjela s Marleyovou lodí.“

„Takže to uznáváte?“ zeptal se nevěřícně Runcifer.

„Samozřejmě,“ odvětil Mason. „Pohleďme teď na věc z jejího zorného úhlu. Předpokládejme, že dohnala na Atině Wentworthovu jachtu a přestoupila na ni. Nemohla však Atinu přirazit k Pennwentu tak, aby o tom Wentworth nevěděl. Takový manévr je prostě nemožný bez notné dávky hluku. Navíc těžko mohla nechat svoji loď jet bez ovládání základní rychlostí podél Wentworthovy jachty a rychle z ní přeskočit na Pennwent — a to vše bez Wentworthovy pomoci. Musela by tedy Wentwortha přimět, aby zpomalil nebo aby jí pomohl přelézt — nebo obojí.

Můžeme však chvilku předpokládat, že Wentworth zpomalil a že se Mae Farrová dostala na palubu Pennwentu. Wentworth jí tedy musel pomoci. Mohli spolu potom jít do kajuty. Wentworth měl jachtu vybavenou automatickým pilotem. Nebylo tedy třeba, aby stál u kormidla. Těžko však najdeme takovou kombinaci okolností, kdy by Wentworth zůstal v kajutě a Mae Farrová stála na palubě a zastřelila ho otevřeným stropním okénkem.

A teď Eversel. Je dobrý letec. Letěl nad Pennwentem velmi nízko. Byl ozbrojen a je vynikající střelec. Než však budu pokračovat, chtěl bych vaši pozornost přivést na jistý důležitý předmět na téhle fotografii. Pohleďme nejprve na Everselův snímek. Dovolím si nasměrovat pozornost Vaší Ctihodnosti na tuto poličku. Uvidíte zde okrouhlý předmět v pouzdru a na něm ještě jakýsi válcovitý předmět.“

Runcifer vyskočil a přicupital rychle k soudci, aby mohl také sledovat Masonův výklad. „Nějaká vzácná mince,“ vysvětloval. „Wentworth byl náruživý sběratel.“

„Je to docela dobře možné,“ odtušil Mason. „Zvětšovacím sklem můžete na minci zaznamenat určité zvláštnosti. Vidíme zde dvě rovnoběžné linky, jejichž vnitřek je čtverečkovaně vyšrafovaný.“

Soudce vzal lupu a pečlivé studoval zvětšený snímek. „Čímpak je tenhle předmět tak důležitý, pane Masone?“ zeptal se.

„Ještě moment, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Mason. „Prohlédněme si ještě snímek kajuty, který pořídila policie poté, co byla Wentworthova jachta dotažena zpátky do přístavu. Vidíte tady tutéž poličku. Náš předmět však chybí.“ Scanlon přikývl.

„Jsme tedy postaveni před určitý problém,“ pokračoval Mason. „Ať už je to cokoli, leželo to tam ještě ve chvíli, kdy Eversel fotil. Po pořízení snímku Eversel kvapně jachtu opustil. Wentworth utekl do vnitřní kajuty. Slečna Farrová odběhla na palubu a přidala se k Andersovi. Oba dva potom společně odjeli z přístavu. A není žádných důkazů, že by se Eversel, Anders nebo Mae Farrová ještě někdy na palubu Wentworthovy jachty vrátili.

Tyto dva předměty však vidíme jasně jen na jednom snímku, zatímco na druhém nám scházejí. Proč? Kam se poděly? Kdo je sebral?“

Scanlon se otázal: „A vy pro to máte nějaké vysvětlení, pane Masone?“

„Ano,“ přitakal Mason. „Chtěl bych proto předvolat jednoho svědka.“

„Myslím, že jsme ještě nedokončili obžalovací proces,“ namítl zoufale zcela zmatený Overmeyer.

„Co na tom záleží? Chceme se přece dobrat pravdy o tomhle případu,“ usadil ho Scanlon. „Pokračujte, pane Masone. Předvolejte, koho uznáte za vhodné.“

„Pan Robert Grastin,“ oznámil Mason.

Předstoupil vysoký, vyzáblý muž se zapadlýma očima, úzkými rty a vysokými lícními kostmi. Mohlo mu být něco přes padesát. Klidně a bez nějakého spěchu se přikolébal před soudce Scanlona. Úvodem hned prohlásil: „Strašně nerad někomu kazím náladu, ale já o tomhle případu nevím dočista nic. Neznám nikoho ze zúčastněných.“

„To vůbec nevadí,“ ujistil ho Mason. „Předstupte, pane Grastine, a my se vás přeptáme.“

Grastin se usadil do křesla pro svědky.

„Doufám, že na obsílce, která vám byla doručena, byla také zmínka o určitých záznamech, které máte vzít s sebou,“ ujistil se Mason.

„Ano.“

„A teď, aby si soud mohl učinit představu,“ pokračoval Mason, „nám, prosím, vysvětlete, kdo jste a čím se zabýváte.“

Grastin začal: „Jsem sekretář a pokladník Meziměstské amatérské atletické ligy. Jedná se o asociaci amatérských sportovců sponzorovanou meziměstskými autodopravci, kteří usilují o zlepšení meziměstského kontaktu a…“

„A dopravy?“ přerušil ho s úsměvem Mason.

„A dopravy,“ připustil Grastin. „Celá myšlenka je založena na tom, že se zápasy konají na místech dobře dosažitelných meziměstskou dopravou. Jelikož udělujeme ceny, je o soutěž docela velký zájem, a tak získají i dopravní společnosti nějakou reklamu.“

„A dvanáctého tohoto měsíce se konala některá z vašich akcí?“ zeptal se Mason.

„Ano, pane. Dvanáctého proběhla finálová utkání našeho tenisového turnaje.“

„A můžete ve vašich záznamech najít, kdo obsadil druhé místo v kategorii žen?“

„Druhé místo?“ divil se Grastin.

Mason přikývl.

„Malý moment,“ řekl Grastin a vytáhl z kapsy poznámkový blok v kožených deskách, plný volných listů papíru popsaných psacím strojem. Přehlédl stránku, na které blok otevřel, a řekl: „Ze záznamů vyplývá, že druhé místo obsadila slečna Hazel Toomsová, bytem Balkan Apartments.“

„Přesně tak,“ přitakal Mason. „Ještě by mě zajímaly záznamy ostatních sportovních disciplin. Máte vítěze seřazené podle abecedy?“

„Mám.“

„A máte takový seznam u sebe?“

„Ano, ale támhle v aktovce.“

„Přineste ho, prosím.“

Grastin přešel ke svému místu v hledišti a vrátil se odtud na stanoviště svědků s aktovkou, ze které vyňal obrovské desky.

„Hledejte jméno Toomsová a řekněte nám, co tam o ní všechno máte,“ vyzval ho Mason.

Grastin se začal probírat stránkami. Najednou se zarazil: „Počkejte, už si na ni vzpomínám. Ta vyhrála celou řádku závodů — je to všestranná sportovkyně.“

„Dobrá,“ odvětil Mason. „Řeknete nám, prosím, co stojí ve vašich záznamech. Zkuste se třeba podívat na plavání.“

„V posledních dvou letech vyhrála přebor žen ve vytrvalostním plavání. Letos k tomu ještě navíc čtyři sta metrů volný způsob. V…“

„Myslím, že to by nám stačilo,“ přerušil ho Mason. „Alespoň pokud se týče mé potřeby. A nyní vám, pane Grastine, ukážu tuto fotografii a nasměruji vaši pozornost na tento okrouhlý předmět v krabičce.“ S těmi slovy mu podal zvětšeninu a vyznačil, kam se má dívat. „Prohlédněte si ho, prosím, pod zvětšovacím sklem. Můžete nám o tom předmětu něco říci?“

Grastin si snímek chvíli prohlížel a potom ze sebe pomalu vypravil: „No, ano. Je to medaile, kterou jsme udělili za druhé místo na letošním tenisovém turnaji v kategorii žen. Tyhlety linky symbolizují tenisovou síť.“

Mason se mile usmál na smírčího soudce Scanlona a pravil: „Myslím, Vaše Ctihodnosti, že až si sečte úřad okresního prokurátora dvě a dvě dohromady, bude znát odpověď na otázku, kdo zavraždil Penna Wentwortha— a že to nebyla Mae Farrová.“

Mason, Della Streetová, Mae Farrová a Paul Drake seděli společně v právníkově kanceláři. Mae Farrová byla ještě celá ohromená rychlým spádem událostí. „Nechápu, jak jste na to mohl přijít,“ divila se. „Myslela jsem, že se z toho už nevysekám.“

„Taky jsme šlapali po pěkně tenkém ledu,“ odvětil Mason. „Při rozhovoru s Hazel Toomsovou jsem vycítil, že má až moc velký zájem o to, zmizet z dosahu justice. Nejprve jsem myslel, že policie instalovala do jejího bytu štěnici a že se mě snaží nachytat. Když viděla, že na její návrh nepřistoupím, začala mě horečně umlouvat.

Později jsem změnil názor. Pokud důvodem její horlivosti nebyla snaha dostat mě do pasti, co jiného za tím vězelo? Tím se otevřel prostor pro velmi zajímavé spekulace. Věděl jsem, že je všestranná sportovkyně. Bylo to patrné na první pohled a potvrdila mi to i tím, když se mi pochlubila svým druhým místem na tenisovém turnaji. Cítil jsem také její značný zájem o Penna Wentwortha a věřím, i když to samozřejmě nemohu ničím podložit, že jejich vztah nebyl zdaleka jen platonickým přátelstvím.

Dále bylo zřejmé, že Wentworth musel být zastřelen buď z letadla, nebo někým, kdo s ním plul na jachtě a poté mohl doplavat ke břehu.

Věděl jsem, že Marleyho alibi není neprůstřelné, ale nepřipadal mi jako člověk, který by byl schopen téměř nahý doplavat ke břehu a proklouznout zpátky do nemocnice, aniž by si toho někdo všiml. Paní Wentworthová samozřejmě měla motiv, ale s největší pravděpodobností pobývala v době vraždy v San Diegu. A pokud Eversel nestřílel z letadla, musel jsem ho též vyjmout z okruhu podezřelých. Vy jste vyjela s Marleyho člunem a vrátila jste se na něm zpátky. I vás jsem musel vyloučit z důvodů, které jsem vysvětlil u soudu.

Jakmile jsem si uvědomil, že záblesk, který jste považovala za výstřel, byl jenom fotografický blesk, věděl jsem, že se vražda odehrála až někdy později.

A v tu chvíli už nebylo tak těžké rekonstruovat události tak, jak musely proběhnout. Hazel Toomsová obsadila druhé místo na tenisovém turnaji. Přijela se k Wentworthovi pochlubit. A podle toho, co víme o Wentworthovi, proběhla jistě gratulace takovým způsobem, že po ní musela Hazel Toomsová použít rtěnku. Poté si odložila medaili i rtěnku na poličku v kajutě.

Wentworth jí seznámil se svým záměrem vyplout ten večer k Ensenadě a nabídl jí, jestli ho nechce doprovázet. Hazel nadšeně souhlasila, ale namítla, že se musí ještě vrátit do města pro nějaké oblečení a nakoupit trochu proviantu. A tak opustila Pennwent, vrátila se do svého bytu, zabalila si a na zpáteční cestě nakoupila.

A zatímco byla pryč, objevila jste se na Pennwentu vy, Mae, a absolvovala jste s Wentworthem onu potyčku. V tu chvíli přiskočil Eversel, vyfotografoval Wentwortha v kompromitující pozici a zase rychle zmizel. Anders vám přispěchal na pomoc a oba jste rychle odjeli.

Zanedlouho poté se Hazel Toomsová vrátila na palubu Pennwentu a vyrazili s Wentworthem směr Ensenada.

Wentworth byl nepochybně rozzuřený a zmatený. Věděl, že ho vyfotografovali in flagranti a nepomohla mu ani jeho okamžitá reakce — vzpomeňte si, jak se rychle snažil zakrýt si obličej a zmizet ve vnitřní kajutě. Muselo mu být jasné, že se tím podstatně zmenšila jeho šance rozvést se za přijatelných finančních podmínek. Všechno pravděpodobně Hazel Toomsové vypověděl. Zda Wentworth Hazel Toomsové slíbil, že se s ní po rozvodu ožení, nebo zda to byla jen její bláhová domněnka, kterou Wentworth uvedl ten večer na pravou míru, to nevím. Z nějakých takových pohnutek se však v Hazel Toomsové probudila vražedná zuřivost. Když na něho vytáhla pistoli a zamířila, nejspíše seděl v kajutě a smál se jí do obličeje.

Myslela si, že je na místě mrtev. Nejspíše okamžitě po zásahu ztratil vědomí a později se ještě na chvíli vzpamatoval. Hazel se musela nějak dostat na břeh. Vsadil bych se, že jako zavazadlo s sebou měla spíše než kufr nějaký nepromokavý batoh, jaké si jachtaři s sebou berou na moře, a určitě s sebou nesla i pistoli pro případ, že by to na ni nějaký jachtař zkoušel příliš tvrdě. Nejspíše se vysvlékla, uložila si šatstvo, stejně jako medaili, rtěnku a pistoli do batohu, nastavila autopilota na kurs Ensenada — pokud už se tak nestalo dříve — skočila do moře a doplavala ke břehu.

Zpočátku jsem nechápal, proč si s sebou brala vražednou zbraň, když ji mohla pohodlně hodit přes palubu. Potom jsem se nad tím zamyslel z jejího pohledu a uvědomil jsem si její pohnutky. Musela doplavat zcela nahá na neznámé místo na pobřeží, obléci se do mokrých šatů a sehnat autostop, aby se mohla dopravit do blízkosti jachetního klubu, kde zanechala svůj vůz.

Pistoli si tedy ponechala na ochranu.

Vrátila se do jachetního klubu právě včas, aby zastihla Mae Farrovou, jak se vrací s Atinou do přístavu. Potom odjela domů. Příští ráno se dočetla v ranních zprávách, kde Anders odhodil svoji pistoli, rozjela se tam a ‚nastrčila‘ vražednou zbraň. Někdy toho rána také řekla Franku Marleyovi o noční výpravě Mae Farrové na jeho Atině.“

„No to je tedy rekonstrukce jako hrom,“ uznal Drake, „ale stále nemůžu pochopit, jak jsi přišel na to, že taková normální, vyrovnaná, sportovně založená dívka jako Hazel Toomsová mohla spáchat vraždu.“

„Málem by mě oklamala, kdyby nebylo jedné věci, Paule.“

„Jaké?“

„Můžeme různá fakta interpretovat různě, ale jedna věc je prostě úplně jistá. Ten, kdo zavraždil Wentwortha, nastrčil vražednou zbraň na místo, kde Anders zahodil svoji pistoli, a pokusil se tak namočit Anderse do vraždy se vším všudy. Jinými slovy, vrah se pokusil odsoudit Anderse k doživotnímu trestu nebo trestu smrti za zločin, který sám spáchal. Což znamená, že zde existovala možnost, že by se podrobnějším vyšetřováním mohl vrah dostat do okruhu podezřelých, a proto se rozhodl předejít tomuto vyšetřování i podezírání prostě tak, že nastrčil vražednou zbraň a tím i celý případ proti Andersovi.“

„To je pravda,“ souhlasil Drake.

„Co s ní udělají?“ zeptala se Mae Farrová.

„Těžko říct,“ odpověděl Mason. „Nejprve ji budou muset chytit, což nemusí být jednoduché. Potom ji musí odsoudit a to bude další oříšek. Everselova fotografie hodně podpoří její případnou výpověď, že na ni Wentworth zkoušel totéž co na vás.“

„Ale to nastrčení pistole jí asi dost přitíží, ne?“ zeptal se Drake.

Mason se zazubil a pravil: „Svým způsobem ano, ale Paule, cožpak je možné odsoudit ženu s její figurou z něčeho horšího než zabití?“

„A co Eversel?“ zajímal se Drake.

„Potřásl mi rukou a odpustil mi,“ řekl Mason. „Měl takový strach, že z té vraždy obviním jeho a pěkně mu zavařím, že mu přišel závěr celého případu jako obrovské vítězství. Když si potom ještě uvědomil, že byla na základě mých pochybných praktik osvobozena nevinná žena, usoudil, že koneckonců nejsem zase tak úplně špatný. Proto nás, Dello, pozval příští týden na večeři.“

„A jdeme?“ zajímala se Della.

„Proč ne?“ odvětil Mason. „Mezitím vezmeme auto a uděláme si malou dovolenou.“

„Kam pojedeme?“ zeptala se.

„Na výlet,“ odtušil Mason. „Co se takhle trošku blíže seznámit s krajinou kolem North Mesa?“

„Vy to hodláte risknout?“ zeptala se Mae Farrová.

„Risknout co?“

„Nejspíše se střetnete s rodinným právníkem Andersových.“

„Starou bačkoru,“ odtušil Mason. „Nic takového. Ten člověk měl ve skutečnosti úplnou pravdu.“

„I já se tím směrem dnes odpoledne chystám,“ poznamenala Mae Farrová.

„Opravdu?“ zeptala se Della překvapeně.

Mae přikývla.

„Ale, ale,“ divil se Mason. „Co to?“

Mae se začervenala a kurážně odpověděla: „Není přece nic neobvyklého, když ženy mění svůj názor, ne? Třeba jsem přehodnotila své smýšlení o Halovi.“

„Pozoroval jsem, že si poslední dobou vypěstoval silný smysl pro nezávislé jednání.“

Mae Farrová se nervózně zasmála. „Ano. Uvedl do života několik vlastních nápadů. Tenhle případ mu možná hodně prospěl. Chtěla bych vás, pane Masone, pozvat na zítřejší večer k nám na večeři. Budete svědkem nevšední události.“

Mason si šelmovsky Mae Farrovou změřil. „Nějaká oslava?“ zeptal se.

Mae přikývla. „Chci Halovi dát souhlas k sňatku.“

„No tohle!“ vyhrkl Mason a otočil se na Dellu Streetovou. „Co vy na to, Dello?“

„Necháváte to na mně, šéfe?“

Mason přikývl.

„Tak jedeme do North Mesa,“ pravila, „pokud tedy o nás opravdu stojíte, slečno Farrová.“

„Ale jistě, jste vřele vítáni,“ odtušila dychtivě Mae Farrová.

Paul Drake vstal, vložil si do úst žvýkačku a rozloučil se: „Těší mě, že jsem vás poznal.“

„Vy k nám nepřijedete, pane Drake?“ zeptala se Mae Farrová.

„Kdepak,“ bránil se detektiv. „Když zvoní svatební zvony, může být to nadšení nakažlivé. A co by si detektiv jako já počal se ženou?“

„Špatně,“ odvětil Mason žertovně. „Co by si žena počala s takovým detektivem?“

Drake se ještě u dveří zastavil a prohodil přes rameno: „A ještě s detektivem, kterého celé noci zaměstnává jistý právník samými zločiny.“ A aby svá slova řádně zdůraznil, hlasitě za sebou zabouchl.

Erle Stanley Gardner

The Case of The Postponed Murder

Copyright © 1973 Erle Stanley Gardner

Translation © 1994 Jiří Emmer