Případ půvabné žebračky

Erle Stanley Gardner

(2002)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Detektivní román, v němž jako hlavní hrdina vystupuje advokát Perry Mason se svými spolupracovníky.

Hrdina v této knize řeší rafinovaný komplot ziskuchtivých příbuzných, kteří se bezohledně snaží zbavit svéprávnosti starého bohatého muže a očernit jeho právoplatnou dědičku.

ERLE

STANLEY

GARDNER

Perry Mason

Případ

půvabné žebračky

Erle Stanley Gardner

The Case of the Beautiful Beggar

Copyright © 1965 by Erle Stanley Gardner

Pocket Books, Inc. New York N. Y. 1966

KAPITOLA 1

Della Streetová, osobní sekretářka Perryho Masona, hleděla na svého zaměstnavatele prosebným pohledem.

„Prosím, přijměte ji šéfe.“

Mason se zachmuřil. „Mám přece tu schůzku v deset třicet, Dello, a ještě před ní chci — No, dobře, nechci vám pokazit náladu. O co jde?“

„Zrovna dorazila z Orientu do Los Angeles. Přiletěla přes Honolulu. Má dopis od svého strýčka, ve kterém stojí, že má ihned po příletu, ještě než dorazí domů, spěchat sem k nám do kanceláře.“

„A to neposlala telegram s žádostí o schůzku?“ divil se Mason.

„Ona není ten typ,“ vysvětlovala Della. „Její asi dvaadvacet, taková naivní, poddajná, tichoučká a strašně rozrušená.“

„A má mě vyhledat ihned po příletu?“

„Přesně tak. Její strýc, Horace Shelby, jí napsal ten dopis a —“

„Co je v tom dopise?“

„To nevím. Strýček prý jí nakázal, aby ho neukazovala žádnému smrtelníkovi kromě Perryho Masona.“

Mason si povzdechl. „Tak ji přiveďte. Prolétneme to s ní, zbavíme se jí a —“

Della Streetová se jako lasička protáhla dveřmi do vnější kanceláře, ještě než stačil dokončit větu.

Vzápětí uvedla krásnou mladou ženu. Mason ji uvítal vřelým úsměvem.

„To je Daphne Shelbyová,“ představovala je Della s milým úsměvem, „a tohle je pan Mason.“

Daphne ostýchavě zamumlala představovací frázi, otevřela kabelku a vyňala z ní dopis. „Mockrát děkuji za vaše laskavé přijetí, pane Masone. Asi jsem se měla raději předem objednat telegramem, ale byla jsem příliš rozrušená… Pokusím se být co nejstručnější.“

Della podala Masonovi obálku s dopisem.

Právník ji převzal a chvíli ji držel v ruce, zatímco si Daphne měřil zkoumavým pohledem.

„Neposadíte se?“ zeptal se.

Sedla si poněkud váhavě a vybrala si židli s rovným opěradlem naproti Masonovu stolu místo bohatě polstrovaného pohodlného křesla — obvyklého stanoviště Masonových klientů.

Mason si ji zamyšleně prohlížel. „Kolik je vám let?“ zeptal se.

„Dvacet dva.“

„A přišla jste za mnou ohledně vašeho strýčka?“

„Ano. Pana Horace Shelbyho.“

„Jak je starý?“

„Pětasedmdesát.“

„A to je váš pravý strýček?“ zeptal se Mason.

„Ano,“ odvětila a ihned si povšimla tázavě pozdviženého Masonova obočí. „Jsem dcera Roberta Shelbyho, jenž byl o osmnáct let mladší než Horace.“

„Váš otec žije?“ zeptal se Mason.

„Otec i matka zahynuli při automobilové nehodě, když mi byl jeden rok. Strýček Horace si mě nechal přivézt a vychoval mě.“

„Je ženat?“ otázal se Mason.

„Ne, je vdovec, ale o domácnost se mu dlouho starala jedna skvělá hospodyně. A ke mně se chovala jako pravá matka.“

„Bydlí stále u něho?“

„Zemřela před dvěma lety… Prosím, pane Masone, myslím, že až si přečtete ten dopis, pochopíte naléhavost nastalé situace.“

Mason rozložil dopis adresovaný Daphne Shelbyové lodní poštou na Honolulu a označený Pilné.

Byl napsán inkoustovým plnicím perem poněkud roztřeseným písmem osoby, jejíž reflexy přece jen nesou pečeť delšího věku.

Dopis začínal:

Drahá Daphne,

Nevracej se domů, dokud nevyplníš následující instrukce. Nikomu neprozrazuj, že jsem ti psal. Nebudu ti moci přijít naproti. Hned po příletu si vezmi taxi a bezodkladně se rozjeď do kanceláře advokáta Perryho Masona. Dohodni se s ním, aby s tebou šel do banky a vyzvedněte peníze oproti šeku, který najdeš v této obálce. Ať se Perry Mason o ty peníze postará tak, aby na ně nikdo nepřišel.

Teprve potom se vrať domů a snaž se zachovat klid a rozvahu. Připrav se na šok.

Dále řekni Perrymu Masonovi, ať pro mě připraví závěť, ve které všechno odkazuji tobě. Chci, aby byla stručná, a chci ji mít co nejrychleji. Až bude připravená, ať s ní pan Perry Mason přijde do domu s nezbytnými svědky a při první příležitosti ať mi ji předloží k podpisu. Já mu ji hned vrátím do úschovy. Nikdo kromě něho a nezbytných svědků nesmí vědět, že mi nese k podpisu závěť nebo že byla podepsána. Je nezbytné přísné utajení.

A prosím, Daphne, nezapomeň, že ať se děje cokoli, můžeš si být jista mojí nejvroucnější láskou.

Tvůj strýc Horace.

Mason si dopis zachmuřeně pročetl. „To zní jako nouzové volání. Máte představu, co to může znamenat?“

„Vím jen to, co stojí v tom dopise. Dostala jsem ho na Honolulu. Byla jsem na tříměsíční dovolené v Hong Kongu. Měli totiž pocit, že potřebuji odpočinek.“

„Kdo je to ‚oni‘?“ otázal se Mason.

„Strýčkův bratr Borden a jeho přítel.“

„Borden Shelby?“ zeptal se Mason.

„Ne, jmenuje se Finchley. On je nevlastní bratr. Přijel se svojí ženou navštívit strýčka Horace. Vzal s sebou i svého přítele Ralpha Exetera, a protože měli s sebou i tetu Elinor, navrhli, aby —“

„Tetu Elinor?“ přerušil ji Mason.

„To je Bordenova žena. Prohlásila, že se o všechno postará. Prý jsem vyčerpaná a potřebuji dlouhý oddech. Proto mi nabídli zaoceánský výlet, kde bych mohla zapomenout na všechnu práci a věnovat se jen sobě.“

„A poté jste byla několik týdnů pryč?“

„Skoro tři měsíce.“

Mason s vážným výrazem natáhl ruku. „V tom dopise byl nějaký šek?“ zeptal se.

Podala mu složený kus papíru. „Tady je.“

Mason šek prolétl pohledem. Náhle se vzpřímil v křesle, zamračil se a prohlédl si ho ještě jednou. Pak zvolal: „Tohle je šek na sto dvacet pět tisíc dolarů!“

„Já vím,“ souhlasila. „Vůbec jsem nevěděla, co si o tom mám myslet.“

Mason sevřel rty. „Je zřejmé, že vašemu strýčkovi něco leželo na mysli.“ Právník poté pohlédl na hodinky. „Tak dobře,“ rozhodl nakonec, „pojďme do banky vyzvednout ten šek. Znají vás tam?“

„Ale jistě, obstarávala jsem strýčkovi veškerý bankovní styk.“

„A má na účtě dostatek financí, aby pokryl tento šek?“

„Určitě. Když jsem odjížděla, měl tam něco kolem sto pětačtyřiceti tisíc. Víte, já vedu účetnictví a starám se i o šeky.“

„Ale on je podepisuje?“ zeptal se Mason.

„Jistě.“

Mason ustaraně pohlédl na Dellu Streetovou. „Ta schůzka v deset třicet,“ zakňoural. „Vysvětlete, že jsem byl nevyhnutelně nucen na pár minut odejít… A teď mi řekněte, Daphne, co chcete, abych s těmi penězi udělal. Nemůžete se přece jen tak potulovat s takovouhle sumou v kapse.“

„Ne, ne, v dopise přece stojí, že se máte o ně postarat tak, aby na ně nikdo nepřišel.“

Mason se zachmuřil. „Něco takového asi nebudu chtít podstupovat, ale zcela jistě vám ty peníze uhlídám, dokud nezjistím, co se to vlastně děje.

Máte s sebou nějaké peníze?“ zeptal se jí, když vycházeli ke dveřím.

„Nemám. Když jsem nastoupila na cestu, strýček Horace mi obstaral dostatek cestovních šeků. Ale všechno bylo nakonec mnohem dražší, než jsme čekali, takže jsem poslední šek vybírala na Honolulu. Měla jsem tak akorát, abych sem dojela taxíkem. Budu muset jet domů už za ty peníze, které vybereme z tohohle šeku.

Víte,“ omlouvala se, „nečekala jsem něco takového a taxi stálo mnohem více, než… No, jsem prostě na dně.“

„Chápu,“ odtušil Mason. A když vyrazili chodbou k výtahu, dodal: „Váš strýček Horace je bohatý?“

„Dost,“ odpověděla. „Tedy, alespoň podle mých měřítek. Vlastní nějaké nemovitosti a cenné papíry a k tomu si udržuje neustále dost velkou sumu volných peněz na účtě.“

„Také bych řekl,“ přitakal Mason. „K čemu?“

„Má rád peníze po ruce, aby je mohl kdykoli použít k rychlým investicím, aniž by musel kvůli tomu prodávat cenné papíry.“

Vystoupili z výtahu a ušli dva bloky k bance, když se Mason Daphne zeptal: „Znáte některého z tamtěch pokladníků u přepážek?“

„Ach, jistě,“ odpověděla. „Znám jich několik. Tamhle je pan Jones. U jeho přepážky je jen krátká fronta.“

Zařadila se a Mason se postavil za ní.

Fronta postupně ubývala, až nakonec Daphne podepsala šek a vsunula ho do okénka.

„Nazdárek, Daphne,“ pozdravil pokladník a natahoval se pro šek. „Vklad?“

„Ne, chci vybrat šek,“ odvětila.

Pokladník otevřel zásuvku. „Tak dobře, jakpak to budete chtít? Stačí…“ V tu chvíli teprve pohlédl na šek a okamžitě ztuhl. Poté řekl: „Omluvte mě na momentík, prosím.“

Zvedl se a za chvíli byl zpátky s vrchním pokladníkem.

Ten pohlédl na Daphne a potom na Perryho Masona.

„Á, dobrý den, pane Masone,“ pozdravil.

Mason mu pozdrav oplatil.

„On je tady s vámi?“ zeptal se vrchní pokladník.

Daphne přikývla.

Muž jí nato podal šek zpátky. „Je mi líto, Daphne,“ omlouval se, „ale na účtě nejsou peníze na pokrytí tohoto šeku.“

„Nejsou peníze?“ podivila se. „Ale já jsem si jistá, že tam jsou. Když jsem odjížděla, bylo tam —“

„Účet byl vybrán na základě soudního příkazu,“ vysvětloval vrchní pokladník. „A byl převeden pod kontrolu správce — myslím, že byste si raději měla promluvit se svým strýčkem. Pan Mason vám vysvětlí, co se vlastně přihodilo.“

„To si nejsem jistý,“ namítl Mason. „Jaký je přesně status účtu?“

„Soudní příkaz ustavil správce účtu. A správce si vyžádal aktuální výši pozitiv a potom vystavil šek přesně v té výši a nechal peníze převést na svůj účet jménem Borden Finchley.“

„Kdy se to odehrálo?“ zeptal se Mason.

„Předevčírem.“

„Teď už to asi chápu,“ řekl Mason.

Pokladník obdařil Daphne soucitným pohledem, když jí podával šek nazpět. „Mrzí mě to,“ poznamenal a za chvilku dodal: „ale ten šek je trošku neobvyklý.“

„Já vím,“ odvětila Daphne. „Takhle to chtěl strýček Horace.“

„No, raději si promluvte s ním a také s tím Bordenem Finchleyem. Znáte ho?“

„Ach, ano,“ odvětila, „on je také můj strýček — tedy, je nevlastní bratr strýčka Horace. Teď bydlí u strýčka Horace.“

Pokladník bleskl pohledem k Masonovi a pak zase zpátky k Daphne. „Vy jste byla mimo domov?“ zeptal se.

„Ano, vrátila jsem se právě skoro z tříměsíční dovolené.“

„Mezitím se toho dost přihodilo,“ podotkl pokladník a poté bleskl pohledem na frontu, která se za Daphne s Masonem začala tvořit. „Ale pan Mason se o vás zcela jistě dobře postará.“

Obdařil ji ještě jedním povzbudivým úsměvem a odvrátil se.

Mason vzal Daphne za loket. „Raději mi asi ten šek dejte, Daphne,“ řekl. „A snad bude lepší, když vezmu do úschovy i ten dopis. Ale teď mám schůzku, kterou prostě nemohu odřeknout. Ta osoba na mě čeká v mé kanceláři, ale vy byste si teď měla vzít taxík, zajet domů, a pokud možno, promluvit si se strýčkem Horacem. Pokud se vám to nepodaří, spojte se se mnou a —“

„Ale proč by se mi nemělo podařit promluvit si s ním?“ přerušila ho.

„To nevím,“ odtušil Mason. „Mohla ho například ranit mrtvice nebo něco takového. Víte, lidem jeho věku takovéhle věci hrozí. Cítím, že se situace u vás doma od vašeho odjezdu dramaticky změnila a pokud z nějakého důvodu nebudete moci promluvit se strýčkem, chci, abyste se ihned vrátila ke mně do kanceláře. Můžete nejprve zavolat mé sekretářce, slečně Streetové, že jste na cestě.“

Její oči bily na poplach. „Vy myslíte, že strýček Horace —?“

„Já nevím,“ odtušil Mason. „Váš strýček Horace byl určitě zcela v pořádku, když psal ten dopis, ale evidentně se od té doby něco stalo. Třeba si dobře nerozumí se svým nevlastním bratrem.“

„No, to bych chápala,“ souhlasila. „Vůbec nechtěl, aby za ním na návštěvu jezdili.“

„Dobrá,“ uzavřel Mason jejich rozpravu. „Tady je dvacet dolarů na taxi a výdaje. Vezměte si taxíka a jeďte, já se vracím do kanceláře. Zavolejte potom určitě slečně Streetové a dejte nám vědět, jak si stojíme.“

Právník ji povzbudivě poklepal po rameni, přivolal mávnutím taxi, podržel Daphne dveře a potom se vydal pěšky zpátky ke své kanceláři.

KAPITOLA 2

Mason se zrovna chystal vyrazit na oběd, když ho Della Streetová informovala: „Je zpátky, šéfe.“

„Kdo?“ zeptal se Mason.

„Daphne Shelbyová.“

„Přijmeme ji,“ rozhodl Mason.

Della přikývla a uvedla Daphne do kanceláře.

„Tak copak, Daphne? Nějaké nepříjemnosti?“ zajímal se Mason.

Na jejích očích bylo patrné, že plakala. Bylo zřejmé, že jí něco hluboce otřáslo.

„Oni udělali něco hrozného, pane Masone.“

„Kdo?“

„Borden Finchley, Ralph Exeter a Elinor.“

„A co udělali?“

„Odstranili strýčka Horace.“

S těmi slovy propukla v pláč.

„Neberte si to tak,“ utěšoval ji Mason. „Snažte se vzpamatovat, abychom to mohli probrat. Co myslíte tím, že ho odstranili?“

„Nechali ho prohlásit za právně nezpůsobilého nebo za blázna nebo něco takového a převzali celý dům a zamkli můj pokoj a nakázali mi, abych si do zítřejšího večera všechno odstěhovala. A nechtějí mi říct, co se vlastně stalo.“

„Dobrá,“ řekl pochmurně Mason, „tak se posaďte a pustíme se do toho.“ Poté zvedl telefonní sluchátko: „Vzkažte, prosím, Gertie, Paulu Drakeovi, aby sem přišel. Mám pro něj práci.“ A pokračoval k Daphne: „Pokuste se trošku uvolnit, Daphne. Paul Drake je soukromý detektiv výjimečných kvalit. Jeho agentura sídlí na našem patře, a tak tady za chviličku bude.

Mezitím bych chtěl od vás nějaké podrobnosti.“

„Co chcete slyšet?“

„Vy jste byla v Orientu tři měsíce?“

„No, v Orientu a na lodi. Byla to dlouhá cesta. Jela jsem na Honolulu, do Japonska, do Hong Kongu, do Manily a pak zpátky.“

„A dostávala jste od strýčka nějaké dopisy, zatímco jste byla na cestách?“

„Ano, jistě.“

„Jaké to byly dopisy?“

„Krásné, přátelské dopisy.“

„A když jste dorazila do Honolulu, obdržela jste tento?“

„Ano. Kdybych tak nespěchala na pevninu, dostala bych ho, už když loď zakotvila v docích. Ale při první zastávce jsem si na Honolulu získala nějaké přátele, kteří na mě čekali. Proto jsem spěchala na břeh, hned jak to bylo možné. A na loď jsem se vrátila teprve těsně před vyplutím.

Zamávala jsem přátelům z paluby, a když jsme se vzdálili od břehu, zašla jsem teprve do své kajuty, kde na mě dopis čekal.

A než jsem ho přečetla, bylo už na spěšné přistání v Diamond Head pozdě.

A navíc mě ten dopis tak moc nepoděsil. Myslela jsem, že je asi strýčkovi smutno a že chce, abych měla nějaké peníze na — No, upřímně řečeno, pane Masone, myslela jsem, že jde o nějakou transakci kvůli daním. Napadlo mě, že mi odkazuje v závěti nějaké peníze, ale že mi chce předem podstrčit nějakou sumu, která by nepodléhala dědické dani.“

Mason zavrtěl hlavou: „Tím by se placení dědické daně nevyhnul. Ne, proto vám ty peníze neposílal — otázkou však zůstává, jaký jiný důvod měl?“

„To nevím.“

„Jeho předešlé dopisy byly přátelské?“

„No, ano, ale když o tom tak přemýšlím, přece na nich bylo něco neobvyklého. Jako kdyby chtěl… začíná mi možná v některých bodech svítat. Ty dopisy byly tak trošku stereotypní a — možná mi nechtěl kazit hezkou dovolenou, a proto mě nechtěl ničím zatěžovat, dokud se nevrátím.“

„A když jste se tam dnes ráno vrátila,“ pokračoval Mason, „co…“

Právník se odmlčel, protože se ozvalo kódované zaklepání na dveře, které věštilo příchod Paula Drakea.

Mason pokynul Delle Streetové a ta otevřela dveře.

Paul Drake, vysoký, kostnatý muž příjemného vystupování pozdravil a přidal jeden široký úsměv.

Mason je představil: „Paule, tohle je Daphne Shelbyová. Posaď se a chvilku počkej, dokud nezjistím, co se přesně seběhlo. Až tyto informace od Daphne získám, naplánujeme další postup, ale do té doby si nemůžeme dovolit žádné přerušování.“

Mason se poté otočil zpátky k Daphne. „Povězte mi, co se dělo, když jste vstoupila do domu,“ vybídl ji.

„No, samozřejmě jsem měla starost o strýčka, takže jsem odemkla, vběhla dovnitř a křičela: ‚Hu-ú! Já už jsem tady!‘

Ale nikdo neodpovídal. Nahlédla jsem do pokojů strýčka Horace, ale všude bylo prázdno: i studovna, i ložnice. Rozběhla jsem se tedy do svého pokoje a zjistila jsem, že je zamčený.“

„Měla jste k němu klíč?“ zeptal se Mason.

„Nebesa, ne. Když jsem odjížděla, měla jsem klíč zevnitř pokoje, ale stejně jsem se tam nikdy nezamykala.“

„Ale tentokrát bylo zamčeno,“ navázal Mason.

„Přesně tak. Proto jsem se začala shánět po strýčku Bordenovi, Ralphu Exeterovi nebo tetě Elinor.“

„A koho jste našla?“

„Tetu Elinor.“

„A co bylo dál?“

„Teta Elinor se usmála a řekla: ‚Ach, ahoj Daphne. Jak ses měla?‘ A já na to: ‚Dobře. Co se stalo? Kde je strýček Horace?‘ A ona odpověděla: ‚Strýčka Horace jsme museli nechat odvézt. Je v ústavu, kde se mu dostane té nejlepší péče. A samozřejmě očekáváme, že ty se budeš chtít odstěhovat, jakmile si dáš dohromady své věci.‘

Potom mě obdařila mrazivým úsměvem a pokračovala: ‚Zamkli jsme tvůj pokoj, aby se tvým věcem nic nestalo. Rádi bychom, aby byly do zítřejšího večera pryč, protože Borden by rád celý dům pronajal. Kápla by z toho pěkná sumička.‘“

„Pokračujte,“ vyzval ji Mason.

„No, zůstala jsem na ni zírat jako opařená a bránila jsem se: ‚Ale tohle je můj domov. Bydlím tady odmalička a nechci se nikam stěhovat. Chci vidět strýčka Horace a zjistit, co to všechno vlastně má znamenat.‘

V tu chvíli teta Elinor nasadila pěkně tvrdý tón. Nikdy jsem ji ještě takhle nezažila. Byla chladná jako led. Řekla mi: ‚Ale to víš, že odsud vypadneš, holčičko! Už jsi se ho naotravovala až dost.‘ A já na to: ‚Co tím chceš říct, že jsem se ho naotravovala? Starala jsem se o něj do úmoru. Vždyť jsi mi přece sama řekla, že jsem celá upracovaná a že potřebuji tříměsíční oddych na dovolené.‘“

„A co ona na to?“ zeptal se Mason.

„Ona prohlásila, že po mém odjezdu zjistila o mně hodně nových skutečností a že její manžel byl ustaven správcem majetku Horace Shelbyho a že zcela jistě hodlá majetek udržet pohromadě a nenechá ho rozkutálet nebo rozebrat pochybnými lidmi. Prý má důkazy, že jsem chtěla strýčka Horace připravit o jeho majetek a že jsem byla tak chamtivá, že se mi ani nechtělo čekat na jeho smrt a že jsem ho celou dobu okrádala a že jeho hospodyně ho předtím také okrádala a já ji v tom pomáhala a podporovala ji.“

„A dál?“

„To už jsem propukla v pláč. Myslím, že jsem to tam nezvládla. Nemohla jsem tam jen tak stát a poslouchat ty hrozné věci. Otočila jsem se a utíkala z domu a ona za mnou volala, že mám čas do zítřejšího večera, abych si odstěhovala věci, jinak mi je vyklidí sama.“

„A potom?“

„Byla jsem asi hysterická. Já — nenapadlo mě nic jiného, než se co nejrychleji dopravit k vám, protože… protože se muselo stát něco strašného.

Teď už vím, že jsou to jen pokrytci, kteří využili velkorysosti strýčka Horace, aby se k němu vloudili do domu, mě odstranili na takzvanou dovolenou a jakmile jsem byla za humny, naváželi se do strýčka tak dlouho, až se neovládl. A on, protože věděl, že potřebuji oddech, mi o tom nechtěl v dopisech nic psát a předstíral, že je vše v pořádku.“

Mason se zamyšleně zamračil: „Skutečnost, že vám strýček zaslal ten šek, svědčí o tom, že myslel, že má více času — anebo předpokládal, že si budete moci vzít letadlo. V každém případě jednali rychleji, než očekával, a dotáhli celou věc až k soudu.“

Mason se otočil k Delle Streetové: „Dello, kontaktujte soudního úředníka, zjistěte, ve kterém oddělení proběhlo předevčírem slyšení v kauze Shelby, který soudce vydal soudní příkaz a v jaké fázi je případ nyní.“

Potom se obrátil na Paula Drakea: „Paule, chci, abys zjistil, kde je Horace Shelby teď. Nejspíše ho přesunuli sanitkou. Mají nějakého doktora, který může, ale nemusí být členem jejich spolku, a k tomu nejspíše použili nějaké tlumící léky.“

Nato se Mason otázal Daphne: „Má některý z vašich strýčků nebo tetička praxi v medicíně nebo nějaké zdravotní vzdělání?“

„Ale ano,“ přitakala Daphne, „teta Elinor je zkušená zdravotní sestra.“

„Aha,“ odtušil Mason. „Existují léky, které umí zklidnit staršího člověka, který je příliš excitovaný, a jiné, které ho dokáží dokonale duševně vyšinout. Obávám se, že jste se stala obětí poměrně propracovaného spiknutí… Jak bohatý je váš strýček Horace? Máte nějakou představu?“

Zamyšleně se zamračila a odpověděla: „No, má alespoň milión dolarů. Nejspíš víc, počítáme-li nemovitosti, akcie a další aktiva.“

Mason chvilku mlčky uvažoval, pak se ozval: „Paule, chci, abys mi zjistil ještě něco. Máš své kontakty v bankovních kruzích. Neprozradí ti sice žádné důvěrné informace, ale mohou ti říci vše, co se říci dá.

Já tedy potřebuji, aby ses informoval v té bance na to, co se stalo s účtem Horace Shelbyho.“

Della, která mezitím telefonovala, se nechala slyšet: „Soudní příkaz, kterým byl ustanoven Borden Finchley správcem majetku Horace Shelbyho, byl vydán předevčírem soudcem Ballingerem. Borden Finchley ihned převzal správu majetku.“

„Dobrá,“ prohodil Mason a pohlédl na hodinky, „náhodou vím, že sekretářka soudce Ballingera zůstává v jeho kanceláři až do půl jedné. Zavolejte jí a zkuste mi se soudcem domluvit schůzku na půl druhé, jestli mu to bude vyhovovat. V každém případě se s ním potřebuji setkat, ještě než dnes odpoledne začne zasedat. Povězte mu, že je to velmi důležité.“

Della Streetová přikývla, dala se zase do telefonování a za chvíli referovala Masonovi: „Má se vrátit do kanceláře až těsně před začátkem odpoledního jednání, ale pokud tam budete ve tři čtvrtě na dvě, můžete si s ním pár minut promluvit. Soudce má dnes s někým smluvený oběd, a tak nemůže být k dispozici dříve.“

„Dobře,“ souhlasil Mason, „vypravím se za ním.“

Potom se obrátil a pohlédl do bledé tváře Daphne Shelbyové.

„Kde máte zavazadla?“ zeptal se.

„Dole v taxíku,“ odpověděla. „Nenechala jsem je vyložit, protože nemám, kam bych je… Vím, jak je tohle všechno strašně drahé. Žiji na dluh a zřejmě jsem úplně na mizině.“

„To je v pořádku,“ odtušil Mason. „Dočasně se o vás postaráme.“

„Já… myslím, že bych si mohla sehnat nějaké zaměstnání. Je to všechno pro mne velký šok.“

Mason se otočil k Delle Streetové. „Dello, jděte se slečnou Shelbyovou a pomozte jí sehnat pokoj v hotelu. Vyzvedněte pár set dolarů a zajistěte, aby měla dost peněz na nutné výdaje.“

„Ach, pane Masone,“ zvolala Daphne, „to nemohu přijmout. Nechci být… žebrák.“

Mason se na ni usmál a odpověděl: „Nevěšte hlavu, Daphne. Kdyby byli všichni žebráci tak půvabní jako vy, bylo by na světě moc krásně… Ale vy nejste žebrák, jste klient a já právník.“

„Ale já vám nejsem schopna zaplatit za nic z toho, co pro mě děláte, a jak to tak vypadá, už nikdy nebudu. Povězte, kdyby zanechal strýček Horace po sobě závěť v můj prospěch a oni ji našli a spálili, co by se dalo dělat?“

Mason s vážnou tváří odpověděl: „Nejspíše nic, pokud bychom nemohli prokázat, že taková závěť existovala a že ji spálili. Víte něco o tom, že by taková závěť existovala?“

„Strýček tvrdil, že ji chystá.“

„Jeho dopis,“ odtušil Mason, „ukazuje, že svůj úmysl ještě nerealizoval. Připravte se na nejhorší, Daphne. Stala jste se obětí velmi propracovaného spiknutí, starého, jako svět sám. Bohatý muž má příbuzné. Někteří jsou mu blízcí, jiní ne. Ti, se kterými moc vztahy neudržuje, přijedou na návštěvu, zabydlí se v domě, zbaví se nějak svých ‚konkurenčních‘ příbuzných a nakonec využijí jejich nepřítomnosti a prohlásí, že je stařec duševně slabý, a proto hrozí jeho zneužití vykutálenými lidmi z jeho okolí. Nechají se ustavit opatrovníky majetku, zničí závěť, pokud nějakou najdou, a tak se dostanou do pozice právoplatných dědiců.“

„Ale nemůže… nemůže sepsat novou závěť?“

„Ne, pokud byl prohlášen nesvéprávným,“ odpověděl Mason. „V tom právě tkví poezie takového plánu.“

„Ale jak mohou někoho nechat prohlásit nesvéprávným, když je to člověk zcela normální?“

„To je právě ta ďábelská část celého plánu,“ pokračoval Mason. „Vezmete-li muže pokročilejšího věku, zvyklého na lásku, oddanost a loajalitu a obklopíte ho lidmi, kteří jsou ochotni křivě přísahat, neustále ho iritovat a možná dokonce použít nějakých léků, získáte obraz člověka, který na první pohled vypadá jako nesvéprávný.

Nejvíce se však obávám toho, že se nechal vlákat do pasti.“

„Do jaké pasti?“ zeptala se.

„Ten dopis,“ vysvětloval Mason.

„A co s ním? Chtěl, aby o mě bylo postaráno, ať se stane cokoli.“

„To jistě,“ souhlasil Mason, „ale pokud stanou před soudem a prohlásí: ‚Tento muž dal své neteři šek na stopětadvacet tisíc dolarů a chtěl, aby peníze schovala někde, kde je nikdo nenajde — takový člověk podle našeho názoru potřebuje správce svého majetku.‘“

Daphne vyvalila oči. „Vy myslíte, že by ten dopis mohli použít —“

„Myslím, že už se možná stalo,“ odtušil Mason. „Uvidíme, ale nedá se to vyloučit.

Avšak teď jděte s Dellou Streetovou. Vysvětlím Paulu Drakeovi ještě nějaké podrobnosti. Pak se pustí do práce a já před druhou navštívím soudce Ballingera. Pak budeme moudřejší.“

„A co mé věci v domě?“

„Prozatím je tam nechte,“ odvětil Mason, „pokud tam nemáte něco, co nutně potřebujete.“

„Řekli mi, že je tam smím mít jen do zítřejšího večera.“

„Zítřejšího večera,“ opáčil Mason, „můžete už být v domě vy a oni pryč.“

„Ale pane Masone, já… já nevím, jak se vám za tohle vůbec někdy budu moci odvděčit.“

„To vymyslíme,“ uklidňoval ji Mason. „Zatím to berte tak, že já jsem osoba činná u soudu, jakýsi velekněz v chrámu spravedlnosti, a vy naivka, která se stala obětí obrovské nespravedlnosti. Už z principu se musím pokusit vše napravit. A teď jděte s Dellou.“

Mason pokynul Delle Streetové: „Dohlédněte na to, aby si dala nějaký oběd, Dello, a vy si dejte s ní.“

KAPITOLA 3

Soudce Ballinger se přiřítil dvanáct minut před druhou.

„Nazdar, Perry,“ pozdravil. „Pojďte dál. Omlouvám se, že to beru tak zkrátka, ale měl jsem poměrně důležitou schůzku.“

Mason následoval Ballingera do jeho pracovny a tiše čekal, zatímco si soudce oblékal svůj talár.

„Mám ve dvě stání,“ vysvětloval Ballinger. „Můžu to zdržet tak o jednu, dvě minuty. O co jde?“

Mason začal: „Není vyloučeno, že se objevím ve vaší soudní síni v oné záležitosti, a proto nechci nějakými diskusemi o případu nepřípustně ovlivnit vaši nebo svoji pozici, ale potřeboval bych nějaké údaje, a pokud možno, zdůvodnění vašeho příkazu v jistém případě.“

„O jaký případ se jedná?“

„Případ správce majetku Horace Shelbyho.“

„Ale ano, soudil jsem ten případ před pár dny,“ odvětil soudce Ballinger.

„Já vím.“

Soudce Ballinger si Masona změřil. „Vy myslíte, že je na tom případu něco pochybného?“

Mason ho varoval: „Raději nediskutujme o ničem jiném než o faktech. Zajímalo by mne, jak jste se rozhodoval.“

„Jsem ochoten diskutovat o všech dostupných informacích,“ odtušil soudce Ballinget. „V takovýchto případech soud velmi zajímají.

Zajisté bych od vás nechtěl slyšet cokoli, co by se přede mnou mělo objevit až ve formě důkazního materiálu, ale rád vám povím, podle čeho jsem v té kauze rozhodoval. Horace Shelby je starý, zmatený muž, a o tom není žádných diskuzí. Když jsem ho viděl, byl excitovaný a emocionálně labilní. Vystavil šek na sto dvacet pět tisíc dolarů pro mladou dívku, která s ním žije.

Když se vám naskytne takováhle kombinace, je jasné, že je třeba zasáhnout. Určil jsem dočasného správce s tím, že je soud připraven toto rozhodnutí zrevidovat, pokud by se objevila nějaká nová fakta.“

Soudce se odmlčel a pohlédl na Masona. „Vy máte pocit, že se nějaká fakta ukázala?“

„Považuji to za možné,“ odvětil Mason.

„Dobrá,“ řekl soudce Ballinger. „Soudní rozhodnutí může být ve světle nových skutečností změněno. Není zítra ráno v deset pro vás příliš brzy na prezentaci těch nových skutečností?“

„Vůbec ne,“ souhlasil Mason.

„Zítra, ráno v deset — Ne, počkejte, v deset už mám jiný případ. Začneme zítra ráno o něco dříve. Začneme v půl desáté. Zítra ráno v půl desáté.

Nenechám předvést Horace Shelbyho, protože si myslím, že by ho výslech u soudu psychicky vyčerpal. Posoudím nová fakta, která mi budou prezentována, a potom mohu své rozhodnutí opravit, změnit nebo zrušit, pokud uznám za vhodné. Vyhovuje vám to tak?“

„Zcela,“ přitakal Mason.

„Připravte vyrozumění pro druhou stranu s příkazem na urychlené svolání soudu a všechny ty věci — já už mám teď dvě minuty zpoždění,“ vybídl ho soudce Ballinger.

Nato si s Masonem potřásl rukou a odešel do soudní síně.

Mason spěchal zpátky a zanedlouho vkročil do přijímacího pokoje.

Kývl na recepční Gertie a zeptal se: „Už se Della vrátila?“

„Asi před dvaceti minutami,“ oznámila Gertie.

Mason poté vstoupil do kanceláře.

„Tak jak to dopadlo, Dello?“ zeptal se.

„Všechno je v pořádku,“ odvětila Della. „Ta chudinka si sotva uždíbla… Tedy to je ale ukrutná věc, že? Něco takového jsem ještě nezažila.“

„Bohužel se to stává častěji, než jsme si ochotní přiznat,“ podotkl Mason.

„Jak jste pořídil u soudce Ballingera?“

Mason se zazubil a řekl: „Připravte vyrozumění o urychleném svolání soudu a soudní příkaz pro dodatečné slyšení na zítřek ráno v devět třicet. Dohlédněte na to, aby ty dokumenty byly doručeny zástupci druhé strany. Mimochodem, kdo je vlastně zastupuje?“

„Denton, Middlesex a Melrose,“ odpověděla. „U soudu vystupoval nejmladší z nich, Darwin Melrose.“

„To je solidní firma,“ notoval si Mason. „Žádný z nich by se nepustil do ničeho, co by jen trošku zavánělo — pokud by něco tušili. A jistě by se na to pořádně podívali, než by se pustili do nějakého sporu.

Už máme nějaké zprávy od Paula Drakea?“

„Ještě ne. Snaží se něco vytáhnout z té banky.“

„No, pusťte se tedy do těch listin,“ vybídl ji Mason, „a nechte je doručit. Také zatelefonujte Daphne a povězte jí, že máme zítra v devět třicet stání, že chci, aby tady byla za mnou v devět a že může jít k soudu se mnou… Raději byste ji měla dnes večer navštívit, Dello, a trošku ji rozptýlit.“

Della přikývla a zeptala se: „Jak to probíhalo u soudce Ballingera?“

„No,“ zašklebil se Mason vesele, „soudce nechce diskutovat o ničem, co by se mohlo octnout oficiální cestou v důkazním materiálu, ale není dnešní a zná velice dobře způsoby, jak se někdy příbuzní umějí chovat — vzpomeňme onoho příslovečného velblouda ve stanu: nejprve tam strčí jen hlavu, pak celé tělo a nakonec obyvatele vystrčí ze stanu ven.“

„To přece neřekl?“ podivila se Della s úsměvem.

„Přímo to sice neřekl,“ opáčil Mason, „ale řekl bych, že jeho soudcovská mysl pracovala na plné obrátky.“

„Takže se zítra můžeme připravit na zajímavé slyšení,“ podotkla Della.

„Možná.“ Ozvalo se Drakeovo kódované zaťukání na dveře. „Přichází Paul Drake,“ oznámila Della Streetová. „Já se zatím vydám vyřídit ty listiny.“

Nato otevřela dveře a řekla: „Pojď dál, Paule. Já mám teď něco na práci. Šéf právě dorazil. Má zítra ráno v půl desáté dodatečné slyšení.“

„Ne dodatečné slyšení,“ opravil ji Mason, „ale slyšení pro posouzení nových důkazů.“

„No, já mám pro tebe také nějaké důkazy,“ dodal Drake. „Ven s tím.“

„Stanley Paxton, viceprezident banky,“ začal Drake, „se o celý tenhle případ velmi zajímá. Rád pomůže se vším, co bude v jeho silách.“

„Svědčil by i u soudu?“

„Určitě. Jestli se dozví, že je zítra ráno slyšení, bude tam.“

„Pokračuj,“ vybídl ho Mason, „pověz mi ještě o tom Paxtonovi.“

„Paxton je viceprezident té banky a dohlíží na všechny aktivní účty, zejména ty tučné.“

„Jak dobře zná Horace Shelbyho?“

„Zná ho víceméně přes obchodní transakce. Většinu osobního kontaktu totiž obstarává Daphne.“

„Co si Paxton myslí o Daphne?“

„Že je to ta nejmilejší dívka, jakou kdy poznal. A považuje ji za kvalitní manažerskou sílu. Myslí si, že byl Horace Shelby vmanipulován do pozice, kdy nemá možnost sepsat takovou poslední vůli, která by obstála před soudem, a že ti Finchleyovi se o jeho majetek zajímají jen do té míry, aby zjistili, co všechno se dá urvat.“

„A čeho by se konkrétně týkalo Paxtonovo svědectví?“

„Paxton vypoví, že pokaždé, kdy viděl Horace Shelbyho, byl tento zcela normální, že s ním několikrát projednával obchodní transakce po telefonu a i tyto rozhovory dokazovaly o Shelbym jen to, že je zdatný byznysman a že chová velkou náklonnost k Daphne Shelbyové — spoléhá se na ni ve všem a ona se poctivě stará o jeho zájmy.

Též vypoví, že nikdy neslyšel o Bordenu Finchleyovi ani Elinor Finchleyové nebo jejich příteli Ralphu Exeterovi, dokud neposlali Daphne na tu dovolenou, a že zatímco tam pobývala, byl Borden podezřele zvědavý. Snažil se vytáhnout z Paxtona stav Shelbyova majetku a tak dále. Řekl mi, že na něho Borden Finchley působí jako lump a podvodník a pokud v tomto případě má někdo sobecké a nečestné motivy, pak se jmenuje Borden Finchley.“

„Inu, takhle ale nemůže vypovídat,“ odporoval Mason.

„To sice ne,“ připustil Drake, „ale Paxton není žádný prosťáček. Postavíš ho na stanoviště svědků a začneš se ho poptávat na Horace Shelbyho a on už najde nějaký způsob, jak tlumočit soudu svůj názor na Bordena Finchleyho.“

„A co Ralph Exeter?“ zajímal se Mason.

„Exeterova role tam není nikomu jasná,“ vysvětloval Drake. „Není známo, jaký vztah je mezi ním a Finchleym. Se Shelbym samozřejmě příbuzný není.“

„Jsi si tím jistý?“

„Docela jo. Je sice třeba pamatovat na to, že jsem pracoval jako fretka a neměl jsem ještě možnost všechno ověřovat, ale je zřejmé, že mu Finchley dluží docela tučnou sumu. Exeter ji po něm už chce, a proto ho vzal Finchley s sebou na návštěvu za svým bohatým bratrem, aby mu ukázal, že už zanedlouho na něho čeká pěkný balík.“

Mason se nepatrně zamračil, jak se pohroužil do svých myšlenek. „To by docela sedělo,“ poznamenal. „Exeter samozřejmě zjistil, že chce Shelby všechno odkázat Daphne a…“ Po Masonově tváři se rozlil spokojený úsměv.

„Paule,“ vyhrkl. „Exeter je slabý článek toho řetězu. Chci, abys mi zjistil co nejvíc o tom dluhu Bordena Finchleyho Ralphu Exeterovi. A vypátrej všechno o Exeterově pozadí. Až bude Finchley stát na stanovišti svědků, nebudu se ho při křížovém výslechu ptát na Shelbyho, ale na Exetera… Jak jsi získal tuhle informaci, Paule?“

„Od hospodyně, která tam dochází na šest hodin.“

„A kdo vaří?“

„Teď Elinor Finchleyová, předtím to byla Daphne. Shelby neměl velké požadavky, co se týče stravy, a Daphne věděla přesně, co má rád a jak na to. Stihla ohromné množství práce, ale muselo to být nesmírně vyčerpávající.

Jakmile se Finchleyovi a Exeter nastěhovali, Daphne prostě vyřadili z provozu a většinu jídel objednávali s dovozem. Proto si mohli dovolit poslat ji na tu dlouhou zaoceánskou plavbu. Daphne se snažila ze všech sil pečovat o svého strýčka a vařit mu tak, jak to měl rád.“

Mason se zazubil a řekl: „Paule, nechci nic slibovat, ale myslím, že budeme mít zítra v devět třicet ráno u soudu velice zajímavé přelíčení.

Avšak do té doby se musíš soustředit na Ralpha Exetera. Chci o něm úplně všechno. Chci vědět pozadí jeho vztahu k Bordenu Finchleyovi a pokud mu Finchley dluží peníze, chci vědět proč a jak.“

„Dluží mu určitě,“ podotkl Drake. „Hospodyně slyšela, jak Exeter říká Finchleymu, že nebude čekat věčně a že rozhodně nehodlá jen tak sedět a čekat, až někdo natáhne bačkory — takový hlupák že on rozhodně není a že chce své peníze hned.

Potom zjistili, že stojí hospodyně ve dveřích, a tak svůj rozhovor kvapně přerušili.“

Mason přikývl. „Zjisti mi, co je s tím Exeterem,“ řekl, „a je mi úplně jedno, kolik na to budeš potřebovat lidí.“

KAPITOLA 4

Soudce Ballinger přesně v devět třicet vystoupil na soudní lavici a řekl: „Půjde o jednání ve věci opatrovníka majetku Horace Shelbyho. Po vynesení verdiktu v tomto případu si soud vyhradil právo získávat další důkazní materiál a svá rozhodnutí v souladu s nimi opravovat.

Soud si nyní přeje slyšet další důkazy. Pane Masone, chcete nám něco sdělit?“

„Ano,“ přitakal Mason.

„Chcete předvolat svědka nebo přečíst místopřísežné prohlášení?“

„Mám místopřísežné prohlášení Daphne Shelbyové, neteře Horace Shelbyho, ve kterém se praví, že před třemi měsíci, kdy byla slečna Shelbyová přemluvena, aby podnikla dlouhou zaoceánskou plavbu a zanechala tak Horace Shelbyho v domě s návštěvníky —Brodenem Finchleym, jeho manželkou a Ralphem Exeterem, se Horace Shelby nacházel ve vynikajícím duševním stavu.

Dále mám místopřísežné prohlášení Stanleye Paxtona z Investors National Bank, kde měl pan Horace Shelby po léta vedený účet, ve kterém pan Paxton uvádí, že je pan Horace Shelby naprosto kompetentní osoba, že vykazoval v řízení svých obchodních operací výborný úsudek, že se jeho majetek proto po léta trvale zhodnocoval, že po léta prováděl velmi uvážené obchodní investice a že slečna Daphne Shelbyová jednala vždy v jeho nejlepším zájmu a byla mu tak výbornou manažerkou.

Toto místopřísežné prohlášení dále uvádí, že od chvíle, kdy byla slečna Shelbyová přemluvena, aby odjela na dovolenou, začal Borden Finchley vyzvídat, aby získal informace o stavu majetku Horace Shelbyho, a to se zdůvodněním, že je pan Shelby nemocen.

Toto místopřísežné prohlášení říká, že Paxton mluvil s panem Shelbym po telefonu a že jeho jednání bylo naprosto normální a jeho obchodní rozhodnutí rozumná.

Na základě skutečností, které předložím, Vaše Ctihodnosti, navrhuji, aby byl post správce majetku uprázdněn, anebo, pokud bude třeba opatrovníka, aby se jím stala slečna Daphne Shelbyová, která se nyní vrátila ze své dovolené a je jistě způsobilejší k výkonu takové funkce.

A jako součást své prezentace žádám, aby byl na lavici svědků předvolán Borden Finchley.“

Soudce Ballinger zachmuřeně pohlédl na Bordena Finchleyho. „Předstupte a složte přísahu, pane Finchley. Už jste v této záležitosti vypovídal pod přísahou jednou, ale raději odpřísáhněte znovu, aby nedošlo k nějakému nedorozumění.“

Borden Finchley, zavalitý, asi padesátiletý muž s krátkým krkem pozvedl pravou ruku, složil přísahu a zaujal místo na stanovišti pro svědky. Přitom zapíchl do Masona pohled svých malých, chladných modrých očí.

„Jmenujete se Borden Finchley. Jste nevlastní bratr pana Horace Shelbyho a vy jste to byl, kdo požádal o zřízení postu správce jeho majetku?“ zeptal se Mason.

„Přesně tak,“ odvětil Borden Finchley.

„Vy jste v současné době na návštěvě v domě pana Horace Shelbyho?“

„Ano.“

„Jak dlouho už?“

„Asi šest měsíců.“

„Jinými slovy jste tam pobýval už asi tři měsíce před odjezdem slečny Daphne Shelbyové na dovolenou?“

„Ano.“

„Kdo všechno ještě v současné době žije v tom domě?“

„Má žena Elinor a Ralph Exeter.“

„Ralph Exeter?“ zvolal Mason a vložil do svého hlasu náležitý díl překvapení. „A je Ralph Exeter nějak příbuzný s Horacem Shelbym?“

„Není.“

„Snad blízký přítel?“

„Není to přítel Horace Shelbyho, ale můj. Přijel sem s námi. Vlastně jsme všichni přijeli jeho vozem.“

„A hned jste se nastěhovali k Horacovi Shelbymu?“

„Zastavili jsem se u Horace na návštěvu a když jsme zjistili, že je na tom po duševní stránce špatně, rozhodli jsme se pozdržet, abychom zhodnotili situaci a nějak ji vyřešili.“

„A Ralph Exeter vám pomáhal situaci zhodnotit?“

„Přijel s námi a vezl nás svým vozem. Nemohli jsme ho dost dobře požádat, aby pokračoval v jízdě sám. Spoléhali jsme na jeho dobrou povahu a pozdrželi ho zde, dokud se věci nevyřeší.“

„A když mluvíte o řešení, myslíte tím, že bude slečna Shelbyová odstavena a vy se zmocníte kontroly na Shelbyho majetkem?“

„Nic takového. Ralph Exeter byl tak hodný, že si přeorganizoval vlastní plány, aby mohl se mnou zůstat, dokud se situace nevyjasní.“

„A co myslíte tím, dokud se situace nevyjasní‘?“

„Až přestane mého bratra zneužívat nějaká slečinka, která se ho snaží okouzlit svými vnadami, ždímat z něj peníze a nakonec ho přesvědčí i k tomu, aby jí vystavil šel na stopětadvacet tisíc dolarů a dal jí ho s pokynem, aby s ním zašla za právníkem a ten se postaral o to, aby ty peníze nemohl už nikdo vystopovat.“

„Aha,“ řekl Mason. „A vy jste věděl o tom dopise?“

„Ano, věděl.“

„A jak jste se o něm dozvěděl?“

„Viděl jsem ho ještě před odesláním.“

„A kde jste ho viděl?“

„Na bratrově psacím stole.“

„Myslel jste, že je adresován vám?“

„Ne, věděl jsem, že mi není adresován.“

„A věděl jste, komu je adresován?“

„Téměř jistě.“

„Ale přesto jste ho četl?“ zvýšil Mason nevěřícně hlas, aby dal najevo, za jaký zločin považuje čtení cizích dopisů.

„Ano, četl jsem ho!“ odsekl Finchley. „Četl. Zavolal jsem svoji manželku, aby ho přečetla, a viděl jsem také ten šek na stopětadvacet tisíc dolarů, který měl odejít s tím dopisem, a právě tehdy jsem si uvědomil, že musím učinit přítrž tomu, aby majetek mého bratra zcela rozebrala nějaká naprosto cizí žena.“

„Cizí žena?“ podivil se Mason. „Myslíte tím jeho neteř, Daphne Shelbyovou?“

„Myslím tím Daphne Raymondovou, která si říkala Daphne Shelbyová a která se představovala v bance a obchodním partnerům mého bratra jako jeho neteř. Ve skutečnosti je to dcera jeho hospodyně a nemá k Horacovi Shelbymu žádné krevní pouto.“

Mason, veterán soudních síní, dokázal nedat najevo překvapení, ale pousmál se a zeptal se: „Slyšel jste, věřím, jak váš bratr Horace Shelby opakovaně mluví o Daphne jako o své neteři?“

„Ano,“ odtušil Finchley pochmurně. „A pokaždé, když jsem to slyšel, jsem si v duchu pomyslel, že to je další důkaz toho, že už Horacovi mysl slábne a že triky a podvody té slečinky slaví úspěch.“

„Ale on je můj strýček,“ ozvala se Daphne Shelbyová. „On je –“

Soudce Ballinger ostře zaťukal tužkou do stolu. „Dostanete náležitou příležitost vyjádřit se k případu, slečno Shelbyová. Zatím se zdržte komentářů.“

Soudce Ballinger se poté opět otočil k svědkovi. „Prohlásil jste některé skutečnosti, pane Finchley. Předpokládám, že jste schopen je doložit?“

„Jistě, Vaše Ctihodnosti,“ odtušil Finchley. „Nenosil jsem je sem, protože jsem neměl v úmyslu očerňovat jméno této mladé ženy, ale pokud na tom trvá, budeme muset uvést před soudem fakta.“

„A jaká jsou to fakta?“ zajímal se soudce Ballinger.

„Marie Raymondová byla poměrně atraktivní žena, která měla v Detroitu milostný poměr s nešťastným koncem. Přišla si do Los Angeles hledat práci, přičemž byla zcela bez prostředků a přátel a neměla žádnou praxi ani vzdělání. Proto neměla jinou možnost, než se ucházet o místo hospodyně. Dala si tedy inzerát, na nějž odpověděl Horace Shelby.

Pozval si ji, a tak začala Marie Raymondová pro něj pracovat.

Tehdy Marie Raymondová tušila, že by mohla být těhotná, ale nebyla si jistá. Později, když se to potvrdilo, se Horacovi Shelbymu svěřila.

Shelby byl tehdy tak velkorysý, že jí nabídl možnost, že by si dítě mohla ponechat a přitom pokračovat ve svém zaměstnání u něj.

Když potom později mladší bratr Horace Shelbyho a jeho žena zahynuli při automobilovém neštěstí, navrhl Horace Shelby Marii Raymondové, že by mohli zařídit, aby si malá Daphne myslela, že je potomkem zesnulých. Tak by Daphne dostala nové jméno a její nelegitimní původ by nevyplul ve škole na povrch.

A tak se také stalo.“

„Můžete to všechno dokázat?“ zeptal se soudce Ballinger.

„Jistěže. Mám dopisy, které psal Horace Shelby mé ženě a mně, v nichž celou historii líčí.“

„A jak Daphne získala pas?“ zajímal se soudce Ballinger.

„Na základě místopřísežného prohlášení Horace Shelbyho,“ odpověděl Borden Finchely. „Budova soudu v místě, kde žili zesnulí domnělí rodiče Daphne, totiž vyhořela a s ní zmizel i její rodný list.

Já sám mohu prohlásit, že přestože se po smrti své ženy nikdy znovu neoženil, byl můj bratr velmi náchylný k ženským půvabům. Nemáme žádný důvod věřit, že byly mezi Shelbym a Marií Raymondovou jiné vztahy kromě toho, že ho přesvědčila, aby dal její dceři své jméno a že tato využila příležitosti, aby se dostala do jeho přízně. Není pochyby o tom, že k ní Horace Shelby cítí silné pouto a není také pochyb o tom, že toho tato mladá žena svévolně zneužila, i když si byla vědoma všech okolností.“

„Co je s Marií Raymondovou?“ zeptal se soudce Ballinger.

„Zemřela asi před dvěma roky. Tehdy jsme se právě s mojí manželkou rozhodli, že se začneme zajímat o situaci v domě, protože jsme měli podezření, že je Horace využíván.“

„Takže jste sem přijeli už se záměrem ověřit si situaci?“ zeptal se soudce Ballinger.

„Ano,“ přitakal Borden Finchley. „Horace je starý muž. Nechtěli jsme připustit, aby ho někdo zneužíval.“

„A chtěli jste ochránit své zájmy?“ otázal se Mason.

Než mohl Finchley na tu otázku odpovědět, povstal Darwin Melrose.

„Když soud dovolí,“ začal. „Byli jsme v této kauze zatím zdrženliví, protože jsme si mysleli, že by raději neměly být vynášeny na světlo věci týkající se nelegitimity této mladé ženy, avšak za nynější situace chceme prohlásit, že je celé řízení zbytečné, že je Daphne Raymondová, známá také jako Daphne Shelbyová, nezúčastněnou cizí osobou v celém sporu a že její advokát, pan Perry Mason, nemá před soudem žádný legální status a tedy ani právo zpochybňovat soudní výnosy nebo vyslýchat svědky.“

„Moment, moment,“ ozval se soudce Ballinger. „Nacházíme se opravdu ve složité situaci. Zatím nebudu rozhodovat o námitce, ale položím pár otázek svědkovi sám. I když nemá nikdo jiný než blízký příbuzný právo zpochybňovat soudní výnosy v takovýchto sporech, soud má zajisté právo vědět o všech okolnostech.“

„Nemáme žádných námitek ohledně oprávněného zájmu soudu,“ odpověděl Melrose, „ale snažíme se prostě jen vyhnout dlouhému líčení, ve kterém se úplný cizinec vnutí do soudního sporu, na který nemá nárok.“

Soudce Ballinger přikývl a začal s vyslýcháním Bordena Finchleyeho: „Uvědomili jste si tedy, jak jste se vyjádřil, že by se váš bratr mohl stát obětí této mladé dámy?“

„Vzali jsme tuto možnost v úvahu. Rozhodli jsme se, že celou věc prověříme.“

„Tím slůvkem ‚my‘ myslíte Ralpha Exetera a vaši manželku?“

„Manželku a sebe. Ralph Exeter o celé věci nevěděl nic, dokud jsme sem nepřijeli.“

„A zde jste si uvědomili, že se tato mladá žena, podle vašeho mínění, vetřela do přízně vašeho nevlastního bratra a že by mohla nastat situace, kdy by sepsal závěť, ve které by jí odkázal celý majetek?“

Finchley zaváhal a sklopil oči. „Tak daleko jsme neuvažovali,“ odpověděl.

„Nikdy vás tato myšlenka nenapadla?“ zeptal se soudce Ballinger.

„Ne.“

„Ale uvědomil jste si, že kdyby se podařilo stanovit správce majetku, kdyby se tedy soudu zdál subjekt soudního výkonu neschopen vést své vlastní záležitosti, u kterého by hrozilo, že by mohl podlehnout osobám s nečistými úmysly, mohl byste mu takto zabránit v sepsání poslední vůle, která by obstála před soudem?“

„Ale ne! To nás nikdy nenapadlo.“

Perry Mason se otočil k Daphne. „Dejte mi ten dopis.“

Podala mu dopis, který dostala od Horace Shelbyho.

Mason se ozval: „Nejsem si zcela jistý svým statusem před tímto soudem, Vaše Ctihodnosti, a nerad přerušuji výslech ctěného soudu. Avšak jelikož svědek vypověděl, že četl tento dopis, který Daphne dostala na Honolulu, myslím, že by bylo dobré, aby se soud seznámil s jeho obsahem.“

Mason poté vzal dopis a odnesl ho soudci Ballingerovi.

Soudce Ballinger si dopis pečlivě pročetl a pak se otočil k Bordenu Finchleymu.

„Vypověděl jste, že vás nenapadlo, že by vás mohl váš nevlastní bratr vydědit?“

Finchley zaváhal a potom odpověděl: „No… ne.“

„Před chvílí jste na stejnou otázku bez zaváhání odpověděl ‚ne‘, nyní jste zaváhal, ale odpověď je stále ‚ne‘?“

„Přesně tak.“

„Nechcete změnit odpověď?“

„Ne.“

„Přesto však v tomto dopise, který držím,“ pokračoval soudce Ballinger, „jenž byl odeslán Daphne a který jste podle vlastních slov četl — v tomto dopise Horace Shelby píše, že si přeje, aby Perry Mason sestavil pro něj poslední vůli, ve které celý svůj majetek odkazuje Daphne Shelbyové.

A nyní se vás tedy, pane svědku, ve světle vaší výpovědi o tom, že jste zmíněný dopis četl, ptám, zda stále trváte na tvrzení, že vás nikdy nenapadlo, že by vás mohl váš nevlastní bratr vydědit?“

„No, samozřejmě, že když jsem si tohle přečetl, tak mě to napadlo,“ odvětil Finchley.

„A po přečtení toho dopisu jste podnikl náležité kroky, abyste se stal správcem majetku Horace Shelbyho?“

„No, uvažoval jsem o tom dlouhou dobu a —“

„Odpovězte, prosím, ‚ano‘ nebo ‚ne‘,“ přerušil ho soudce Ballinger. „Bylo to po přečtení tohoto dopisu, kdy jste se rozhodl a podnikl náležité kroky, abyste se stal správcem majetku Horace Shelbyho?“

„Ano.“

Soudce Ballinger se zachmuřil a zeptal se: „Kde je v současné době Horace Shelby?“

„Nachází se v soukromém sanatoriu,“ řekl Finchely. „Bylo nezbytné ho tam umístit. Je dezorientovaný a trošku agresivní, takže jsem se o něho nemohli sami postarat. Cítili jsme, že potřebuje profesionální péči.“

Finchley ukázal na svoji ženu. „Má manželka je zkušená sestra — tedy, byla zkušená sestra. Viděla takových případů celou řadu a prohlašuje, že Horace Shelby zcela jasně trpí senilní demencí.“

„To je pravda,“ ozvalo se hlasitě. Elinor Finchleyová povstala. „Mohu potvrdit všechno, co řekl můj manžel.“

Soudce Ballinger řekl: „Ještě nejste na stanovišti pro svědky, paní Finchleyová. Nevypovídáte pod přísahou. Rád bych se vás přesto zeptal, zda jste četla tento dopis, který psal Horace Shelby Daphne?“

„Ano, četla.“

„Kdo vám ho ukázal?“

„Můj manžel.“

„Než byl vložen do obálky?“

„Neviděla jsem, kdy byl vložen do obálky.“

„Ten dopis byl podepsán?“

„Ano.“

„Složený?“

„Nevzpomínám si.“

„Zkuste si to vybavit.“

„Nic si nevybavuji.“

„Co jste udělala s tím dopisem po jeho přečtení?“

„Borden ho dal zpátky do obál —“ Zarazila se.

„Do obálky?“ zeptal se soudce Ballinger.

„Ano.“

„Takže jste otevřeli obálku nad párou?“

„Ano.“

„A když jste dopis vrátili do obálky, odeslali jste ho?“

„Ne. Vrátili jsme dopis na Horacův stůl, když se začal ptát, co se s ním stalo. Odeslal ho sám.“

„Nemám momentálně čas zabývat se podrobněji touto záležitostí,“ řekl soudce Ballinger, „protože už máme na programu další líčení, ale na tenhle případ si ještě pěkně posvítím. Líčení odloženo do —“ Pohlédl na soudního úředníka. „Kdy máme nejbližší — Moment. Ten proces Johnson versus Peabody je, myslím, zrušen. Tím bychom získali zítra celé půldne?“

Soudní úředník přikývl.

„Budeme v tomto líčení pokračovat zítra ve dvě hodiny odpoledne,“ rozhodl soudce Ballinger. „A chci si vyslechnout Horace Shelbyho a předtím ho ještě nechám prohlédnout lékařem dle svého vlastního výběru. Ve kterém soukromém sanatoriu je nyní umístěn?“

Finchley zaváhal.

„Sanatorium Goodwill v El Mirar,“ ozval se Darwin Melrose.

„Dobrá,“ řekl soudce Ballinger. „Budeme tedy pokračovat zítra ve dvě hodiny. Budiž všichni srozuměni, že pana Shelbyho v sanatoriu vyšetří mezitím lékař stanovený soudem. Chci zítra pana Shelbyho osobně vyslechnout a chci, aby byli také všichni srozuměni, že prozatím nerozhodnu ve věci námitky proti kompetentnosti pana Perryho Masona jako advokáta Daphne Shelbyové nebo Daphne Raymondové, ať už je její pravé jméno jakékoli — alespoň dokud se blíže neseznáním s dalšími podrobnostmi.

Pravděpodobně mé rozhodnutí padne po ukončení zítřejšího líčení a do té doby dovolím, aby pan Perry Mason nadále vyslýchal svědky před tímto soudem.

Tento soud se domnívá, že veřejnost je na takovýchto případech dostatečně zainteresována a že si soud může přizvat na pomoc jakoukoli zainteresovanou stranu nebo advokáta, takže pokud soud rozhodne, že pan Perry Mason nemůže vyslýchat svědky této kauzy z titulu obhajoby své klientky, uvítá možná soud služby pana Perryho Masona z titulu amicus curiae.

Líčení je odloženo na zítra, budeme pokračovat ve dvě hodiny odpoledne.“

KAPITOLA 5

Daphne svírala Masonovu paži jako tonoucí pověstné stéblo.

Borden Finchley ji obdařil prázdným úsměvem a vypochodoval ze soudní síně.

Darwin Melrose přešel k Masonovi a řekl: „Mrzí mě, že jsem vám musel podtrhnout koberec pod nohama, pane Masone, ale byl to jediný způsob, jak to ustát.“

„Zatím jste nikomu žádný koberec nepodtrhl,“ odvětil Mason s přeroztomilým úsměvem.

Objal Daphne kolem ramen: „Tak pojďme, Daphne,“ řekl a vedl ji do přilehlé síně pro svědky.

„Tady se posaďte,“ vybídl ji, „počkáme, až všichni opustí soudní síň. Potom se na vás pravděpodobně sesypou reportéři — takoví ti pisálkové, kteří si libují v článcích o bohatých dívčinách, které náhle postihlo velké neštěstí.“

„Pane Masone, to je naprosto neúnosné,“ stěžovala si. „Celý svět se mi sesypal před očima. Dobrá nebesa, uvědomujete si, co jsem si prožila za posledních pár —“

„Vím,“ přerušil ji Mason, „chápu vás, ale jste už velká slečna a musíte se o sebe starat sama. Musíte se naučit přijímat rány osudu, vstát a dát se zase do boje. Pojďme si teď raději zrekapitulovat naši situaci, abychom věděli, kde s tím bojem začít.“

„Co můžeme dělat?“ zeptala se.

„No, můžeme začít ověřováním,“ vysvětloval Mason. „I když se mi zdá velmi pravděpodobné, že jsou si svými tvrzeními jisti, protože jinak by s nimi takhle nevyrukovali. Tím by si odřezali pod sebou vlastí větev.“

„Stejně tomu vůbec nerozumím,“ stěžovala si Daphne.

„Tihle příbuzní se báli, že budou vyděděni, ale předpokládali, že pokud by neexistovala žádná závěť, mohli by uchvátit kontrolu nad celým majetkem.

Proto zinscenovali návštěvu, podařilo se jim zůstat v domě sami se stárnoucím bohatým příbuzným a navlékli to tak, aby se zdálo, že starcova mysl už slábne a že potřebuje ochranu před lidmi, kteří by chtěli jeho stavu zneužít ve vlastní prospěch… A za lidi, kteří by chtěli jeho stavu zneužít ve vlastní prospěch samozřejmě označili toho, kdo by z oné případné závěti profitoval.

Pokud se milým příbuzným potom podaří, aby soud určil správce nebo ochránce majetku, mají náskok. Pokud ne, alespoň mají v soudních análech záznam o svém jednání, aby pak mohli napadnout závěť při vlastním dědickém řízení pro nepřípustné ovlivňování a nekompetentnost zůstavitele v době sepsání závěti.“

„Nedovedu uvěřit, že mohou na světě existovat takoví lidé,“ pronesla Daphne.

Mason si ji změřil. „Nechcete teď náhodou na mě hrát nějaké neviňátko?“

„To ne,“ bránila se, „jenom nedovedu pochopit takové podlé jednání zrovna ke strýčkovi Horacovi. Strýček je ten nejšlechetnější člověk na světě.“

„Jaký vztah měl váš strýček k Bordenu Finchleoyvi?“

„Nevím, pane Masone. Vím, že se mu zdálo, že už Finchleyovi zůstávají na návštěvě příliš dlouho, ale když strýček Borden vyrukoval s tím, že bych potřebovala nějakou delší dovolenou a navrhl tu zaoceánskou plavbu, strýček Horace ihned vřele souhlasil.

Věděla jsem, že to je od něho velké gesto. Vím, že si uvědomoval, kolik pohodlí ho to bude stát, ale chtěl, abych si odpočala a přišla na jiné myšlenky.

Už jsem vám říkala, že teta Elinor pracovala dříve jako zdravotní sestra a tehdy řekla strýčkovi Horacovi, že se takhle upracuju k smrti a že toho je na mě prostě příliš — že bych si měla pořádně odpočinout.“

„Dobrá,“ uzavřel Mason rozhovor, „podívám se teď, jestli je čistý vzduch, abychom mohli uklouznout reportérům. Nikomu neříkejte, kde teď bydlíte a snažte se nemluvit s reportéry. Pokud se vám nepodaří jim upláchnout, povězte jim jen, že se na můj pokyn v mé nepřítomnosti nebudete k ničemu vyjadřovat.

Zvládnete to?“

„Jistěže,“ odtušila. „V tom nevidím žádný problém. Nechci o tom s nikým hovořit, ale… Nemohu pochopit, jak se něco takového může vůbec stát.“

„Náš právní systém není zcela bezpečný,“ vysvětloval Mason. „Ale případ ještě není uzavřený. Mohou mít dopisy od vašeho strýčka Horace, ve kterých je informoval o vašich předcích, ale tyto dopisy jsou pouze informací z doslechu, pokud by nedošlo ke zpochybnění svědka. Prostě se držte.“

Zavrtěla hlavou. „Jsem vyřízená,“ prohodila sklesle. „Jsem levoboček, jsem nikdo. Budu se muset vrhnout do světa a uživit se, když nemám vůbec co nabídnout. Nic neumím. Měla jsem pořád tolik práce okolo strýčka Horace, že jsem se ani nestačila něco naučit.“

„Umíte přece psát na stroji, ne?“ zeptal se Mason.

„Jistě,“ přitakala, „na stroji umím, ale těsnopis neovládám a nemám ani zkušenosti s opisováním z diktafonů a podobných zařízení. Celý život jen sepisuji dopisy a nosím je strýčkovi podepsat. Tedy, sepisovala jsem dopisy, protože předpokládám, že tohle všechno už je jen minulostí.“

„A umíte psát všema deseti?“ pokračoval Mason.

„Jistěže, to jsem se naučila. Nejprve jsem jen tak datlovala dvěma, ale brzy jsem si uvědomila, že jestli to nezměním, nestane se ze mě nikdy profesionál, a proto jsem se vrhla na učení a nyní už píšu deseti prsty bez problémů.“

„Takže,“ odtušil Mason, „je jisté, že si práci klidně můžete sehnat, kdyby došlo na nejhorší.“

Daphne odvětila: „Na nejhorší už došlo. Vyšachovali mě ze hry…“ Náhle se nečekaně hrdě a vzdorně napřímila. „Ale ještě není všemu konec,“ prohlásila pevně. „A ze mě žebráka neudělají. Postarám se o sebe, když bude třeba — ale nejprve udělám vše, co bude v mých silách, pro strýčka Horace. Nedovolím, aby si s ním ti odporní lidé manipulovali, jak se jim zlíbí.“

„To je ono,“ pochválil ji Mason.

Usmála se na něho a zopakovala: „Žebračku ze mě neudělají.“

Mason pokračoval: „Když jste se pokoušela vyzvednout v bance ten šek na stopětadvacet tisíc dolarů, podepsala jste ho?“

Daphne přikývla.

„Takže nyní máte v kapse podepsaný šek na stopětadvacet tisíc, který se zdá být spíše na obtíž, a onen dopis vašeho strýčka dokazuje, že —“

„Pane Masone,“ přerušila ho „já prostě nemohu uvěřit tomu, že Horace není můj strýček. Připadá mi to všechno tak hrozné, tak neskutečné, jako nějaký zlý sen.“

„Možné je všechno,“ usmál se na ni Mason povzbudivě. „Má vlastní bohatá zkušenost mi říká, že takovéhle věci často vypadají mnohem hůř, než pak ve skutečnosti jsou. Své klienty pak v devíti případech z deseti povzbuzuji rčením, že ‚Věci nikdy nejsou tak zlé, jak se zdají.‘“

„Děkuji, že se mě snažíte povzbudit, ale já teď prostě nevím, jak dál. Jak se uživím, než si najdu zaměstnání? Copak můžu jen tak jít a pronajmout si pokoj a —

Ne, ne,“ rychle dodala, když se Mason začal chystat něco říci, „neříkejte, že mě ze začátku finančně podpoříte. Nechci žít z cizí milosti.“

„To není milost,“ bránil se Mason. „To je obchodní investice. Dejte mi ten šek a ten dopis. Uložím je v sejfu u sebe v kanceláři.“

„Ten dopis, obávám se, dokazuje,“ řekla, „že strýček Horace — nebo bych spíše měla říkat pan Shelby — nikdy nesepsal poslední vůli v můj prospěch a že si to najednou uvědomil.“

„Nebuďte si tak jistá,“ upozornil ji Mason. „Často má takový člověk sepsanou závěť vlastní rukou — a taková je dokonale právoplatná — ale chce ji nahradit jinou, sepsanou za přítomnosti svědků.“

„Poslední vůle psaná rukou bez svědků je platná?“ podivila se Daphne.

„V tomto státě ano,“ přitakal Mason. „Vlastnoruční závěť celá psaná rukopisem zůstavitele s datem a jeho podpisem je platná.

Existuje zde, samozřejmě, několik právně napadnutelných míst. Na takové závěti nesmí být nic jiného než rukopis zůstavitele. Jinými slovy, pokud je část poslední vůle předtištěna a zůstavitel může jen vyplnit datum, závěť se bere jako nepsaná zcela vlastním rukopisem. Zůstavitel by na takovou závěť měl vzít zcela čistý list papíru bez jakéhokoli potisku, jasně uvést, že se jedná o závěť a uvést datum. Potom musí sepsat jasné instrukce, jak má být naloženo s jeho majetkem a podepsat se. A já mám pocit, že váš strýček Horace, jako chytrý byznysman, takovou závěť určitě sepsal.“

„Ale když mají oni správu nad majetkem ve svých rukou, mohou ji najít a zničit,“ namítla Daphne. „Nejspíše to už udělali.“

Mason pokrčil rameny. „Na tuto otázku odpověď ještě neznáme. Ta možnost tady určitě je. Nezapomeňte však, že jsme tou věcí s tím dopisem vážně zpochybnili Bordena Finchleyho, když nejprve odpřísáhl, že ho nikdy nenapadlo, že by ho jeho bratr mohl chtít vydědit a potom připustil, že četl ten dopis. Tím se značně zdiskreditoval.

Viděla jste jistě, jak se po něm soudce Ballinger v tu chvíli podíval.

No, Daphne, připouštím, že to vypadá všelijak, ale budeme se rvát. Neklesejte na mysli… Máte zatím dost peněz?“

Daphen přikývla. „Děkuji za vaši velkorysost.“

„To je v pořádku,“ odvětil Mason. „Opakuji, jen jsem ty peníze do vás investoval. Až pro vás získám nějaké peníze, můžete mi je vrátit a ještě mi zaplatit řádný honorář.“

Matně se usmála. „Obávám se, že vaše šance na dobrý honorář jsou velmi mizivé. Předpokládám, že až dostanu práci, budu vám moci měsíčně splácet takových deset až patnáct dolarů.“

Mason ji poklepal po rameni. „Nechte si ode mne poradit, Daphne — přestaňte se zabývat nejistou budoucností.“

S těmi slovy ji Mason opustil a vydal se do své kanceláře. Odemkl si dveře a zavrtěl hlavou na Dellu Streetovou, která k němu vzhlédla.

„Chudinka malá,“ řekl. „Bylo mi jí tak líto — celý svět se jí před očima sesypal jako domeček z karet.“

„Jakou má šanci?“ zajímala se Della Streetová.

„Nevím,“ odvětil Mason. „Pokud dosáhneme zrušení výnosu o správci majetku a jestli je Horace Shelby ten typ muže, jaký si já myslím, že je, můžeme s lecčím pohnout. Ale nezapomínejme, že si Horace Shelby prožil pěkné peklo a navíc se dá očekávat, že dostal k tomu ještě nějakou v uvozovkách vhodnou medikaci. Mohlo dojít k nějakému permanentnímu poškození.

Jejich strategie je zřejmá,“ vysvětloval Mason. „Zbavili se Daphne na co nejdelší dobu. A jakmile vytáhla paty z domu, dělali, co bylo v jejich silách, aby podkopali duševní zdraví a integritu osobnosti Horace Shelbyho. A když už si netroufali déle vyčkávat, obrátili se k soudu. Samozřejmě, že fakt, že se pokoušel své neteři — která ve skutečnosti není vůbec jeho pokrevní příbuznou — dát šekem stopětadvacet tisíc dolarů, což by jeho účet prakticky vyprázdnilo, jim u soudu hodně pomohl.

Vžijte se do role soudce v takovéto situaci a jistě si i vy začnete myslet, že ten člověk potřebuje pomoc a ochranu státu.“

Della Streetová přikývla a řekla: „V přední kanceláři na vás čeká pan Stanley Paxton.“

Mason přikývl. „Tak sem s ním,“ rozhodl. „Mezitím, Dello, nezapomínejme, že mám u sebe podepsaný šek na stopětadvacet tisíc dolarů splatný Daphne Shelbyové a také dopis Horace Shelbyho adresovaný taktéž jí. Chci, abyste je dala do našeho sejfu a chci mít jejich fotokopie.“

Della Streetová natáhla ruku.

„Ještě chvilku si je nechám,“ zadržel ji Mason. „Nechci odkládat ani o chvilku rozhovor s panem Paxtonem. Jeho čas je vzácný.“

Della Streetová vyšla do přední kanceláře a vrátila se se Stanley Paxtonem.

„Pane Masone,“ začal bankéř. „Nacházím se ve velmi prekérní situaci.“

Mason mu pokynul ke křeslu a přitom tázavě pozvedl obočí.

Paxton se posadil, přejel rukou své vysoké čelo, bystře si Masona změřil a pokračoval: „V takovýchhle záležitostech máme nějaké zkušenosti a umíme si o lidech udělat svůj obrázek. Naším primárním zájmem je vždycky ochrana klienta.“

Mason přikývl.

„Horace Shelby je náš klient,“ navázal Paxton. „A pokud se nás týká, správce majetku je cizinec — vetřelec.“

„Ustanovený soudním výnosem,“ doplnil Mason.

„Ustanovený soudním výnosem, jistě,“ připustil Paxton. „To je to, o čem chci s vámi hovořit.“

Mason přikývl. „Pokračujte.“

„Situace je ještě neobvyklejší tím, že vy jste obhájce ne Horace Shelbyho, ale jeho neteře.“

Mason zůstal zticha a čekal, až bude bankéř sám pokračovat.

Paxton spojil konce svých prstů do stříšky a zadíval se upřeně na místo na podlaze asi dva metry před sebou. Pak promluvil hlasem muže, jenž je zvyklý vyjadřovat se v přesných číslech a který se nyní pokouší formulovat přesně myšlenku.

„Pokud se jedná o správce majetku,“ spustil Paxton, „obvyklá praxe je taková, že nám správce majetku předá ověřenou kopii soudního výnosu a požádá nás, abychom převedli vedení účtu na osobu správce.“

„A tento zvyk nebyl v tomto případě dodržen?“ zeptal se Mason.

„V našem případě,“ pokračoval Paxton, „si pamatuji soudní výnos velmi přesně, protože jsem měl možnost ho osobně sledovat. Říká, že Borden Finchley má, jako správce majetku, nabýt dispozičního práva na celou hotovost účtu Horace Shelbyho v Investors National Bank a pečovat o ni z titulu své funkce správce. A byl dán příkaz bance, aby převedla veškerou hotovost, která na účtu toho data je, ve prospěch správce.

Potom Borden Finchley — který nám evidentně nedůvěřoval —vypsal šek přesně ve výši zůstatku účtu Horace Shelbyho.“

„A otevřel si nový účet jako správce?“ otázal se Mason.

„Dočasně. Otevřel si nový účet jako správce, ale během dvou hodin zašel do jiné banky, otevřel si tam účet s názvem Borden Finchley, správce majetku Horace Shelbyho, a všechno tam převedl.“

Mason se zazubil. „Evidentně se vám nechtěl protivit, dokud neměl peníze na svém účtě, a pak vám s gustem uštědřil svůj políček.“

„Patrně,“ souhlasil Paxton, „si uvědomil, že náš přístup k němu není zrovna nejpřátelštější. Považujeme pana Horace Shelbyho za staršího, ale velmi bystrého člověka. Někteří lidé jsou staří v pětasedmdesáti, jiní jsou zcela zachovalí v devadesáti.“

„A Horace Shelby byl duševně zachovalý?“

„Považovali jsme ho za velmi sympatického starého gentlemana. Budu k vám upřímný, pane Masone. Horace Shelby si dobře uvědomoval, že není čas od času zcela ve své kůži, a proto se výhradně spoléhal na Daphne.“

„A jaké je vaše mínění o Daphne?“

„Ona je učiněný poklad. Milá, věrná děvenka, která se cele obětovala pro svého strýce — a to čistě z lásky a ne proto, že by věděla, z které strany je chléb namazaný.“

Mason přikývl a po chvíli pokračoval: „Inu, peníze byly vybrány na soudní příkaz a teď už jsou z banky pryč.“

„To je pravda,“ souhlasil Paxton. „Ale možná by bývalo bylo lepší, kdyby Finchley postupoval obvyklým způsobem. Kdyby prostě převzal všechno na Shelbyho účtu a dal nám další příkaz, že od této chvíle je validní jen podpis správce.“

„Kam tím míříte?“ zajímal se Mason.

„No prostě,“ pokračoval Paxton, „včera odpoledne bylo na účet Horace Shelbyho uloženo vkladem padesát tisíc dolarů.“

„Cože?“ vyhrkl Mason.

Paxton přikývl. „Byla to platba podle smlouvy už dříve uzavřené,“ vysvětloval, „a v té smlouvě stojí, že platba může být provedena také vkladem na účet. Převáděcí akt už byl dříve proveden samotným Horacem Shelbym, který uložil smluvní listinu u třetí osoby s instrukcí, že kdykoli se kupec prokáže potvrzením o složení posledních padesáti tisíc dolarů na bankovní účet Horace Shelbyho, má být obchod doveden do konce.

Kupec nevěděl nic o ustanovení správce majetku a trval na hotovostním uložení částky na účet Horace Shelbyho proti potvrzení, které si odnesl.“

Mason pevně sevřel rty.

„A proto jsme nyní v prekérní situaci,“ zakončil své povídání Paxton. „Když uvědomíme Bordena Finchleyho o těch padesáti tisících, vypíše si prostě další příkaz a převede ty peníze, jako to udělal předtím. Ale musíme ho o tom informovat?“

„Zajisté,“ odpověděl Mason. „Myslím, že je to vaše povinnost.“

Paxtonova tvář vyjadřovala jasné zklamání.

„Měli byste mu ihned napsat dopis,“ pokračoval Mason, „a vysvětlit mu nastalé okolnosti.“

Paxton povstal. „No,“ ozval se zklamaně, „doufal jsem, že mi navrhnete nějaký jiný způsob, jak by se celá situace dala uspokojivěji vyřešit.“

Mason zavrtěl hlavou. „Tohle je jediný, eticky správný způsob,“ trval na svém. „Jděte do banky a sepište takový dopis. Já vás cestou do banky doprovodím. Mám tím směrem nějaké jednání. Můžeme jít spolu.“

„Kdyby Horace Shelby o těchhle penězích věděl,“ řekl Paxton, „myslím, že by je nějak propašoval k Daphne.“

„Nedá se nic dělat,“ odtušil Mason. „Váš právní zástupce by vám poradil stejně jako já.“

„Ano, asi ano,“ povzdechl si Paxton. „Ale máte vynikající pověst vynalézavého, chytrého člověka, pane Masone, tak jsem si řekl, že vám o tom musím říci.“

„Jsem rád, že jste tak učinil,“ odvětil Mason. „Banka je jen kousíček odtud, doprovodím vás.“

„A vy tedy říkáte, že mám napsat Bordenu Finchleymu dopis?“

„Bezodkladně,“ odpověděl Mason.

Společně došli k výtahu a dali se na cestu k bance. Paxton se sotva šoural.

„Je zřejmé,“ poznamenal Paxton cestou, „o co se Shelby pokoušel. Snažil se o Daphne postarat. To chtěl on. Kdyby se o ni za každou cenu nechtěl postarat, soud by byl zřejmě se stanovením správce majetku mnohem váhavější.“

„Asi ano,“ souhlasil Mason. „Mimochodem, jak dobré je moje jméno jako klienta vaší banky?“

„Vaše jméno,“ zeptal se Paxton vyjeveně. „No samozřejmě kategorie A-l.“

„Rád bych si u vás vypůjčil sedmdesát pět tisíc dolarů,“ pokračoval Mason.

„No, myslím, že to by se dalo zařídit. Máte nějaké krytí?“

„Žádné krytí,“ oznámil Mason. „Podepsal bych dlužní úpis.“

Paxton začal kroutit hlavou, potom se zamračil. „Na jak dlouho by to bylo, pane Masone?“

„Asi na deset minut,“ odtušil Mason.

Paxton se na něj nevěřícně podíval. „Sedmdesát pět tisíc dolarů na deset minut?“

„Ano,“ konstatoval Mason.

„Dobrá nebesa, co s nimi chcete dělat?“

Mason se zazubil. „Myslel jsem, že bych je uložil na účet Horace Shelbyho.“

„Zbláznil jste se?“ zvolal Paxton. „Copak jste…“ Náhle se zastavil na místě, vykulil na Masona oči a dal se do smíchu.

„Rychle,“ řekl poté, „pojďme co nejrychleji do banky.“

A chutě se dal do pohybu, až musel Mason prodloužit krok, aby mu stačil.

Vstoupili společně do banky a Paxton zavolal svoji sekretářku. „Pokud se nebudete zlobit, pane Masone, nadiktuji dopis Bordenu Finchleymu, ve kterém ho zpravím —“

„Myslím,“ přerušil ho Mason, „že by bylo vhodnější napsat dopis Horacovi Shelbymu, v zastoupení správcem majetku Bordenem Finchleym.“

Paxton se zakřenil. „Chápu,“ řekl. „Je to jen právní nuance, ale důležitá.“ Paxton se otočil k sekretářce. „Napíšeme dopis Horacovi Shelbymu, v zastoupení správcem majetku Bordenem Finchleym.

Vážený pane Shelby,

konečná platba 50 000 $ z koupě Vašeho majetku na Brodwayi byla kupcem složena v hotovosti na Váš účet. Kupec si vyzvedl potvrzení o složení peněz a splnil tak všechny podmínky prodejní smlouvy. Peníze jsou nyní na Vašem úctě. S úctou Váš, atd.“

Mason přikývl. „A teď,“ ozval se, „můžeme přejít do úvěrového oddělení?“

„Za mnou,“ zavelel Paxton.

Potom pokračoval: „Za těchto okolností, pane Masone, myslím, že úvěr schválím osobně. Chtěl jste sedmdesát pět tisíc dolarů?“

Mason přikývl.

„Uděláme to na třicet dní,“ rozhodl Paxton.

„Kolik chcete,“ souhlasil Mason, „nebudu je tak dlouho potřebovat, ale pokud to tak chcete mít ve svých záznamech, budiž.“

Paxton vypsal formulář a Mason ho podepsal.

„Jakým způsobem budete chtít peníze?“ zeptal se Paxton.

Mason odpověděl: „Řekl bych, že za daných okolností to bude nejlépe v hotovosti — sedmdesát pět tisíc v tisícidolarových bankovkách.“

Paxton přešel k sejfu a vrátil se odtud s požadovanou částkou.

„Myslím,“ řekl po předání, „že pokračování by se mělo odehrát obvyklou cestou.“

„Přesně tak,“ souhlasil Mason a poté si s Paxtonem potřásli rukama.

Mason si uložil peníze do kapsy, přešel k přepážce, vyplnil vkladní formulář a s ním vystál frontu před okénkem.

Když na něho došla řada, předložil vyplněný formulář a svazek bankovek.

„Prosím uložit na účet Horace Shelbyho,“ řekl.

Pokladník překvapeně zíral na kupu bankovek. „Vklad sedmdesáti pěti tisíc v hotovosti?“ zeptal se nevěřícně.

„Přesně tak,“ trval na svém Mason.

„Myslím, že ten účet byl převeden,“ namítl pokladník. „Lituji, ale —“

„Cožpak banka nemůže přijmout takový vklad?“

„Asi ano, myslím, že by mohla.“

„Tak tedy prosím uložit na účet Horace Shelbyho.“

Pokladník řekl: „Počkejte chvilku. Půjdu se na to raději přeptat.“

Po pár minutách se vrátil: „Pokud na tom vkladu trváte, pane Masone, nemáme jinou možnost, než ho přijmout.“

„Výborně,“ souhlasil Mason. „Trvám na svém vkladu.“

Pokladník orazítkoval a podepsal vkladní formulář.

„A nyní,“ pokračoval Mason a předložil podepsaný šek Daphne Shelbyové, který mezitím vytáhl z kapsy, „tady mám šek na stopětadvacet tisíc dolarů, který bych chtěl vybrat v hotovosti.“

„Chcete vybrat šek na stopětadvacet tisíc dolarů?“ divil se pokladník.

„Přesně tak,“ potvrdil Mason a podal šek do okénka.

Pokladník si šek zachmuřeným zrakem podrobně prohlédl. Poté se náhle jeho tvář trochu rozjasnila.

„Momentík,“ omluvil se. „Půjdu se raději zase zeptat.“

Odešel a zanedlouho byl zase zpátky. „Zdá se,“ prohodil, „že je na účtě náhodou přesně tolik peněz.“

„Nezajímá mě, kolik je na účtě,“ ozval se Mason. „Chci jen vybrat v hotovosti ten šek.“

Pokladní namítl: „Tohle je velmi neobvyklá situace, pane Masone.“

Mason zívl. „Snad pro vás,“ podotkl a pohlédl významně na hodinky.

Pokladní se zeptal: „Jak to budete chtít, pane Masone?“

„V tisícidolarových bankovkách,“ odpověděl Mason.

Pokladní otevřel zásuvku s penězi, pečlivě odpočítal pětasedmdesát tisícovek, které před chvíli dostal od Masona, potom dalších dvacet a nakonec poslal poslíčka do sejfu pro další, až konečně Masonovi předal hotovost v hodnotě plných stopětadvacet tisíc dolarů.

„Děkuji,“ řekl Mason.

Uložil bankovky do kapsy a přešel k přepážce, za níž měl svůj stůl Stanley Paxton. Obrátil se na něj a začal: „Pane Paxtone, nedávno jsem si od vaší banky vypůjčil sedmdesát pět tisíc dolarů.“

„Ano, jistě,“ podotkl Paxton. „Byla to krátkodobá půjčka na dlužní úpis, pane Masone.“

„Přesně tak,“ souhlasil Mason.

„Zjistil jsem, že už ty peníze nadále nebudu potřebovat,“ oznámil Mason, „a rád bych ten úpis vyplatil.“

„Ale to je velmi neobvyklé!“ zvolal Paxton.

„Já vím,“ přitakal Mason. „Pokud vím, úrok za jeden den činí dvanáct dolarů a třicet dva centy.“

Právník s vážnou tváří položil na bankéřův stůl pětasedmdesát tisícidolarových bankovek, jednu desetidolarovku, dvě jednodolarové bankovky a dvaatřicet centů.

„Velmi, velmi neobvyklé!“ zvolal opět Paxton. „Avšak jestli trváte na vyplacení vašeho úpisu, myslím, že nemůžeme nic namítat. Momentík, prosím.“ Paxton vzal peníze, založil je do zásuvky stolu, zvedl místní telefon a řekl do něho: „Pošlete mi dlužní úpis Perryho Masona na pětasedmdesát tisíc, prosím. Oražte ho ‚Zaplaceno‘… Přesně tak, já vím, že byl právě podepsán… Správně. Oražte ‚Zaplaceno‘!“

Asi po třech minutách se objevil mladík s inkriminovaným úpisem v ruce.

„Zde, prosím,“ řekl Paxton. „Škoda, že pro ty peníze už nemáte žádné využití. Rádi investujeme své peníze proti tak dobrému krytí.“

„Ach, chápu,“ odvětil Mason. „A nyní mám ještě jednu prosbu. Mám padesát tisíc dolarů v hotovosti. Chtěl bych za ně od vás deset bankovních šeků po pěti tisících dolarech, splatných Daphne Shelbyové. Věřím, že slečnu Shelbyovou znáte.“

„Ale jistě,“ souhlasil Paxton. „Znám ji docela dobře. Stará se o obchody svého strýčka. Chtěl jste deset bankovních šeků po pěti tisících dolarech?“

„Přesně tak.“

„Počkejte, prosím, okamžik,“ požádal Paxton.

Vzal padesát tisíc dolarů a odešel s nimi, aby se asi za patnáct minut vrátil s požadovanými šeky.

„Mnohokrát děkuji,“ kvitoval Mason.

Bankéř povstal od svého stolu.

„Už jsem si s vámi jednou potřásl rukou, pane Masone,“ řekl. „A udělám to ještě jednou a doufám, že mi odpustíte moje chvilkové pochybnosti o vašich schopnostech. Když jsem porušil bankovní tajemství a sdělil vám ve vaší kanceláři ty informace, doufal jsem, že najdete nějaký způsob, jak situaci uspokojivě vyřešit, a chvilku jsem cítil, jak se všechny mé naděje sesypaly. Měl jsem více důvěřovat vašim schopnostem.“

Bankéř pevně stiskl Masonovu ruku a potom ho poklepal po rameni. „Mnoho štěstí, pane Masone,“ zakončil svoji řeč.

„Mnohokrát děkuji,“ navázal Mason. „A děkuji ještě vaší bance za hluboký a upřímný zájem o své klienty. Ujišťuji vás, že se vám tento počin zcela jistě vyplatí.“

„Děkuji. Mockrát děkuji,“ řekl Paxton.

Poté Mason s deseti šeky na pět tisíc dolarů v kapse opustil banku a zašel do hotelu, ve kterém byla ubytovaná Daphne Shelbyová.

„Daphne,“ řekl jí, „odteď už nejste půvabná žebračka.“

„Co tím chcete říci?“ zeptala se.

Mason vzal deset šeků a podal jí je.

Nevěřícně si je prohlížela. „Pro všechno na světě!“ zvolala.

Mason pokračoval: „Jen, prosím, vypište tento šek: Vyplaťte ve prospěch Perryho Masona.“

„To je váš honorář?“ zeptala se.

„O honoráři ještě nebudeme mluvit,“ opravil ji Mason. „Chci, abyste mi šek podepsala, abych ho mohl deponovat a peníze vám poslat. Tolik byste měla mít v současné chvíli u sebe. Nejlépe byste udělala, kdybyste si na čtyři a půl tisíce nechala vystavit cestovní šeky. Ostatní šeky si schovejte pro strýčka příhodu.“

KAPITOLA 6

Mason nebyl zpátky ve své kanceláři ještě ani hodinu, když se za dveřmi ozvalo kódované zaklepání Paula Drakea.

Della Streetová vpustila detektiva dovnitř a Drake hned spustil: „Tak, a máme Ralpha Exetera doma.“

„Co je s ním?“ zajímal se Mason.

Drakem pokračoval: „Exeter se ve skutečnosti jmenuje Cameron a křestní jméno má prapodivné — Bosley, B-O-S-L-E-Y. Je z Las Vegas. Je to hazardní hráč a má u Bordena Finchleyho pohledávku ve výši více než sto padesáti tisíc babek.“

„To mnoho vysvětluje,“ podotkl Mason.

„A to ještě není všechno,“ pokračoval Drake. „Cameron se zadlužil sám, a tak se nemůže objevit mezi svými, dokud neuvidí prachy od Finchleyho. Proto se Cameron skrývá. A to je také důvod, proč si teď říká Ralph Exeter z Bostonu, Massachusetts.“

Mason Drakea pochválil: „Dobrá práce, Paule. Skvělé.“

Drake zavrtěl hlavou a bránil se: „Já toho ve skutečnosti ani moc neudělal. Ale povedlo se mi chytit stopu lidí, kteří jdou po Cameronovi.“

„Jak?“

„No, prakticky šlo o shodu okolností. Finchley sice podal poměrně podrobný popis toho, kde byl předtím, než se zjevil zde, a co tam dělal, ale paní, kterou si najali na úklid, si všimla, že měl na zavazadlech při příjezdu nálepky z Las Vegas, které hned druhý den velice pečlivě vlastnoručně seškrábal.

A vzpomeň si, že Finchley vypověděl, že přijeli Exeterovým autem. Já jsem stopoval licenční štítek jeho auta. Je sice opravdu z Massachusetts, ale když jsem v tom trošku zašťoural, zjistilo se, na koho je auto v Massachusetts opravdu registrováno.

Tenhle chlápek si zajel do Las Vegas, zadlužil se při hazardu a tenhle Cameron, kterému dlužil něco přes tisíc dolarů, mu nabídl, že by si mohli navzájem vyměnit auta a on že by mu rozdíl ještě vyplatil v hotovosti. Ten chlápek asi neměl moc na vybranou, a tak si plácli, ale nezabývali se přitom formalitami s tím, že výměnu zaregistrují až při žádosti o nový licenční štítek.

Jakmile jsem měl tuhle stopu, nažhavil jsem linky do Las Vegas a zjistil, že je náš milý Cameron jeden z těch klasických gamblerů, který je jeden den vysoko v oblacích a druhý den zase tvrdě na dlažbě. Prohrál kalhoty v pokeru a zadlužil se. Řekl tedy svým kamarádíčkům, že má hejla, který mu visí sto padesát tučných a který má na to je splatit, ale bude to chvilku trvat. Proto ho prý musí doprovázet, aby dohlédl na peníze, než dojde ke kasírování. A potom se Cameron vypařil.

Zpočátku věřitelé hodlali čekat, ale čím dál víc jsou netrpěliví a moc a moc by je zajímalo, kde Cameron vězí.“

Mason se zazubil a řekl: „No, Paule, konečně se začínáme někam dostávat. S touhle municí už se dá pálit.“

„Je ostuda, že jsme to neměli v ruce už na to přelíčení,“ poznamenal Drake.

„Budeme to mít na příští,“ odvětil Mason. V tu chvíli zazvonil telefon.

Della Streetová zvedla sluchátko, zaposlouchala se a pohlédla zkoumavě na Masona. „Chcete mluvit s panem Darwinem Melrosem?“ zeptala se.

„Jistěže,“ souhlasil Mason a vzal si sluchátko. „Dobrý den, Melrose. Čím mohu sloužit?“

Melrose byl tak vzrušený, že jeho hovor připomínal spíše kulometnou palbu. „Co to, k čertu, vyvádíte? Teď jsem se dozvěděl od příslušné firmy, že byla splněna poslední pohledávka ohledně majetkového převodu a že byla složena na účet Horace Shelbyho platba v hotovosti ve výši padesáti tisíc dolarů.“

„Ano,“ optal se Mason, zatímco Melrose popadal dech.

„Tak jsme se obrátili na Investore National Bank a ti nám řekli, že na Shelbyho účtu žádné peníze nejsou. Zeptali jsme se jich na ten padesátitisícový vklad a oni na to, že byly všechny ty peníze vybrány. Prý se uskutečnily dva vklady — jeden padesátitisícový a jeden pětasedmdesátitisícový, a oba byly najednou vybrány na šek ve výši sto dvaceti pěti tisíc dolarů splatný Daphne Shelbyové.“

„No, to je pravda,“ souhlasil Mason. „To není žádné tajemství. O tom šeku se přece mluvilo i u soudu. I váš klient o něm věděl.“

„Vědět o tom šeku je jedna věc a inkasovat ho je druhá věc.“

„No,“ bránil se Mason, „ten šek byl ponechán ve vlastnictví Daphne Shelbyové. V bance byly peníze na jeho krytí. Banka měla právo ho proplatit a Daphne měla právo ho předložit.“

„Ale banka přece věděla, že byl soudně ustaven správce majetku.“

„Bance bylo řečeno, že byl k účtu Horace Shelbyho ve výši, v jaké stál ve chvíli verdiktu, jmenován správce. Nic však nebylo řečeno o jakýchkoli budoucích platbách nebo vkladech.“

„No, to jsme nepokládali za nutné, protože jsme celý účet vybrali.“

„Je mi líto, že jste špatně odhadli situaci,“ pravil Mason. „Ale váš příkaz bance byl velmi specifický. Chtěli jste, aby předali správci přesně tu sumu, která se nacházela na Shelbyho účtu v den výběru.“

„Tohle se mi vůbec nelíbí,“ odsekl Melrose. „A nemyslím, že se to bude líbit soudu. Jsou to z vaší strany pěkně vykutálené praktiky.“

„Já jsem asi špatně rozuměl!“ ozval se Mason.

„Řekl jsem, že to jsou pěkně vykutálené praktiky.“

„Já zase myslím, že jste špatně odhadl situaci,“ podotkl Mason. „To nebyly vykutálené praktiky na mé straně, ale insuficientní praktiky na vaší. Jděte si s tím k soudu, jestli chcete, a uvidíte, co vám k tomu povědí.“

„Přesně to mám v úmyslu,“ opáčil Melrose. „Požádám soudce, aby přezkoumal, zda nejsou dostatečné důkazy k tomu, aby byl proti vám zahájen proces pro pohrdání soudem. Za druhé ho požádám, aby vydal příkaz pro vás, abyste všechny peníze, které jste vybral tím šekem, okamžitě odevzdal správci majetku.“

„To je vaše svaté právo,“ souhlasil Mason. „Jen směle do toho. Jděte si k soudu, předložte jim své žádosti a já se tam půjdu ze svých činů klidně zodpovídat… Chtěl jste ještě něco jiného?“

Darwin Melrose místo odpovědi vztekle břinkl sluchátkem.

Mason se zakřenil na Paula Drakea a poznamenal: „No jo, Paule, není to jednoduché.“

„Předpokládám,“ odpověděl Drake, „žes ho asi pěkně doběhl?“

„Inu, já ještě nevím,“ odvětil Mason neutrálně. „Darwin Melrose je jeden z těch právníků, kteří chtějí být za každou cenu specifičtí. Jestliže takový právník chce popsat koně s bílou pravou zadní nohou, popíše ho jako koně ‚s jednou bílou pravou zadní nohou‘.

A on samozřejmě věděl, kolik peněz je na Shelbyho účtu, a tak dal bance specifický příkaz — aby převedli na účet správce Shelbyho majetku částku přesně tolik a tolik tisíc dolarů, tolik a tolik dolarů a tolik a tolik centů.

Bohužel ho nenapadlo, že by někdo mohl ještě poté na Shelbyho účet něco uložit.“

„A tak se stalo?“ zeptal se Drake.

„Tak se stalo,“ potvrdil Mason.

„Ty jsi s tím měl něco společného?“

„Hm, trošinku,“ připustil Mason s úšklebkem. „Dodrželi jsme pouze částečně přání Horace Shelbyho a díky tvým novým informacím se nám to možná podaří zcela.“

„Tvoje klientka?“ zajímal se Drake. „Vsadím, že už je o ni postaráno?“

„Už je o ni postaráno.“

„Nemyslíš, že je až příliš naivní?“ zeptal se Drake.

„Co tím myslíš?“

„Na dívku, která vyřizovala všechny obchodní záležitosti svého strýce, psala za něj všechnu korespondenci a víceméně za něj i myslela v záležitostech čítajících mnohatisícové sumy, vypadá ve své křehkosti a zranitelnosti trošku vykonstruovaně.“

Mason se na detektiva zamyšleně zahleděl. „Víš, Paule, totéž napadlo i mě. Uvažoval jsem o tom, zda se za tou naivní školačkou neskrývá někde pěkně prohnaná liška. Ale nezapomeň, že s ní banka spolupracovala dlouhou dobu. Znali vztah mezi ní a strýcem a dali by za ni ruku do ohně.“

„Já bych taky řekl, že je čestná,“ namítl Drake, „ale — já nevím. Myslíš, že tušila pravdu o svém skutečném původu, a přesto hrála upejpavku, aby se Horace Shelby nedozvěděl, že něco tuší?“

Mason pokrčil rameny. „Ať se propadnu, jestli to vím, Paule. Ale — Co myslíte, vy, Dello?“

Della zavrtěla hlavou. „Nechtějte, abych vám řekla svůj názor,“ řekla.

„Máte nějaký?“

„Ano.“

„A proč ho nechcete zveřejnit?“

„Nejsem si tím jistá,“ odvětila zamyšleně.

„Inu,“ shrnul vše Mason, „děláme pro ni, co umíme. Utrpěla celou řadu otřesů, ale myslím, že z toho nakonec vyjdeme vítězně.

Kterého doktora ustanovil soud na prohlídku Horace Shelbyho, Paule?“

„Ještě nevím,“ odpověděl Drake, „ale mám nažhavenou linku, abych to zjistil, jakmile —“

Přerušilo ho zazvonění telefonu.

Della Streetová zvedla sluchátko a oznámila: „To je pro tebe, Paule. Tvoje kancelář volá na tajnou linku.“

Drake si vzal sluchátko, chvíli poslouchal, jen jednou se ozval: „Řekni mi ještě jednou to jméno,“ a „díky,“ a nakonec zavěsil a obrátil se k Perrymu Masonovi. „O.K., Perry,“ řekl, „otázka je zodpovězena. Soud na posudek ustanovil doktora Grantlanda Almu.“

Della Streetová ihned začala prolistovávat telefonní seznam a za chviličku dodala další informace: „Tady ho máme,“ ozvala se. „Jeho ordinace je na adrese 602 Center Building a telefon k němu je Lavine 2-3681.“

„A,“ dodal Mason, „jakýkoli pokus o ovlivnění by ho určitě strašně rozčilil, avšak není žádný důvod, proč bych já, jako právník, nemohl vidět Horace Shelbyho ještě před doktorem.“

„Nemáš absolutně žádnou šanci,“ namítl Drake.

Mason se zazubil. „Pokud ho odřízli od všech blízkých, mohlo by to být zajímavé.“

Právník pohlédl na své hodinky. „Je téměř jisté, že bude doktor teď ve své ordinaci. Pravděpodobně se za Shelbym nevypraví dřív než zítra ráno. Zavolejte jeho sestře, Dello.“

„Sestře?“

„Ano. S doktorem by člověk vždycky měl jednat prostřednictvím jeho sestry.“

Della Streetová vytočila číslo a kývla na Masona.

Mason začal: „Haló, u telefonu Perry Mason, advokát. Rád bych mluvil s doktorem Almou. Pokud to není možné, rád bych alespoň položil otázku, na kterou by měl znát odpověď. Jde o poměrně naléhavou záležitost.“

Ženský hlas na druhém konci řekl: „U telefonu sestra doktora Almy. Snad byste tu otázku mohl zkusit položit mně. Doktor má zrovna plnou čekárnu.“

Mason na to: „Doktor Alma, jenž byl stanoven soudcem Ballingerem k prohlídce Horace Shelbyho, jež se má uskutečnit před soudním přelíčením, které se má konat —“

„Ach, jsem si jistá, že o tomhle doktor nebude chtít mluvit s vámi ani s nikým jiným,“ přerušila ho sestra.

„To já po něm nechci,“ vysvětloval Mason. „Jen bych chtěl zjistit, zda bych nějak nenarušil doktorovy plány, kdybych šel do sanatoria Goodwill pana Shelbyho navštívit.“

„Ach, to určitě ne,“ odvětila sestra ihned. „Pokud neuděláte nic, čím byste pacienta rozrušil nebo rozčilil. Vy jste jeden z advokátů v jeho případu?“

„Jedním z advokátů, ano,“ odtušil Mason.

„Dejte prostě jen pozor, abyste ho nějak nerozrušil, pokud by k tomu byl nějak náchylný.“

„Děkuji vám,“ odpověděl Mason. „Mimochodem, v jakém je pokoji?“

„Myslím, že je na některém z těch izolačních. Momentík… Pokoj 17.“

„Mnohokrát děkuji,“ odvětil Mason.

„Není zač.“

„Vyřiďte, prosím, doktoru Almovi, že jsem volal.“

„Jistě.“

„Inu,“ pravil Mason a s úšklebkem zavěsil sluchátko, „chceš-li informaci, nejlépe se k ní dostaneš naprosto přímo a otevřeně.“

Drake se zazubil. „Dobrý soukromý detektiv by ti tu informaci zjistil za dva dny po padesáti dolarech, Perry… Chceš, abych tam šel s tebou?“

„Ne,“ zamítl Mason jeho návrh. „Asi půjdu sám.“

„Mohlo by se to tam vyvrbit pěkně drsně,“ upozornil Drake.

„Za jistých okolností,“ odtušil Mason, „jsem i já proslulý tím, že umím být pěkně drsný.“

KAPITOLA 7

Sanatorium Goodwill v El Mirar bylo evidentně spojením přestavěného motelu a rozlehlé staromódní třípatrové budovy na přilehlém pozemku.

Obě nemovitosti byly propojeny, obehnány prkennou ohradou a všechna přízemní okna obou budov nenápadně zamřížována — ať už ornamentovanými nebo umělecky poskládanými rovnými mřížemi.

Perry Mason si vše obhlédl a poté, aniž by se snažil o nějakou nenápadnost či diskrétnost, prošel branou a předním vchodem, na němž stál nápis KANCELÁŘ.

Přitom si právník povšiml nápisu na vratech, kde stálo: ‚Hledáme mladou, přizpůsobivou ženu na výpomoc‘ Stejnou, zarámovanou cedulku bylo možno spatřit i vedle kancelářských dveří. Jelikož obě cedulky byly zjevně vyrobeny na zakázku u rytecké firmy, dalo se usuzovat, že má zařízení poměrně velký obrat v pomocných silách a problémy v jejich získávání.

Mason vstoupil do kanceláře.

Místnost byla přepažena dlouhým pultem na dvě části. Přímo za přepážkou se nacházel spojovací pult a židle; po straně stál psací stůl celý posetý chaoticky poházenými listinami, otočné křesílko a dvě židle s rovnými opěradly a polička s mnoha přihrádkami, očíslovanými podle čísel pokojů.

Na spojovacím panelu svítilo světélko a ozývalo se hlasité bzučení, oznamující příchozí hovor.

Mason přistoupil k přepážce.

Na zadní stěně kanceláře se otevřely dveře a jimi přispěchala žena středního věku. Sotva na Masona pohlédla a přešla ke spojovacímu pultu, zvedla sluchátko s mikrofonem a řekla: „Ano. Dobrý den. Tady sanatorium Goodwill.“

Potom chvilku naslouchala a pokračovala: „Teď tady není. Nechala jsem vzkaz u jeho sekretářky. Zavolá vám, jakmile se vrátí… Ne, to vám nemohu říci, dokud se nevrátí… Ano, doufám, že ano. Ano, někdy během dneška… Ano, zavolá vám, doktore. Jakmile se vrátí, zavolá vám… Na shledanou.“

Nato vytáhla zástrčku z pultu a unaveně a trochu trucovitě se otočila k přepážce.

„Čím mohu sloužit?“ zeptala se Masona.

„Máte tady Horace Shelbyho,“ opáčil Mason.

Žena okamžitě strnula a její oči zpozorněly.

„Co je s ním?“ zeptala se.

„Chtěl bych ho vidět,“ řekl Mason.

„Jste příbuzný?“

„Jsem právník.“

„A zastupujete ho?“

„Zastupuji příbuzného.“

„Dnes už je po návštěvních hodinách,“ namítla.

„Jdu za ním v poměrně důležité věci,“ pokračoval Mason.

Pevně zavrtěla hlavou. „Budete muset přijít během návštěvních hodin.“

„A kdy jsou?“

„Od dvou do tří odpoledne.“

„Chcete říci, že ho nemohu vidět dříve než zítra odpoledne?“

„Nejsem si jistá, jestli ho budete moci navštívit vůbec. Budete si o tom muset promluvit s doktorem. Byly s ním nějaké potíže. Na dveřích má teď cedulku ‚Žádné návštěvy‘… Jak jste to říkal, že se jmenujete?“

„Mason. Perry Mason.“

„Řeknu doktorovi, že jste tady byl.“

„Kterému doktorovu?“ zeptal se Mason.

„Doktorovu Baxterovi,“ odpověděla. „Tilmanu Baxterovi. On je tady šéf.“

„On je doktor medicíny?“ zajímal se Mason.

„Má licenci na provozování tohoto zařízení,“ odtušila. „To je všechno, co vím, a nemyslím, že vám bude něco platné, když se vrátíte zítra. Horace Shelby zřejmě nebude ve stavu, kdy by mohl přijímat návštěvy.“

S těmi slovy se odvrátila a odkráčela do místnosti za kanceláří.

Mason si ještě místnost zběžně prohlédl a potom se vrátil k místu, kde zaparkoval své auto.

U auta stál nějaký muž. „Vy jste ten doktor stanovený soudem?“

Mason si ho zamyšleně prohlédl. „Který soudem stanovený doktor?“ zeptal se.

„K případu Shelby.“

„Proč?“ zajímal se Mason.

„Chtěl bych si s vámi promluvit,“ řekl muž.

„Mohu se zeptat o čem?“

„Neodpověděl jste na moji otázku. Jste ten soudem stanovený doktor?“

„Ne,“ odpověděl Mason. „Jsem Perry Mason, advokát. Proč jste tedy chtěl mluvit s —“

Muž ani nepočkal, až dokončí větu, a kvapně přešel k autu zaparkovanému před Masonovým, nastoupil, něco řekl řidiči a auto se dalo do pohybu.

Mason se pokoušel rozluštit poznávací značku vozu, ale na danou vzdálenost se mu to nepodařilo. Stačil jen zaregistrovat, že se jednalo o štítek státu Nevada.

Právník poté předstíral, že se vrací do sanatoria, ale jakmile sledovaný vůz zmizel z dohledu, urychleně se vrátil ke svému autu, nastoupil do něj, nastartoval a na plný plyn vyrazil pryč.

Avšak auto s nevadským štítkem už nikde nezahlédl. Pravděpodobně někde odbočilo.

Právník zkoušel ještě objet pár bloků, ale ani zde neměl štěstí.

Proto se vrátil do své kanceláře.

„Telefonoval doktor Alma,“ informovala ho Della Streetová. „Je připraven mluvit s vámi, kdykoli se vám to bude hodit. Oznámila jsem mu, že vás očekávám zanedlouho.“

Mason přikývl.

„Gertie už šla domů,“ pokračovala Della Streetová. „Spojím vám ten hovor sama.“

Po těch slovech se její prsty rozkmitaly po číselníku telefonu a za chvilku řekla: „Doktora Almu, prosím. Volá pan Mason.“

Nato kývla na Perryho Masona.

Mason si od ní převzal sluchátko. „Haló,“ začal, „u telefonu Perry Mason.“

„Tady doktor Grantland Alma, pane Masone. Chtěl jste se mnou hovořit?“

„Ano. Byl jste ustaven soudcem Ballingerem, abyste si promluvil s Horacem Shelbym a zhodnotil jeho tělesný a duševní stav.“

„To je pravda.“

„Chystáte se Horace Shelbyho vyšetřovat někdy teď?“

„Nedostanu se k němu dříve než zítra ráno,“ odpověděl doktor Alma, „sanatorium už jsem informoval, že přijedu zítra v deset.“

„Je na místě oznámit jim přesnou hodinu, kdy dorazíte?“ zeptal se Mason.

„Zcela,“ odpověděl doktor Alma, „protože jsem zároveň s tím oznámil, že ho chci mít ode dneška od osmi hodin večer bez sedativ, že budu vyžadovat kompletní a naprosto úplný přehled dosavadní podávané medikace, že si nepřeji, aby při mém vyšetřování byla přítomna jakákoli další osoba a že si přivedu s sebou svoji vlastní sestru.“

Mason se zazubil a řekl: „Děkuji vám, doktore. Už chápu, proč vás soud vybral jako experta… Jen jsem chtěl zjistit, zda podniknete náležité kroky, aby pacient dostal dostatečnou šanci.“

Doktor Alma odvětil: „Vím, na co narážíte. A mohu vám říci také to, že existují i sedativa, která, jsou-li podána intravenózně, pacienta dokonale uspí; avšak v některých případech je po nich pacient několik dní dezorientovaný a lehce zmatený. A existují také léky, které, jsou-li podány osobě trpící aterosklerózou, mohou způsobit určité duševní poškození.“

„Lze testovat přítomnost takových látek?“

„Ano a ne. Dá se udělat krevní test, který pomůže při podezření, že bylo takových léčiv užito, ale já sám jsem schopen jen z vyšetření dost dobře rozeznat, zda pacient předvádí své standardní mentální funkce anebo jestli se vzpamatovává z vlivu nějakých léků.

Vím vše o vás a o vaší reputaci, pane Masone. Vyrozuměl jsem, že zastupujete neteř neboli tu mladou ženu, která si myslela, že je jeho neteř — každopádně onu mladou ženu, která se o pacienta starala a věnovala se mu. Mohu vám také důvěrně sdělit, že sanatorium protestovalo, když jsem jim sdělil svůj požadavek na vysazení veškeré medikace po dnešní osmé hodině večerní. Prý je pacient neklidný, vysoce iritabilní a nespavý, a proto musel dostat vysokou dávku sedativ.

Zeptal jsem se jich proto, co konkrétně myslí pod pojmem ‚vysokou dávku sedativ‘ a měli jsme na toto téma malou diskusi. Nakonec jsem jim stanovil limit uspávacího léku, který mohou pacientovi dnes podat.

Klidně vám k tomu povím i to, pane Masone, že si to všechno velmi pečlivě prověřím. Přesně to jsem totiž dostal za úkol a tak se také stane.“

„Mockrát děkuji,“ opáčil Mason. „Chtěl jsem si jen zjistit váš pohled na věc.“

„A já myslím, že znám váš pohled na věc,“ zachechtal se doktor Alma. „Nemějte žádné starosti, pane Masone, budu pracovat pečlivě a velmi, velmi pozorně.“

„Ještě jednou mockrát děkuji,“ řekl Mason. „Vysoce oceňuji vaši spolupráci.“

S těmi slovy právník zavěsil a obrátil se k Delle Streetové: „Myslím, že nemáme žádný důvod, proč nezavřít a nejít domů. Řekl bych, že je o vše postaráno. Doktor Alma ví, co dělá. Evidentně zná pozadí případu i eventuality, na které může narazit. Daphne je mimo dění. Sanatorium je zatlačeno do defenzívy a vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby tam zítra bylo docela živo.“

„Jaký na vás udělalo dojem?“ zeptala se Della Streetová.

Mason udělal rukou výmluvné gesto. „Je to jedno z těch typických v uvozovkách sanatorií,“ vysvětloval. „Myslím, že osoba, které tam říkají doktor a která to tam vede, není diplomovaný doktor medicíny, ale má zřejmě jen licenci k vedení ozdravovny.

Některá taková zařízení jsou zcela v pořádku, jiná ne. V některých jsou dnes takové podmínky, že Bůh ochraňuj jejich svěřence. Příliš často nemají příbuzní chuť zabývat se starcem, kterému to trošku začíná vynechávat a jehož hygienické návyky se zhoršují. Šoupnou ho tedy do takovéto ozdravovny, umyjí si nad ním ruce a prakticky si na něj ani nevzpomenou.

A ozdravovně to nevadí, dokud se pravidelně měsíčně platí účet.

A některé ozdravovny jsou přímo nebezpečné. Dobře si uvědomují, že má být často svěřenec pokládán za nekompetentní a tudíž za nesvéprávnou osobu a jelikož šeky platí právě příbuzní, kteří se většinou stávají správci majetku, brzy je majitelům sanatorií jasné, na které straně je chléb namazán.“

„A vy myslíte, že tohle sanatorium je právě jedno z nich?“

Mason odpověděl: „Nebyl bych ani v nejmenším překvapený, Dello. Ale teď si myslím, že je o všechno postaráno, takže to tady můžeme zavřít a čekat, jak se věci dále vyvrbí.“

KAPITOLA 8

Perry Mason vstoupil následujícího dne do své kanceláře v devět hodin, aby našel Dellu Streetovou, jak třídí poštu na tři hromádky: urgentní, důležité a nedůležité.

Mason si pozorně pročetl některé dopisy z urgentní hromádky a řekl: „No, myslím, že bychom mohli s něčím z tohohle trochu pohnout, Dello… O Daphne nic nového?“

„Zatím ne.“

Mason pohlédl na hodinky. „Za hodinu bude doktor Alma v sanatoriu vyšetřovat Horace Shelbyho. Myslím, že tam bude rušno.“

„Co konkrétně?“ zeptala se Della.

„Nevím,“ odvětil Mason. „Je možno několik verzí. Buď Shelbyho nadrogovali i přes pokyny doktora Almy, anebo se pokusí vymyslet nějakou záminku, proč by doktor Alma Horace Shelbyho nemohl vyšetřit.“

„A co by potom udělal doktor Alma?“ zajímala se Della Streetová.

„Podle toho, jak mluvil,“ vysvětloval Mason, „bych řekl, že by lidem ze sanatoria dal vybrat: buď ho nechají vyšetřit Horace Shelbyho, nebo je požene před soud pro maření soudního příkazu.“

„A když bude nadrogován?“ zeptala se.

„Doktor Alma to odhalí a vypoví o tom před soudem.“

„A když nebude,“ pokračoval Mason, „pak sázím deset ku jedné, že se bude Horace Shelby těšit naprostému duševnímu zdraví. Třeba bude trošku vyčerpaný z událostí posledních týdnů, ale určitě bude jeho chování logické a koherentní, takže budeme moci získat soudní příkaz o zrušení současné správy jeho majetku. A v tu chvíli vykáže Shelby Finchleyovy ze svého domu, sepíše závěť ve prospěch Daphne Shelbyové a všechno šťastně skončí.“

„A co s tou vaší šekovou transakcí? Nebudou z toho chtít dělat nějaké potíže?“

„Mohou to zkusit,“ řekl Mason, „ale podle mého názoru budou mít plné ruce práce jiných věcí. V takovýchhle záležitostech je nejlepší obranou protiútok… Dobrá, pojďme se tedy pustit do nějakých těch restíků.“

Právník diktoval Delle odpovědi na dopisy až do deseti hodin, potom se protáhl a zívl.

„To by zatím stačilo, Dello. Nemohu pořád nemyslet na sanatorium Goodwill a co se tam asi právě teď děje… Zkuste zavolat Daphne. Povíme jí, ať si dá pohov a do ničeho se neplete. Je tady šance, že se celá naše opozice sesype.“

„Jste dnes ráno velmi optimistický,“ poznamenala Della Streetová a už sahala po sluchátku.

„Vždyť jsem se skvěle vyspal,“ podotkl Mason s úšklebkem, „dobře nasnídal, a — k čertu, Dello, podle toho, jak doktor Alma mluvil, ten člověk ví, co dělá. A jakmile doktor tohoto kalibru vstoupí do případu, okamžitě vnese do řad protivníka zmatek.

Pokud tomu takzvanému sanatoriu hrozí odebrání licence anebo se toho jeho lidé obávají, je velmi pravděpodobné, že zcela obrátí a začnou zpívat úplně jinou písničku.“

Della řekla do telefonu: „Slečnu Daphne Shelbyovou, prosím. Bydlí na pokoji číslo 718.“

Chvilku držela sluchátko, pak se zamračila, pohlédla na své hodinky a pak zrakem sklouzla na Masona: „Neozývá se.“

„No nic,“ rozhodl Mason. „Nechte jí vzkaz. Až se dostaví, ať nám zavolá do kanceláře.“

Della vyřídila vzkaz a zavěsila.

„Nejspíš šla pozdě spát a teď zrovna snídá v hotelové jídelně,“ usoudil Mason.

„Nebo třeba šla po nákupech,“ přidala se Della. „Její status se po vaší včerejší fintě pronikavě změnil.“

„To nebyla žádná finta,“ bránil se Mason s úsměvem. „Darwin Melrose je jeden z těch právníků, kteří jdou do takových detailů, že jim až někdy ujde hlavní smysl.

Melrose se vyjádřil tak specificky v tom smyslu, že přesně takový a takový obnos z onoho účtu podle stavu k takovému a takovému datu má být převeden na Bordena Finchleyho, jako správce majetku, že v té své přesnosti úplně zapomněl, že byl Borden Finchley ustanoven správcem veškerého majetku Horace Shelbyho, takže musejí být veškeré účty, závazky, obligace a kdovíco ještě se může někdy objevit v rukou banky převedeny do rukou správce. Ale Melrose vydal jen ten svůj specifický příkaz a potom nechal Bordena Finchleyho, aby celý účet správce majetku vybral a v jiné bance zase založil.“

Mason se uchechtl. „Ale jestli na mě chce vyrukovat s technickými podrobnostmi, oplatím mu beze všeho stejnou mincí.“

„A co tomu řekne soudce Ballinger?“

„To nevím,“ odpověděl Mason. „Ale řekl bych, že je soudce dost velkorysý a navíc má sám dost silné podezření, že je v této kauze něco skrytého, co by asi podrobnější prozkoumání nepřežilo. Bohužel nás skutečnost, že Daphne není pokrevnou příbuznou Horace Shelbyho, staví trošku mimo hru, jinak bych už dávno rozpoutal pěkný ohňostroj křížových výslechů. Prozatím nemám před soudem žádný oficiální status.“

Zazvonil telefon. Della Streetová zvedla sluchátko a řekla: „Ano, Gertie,“ a potom k Masonovi: „Asi volá Daphne.“

Mason přikývl a začal se natahovat po aparátu, když se náhle zarazil při pohledu na Dellin změněný výraz.

Della se obrátila na Masona a informovala ho: „Je to doktor Alma, prý je to velmi důležité a chce s vámi ihned hovořit.“

Mason přikývl, převzal sluchátko a ohlásil se: „Ano, Mason u telefonu.“

Na druhém konci se ozval zvučný, hluboký hlas doktora Almy.

„Pane Masone,“ začal, „jsem právě v tom takzvaném sanatoriu Goodwill. Jak víte, přišel jsem na soudní žádost za Horacem Shelbym.“

„A co je s ním?“ zeptal se Mason. „Snad se s ním něco nestalo?“

„Stalo se toho s ním moc,“ odtušil Alma.

„Proboha, snad není mrtev!“

„To nevíme,“ odvětil Alma. „On tady totiž není.“

„Není tam?“

„Není.“

„Co se stalo? Nechali Finchleyho, aby ho někam přestěhoval?“

„To nevím, ale velmi rád bych to vypátral,“ řekl Alma. „Ten muž je prostě pryč. Prý uprchl.

Rád bych se o tom dozvěděl víc, než stačí někdo zamaskovat všechny stopy… Myslím, že pro vás pracuje poměrně zkušený a spolehlivý soukromý detektiv, že?“

„Ano,“ odpověděl Mason.

„A vy sám jste přímo legendární postava. Co kdybyste sem vy a ten váš detektiv přijeli?“

„Pustí nás dovnitř?“ zeptal se Mason a mrkl na Dellu Streetovou.

„Jestli vás pustí dovnitř?“ zahřměl doktor Alma. „Já vás pustím dovnitř! Obrátím jim to tady naruby, jestli s námi nebudou jednat naprosto otevřeně!“

„Jedu hned,“ slíbil Mason.

Položil sluchátko, popadl svůj klobouk a řekl Delle Streetové: „Zavolejte Paula Drakea. Ať si vezme auto a přijede za mnou do sanatoria Goodwill v El Mirar. A zavolejte ještě jednou Daphne Shelbyovou. Zpravte ji o tom, co se přihodilo. Povězte jí, ať zůstane, kde je a počká na další pokyny — ať určitě neopouští hotel.“

„A když tam zase nebude?“ zeptala se Della Streetová.

„Nechte ji sehnat co nejdřív,“ rozhodl Mason. „Já padám.“

Právník vyrazil ze dveří a utíkal chodbou pryč.

Ostrou jízdou mu to trvalo do El Mirar třicet čtyři minuty.

Zaparkoval auto u obrubníků nedaleko vrat a aniž by tomu přikládal nějaký význam, všiml si, že cedulky, shánějící pomocné síly k okamžitému nástupu už někdo sundal, a že dveře do přijímací kanceláře jsou otevřené dokořán. A žena, která byla včera tak neochotná a úsečná, se nyní s pozdravem přímo rozplývala.

„Doktor vás očekává, pane Masone. Jsou na pokoji číslo 17. Jde se tudy a doprava.“

„Děkuji,“ řekl Mason. „Každou chvíli sem má přijet soukromý detektiv jménem Paul Drake. Až přijede, pošlete ho rovnou do sedmnáctky.“

„Ale samozřejmě,“ zkřivila se ta přátelská ústa do něčeho, co asi měl být srdečný úsměv. Pohled jejích modrých očí však zůstával nepřátelský a chladný.

Mason spěchal do pokoje číslo 17, malé chatičky, stojící v řadě podobných obydlí.

Jak se přibližoval, zaslechl zvnitřku rozzlobené hlasy.

Došel až k verandě a energicky rozevřel dveře.

Vysoký muž, který se prudce otočil čelem k právníkovi, měl něco po čtyřicítce — ostražitý, asi stejně vysoký jako Mason, trošku zamračený a evidentně dost rozhořčený.

Druhý muž byl o něco starší a o hlavu menší — úlisný, odmlouvačný typ, který byl nyní zahnán do hluboké defenzívy.

Mason jediným pohledem zhodnotil situaci.

„Doktor Alma?“ zeptal se vysokého muže.

Pohled rozhořčeně planoucích očí doktora Almy se zaměřil na Perryho Masona, ale potom se zmírnil. „Vy jste asi Perry Mason,“ řekl.

„Přesně tak.“

Oba muži si potřásli rukama.

„A tohle je doktor Tillman Baxter.“

Mason Basterovi nenabízel ruku k pozdravu.

„Doktor Baxter,“ pokračoval doktor Alma, „má licenci jako přírodní léčitel v jiném státě. Léčí většinou dietami.“

„A mám licenci k provozování tohoto sanatoria,“ ozval se Baxter.

„To jistě máte,“ pokračoval doktor Alma, „ale kdo ví, jak dlouho vám to ještě vydrží. A teď chci od vás slyšet úplně všechno o Horacovi Shelbym. Tvrdíte, že si tady nevedete žádnou písemnou dokumentaci.“

„Tohle není žádná nemocnice,“ protestoval Baxter, „ale sanatorium.“

„A nevedete si tady záznamy o léčbě?“

„Zaznamenáváme jen důležité okolnosti.“

„A co považujete za důležité?“

„Všechno, co signalizuje změnu v tělesném nebo duševním stavu pacientů.“

„Řekl jste mi, že si nezaznamenáváte, které léky nemocným podáte?“

„My nepodáváme léky. Tedy, ve většině případů.“

„A co tady tedy děláte?“ zeptal se doktor Alma.

„Poskytujeme pacientům odpočinek, soukromí a zdravou stravu. My —“

„Bylo mi řečeno, že jste měli Horace Shelbyho pod značnou dávkou sedativ,“ vložil se do řeči Mason. „Kdo mu je podával?“

„Značná dávka sedativ?“ zeptal se doktor Baxter nevinně.

„To jsem vyrozuměl,“ odtušil Mason.

„Panu Shelbymu předepisoval léky soukromý lékař odjinud,“ odpověděl doktor Baxter. „My samozřejmě dodržujeme poctivě medikaci, předepsanou osobním doktorem pacienta.“

„Kdo je ten doktor?“

„Nemohu si teď na jeho jméno vzpomenout.“

Mason se rozhlédl po pokoji, prohlédl si nemocniční železnou postel, umyvadlo, toaletní stolek se zrcadlem, ošlapané lino na podlaze a vybledlé závěsy na oknech.

„Kam vedou tyhle dveře?“ zeptal se Mason.

„Do koupelny,“ odpověděl doktor Baxter.

Mason prudce rozevřel dveře, prohlédl si staromódní vanu, toaletu, ošlapané lino a matné zrcadlo na mělké galerce.

„A tyhle dveře?“ pokračoval právník.

„To je šatník. Tam mají pacienti šatstvo.“

„Díval jsem se tam,“ podotkl doktor Alma. „Všechno je pryč.“

Mason nahlédl do skříně a přeměřil si zrakem řadu prázdných ramínek.

„Vzal si všechno s sebou?“ zajímal se Mason.

„Pokud víme, tak všechno,“ odpověděl doktor Baxter. „Samozřejmě nutno poznamenat, že tady neměl skoro žádné osobní věci. Holila ho pečovatelka Měl s sebou kartáček a zubní pastu a ty zbyly v galerce v koupelně. A kromě toho měl už jen šaty, ve který sem byl přijat.“

„Jinými slovy,“ dodal Mason, „neměl ten člověk ani potuchy, že je odvážen do sanatoria.“

„To jste řekl vy,“ odvětil doktor Baxter, „já se k tomu nemohu vyjádřit, protože o tom opravdu nevím nic bližšího.“

„Člověk, který jde do sanatoria, si s sebou bere alespoň kufr oblečení,“ poznamenal Mason. „Pyžama, spodní prádlo, trička, ponožky, kapesníky a tak dále.“

„Normální člověk,“ opravil ho doktor Baxter.

„A Horace Shelby nebyl normální?“

„V žádném případě. Byl popudlivý, nervózní, excitovaný, agresivní a odmítal spolupracovat.“

„Kdo ho sem přivezl?“

„Jeho příbuzní.“

„Kolik?“

„Dva.“

„Borden Finchley a Ralph Exeter?“

„Jeden byl Finchley, toho druhého jménem neznám. Měli s sebou také zdravotní sestru.“

„Paní Finchleyovou?“

„Myslí, že ano.“

„A ti tři dotáhli Shelbyho na jeho pokoj?“

„Zapsali ho do našeho sanatoria. Zrovna byl dost neklidný, ale ta sestra mu podala nějakou sedaci.“

„A vy víte, co to bylo za sedativum?“

„Vím jen, že mu to píchla.“

„Pověděla vám, co je to?“

„Prý to má předepsané od svého stálého lékaře.“

„A viděl jste kopii toho předpisu? Víte, kdo je ten doktor?“

„Věřil jsem tomu, co říkala. Je to diplomovaná sestra.“

„V tomhle státě?“

„Myslím, že v Nevadě. Nevím.“

„Jak víte, že je to diplomovaná sestra?“

„Říkala to — samozřejmě také podle toho, jak zvládala danou situaci. Z jejího jednání bylo patrné, že má praxi.“

Mason se najednou otočil, vzal jednu ze židlí, které v místnosti stály, přinesl si ji k šatníku, vylezl na ni a zašmátral v temných koutech nejvyšších přihrádek.

„A copak je tohle?“ zeptal se a vytáhl odtamtud pár popruhů.

Doktor Baxter zaváhal, odkašlal si a teprve potom řekl: „To jsou popruhy.“

„Samozřejmě, že to jsou popruhy,“ udeřil na něho Mason. „Jsou to kurty. K čemupak jsou?“

„Používáme je ke zvládání pacientů, kteří nám působí potíže —je to běžná praxe ve všech nemocnicích, kde pečují o duševně choré.“

„Jinými slovy tím člověka připoutáte k posteli?“

„Když to jeho stav vyžaduje.“

„A Horace Shelby byl připoután k posteli?“

„Nejsem si jistý. Mohlo to taky být.“

„A jak dlouho byl připoután k posteli?“

„Předpokládám, že velmi krátce. Kurty užíváme jen tehdy, když nelze pacienta jinak zvládnout a nevíme si s ním rady. Vidíte přece, že mu byl odňaty, pane Masone.“

„To je pravda, že mu byly odňaty,“ souhlasil Mason a předvedl dva kusy kožených popruhů, „ale tyhle byly rozříznuty ostrým nožem.“

„Můj ty skutku, opravdu!“ zvolal doktor Baxter.

„Pak tedy,“ pokračoval Mason, „pokud Horace Shelby uprchl, jak říkáte, musel mu někdo k tomu dopomoci. Někdo mu musel přeřezat kurty. Člověk připoutaný k posteli si bez nože těžko uřeže popruhy, které omezují jeho pohyb.“

Baxter neříkal nic.

Mason pohlédl na doktora Almu.

Doktor Alma řekl: „Tohleto místo si velmi pečlivě prověřím. Vy jste to tady zřídil, Baxtere?“

„Doktore Baxtere,“ opravil ho Baxter.

„Tak zřídil?“ Pozvedl Alma hlas.

„Ne. Koupil jsem to od chlapíka, který to tady vybudoval.“

„On je doktor medicíny?“

„Nezajímal jsem se o jeho kvalifikaci. Viděl jsem jeho licenci k provozování sanatoria a nechal jsem si ji převést na sebe.“

„Kým?“

„Osobou, která mi sanatorium prodala.“

„Radím vám, abyste byl ve dvě odpoledne u soudu,“ odtušil doktor Alma. „Myslím, že si s vámi bude chtít soudce Ballinger promluvit.“

„Nemohu se tam dostavit. Bohužel to nejde. Mám zrovna hodně pacientů a málo personálu. Snažili jsme se, jak jsme mohli, abychom získali kvalifikované zaměstnance, ale marně.“

„Sestry?“

„Sestry máme,“ vysvětloval Baxter, „a máme i jednu vrchní sestru, ale největší problém je se získáváním sanitářů. Momentálně všichni sloužíme dvojité směny.“

Na verandě se ozvaly něčí kroky.

Potom slyšeli hlas Paula Drakea, jak zdraví: „Ahoj, Perry.“

„Pojď dál,“ pozval ho Mason.

Drake vstoupil. Mason začal s představováním: „Doktor Grantland Alma, pan Drake; a doktor Baxter.“

„Vy jste ten detektiv?“ zeptal se doktor Alma.

„Přesně tak,“ odpověděl za něj Mason.

„Myslím, že pan Mason objevil klíčovou stopu,“ pokračoval doktor Alma.

„Klíčovou stopu?“ podivil se Drake.

„Klíčovou stopu ke zmizení Horace Shelbyho.“

„K útěku Horace Shelbyho,“ opravil doktor Baxter.

„Pokud já vím,“ nedal se doktor Alma, „ten muž je pryč a já nevím, jak zmizel, kam šel, ani kdo mu pomáhal.“

„Pomáhal si sám,“ odpověděl doktor Baxter.

„Vy tomu věříte?“ otázal se doktor Alma.

„Ano.“

„Dobrá,“ navázal doktor Alma, „vezmu vás tedy za slovo.“

„Co tím myslíte?“

„Drželi jste ho tady jako nesvéprávného starce,“ vyštěkl doktor Alma, „Jako dezorientovaného člověka, který není schopen postarat se sám o sebe a o své záležitosti.

Když odmítal vaši péči, přikurtovali jste ho k posteli. Nepouštěli jste k němu žádné návštěvy a nepouštěli jste k němu ani advokáty.

A nyní si klidně tvrdíte, že ten muž byl natolik prohnaný, že si našel způsob, jak přeřezat kurty, vstal z postele, oblékl se a proplížil se branou na ulici — zmatený stařec, který nemá u sebe ani peníze na autobus, a přece zmizel.

Přijďte tedy k soudu a vypovězte tam pod přísahou, že jste ho považoval za senilního, nesvéprávného člověka, který není schopen starat se sám o sebe, a uvidíme, co vám na to soud řekne.“

„No, počkejte, počkejte,“ ohradil se rychle doktor Baxter. „Samozřejmě, že mu mohl někdo pomoci. Chtěl jsem jenom vyjádřit, že mu určitě nepomohl nikdo z tohoto zařízení. Nechtěli jsme ho tedy nijak propašovat odtud, aby nemohl být naplněný soudní příkaz.“

„Nejde o to, co jste chtěl vyjádřit, ale o to, co jste opravdu řekl,“ odsekl doktor Alma. „A pokud jde o mě, já tady končím. Vracím se a sepíšu svoji zprávu pro soud… Co vy, pane Masone?“

„Nevím, co bych získal dalším setrváváním zde,“ souhlasil Mason s pohledem na nešťastného a skleslého doktora Baxtera. „Zejména, když se všichni sejdeme odpoledne u soudu… Vyrozuměl jsem, že byl doktor Baxter obeslán?“

„Pokud ještě nebyl, tak bude,“ zahřměl doktor Alma. „Na to osobně dohlédnu.“

„No, počkejte, počkejte,“ bránil se doktor Baxter. „Já si nemohu dovolit běhat k soudu. Mám málo personálu a —“

„Chápu vás,“ přerušil ho doktor Alma falešně soucitně. „Mně se to taky čas od času stává. Předvolají mě k soudu a ztratím tak den ze své ordinace. To je ale prostě jedna z povinností naší profese, že, doktore?“

Mason se odebral ke dveřím a vzal si Drakea stranou. „Jsi tu tím autem, ve kterém máš přenosný telefon?“ zeptal se právník.

Drake přikývl.

„Dobrá,“ pokračoval Mason, „vyšli své lidi do práce. Chci všechny, které se ti podaří sehnat na čtyřiadvacetihodinové pátrání.“

„Všechny?“

„Chci sledovat Exetera, Finchleyho, paní Finchleyovou, tady doktora Baxtera — a ještě se poohlížet kolem, jestli nenarazíme na nějakou stopu, abychom zjistili, jak se odsud Horace Shelby dostal.“

Drake přikývl.

Mason pokračoval: „Mám takové tušení, že tady někdo zkouší nějakou habaďůru. Včera jsem si všiml cedulek, že tady shánějí pomocné síly. Ale dneska už jsou dole. To znamená, že se někdo na práci přihlásil a dostal ji — a dostal nejspíše noční směnu. Zjisti mi něco o takové osobě, protože to by mohl být něčí agent — někdo, koho sem Borden Finchley nasadil, aby dostal Horace Shelbyho z dohledu a doktor Alma ho nemohl vyšetřit.

Pokud někdo takový existuje, nešetři výdaji, abys o něm zjistil co nejvíc.“

Drake přikývl. „Dáme se do toho. Bude to ale stát dost peněz.“

„Aťsi,“ mávl rukou Mason. „Hrajeme těžkou hru a půjdeme do ní naostro.“

KAPITOLA 9

Soudce Ballinger zaujal své místo přesně ve dvě hodiny odpoledne.

„Budeme pokračovat v přelíčení týkajícího se záležitosti správce majetku Horace Shelbyho.

Vidím, že je doktor Grantland Alma, který byl pověřen vyšetřením stavu Horace Shelbyho, přítomen, a proto vás soud žádá, abyste předstoupil a složil přísahu, doktore.“

Darwin Melrose se zvedl ze svého sedadla.

„Když soud dovolí,“ ozval se, „než začne slyšení doktora Almy, rád bych učinil prohlášení k soudu.“

„O co jde?“ zeptal se soudce Ballinger.

„Pan Perry Mason, obhájce Daphne Shelbyové, obešel soudní výnos o ustanovení správce majetku a ochraně Horace Shelbyho před vlivem osob, které by chtěly zneužít jeho stavu.

Zmanipuloval věci tak, že se padesát tisíc dolarů z majetku dostalo do rukou Daphne Shelbyové, tedy právě osoby, před kterou měl být Horace Shelby ochráněn soudním příkazem.“

„Jak to udělal?“ zeptal se soudce Ballinger. „Cožpak jste nepředali bance kopii soudního rozhodnutí?“

„Jestli si soud vzpomíná,“ vysvětloval Melrose, „dal jsem bance speciální pokyn — pokyn, podle kterého má celou hotovost ze Shelbyho účtu předat do správy Bordenu Finchleymu, jako správci majetku.“

„A banka to neudělala?“ zeptal se dále soudce Ballinger. „Udělala.“

„Jak se tedy mohl Mason zmocnit padesáti tisíc dolarů z těch peněz?“

„Ne z těchto, ale z jiných peněz.“

„Uvedených ve vašem pokynu?“ zajímal se soudce Ballinger.

„No,“ zaváhal Melrose.

„Pokračujte,“ vybídl ho soudce Ballinger úsečně.

„Tyto peníze nebyly zahrnuty v tom konkrétním pokynu — tedy ne výslovně, ale týkala se jich myšlenka onoho pokynu.“

„Inu, než se ponoříme do této záležitosti, pojďme si ověřit, jak moc je Horace Shelby nekompetentní,“ rozhodl soudce Ballinger. „Jsem si vědom toho, jak je doktor Alma pracovně vytížen a že zrovna touto dobou mívá čekárnu plnou pacientů. Proto bych ho chtěl předvolat ihned, vyslechnout ho a nechat podrobit křížovému výslechu, aby se poté mohl vrátit do své ordinace.“

Soudce Ballinger se po těch slovech obrátil k doktoru Almovi a dal tak Darwinu Melroseovi nepříjemně najevo, že mu byla odebrána iniciativa.

„Vyšetřil jste Horace Shelbyho, doktore?“ začal soudce Ballinger.

„Nevyšetřil.“

„Proč ne?“

„V době, kdy jsem tam přišel, už se nenacházel v tom takzvaném sanatoriu.“

„A kde je?“

„To nevím.“

„Jak k tomu došlo?“

„Opět musím odpovědět, že nevím. Mám však vlastní názor, který se opírá o určité věci, které jsem objevil.“

„Jaké věci?“

„To takzvané sanatorium není nic jiného než jakási ozdravovna. Vede je člověk, který sice užívá titulu doktor, ale podle mého názoru je naprosto nekompetentní v psychiatrické medicíně.

Našli jsme důkazy, že byl Horace Shelby přikurtován k posteli — možná i od chvíle, kdy byl umístěn do sanatoria. Dále jsme zjistili, že zařízení neužívá žádné chorobopisy ani další základní zdravotní dokumentaci. Podle mého názoru je to velice nechutné místo, dobré asi hlavně pro násilné zadržování člověka proti jeho vůli.

Zkoušel jsem zjistit, zda se panu Shelbymu podařilo uprchnout na vlastní pěst anebo jestli byl přemístěn lidmi ze sanatoria, kteří se jej snažili dostat z dosahu, abych ho nemohl vyšetřit.

Ve spojení s mým pátráním se mi dostalo velmi pozoruhodné odpovědi od provozovatele zařízení, podle něhož se panu Shelbymu podařilo utéct bez cizí pomoci.

Zeptal jsem se ho tedy, zda tento muž, o kterém prohlašoval, že je neschopen postarat se sám o sebe, a jenž musel být přikurtován k posteli, měl tedy podle něho dost intelektu a vynalézavosti k tomu, aby se zmocnil nepozorovaně nějakého nože, přeřezal si řemeny, nepozorovaně se vzdálil ze sanatoria a bez jakýchkoli prostředků na taxi nebo autobus zmizel tak, že není k nalezení. Upozornil jsem ho, že žádný jiný závěr se z jeho tvrzení nedá vyvodit.“

„Když soud dovolí,“ vložil se do řeči Darwin Melrose, celý brunátný, „musím trvat na tom, že toto není řádné svědectví od psychiatra, i když byl stanoven soudem jako expert. Vypovídá o svých závěrech, ale ne z vyšetření pacienta, nýbrž z rozhovoru s doktorem Baxterem.“

Soudce Ballinger se zamyšleně zamračil. „I když ta interpretace dává smysl,“ řekl… „Ví kdokoli v této místnosti, kde se Horace Shelby teď nachází? A ptám se zejména obou právních zástupců. Mám v úmyslu činit oba právní zástupce v tomto případě plně zodpovědnými za jednání jejich klientů.“

Melrose se ozval: „Chci soud ujistit, že ani netuším, kde je teď Horace Shelby, jakož ani můj klient, Borden Finchley, ani jeho manželka Elinor Finchleyová. Také Ralph Exeter, jenž je s nimi na návštěvě v domě Horace Shelbyho, mi řekl, že o Horacovi Shelbym nic neví.

Je mi však známo, že ona mladá dáma, Daphne Shelbyová, tedy žena, která se snažila využít svůj vztah k panu Horacovi Shelbymu, není přítomna ve svém hotelu, nepřevzala si žádné vzkazy a přestože toto líčení pokračuje, není zde přítomna. A myslím, že ani její zástupce neví, kde se v současné chvíli nachází.“ Soudce Ballinger se zamračil. „Pane Masone?“ zeptal se. Mason pomalu povstal, otočil se za zvuky, které napovídaly, že právě někdo vešel do soudní síně a aniž by se jeho výraz nějak změnil, pronesl jen: „Jelikož Daphne Shelbyová právě dorazila, myslím, že bude moci mluvit sama za sebe.“

Daphne se přihrnula k němu. „Ach, pane Masone, omlouvám se. Uvízla jsem v dopravní zácpě a —“

„To je v pořádku,“ uklidňoval ji Mason. „Jen se posaďte.“ Mason se otočil k soudci a řekl: „Pokud jde o mě, zmizení Horace Shelbyho mě velmi překvapilo. Byl jsem do sanatoria přivolán doktorem Almou, který mě taky první zpravil o tom, že pan Shelby už tam není.“

Soudce Ballinger rozhodl: „Soud nebude posuzovat žádný fiktivní případ. Pokud není v tuto chvíli možné, aby doktor Alma vyšetřil Horace Shelbyho, budeme pokračovat, až se tak stane.“

„Ale co s onou manipulací majetku panem Masonem, díky níž se plných padesát tisíc dolarů dostalo mimo kontrolu správce majetku?“ Soudce Ballinger pohlédl na Masona, pak na Melrosea. V jeho výrazu tváře pohrával lehounký úsměv. „Porušil pan Mason nějaký příkaz tohoto soudu?“ zeptal se.

„Žádný soudní příkaz mu nebyl doručen — ne, Vaše Ctihodnosti.“

„Porušila banka nějaký příkaz tohoto soudu?“

„No… Banka samozřejmě věděla, že byl ustaven správce majetku.“

„A banka vyplatila peníze, které od ní převzal správce majetku?“

„Ne, Vaše Ctihodnosti. Banka vyplatila peníze dřív, než měl správce majetku příležitost je převzít.“

„A váš příkaz bance neobsahoval v sobě krytí všech účtů, kreditů a uložených peněz? A správce majetku nevydal pokyn k převedení účtu Horace Shelbyho na vrub účtu správce majetku?“

„Neproběhlo to úplně tak přesně,“ odpověděl Darwin Melrose. „Banka dostala pokyn, aby vyplatila správci celou sumu, která se nachází na úctě Horace Shelbyho.“

„A kde se vzaly ty peníze, o kterých vy mluvíte?“

„Tyto peníze přišly na účet dodatečně a byly z účtu odebrány, než měl správce majetku možnost se o nich dozvědět.“

„Ale tyto peníze nebyly výslovně uvedeny ve vašem pokynu bance?“

„Tyto peníze ne.“

Soudce Ballinger zavrtěl hlavou. „Takové situace by se měly lépe předvídat,“ řekl soudce. „Rozřešíme to s bankou později, ale co se týče pana Masona, jemu žádný pokyn předán nebyl. Pan Mason bere situaci tak, že je Horace Shelby schopen starat se sám o své záležitosti a provádět vlastní transakce, a pokud ten člověk měl dost duševních schopností uprchnout bez cizí pomoci ze zařízení, kde byl připoután k posteli, nezdá se, že by byl dezorientovaný, senilní a nekompetentní.“

„To my nevíme, zda byl ten útěk realizován bez cizí pomoci,“ namítl Darwin Melrose.

„To máte pravdu,“ připustil soudce Ballinger, „a tu věc považuje soud za velmi důležitou.

Otevírají se tady některé nepěkné možnosti, jak se vše mohlo odehrát. Pokud by se zjistilo, že byl Shelby odsunut ze sanatoria proto, aby ho doktor Alma nemohl vyšetřit, soud by byl nucen přijmout velmi drastická opatření.

Přelíčení bude pokračovat příští středu ve čtyři hodiny odpoledne. Do té doby záležitost odročuji.“

Mason naznačil Daphne, aby ho následovala a opět ji zavedl do místnosti pro svědky.

„Musíte se mnou udržovat kontakt, Daphne,“ začal vážně. „Podnikl jsem vaším jménem řadu operací a marně se vás snažím dostihnout. Několikrát jsem se vás pokoušel zastihnout z kanceláře, nechával jsem vám v hotelu vzkazy, a —“

„Ach, moc mě to mrzí,“ přerušila ho Daphne. „Pane Masone, odpusťte mi to, prosím. Zapletla jsem se do takové záležitosti a —Nemohu vám to teď všechno vysvětlovat. Byla bych tady včas, nebýt té hrozné dopravní zácpy. Doprava po magistrále je poslední dobou úplně nemožná!“

„To všechno vím,“ odpověděl Mason, „ale potřebuji, abyste udržovala spojení s mojí kanceláří. Máte mé telefonní číslo, stačí občas zvednout telefon a zavolat.“

Její oči rychle uhnuly před jeho pohledem. „Ano, já vím.“

„Podívejte,“ pokračoval Mason, „povězte mi, co se stalo?“

Její široké, nevinné naivní oči k němu vzhlédly. „Co by se mělo stát?“

„Zdálo se mi, jako byste se cítila provinile,“ řekl Mason.

„Proč provinile?“

„To nevím. Vy jste věděla, že váš strýček zmizel z toho sanatoria?“

Hořkým tónem odvětila: „Není to pro mne žádné překvapení. Nechtěli dovolit, aby ho vyšetřil soudem stanovený lékař.“

„Tak to vypadá,“ připustil Mason, „ale někdy to vysvětlení, které se nejvíc nabízí, není to jediné ani to správné.

Po vás tedy nyní chci, abyste udržovala spojení s mojí kanceláří a abyste udržovala spojení s hotelem, abyste si mohla eventuelně převzít vzkazy, které vám tam nechám. Je to jasné?“

„Ano. Ještě jednou se omlouvám, pane Masone.“

„Říkala jste, že jste měla problémy s dopravou,“ začal Mason svoji otázku, „jela jste s někým?“

„Ne, to ne. Já… No, svým způsobem… Jela jsem autem jednoho přítele.“

„Kterého přítele?“ zajímal se Mason.

„Strýčka Horace.“

„Jeho autem?“ divil se Mason. „Finchley přece převzal jeho auto ve stejné chvíli, kdy převzal správu nad jeho majetkem.“

Sklopila oči a řekla: „O tomhle autě pan Finchley nevěděl.“

Mason uzavřel jejich rozhovor: „Podívejte, mladá dámo, já se teď musím vrátit do své kanceláře. Mám tam rozděláno několik věcí. Myslím, že bude lepší, když se tam tak za hodinu zastavíte a trošku detailněji si to ještě spolu projdeme.“

„Ale co chcete zjistit?“

„Ještě nevím,“ odpověděl Mason. „Uvidíme. Jak jste se dostala k dalšímu autu Horace Shelbyho?“

„Bylo to prostě strýčkovo další auto.“

„O němž nevěděli?“

„Ano.“

„Dobré auto? Nějaké starší?“ zeptal se.

„Prakticky nové,“ odpověděla.

Mason na ni zkoumavě hleděl.

Ozvalo se zaklepání na dveře.

Mason je otevřel.

Vstoupil soudní poslíček a oznámil: „Máte telefon, pane Masone. Říkají, že je to velmi důležité a že si ho máte hned převzít.“

„Dobrá,“ souhlasil Mason. „Omluvte mě na okamžik, Daphne.“

Mason následoval poslíčka do soudní síně.

„Můžete si to převzít na úředním stole,“ řekl úředník.

Mason přikývl, vzal sluchátko a ozval se: „Haló.“ Z druhého konce zaslechl vzrušený hlas Paula Drakea.

„Ukázala se Daphne u soudu, Perry?“

„Ano.“

„A řekla ti něco o tom, co podnikala?“

„Ne.“

„A ty ses jí na to podrobněji neptal?“

„Právě jsem začal,“ odtušil Mason.

„Tak toho nech,“ řekl Paul Drake. „Nech ji jít. Pověz jí, ať se s tebou spojí zítra ráno. Nech ji jít.“

Mason namítl: „Chová se nějak podivně, Paule, a tvrdí, že má Shelbyho auto, o kterém Finchley neví a —“

„Je toho víc, o čem nikdo neví,“ přerušil ho Drake. „Nemám čas ti to teď všechno vysvětlovat, ale nech ji teď jít svou cestou. Vysvětlím ti to, hned jak se vrátíš do kanceláře.“

„Počkej,“ ozval se Mason, „začíná mi svítat. Tys prověřil ten tip, že by se někdo mohl včera večer přihlásit v sanatoriu do práce?“

„Přesně tak.“

„Je nějaká naděje, že —“ zeptal se Mason, když se předtím opatrně ohlédl přes rameno, zda ho někdo neposlouchá.

„Nemluv o tom do telefonu,“ varoval ho Drake. „To není šance, ale jistota. Sejdeme se v kanceláři. A nedávej Daphne najevo, že bys měl nějaké podezření.“

„O.K.,“ souhlasil Mason. „Budu tam za dvacet minut.“

Právník zavěsil a vrátil se do místnosti pro svědky.

Daphne už tam ale nebyla.

Mason tedy opustil svědeckou místnost, přešel do předpokoje pracovny soudce Ballingera a řekl jeho sekretářce: „Mohla byste soudce požádat, zda bych s ním nemohl na chvilku promluvit ohledně důležité záležitosti?“

Sekretářka zvedla telefon, předala zprávu a řekla Masonovi: „Soudce Ballinger vám nechá vzkazovat, že můžete jít dál.“

Mason přikývl, obešel sekretářem stůl a vstoupil do soudcovy pracovny. „Pane soudce,“ začal, „učinil jsem před soudem prohlášení, o jehož pravdivosti jsem byl v tu chvíli zcela přesvědčen, avšak od té chvíle se situace poněkud změnila.“

Soudce Ballinger si Masona měřil sympatizujícím pohledem.

„Chápete jistě, pane Masone, že se jedná o choulostivou záležitost, takže bych nerad řekl cokoli, čím bych vás postavil do obtížné pozice, ani bych nerad z vašich úst slyšel něco, co by mě vyřazovalo z dalšího průběhu přelíčení.“

„Rozumím,“ souhlasil Mason. „Mám na mysli věc, která souvisí s mým prohlášením před vaším soudem, totiž že nemám ani tušení, kde se nachází Horace Shelby.“

Pohled soudce Ballingera se rázem přiostřil. „A ten výrok nebyl pravdivý?“ zeptal se.

„Ten výrok byl naprosto pravdivý,“ vysvětloval Mason.

„Ale přestože jste se takto vyjádřil, víte, kde se nachází Horace Shelby?“

„Ne,“ pokračoval Mason, „ale myslím, že je korektní, abych vás zpravil o tom, že jsem objevil stopu, která mě možná dovede k panu Shelbymu ještě před skončením celého procesu.“

Soudce Ballinger novou informaci zvážil a řekl: „Myslím, že bude naprosto v pořádku, když mi o vaší stopě povíte, protože tento soud má maximální zájem o to, aby byl pan Shelby vyšetřen doktorem Almou. Aniž bych se chtěl tímto výrokem nějak zdiskreditovat, po pravdě řečeno si myslím, že je velmi důležité, aby k tomu vyšetření došlo co nejdříve.“

„Rozumím,“ odtušil Mason. „Jestli chcete, mohu vám povědět o té stopě.“

„Ano, myslím, že tolik mi můžete bez obav říci,“ rozhodl soudce Ballinger.

Mason začal: „Je zde možnost, že Daphne Shelbyová ví, kde se nachází její strýc.“

Soudce Ballinger pozvedl obočí. Chvíli v něm zápasila lidská zvědavost se soudcovskou zdrženlivostí, ale lidská nátura nakonec zvítězila.

„Co vás přivedlo k té myšlence?“ zeptal se soudce Ballinger.

„Existují důkazy,“ vysvětloval Mason, „že si Daphne Shelbyová koupila auto, které si ihned odvezla a je možné, že se vypravila do sanatoria Goodwill v El Mirar, kde ji nikdo neznal, a nechala se zaměstnat jako noční ošetřovatelka.“

„Včera večer?“ zeptal se soudce Ballinger.

„Včera večer,“ přitakal Mason.

„A zeptal jste se jí na to?“

„Neměl jsem příležitost. Sám jsem se to dozvěděl teprve před nějakými dvěma minutami.“

Soudce Ballinger náhle zvrátil hlavu nazad a dal se do smíchu.

Mason tiše vyčkával.

Nakonec soudce pokračoval: „Masone, nemohu říci nic, čím bych zkompromitoval své postavení v této kauze. Avšak, jestli vás to potěší, nejsem dnešní.

Jsem rád, že jste mi pověděl o těch novinkách, protože jste tím poskytl úlevu mým obavám. Avšak myslím, že tento rozhovor došel už dost daleko a jeho obsah, samozřejmě, zůstane mezi námi dvěma. Myslím, že bylo vaší povinností mě o těch věcech zpravit. Řeknu vám také to, že pokud se vám podaří zkontaktovat s Horacem Shelbym, chci, aby ho ihned doktor Alma vyšetřil. Z důvodů, které teď jistě nemusím zmiňovat, považuji za velmi důležité vyšetření stavu Horace Shelbyho v nejbližším možném termínu.“

Mason přikývl. „Myslím, že vám rozumím.“

„Nepochybuji o tom,“ řekl soudce Ballinger a po chvilce dodal: „Ani vy nejste dnešní.“

KAPITOLA 10

Paul Drake už čekal na Masona v jeho kanceláři.

Mason pohlédl na Dellu Streetovou. „Nějaké hovory, Dello?“

Sekretářka zavrtěla hlavou.

Mason se otočil na Drakea. „Tak co se dělo, Paule?“

„Nemám to všechno najisto,“ začal Drake, „protože jsem se bál klást příliš přímých otázek, ale povím ti to v kostce.

Včera odpoledne vylezla ze zbrusu nového auta před sanatoriem dívka, která odpovídala popisu Daphne Shelbyové, a přihlásila se na jejich výzvu, ve které hledali ženu na výpomoc.

Vypadá to, že je sanatorium momentálně úplně plné a že potřebují každou ruku. Chtěli někoho, kdo by stlal postele, uklízel a vykonával práci pomocné ošetřovatelky.

A dívka, která měla sloužit od deseti večer do sedmi do rána, dala výpověď, takže náš přítel doktor Baxter měl hlavu v pejru. Ta dívka — já ji budu říkat Daphne, protože podle mě to byla ona — řekla, že se beze všeho vrátí v deset a začne s prací ihned.

Nikdo nezaznamenal číslo jejího auta. Představila se jako Eva Jonesová a prý má nějaké zkušenosti s péčí o staré lidi.

Doktor Baxter žádné její reference nevyžadoval, protože potřeboval výpomoc.

Pracovala celou noc, byla čiperná, inteligentní a svou práci zastala. Doktor Baxter několikrát v noci vstal, aby ji zkontroloval, a všechno vypadalo bezproblémově.

V šest hodin ráno nastupovaly do služby kuchařka a dvě takzvané sestry, aby připravily snídani a po ní začaly stlát postele.

Ty už v sanatoriu pracovaly déle a vyznaly se. Hlavní potíž tam měli právě s noční službou od deseti do sedmi.

Nová dívka byla naposledy spatřena asi ve tři čtvrtě na šest ráno. Když přišla do práce kuchařka, ještě tam byla. Měla zůstat asi do sedmi a pomoci se snídaní, ale od té doby už ji nikdo neviděl.

Nějakou dobu měli všichni plné ruce práce s přípravou a rozdáváním snídaně. Potom zašli i do buňky číslo 17 ustlat a podívat se, co by potřeboval její obyvatel, který jim působil takové potíže, že ho museli přikurtovat k posteli.

A našli jeho postel prázdnou. Horace Shelby zmizel a ona nová dívka se taky vypařila.

Zatím nepřítomnosti dívky nepřikládali žádný význam. Všichni si mysleli, že prostě špatně pochopila svůj pracovní rozvrh a ještě pořád předpokládají, že v deset večer zase nastoupí na noční.

Prověřil jsem také ten tvůj tip s tou cedulkou „Hledáme výpomoc“ a zjistil, že byla zaměstnána Eva Jonesová. Představil jsem se jako člověk z berňáku a zeptal se jich, co o ní ví. Získal jsem její udanou adresu a hlavně její popis.

Odebral jsem se na tu adresu, kde samozřejmě o žádné Evě Jonesové nikdy neslyšeli. A navíc nikdo takový, kdo by odpovídal popisu Evy Jonesové, na té adrese nebydlí.

Takže si můžeš dát dvě a dvě dohromady, Perry. Koupila auto a zaparkovala ho před sanatoriem. Nevypařila se hned v noci, protože tím by způsobila příliš velký poprask. Počkala, až přijde ráno do práce kuchařka, pak si vypůjčila v kuchyni ostrý nůž a přeřezala Horacovi Shelbymu kurty, kterými byl připoután k lůžku. Pomohla mu obléci, dovedla ho k vozu a odvezla.“

Mason zamyšleně přikyvoval. „Co všechno máš o tom autě?“

„Vystopoval jsem ty záznamy přes banku a dopravní oddělení. Daphne Shelbyová si včera ve městě koupila nového forda. Zaplatila šekem Investors National Bank a žádala okamžité dodání.

Lidem v autosalónu byl její spěch trochu podezřelý, ale když jim v bance šek bez řečí proplatili, zařídili okamžitou registraci a auto vydali.

Má značku LJL 851, ale jak už jsem řekl, nikdo neví, jakou značku mělo auto, kterým přijela ta takzvaná Eva Jonesová do sanatoria. Ví se jen, že to byla nová fordka.“

Mason se mezitím usadil na roh psacího stolu a v hlubokém zamyšlení si pohupoval jednou nohou.

„Naše malá naivka se zřejmě ve skutečnosti dost vyzná.“

„Co tomu všemu řekne soud?“ zajímal se Drake.

„Záleží na tom,“ odtušil zahloubané Mason.

„Na čem?“ zeptala se Della Streetová.

„Jaká jsou fakta. Pokud byl učiněn pokus bezdůvodně nechat prohlásit Horace Shelbyho nesvéprávným, je to jedna věc.

Na druhé straně mohl Borden Finchely jednat v dobré víře a předpokládat, že Daphne Horace zneužívá a snaží se mu vloudit do přízně tak, aby pro sebe urvala hromadu peněz.

Jakmile se podaří nechat Horace Shelbyho vyšetřit doktorem Almou, dozvíme se od něho, jak s ním bylo v sanatoriu nakládáno, jak byl připoután k posteli a to všechno.

Pokud ho naši spiklenci opravdu chtěli nechat bezdůvodně prohlásit nesvéprávným, nemohou si dovolit, aby k tomu došlo. Zarazí to za každou cenu.“

„Co tím myslíte: za každou cenu?“ zeptala se Della Streetová.

„Vraždu,“ odtušil Mason.

„Vraždu?“ vyhrkla Della Streetová.

Mason přikývl.

„Ale jak by jim mohla pomoci vražda?“ divila se Della.

„Vražda sama o sobě nepomůže,“ vysvětloval Mason. „Museli by spáchat vraždu tak, aby ji mohli hodit na Daphne Shelbyovou. Jejich argumentace by byla velmi jednoduchá: Daphne unesla Horace ze sanatoria a donutila ho sepsat závěť ve svůj prospěch. Potom Horace Shelby ještě během té noci zemře z rádoby přirozených příčin. Avšak těmto přirozeným cestám bylo pomoženo Daphne Shelbyovou. Musíme Daphne urychleně najít, abychom ji ochránili před ostatními i před ní samou.“

Drake řekl: „Nasadil jsem svého člověka na sledování Daphne, jakmile opustila soudní síň. Máme číslo auta, kterým odjela, a o její skrýši bychom měli vědět během několika minut.“

Mason pohlédl na své hodinky. „Mohla se rozhodnout nejít tamodtud přímo do skrýše.“

„Co uděláme, až ji vypátráme?“ zeptal se Drake.

„Zavoláme doktora Almu, dovezeme ho tam a necháme ho vyšetřit Horace Shelbyho.“

„A když Shelby bude zmatený a dezorientovaný?“

„Necháme ho převézt do dobré nemocnice pod dohledem doktora Almy, půjdeme k soudu a uvidíme, jak se nám povede ve snaze nechat stanovit správce majetku.“

„A když nebude zmatený?“

Mason se zazubil. „Pak obviníme Finchleyovy ze zločinného spiknutí, zcela je zdiskreditujeme a necháme Horace Shelbyho prohlásit zcela svéprávným. Následovně, pokud bude Horace Shelby chtít, což se zdá jisté, může sepsat poslední vůli ve prospěch Daphne. A spadne opona.“

„Finchleyovi hrají o vysoké sázky,“ poznamenal Drake.

Mason přikývl.

Vtom se rozdrnčel tajný telefon.

Della Streetová zvedla sluchátko, krátce se zaposlouchala a pak řekla: „To je pro tebe, Paule.“

Drake si vzal od ní sluchátko a ohlásil se: „Drake u telefonu… Ano, nazdar, Jude… Cože?… Jak se to mohlo stát?“

Drake poslouchal poté celou minutu a nakonec pokračoval: „Kde jsi teď… O.K., počkej tam na další pokyny.“

Drake zavěsil, obrátil se k Masonovi a řekl: „Je mi to líto, Perry, ale ztratili jsem ji.“

„Ztratili jsme ji!?“ vyhrkl Mason.

„No, neztratili: ona nás setřásla.“

„Jak?“

„Musel jsem pracovat rychle,“ začal Drake, „takže jsem postavil před soudní budovu agenta, který se na ni měl pověsit. Byly tam trošku problémy s parkováním, a tak dostala hned od začátku malý náskok. Ale tím to asi nebylo. Prostě věděla, že se ji někdo pokouší sledovat, a tak se podle toho zařídila.“

„Jak?“

„Učinila náležitá opatření.“

„Jaká opatření?“

„Jela hustou městskou dopravou, aniž by se nějak zajímala o své okolí. Potom stočila kola do postranní ulice a náhle strhla vůz do protisměru, což je zakázáno. Navíc uprostřed rušného bulváru.

Takovým dobře provedeným manévrem samozřejmě lze získat dost času, pokud si vybereš správné místo. Když by tě při tom viděl policajt, jsi namydlenej, ale pokud ne, setřeseš tak své pronásledovatele, protože než se jim podaří na rušné ulici otočit, je pozdě.

A to se také přihodilo nám. Daphne strhla své auto do protisměru zrovna před kolonou, která vyjela na zelenou. A než se potom mému agentovi podařilo dostat za ní, měli mezi sebou už asi patnáct nebo dvacet aut. A Daphne zabočila do vedlejší ulice, objela blok a dojela až na křižovatku. Můj člověk tam dorazil krátce po ní a usoudil, že rovně nejela, protože už ji neviděl, ale musel si vybrat, zda pojede vpravo nebo vlevo. Zvolil pravou stranu, jelikož většina pronásledovaných by tudy jela.

No a dál už je to stará známá písnička. Když se ti tvůj objekt jednou ztratí, musíš mít velké štěstí, abys ho zase našel. Můj agent dojel na další rozcestí, musel se zase rozhodnout kudy, až nakonec prostě jednou hádal špatně.“

„To se tedy Daphne dostala do pěkné kaše,“ poznamenal Mason. „Pokud nebude jednat naprosto přímo, soud získá dojem, že chce mařit jeho výkon. A jestliže jedná v dobré víře a Borden Finchley ji najde dřív než my, je v nebezpečí ona i Horace.“

„Opravdu myslíte, že by se uchýlil i k vraždě?“ zeptala se Della Streetová.

„To nevím,“ odpověděl Mason, „ale v takovém případě nelze nic takového vůbec vyloučit. A právník musí brát v úvahu všechny možnosti.

Paule, povolej všechny muže, které můžeš sehnat, a pošli je na silnici do El Mirar. Zkuste lokalizovat auto Daphne Shelbyové.“

„V El Mirar nebude,“ namítl Paul Drake. „To by si netroufla.“

„Já myslím, že je to naopak jediné místo, kam si troufne,“ odtušil Mason.

„Vžij se do její pozice. Vydala se do sanatoria v El Mirar, jestli by tam nesehnala zaměstnání. Pokud by se jí to povedlo, chystala se zorganizovat útěk Horace Shelbyho a byla dost chytrá na to, aby ho realizovala v době, kdy nevzbudí moc rozruchu.

Na druhé straně si nemohla být jistá, že je někdo náhodou neuvidí nebo že budou kvůli nějaké neočekávané okolnosti odhaleni příliš brzy.

Proto by bylo z její strany velice chytré, pokud by odpoledne před útěkem zajela do nějakého motelu v El Mirar a zaplatila si tam dva pokoje s tím, že se k ní strýček připojí později.

Což by se nakonec také stalo.

Zaujalo mě také její vysvětlení, proč se dostavila k soudu pozdě. Tvrdila, že byla na dálnici hrozně hustá doprava a že jí proto jízda trvala déle, než očekávala.

V tu chvíli jsem ještě nevěděl, že jela autem, a proto mi bylo divné, jak to myslí.

Teď si však myslím, že jí prostě uklouzla čistá pravda ještě před tím, než si uvědomila, co půjde z takového prohlášení vyvodit.“

Drake pokyvoval. „O. K., Perry,“ řekl. „Půjdu teď k sobě a začnu shánět ty lidi.“

Mason zakončil jejich rozpravu: „Pročesej motely v El Mirar. Porozhlédni se, jestli se ti podaří najít nové auto Daphne Shelbyové, zaparkované před chatkou.“

KAPITOLA 11

Perry Mason a Della Streetová se právě chystali k odchodu, když se ozvalo kódované zaklepání na dveře, které neklamně znamenalo, že je za nimi Paul Drake.

Della otevřela dveře a Mason pozdravil: „Nazdárek, Paule, čekali jsme na zprávy od tebe a nakonec jsme se rozhodli vyrazit si na drink a menší večeři — chtěli jsme se pro tebe dole stavět a předat ti pozvánku. Ale když už jsi tady, můžeme tě pozvat osobně.“

Drake se zazubil. „Vaše lákadla by mě málem dostala,“ prohodil, „ale nejspíš si nakonec zase pošlu pro hamburgery a kafe v papírovém kelímku.“

„Co to?“ podivil se Mason. „Povedlo se ti něco vyšťourat?“

„Nejen to,“ odpověděl Drake, „máme Daphne Shelbyovou.“

„Můj ty skutku,“ zvolal Mason. „Kde?“

„Tvoje tušení se vyplatilo,“ vysvětloval Drake. „Poslal jsem své lidi, aby okukovali auta zaparkovaná před motely v El Mirar a nakonec jsme její vůz objevili v motelu Serene Slumber. Je v chatce 12 a je sama.“

„Sama?“ otázal se Mason.

Drake přikývl.

Mason přešel zpátky k psacímu stolu, posadil se do velkého otočného křesla a začal konečky prstů bubnovat na okraji desky stolu. „A co se stalo s Horacem Shelbym?“ zeptala se Della Streetová. Mason odpověděl: „Mohla ho někde schovat. Je možná v jiné chatce a —“

„V Serene Slumber není,“ přerušil ho Drake. „To mí lidé prověřili. Důkladně to tam proťukli a nenašli ani jednoho postaršího muže. Daphne Shelbyová tam má zaplacenou jen jednu chatku a v té je sama.“

„Pod jakým jménem se zapsala?“ zeptal se Mason.

Drake se zakřenil. „Pod svým vlastním.“

„Díky bohu za to,“ oddechl si Mason. „To nám dá alespoň nějaké východisko, až ji vyčmuchají.“

„Oni ji vyčmuchají?“ zeptala se Della Streetová.

„Pravděpodobně,“ přitakal Mason. „Ale osoba, která nás momentálně zajímá je Horace Shelby. Určitě ho budou chtít polapit, a pokud se k němu Finchleyovi dostanou dříve, než ho bude mít doktor Alma možnost vyšetřit, kdo ví, co se všechno může stát.

Paule, měj Daphne stále na očích. Musíme se přesvědčit, jestli ho náhodou neukrývá v nějakém jiném motelu.“

„Co by z toho měla?“ zeptal se Drake.

„To tedy nevím,“ připustil Mason, „ale mám takové tušení, že si dává pozor na to, aby ten, kdo vystopuje ji, automaticky neodhalil také Horace Shelbyho.

Takže Paule, nasaď na tu práci své lidi a dej vědět, kde tě budou moci sehnat, kdyby se něco dělo. Pak si přece klidně můžeš dát koktejl a po něm pěkný tlustý biftek s opečenými brambory a nějakými smaženými cibulovými kroužky a —“

„Zadrž, tomu se nedá odolat,“ žadonil Drake.

„Ty hamburgery, než se k tobě dostanou, už nebudou k jídlu,“ dodala Della Streetová. „A kafe bude chutnat po papíru z kelímku a —“

„No tak dobře!“ podlehl Drake.

„Jdeme,“ uzavřel jejich rozpravu Mason. „Zastavíme se cestou u tebe v kanclu a povíme jim, kde tě budou moci dostihnout.“

Drake dodal: „Něco mi říká, že se ten případ může pěkně rozjet a že bych se měl nacházet někde, kde budu mít okamžité spojení se svými lidmi.“

„Půjdeme někam rozumně blízko,“ slíbil Mason.

„Už jsem těm svodům podlehl,“ brzdil ho Drake, „takže si klidně tu propagandu můžeš ušetřit. Pojďme.“

U Drakea se stavěli cestou k výtahu. Detektiv dal instrukce dispečerovi ve službě a potom řekl: „Tak, a teď honem. Vsadím se, že si vybičuju chuť koktejlem a objednám bifteček a jakmile ho budou přede mě servírovat, zazvoní telefon, naléhavě mě někam odvolá a já pofrčím s —“

„Biftekovým sendvičem,“ dodala Della Streetová. „Necháme ti hned při objednávání donést sáček s pěkně namazanou bagetou.“

„Možná se vám to bude zdát jako legrace,“ vysvětloval Drake, „ale přesto to udělám. To je vynikající nápad.“

Poté se odebrali do restaurace Purple Lion, která patřila k Masonovým oblíbeným, a přitom se nacházela rozumně blízko jejich kanceláří.

Koktejl i jídlo si objednávali najednou.

„Takže,“ říkal Mason číšnici, „přineste nám papírovou tašku, tu nejčerstvější bagetu, jakou máte, a obrovskou porci másla — jak na opékané brambory, tak na stejkový sendvič.“

„Stejkový sendvič?“ podivila se číšnice. „Máte objednané jen tři extra vysoké bifteky, ale —“

„Tenhleten pán si možná bude muset ten svůj sníst jako sendvič, protože nás třeba bude muset rychle opustit,“ vysvětloval Mason.

„Ach, aha,“ opáčila s úsměvem. „Dobře, tak ty koktejly nechám přinést okamžitě. Bifteky nechám dát na oheň a máslo a tašku vám donesu, než stačíte ty koktejly vypít.“

Drake se zazubil a poznamenal: „To není špatný nápad. Kdyby to bylo nutné, budu si moci svůj příděl zbaštit cestou v taxíku… Sakra, Perry, co myslíš, že se to ta ženská vlastně snaží na vlastní pěst dokázat?“

„Čeká na něco,“ odpověděl Mason. „Ale můžeš vsadit krk na jednu věc: Horace Shelbyho bez dozoru určitě nikam nepustí — i kdyby to jeho kondice dovolovala.“

„Takže?“ zeptal se Drake.

„Takže,“ pokračoval Mason, „jednou ten člověk stejně bude muset jíst.“

„No, doufejme, že od ní nedostane hamburger,“ podotkl Drake. „Ty jsou prima, když je jíte čerstvé, ale jakmile si je strčíte do papírového sáčku, tak nasáknou a… Ale jo, dají se jíst, ale už jsem se jich najedl v kanceláři se sluchátkem u ucha tolik, že mě děsí jen ta představa.“

„A proč si tedy nedáš něco jiného?“ opáčil Mason.

„A co jiného si můžeš nechat dovézt?“ kontroval Drake. „Copak něco může nahradit starý dobrý hamburger se spoustou cibule?“

„Inu, když to položíš takhle,“ uznal Mason, „zní to skutečně lákavě.“

Číšníci mezitím donesli koktejly a po chvilce i bifteky.

Della Streetová gestem ruky zamítla své ženské privilegium, ukázala na Paula Drakea a řekla: „První obslužte jeho — jemu hrozí, že bude odsud odvolán.“

V tu chvíli se ke stolu přitočil vrchní číšník. „Je mezi vámi pan Paul Drake?“ zeptal se. „Mám pro vás hovor. Chcete ho přepojit sem?“

Paul Drake zaúpěl.

Mason přikývl. „Ano, prosím.“

Drake napíchl svůj biftek vidličkou a vložil ho mezi dvě poloviny bagety.

A zatímco číšník přicházel s telefonem, Drake si kus ukrojil a začal ho přežvykovat. Potom vzal sluchátko k uchu a s plnou pusou se ozval: „Ano, tady Drake.“

Ze sluchátka se ozval hlas. Drake chvíli poslouchal a pak řekl: „Momentíček.“

Obrátil se k Masonovi: „Hlásí se agent nasazený na Daphne Shelbyovou. Šla do čínské restaurace a objednala si porci jídla s sebou — čínu s rýží a kuře s ananasem. Vrátím se do kanceláře a —“

„Jen tady zůstaň,“ přerušil ho Mason. „Na to nebude čas. Co dělá náš objekt teď?“

„Čeká na svoji objednávku. Můj agent toho využil a odskočil si k telefonu.“

„Ona neví, že je sledována?“

„Neví. Když vyjížděla, hodně se rozhlížela, ale teď se asi cítí bezpečně.“

„Pověz svému chlapci, aby ji nepřestával sledovat,“ rozhodl Mason. „Nesmí ji za žádných okolností ztratit. Musíme vědět, kam má namířeno. To jídlo je pro Horace Shelbyho.“

„Chceš říct, že to můžu dojíst?“ zeptal se Drake s hranou nevěřícnosti.

„Můžeš to dojíst,“ ujistil ho Mason. „Pověz svému chlapci, že ji nesmí za žádných okolností ztratit.“

Drake předal po telefonu instrukce a poté vysunul svůj biftek z bagety a zvláštní pozorností ještě obdařil ty partie, kde se šťáva ze stejku smísila s rozehřátým máslem.

Nadšeně si vydechl a řekl: „Někdy mám pocit, Perry, že jsi pěkný tyran, ale tentokrát jsi mě mile překvapil. Myslel jsem, že budeš chtít, abych bez prodlení vyrazil po Horacovi Shelbym a nechal jídlo jídlem.“

Mason zavrtěl hlavou. „Nejdřív chci zjistit, co má Daphne Shelbyová za lubem, Paule. Něco se tady peče a my nevíme, co to je.“

„Není nějaká šance, že by ten chlapík byl opravdu mimo a Daphne ho jen proto skrývala z dosahu?“

„Pochybuji,“ odpověděl Mason. „Kdyby byl zmatený a dezorientovaný, určitě by ho nenechávala někde samotného a… Vždyť je mu, Paule, teprve pětasedmdesát. Dneska lidi berou samé vitaminy, drží diety a sledují svůj cholesterol, takže v pětasedmdesáti teprve jejich život vrcholí.“

„Někdo ale v takovém věku přeci jen už není duševně zcela v pohodě. A máme svědectví doktora, který ho označil za zmateného a dezorientovaného.“

„Jistě, ale současně nám není známo,“ namítl Mason, „jakou medikaci mohl mít v tu chvíli v sobě.“

Vrchní číšník odnesl telefonní aparát. Drake se s vervou pustil do svého bifteku, který jen tu a tam zapíjel mocnými doušky horké kávy.

Mason a Della Streetová jedli beze spěchu, ale také se nijak neloudali.

Servírka, která vycítila naléhavost situace, se zdržovala neustále v blízkosti jejich stolu.

Paul Drake nabral poslední opečený brambor, bohatě pozlacený rozteklým máslem a ochucený červenou paprikou.

„Tohle je po dlouhé době poprvé, kdy jsem si pořádně vychutnal večeři. Divil bych ses, Perry, jak je tahle práce vyčerpávající. A když ty vyfásneš nějaký případ, připomíná vývoj situace asi tak výbuch granátu.“

„Připouštím, že požaduji hodně expresních služeb,“ řekl Mason. „Mé případy se asi skutečně vyvíjejí na plný plyn.“

Drake opáčil: „To ty jsi ten, kdo má nohu na plynu. Jakmile se do něčeho pustíš, okamžitě to doženeš k vyvrcholení. Ostatní právníci, pro které pracuji, dodržují úřední hodiny, v půl páté odcházejí domů a zapomenou na svou práci až do devíti ráno dalšího dne.“

„Oni nepracují mým stylem,“ vysvětloval Mason.

„To nikdo,“ zazubil se na něho Drake.

Vrchní číšník se opět omluvně přiblížil s telefonním aparátem.

„Pro vás, pane Drakeu,“ komentoval své počínání.

Drake ho obdařil povzbudivým úsměvem. „Teď už to vůbec nevadí,“ řekl. „Jsem navečeřený. Dneska už žádný hamburger.“

S těmi slovy převzal telefonní sluchátko a ozval se: „Drake u telefonu… Ven s tím, Jime, vysyp to.“

Chvíli naslouchal, potom překryl mikrofon dlaní a informoval Masona: „Z restaurace odjela do motelu Northern Lights, zaparkovala svůj vůz přímo před pokojem číslo 21, letmo zaklepala na dveře, otevřela je a vešla dovnitř se dvěma taškami s jídlem.“

„A dál?“

„Zavřela dveře. Teď je uvnitř. Na rohu je telefonní budka, ze které volal můj agent.“

„Pověz mu, ať situaci dále sleduje,“ rozhodl Mason. „Zejména časový faktor. Chci přesně vědět, v kolik vešla, v kolik vyšla a kam dál míří… Mimochodem, nedáš si ještě trochu kávy, Paule?“

„Děláš si legraci?“

„Ne, myslím to vážně.“

Drake předal Masonovy instrukce po telefonu a s úsměvem se pohodlně rozvalil na své židlí. „Paul Drake,“ pronesl vážným tónem, „si dneska večer dopřává. Myslím, že si dám i zmrzlinový pohár s polevou.“

„Můžeš si klidně dopřávat, co hrdlo ráčí,“ potvrdil Mason. „Mám takové tušení, že tam Daphne vydrží pěkně dlouho a my tady budeme muset počkat.“

Beze spěchu si tedy dali moučník.

„A co teď?“ zeptal se Drake, když dojedli.

„Pořád čekáme,“ odpověděl Mason.

„Můžeme se přesunout ke mně do kanceláře,“ navrhl Drake. „Všichni mí lidé volají tam a moje spojovatelka je potom směruje na místo, kde se zrovna nacházím.“

Mason přikývl. „Zavolej k sobě a pověz jim, že se vracíme.“

„Doufám, že aspoň ty víš, oč se tady jedná,“ řekl Drake. „Mně to připadá všechno strašně zamotané.“

„I mně to tak připadá,“ připustil Mason. „Ale chci mít nejprve v rukou pár vysokých karet, než je položím na stůl.“

„Ty chceš vykládat karty na stůl?“ podivil se Drake.

„Budu muset,“ odvětil Mason, „dříve nebo později.“

„Ještě dnes večer?“

Mason přikývl, zavolal číšnici, podepsal šek, dal jí ještě deset dolarů spropitného a řekl: „Chtěl bych, abyste věděla, jak si ceníme vaší ochotné a milé obsluhy.“

Její tvář se nadšeně rozzářila. „No — to mě těší. Jste tak milý!“

Mason se ještě zastavil u vrchního číšníka a s další bankovkou a slovy: „ Mockrát děkuji, že jste se o nás tak staral a shodou okolností i číšnice u našeho stolu byla výtečná — kvůli takové člověk přijde příště zase.“

Vrchní číšník uctivě sklopil hlavu. „Je jedna z našich nejlepších. Přidělil jsem ji proto právě k vašemu stolu, pane Masone.“

„Děkuji,“ řekl Mason.

Cestou zpátky se Drake zeptal: „Nač tolik chvály, Perry? Peníze by přece stačily. O ty jim jde.“

Mason zavrtěl hlavou. „Oni uznání ocení.“

„Vyjádříš ho přece penězi.“

„To ne,“ nesouhlasil Mason. „Musíš použít jak peníze, tak uznání a chválu. Peníze bez pochvaly jsou vulgární. A slova bez peněz zase skoupá.“

„Takovým způsobem jsem nad tím nikdy neuvažoval,“ připustil Drake. „Ale možná právě proto máš vždycky v restauracích takovou dobrou obsluhu.“

„Ty snad ne?“ zeptal se Mason.

Drake se zazubil. „Ale jistě, posílám si sekretářku dolů do restaurace pro pár hamburgerů s hořčicí a cibulí a pintu kafe. A když mi to přináší, vždycky se usmívá. Tomu se říká služba s úsměvem.“

„S tím tvým stravováním budeme muset něco vyvést,“ prohlásil Mason.

„To neříkej dvakrát,“ odtušil Drake. „Teď, když jsem poznal, jak si žijí ostatní, jsem zruinovaný.“

Paula Drakea zanechali v jeho kanceláři. Mason a Della Streetová pokračovali dále do právníkovy pracovny.

„Daphne si dává večeři s Horacem Shelbym?“

Mason kývl.

„A vás ten případ tíží, že?“

Mason opět přikývl.

„Proč?“

„Tak za prvé,“ začal Mason, „je moje klientka velmi aktivní, a to velmi pokoutním způsobem. To se mi vůbec nelíbí. Za druhé se mi s ničím nesvěřuje a to se mi taky nelíbí. A za třetí skutečnost, že se tak horlivě snaží udržet Horace Shelbyho pod pokličkou, může znamenat jak to, že je pěkně mimo, tak to, že mají oba obavy z Finchleyovců, kteří by ho uvrhli zpátky do pěkně tvrdého sanatoria.“

„Inu,“ odtušila Della Streetová, „když člověka připoutají k posteli v jakémsi psychiatrickém útulku, kam ho zavlekli proti jeho vůli, není divu, že se brání ze všech sil, aby se tam nevrátil.“

„To je samozřejmě pravda,“ přitakal Mason, „ale situace může být ve skutečnosti mnohem složitější… Co myslíte, že dělá Borden Finchley a jeho žena? A co Ralph Exeter?“

„Cožpak je Drake nesleduje?“

Mason zavrtěl hlavou. „Jakmile jeho člověk objevil Daphne Shelbyovou, soustředil jsem se na ni. Ostatní jsou relativně nezajímaví a já nestojím o to, aby Finchley před soudem žaloval, že jsem ho nechal sledovat.“

„Myslíte, že by to poznal?“ zeptala se Della Streetová.

„Velmi pravděpodobně. Zkušený pátrač může sledovat svůj objekt nějakou dobu, ale když potřebujete sledovat tři osoby, někdo si toho nakonec všimne. A jakmile se se svými myšlenkami svěří těm ostatním a i oni se začnou obhlížet, není to už tak těžké odhalit svůj stín.

Samozřejmě se tomu dá zabránit, když na to máte dost peněz. Agenti se mohou prostřídávat nebo jich nasadíte na jednu osobu několik — můžete je mít před i za sledovaným objektem, a tak minimalizovat šanci, že by si někdo něčeho všiml. Ale v našem případě jsem nechtěl riskovat, takže my sázíme na objevení Horace Shelbyho. To je náš jackpot.“

„A co hodláte podniknout potom?“

„Záleží na tom, v jakém bude stavu,“ vysvětloval Mason. „Každopádně budu hrát fér. Jakmile si budu jistý, že jsme ho našli, nechám zavolat doktora Almu a zprostředkuji vyšetření. Pokud bude Shelby v pořádku, pustíme se do toho se vší vervou, abychom pomohli Daphne. Pokud ne — jestliže opravdu potřebuje někoho, kdo by se o něho staral, to bychom byli úplně někde jinde.

V každém případě se pokusím získat důkazy, které přimějí soud zrevidovat svůj příkaz ohledně Bordena Finchleyho. Myslím, že budeme mít brzy jiného správce majetku.“

Mason začal bezcílně procházet pracovnou.

Della věděla, že Perry Mason takto usilovně přemýšlí, a proto se usadila do bohatě polstrovaného koženého křesla pro klienty a zůstala nehybně sedět, aby právníkovy úvahy nerušila.

Velká kancelářská budova se postupně pohroužila do klidu noci.

Ticho náhle roztříštil zvonek tajného telefonu.

Jeho číslo znali jen tři lidé na světě — Pery Mason, Della Streetová a Paul Drake — a proto Mason zvedl sluchátko a ozval se rovnou slovy: „Ano, Paule?“

Drake začal: „Zrovna volal můj agent. Daphne je zpátky v motelu Serene Slumber. Když vycházela z motelu Northern Light, neměl možnost se utrhnout k telefonu. Skočila do auta a rozjela se, a tak musel hned za ní. Teď čeká na další instrukce.“

„Pověz mu, ať počká, dokud se tam nedostaneme,“ rozhodl Mason. „Pokud samozřejmě Daphne někam nepůjde. Pokud ano, musí se vydat za ní a ohlásit se při první příležitosti. Nemůžeme si dovolit pustit ji z dohledu.“

Mason zavěsil a kývl na Dellu Streetovou, která už měla ruku připravenou na vypínači.

Rychle spěchali chodbou a zastavili se až před dveřmi Paula Drakea. Mason zrovna sahal po klice, když se dveře zevnitř otevřely a objevil se v nich Drake.

„Připraveni?“ zeptal se Drake.

„Připraveni,“ přitakal Mason. „Jdeme.“

Sjeli výtahem a po parkovišti se dostali ke svým vozům. Drake je poté vyvedl po magistrále k odbočce na El Mirar.

Perry Mason věděl, že má Drake v autě mobilní telefon a několikrát si všiml, že ho detektiv za jízdy používá, aby se nechal co nejkratší cestou navést k motelu Serene Slumber.

Drake jel jistě a přesně, takže dorazili ve velmi slušném čase. Potom upozornil Mason blinkrem na světelnou tabuli, na níž stálo „Serene Slumber Motel“. Menší červený nápis pak hlásal: „Obsazeno.“

Drake zabočil na parkoviště a zaparkoval své auto. Masonovi trvalo několik sekund, než našel místo pro svůj vůz, protože všechny prostory na parkovišti byly obsazeny, a tak nakonec nechal auto u obrubníku.

Mason a Della se poté připojili k Drakeovi, který už stál v šeru ve společnosti vysokého mladíka.

„Myslím, že Jima Inskipa už znáš,“ začal Drake namísto představování, ale pak dodal: „Tohle je Della Streetová, sekretářka pana Masona.“

Inskip uctivě kývl. „S panem Masonem se známe. Velice mě těší, slečno Streetová. Naše osoba se nachází na pokoji číslo 12.“

„Nějaké známky, že tu chce zůstat na noc nebo odjet?“

„Vůbec nic. Má tady auto. A světla v jejím pokoji vidíte — jsou to přímo tamhleta.“

Detektiv ukázal naznačeným směrem.

„Co tedy podnikneme, Perry?“ zeptal se Drake.

Mason rozhodl: „Inskip tady zůstane a bude dávat pozor. Bude sledovat Daphne Shelbyovou, ať se děje, co se děje. Pokud my vyjdeme ven a pojedeme pryč, nebude se k nám Inskip hlásit ani přibližovat, ale zůstane sedět v autě a počká, protože Daphne je dost mazaná na to, aby zhasla světlo a obhlédla situaci zadním oknem. Domluvíme se později po telefonu.“

„Chceš, aby šel s tebou?“ zeptal se Drake.

„Myslím, že ano,“ přitakal Mason, „i když není vyloučeno, že tě později budu muset požádat, abys odešel. Cokoli klient řekne svému advokátovi nebo právník klientovi, je důvěrné sdělení.

Stejná důvěrnost a s ní související soudní ochrana se vztahuje i na advokátovu sekretářku, ne však na další osoby. Tebe by pak mohl soud předvolat k výpovědi o čemkoli, co se povídalo. A já nemohu vyloučit, že nebudu chtít některé části našeho rozhovoru s Daphne ponechat důvěrnými. Závisí to hlavně na tom, o co se Daphne snaží.“

Trojice se poté oddělila od Inskipa a vydala se po pěšině, která se vinula podél motelových pokojů. Mason jemně zaklepal na dveře u čísla 12.

Zevnitř se neozvala žádná odpověď, přestože skrz závěsy prosvítalo trochu světla.

Mason opět zaklepal.

A opět nic.

Potřetí už Mason zaťukal hlasitě a energicky.

Po chvilce se otočil dveřní knoflík, dveře se se zavrzáním otevřely a ozvala se Daphne Shelbyová: „Kdo… kdo je to?… Co chcete?“

Mason opáčil: „Dobrý večer, Daphne.“

Daphne, jejíž oslněné oči se marně snažily prohlédnout venkovní tmou, se vrhla ke dveřím, aby se je pokusila přibouchnout, avšak Drake s Masonem se do nich opřeli svou vahou a Daphne se její snaha nepodařila.

Mason podržel dveře Delle Streetové, která vešla.

Daphne ho zjevně teprve teď poznala. Její zornice se rozšířily překvapením.

„Vy!“ zvolala. „Jak jste se sem, pro všechno na světě, dostal?“

Mason odvětil: „Daphne, chci vám položit několik otázek. Přál bych si, abyste velmi pečlivě vážila své odpovědi. Cokoli mi povíte, je důvěrné sdělení, pokud budeme rozhovoru přítomni jen vy, Della a já. Jakmile bude přítomen ještě tady Paul Drake, nepůjde už o důvěrné sdělení. Drake by pak mohl být předvolán jako svědek. Pokud by vás tedy některá moje otázka nepříjemně překvapila anebo existuje nějaká skutečnost, kterou chcete uchovat v tajnosti, povězte nám to a Paul Drake buď půjde na chvíli ven, anebo do koupelny. Je vám to jasné?“

Beze slova přikývla.

„Tak dobře,“ kývl Mason, „o co se to tedy vlastně snažíte?“

„Pokouším se zachránit duševní zdraví strýčka Horace,“ odvětila.

„Zešílel by, kdybych ho na tom místě nechala. Víte o tom, že jsem ho odtamtud dostala?“

„Ano,“ přitakal Mason. „Ale proč jste mě neinformovala o svých záměrech?“

„Netroufla jsem si. Bála jsem se, že byste mě chtěl zastavit.“

„Proč?“

„Kvůli vašim představám o profesionální etice.“

Mason si ji pozorně měřil.

Daphne po chvilce pokračovala: „Předpokládám, že víte o všem, co jsem udělala.“

Mason na to: „Vydala jste se do sanatoria. Zahlédla jste cedulku, že shánějí někoho na pomocné ošetřovatelské práce a přihlásila jste se.“

Daphne přikývla.

„Koupila jste si nové auto.“

Opět přikývnutí.

„A potom jste nastoupila do práce,“ pokračoval Mason. „Co bylo dál?“

Daphne začala: „Nikdy nezapomenu na ten pohled, když jsem tam nastoupila. Dala jsem se do práce. Trvalo mi několik hodin, než jsem se odvážila vklouznout do chatky číslo 17, kde měli strýčka Horace.

Chudák tam byl připoutaný k posteli, a to tak těsně, že se nemohl ani pohnout.“

„Co jeho duševní rozpoložení?“

„Jaké by asi bylo vaše duševní rozpoložení v takové situaci? Unesli ho, chudáka, z jeho domova a obrali o všechen majetek. A na tomhle místě ho chtěli držet až do smrti, již navíc hodlali co nejvíce uspíšit.

Strýček Horace odjakživa trpěl klaustrofobií — strachem z malých prostor, odkud není úniku. A když tam byl tak připoután, divoce se zmítal a pokoušel se hlavou dostat k popruhům, aby je mohl překousnout. Byl velmi vzrušený a…“

„Poznal vás?“ otázal se Mason.

Na chvilku zaváhala a pak řekla: „Myslím, že bych vám nadále neměla nic říkat, pokud nebudeme sami, pane Masone.“

„Tak dobře,“ souhlasil Mason. „Co můžeme probrat hned teď?“

„Inu,“ pokračovala, „vrátila jsem se tam ráno, když jsem měla všechnu noční práci hotovou a ranní směna ještě nenastoupila —mimo kuchařky. Sebrala jsem z kuchyně velmi ostrý nůž na maso a přeřezala jsem strýčkovi pouta. Našla jsem jeho šaty ve skříni, oblékla jsem ho, naložila do auta a odvezla ho.“

„Myslela jste si, že vás budou pronásledovat?“

„Ano.“

„Proč jste si nenechala strýčka Horace tady?“

„Považovala jsem za bezpečnější, když ho ukryji odděleně.“

„Poznal vás to ráno, když jste ho osvobodila?“

„Panebože, samozřejmě, že mě poznal.“

„A jaký je jeho duševní stav nyní?“

„Prakticky normální, pokud se před ním nezmíníte o sanatoriu — to se ihned nezná. Je na pokraji naprostého nervového zhroucení z toho všeho, co na něho bylo přichystáno.“

„Věděla jste, že přijdou na to, co jste udělala?“ zeptal se Mason.

„Tušila jsem to.“

„A věděla jste také, že vás začnou hledat?“

„Proto jsem také strýčka Horace skryla tak, aby ho nikdo nemohl najít.“

Mason povytáhl obočí.

„Tam, kde je, ho nikdo nenajde,“ prohlásila. „Zůstane tam, dokud se nedá do pořádku a dokud se neukáže, co je Finchley za člověka.

Strýček Horace mi vyprávěl, že jakmile jsem odjela do Orientu, začali mu provádět plno různých nepříjemností, o kterých věděli, že ho vyvedou z míry. Jednali s ním jako s dítětem. Nedovolili mu dělat, co chtěl. Útočili na jeho nervy. Dokonce si myslí, že mu teta Elinor podávala tajně nějakou látku, jež mu nedovolila klidně spát a když se jí s tím svěřil, podala mu nějaké pilulky na spaní.

Během týdne nebo deseti dnů už byl na nich závislý, že bez nich nebyl schopen usnout. Mohl usnout maximálně na dvě hodiny a zbytek noci se jen převalovat a bdít.“

„Nenapadlo ho už tehdy, že se ho paní Finchleyová snaží něčím nadopovat?“

„Tehdy ještě ne. Krmila ho takovými řečmi, jako že je jistě celý vedle z toho, když mě nemá kolem sebe, ale že je pro mne ten výlet jedinou spásou, protože bych se z té práce kolem něj nakonec zhroutila. K tomu ještě vždy přidávala, kolik práce kolem něho je na jedinou osobu a neustále přidávala další a další medikaci.

Nakonec si strýček uvědomil, o co se to vlastně snaží. Poté mi napsal ten dopis.“

„Co chtěl tím dopisem vlastně dokázat?“

„Přál si, abych pro něho vyzvedla z banky dost peněz pro případ, že by začali provádět všechny ty procedury se správcovstvím majetku. Nechtěl zůstat zcela bez prostředků.“

„On si uvědomil, kam těmi akcemi míří?“

„Tehdy už ano. Bylo to zřejmé… To je hrozná věc, pane Masone. Přivlečou člověka před soud, prohlásí ho nezpůsobilým a oberou ho do posledního centu.

Jak byste se cítil vy, kdybyste si nastřádal dost peněz na to, abyste mohl být nezávislým a potom by se k vám najednou nastěhovali příbuzní, sebrali vám všechno a umístili vás do nějakého pochybného zařízení, kde —“

„Cítil bych se mizerně,“ souhlasil Mason, „ale o to teď nejde. Co plánujete nyní?“

„Chtěla jsem se s vámi spojit.“

„Dala jste si načas.“

„Inu, musela jsem zařídit, aby byl strýček Horace v bezpečí a pohodlí.“

„Kde je teď?“ zajímal se Mason.

Daphne pevně stiskla k sobě rty a zavrtěla hlavou.

Mason se usmál. „To mi neřeknete?“

„Ne. Nepovím to nikomu na světě. Proto jsem ho umístila na takové místo, kde ho nikdo nevypátrá, dokud nebude připraven předstoupit před soud a vybojovat zpět vše, co mu bylo odcizeno. A tentokrát bez jakýchkoli pilulek.“

„Byl nadopován, když ho přivedli k soudu?“ zeptal se Mason.

„Samozřejmě,“ odtušila pohrdavě. „Snad si nemyslíte, že by ho dostali do nynější situace, kdyby ho neměli natolik zpracovaného, že nebyl schopen normálně reagovat.“

„Soudce ani lékař, který ho prohlížel, nic takového nepoznali.“

„Nezapomínejte, že ho zpracovávali tři měsíce! A při jeho věku jsou tři měsíce velmi mnoho.“

„Jak je mu teď?“ zeptal se Mason.

Na chvilku zaváhala, než odpověděla: „Lépe.“

„A vy jste mu dala nějaké peníze?“ zajímal se Mason.

„Dala jsem mu čtyřicet tisíc dolarů z jeho peněz.“

„Čtyřicet tisíc dolarů?“ podivil se Mason.

Daphne přikývla. „Koupila jsem to auto a nechala jsem si tolik, kolik potřebuj i k vyřizování všech nutných záležitostí. Zbytek jsem předala jemu.“

„Informovala jste ho také o tom,“ pokračoval Mason, „s jakým důkazem se vytasili u soudu — totiž že nejste ve skutečnosti k němu v žádném příbuzenském vztahu?“

Daphne odpověděla: „Myslím, že na toto téma nebudu chtít prozatím hovořit, ale zato vám povím, že strýček Horace už sepsal svoji poslední vůli.“

Masonovy oči se přivřely. „Toho jsem se obával,“ řekl. „Škoda, že jste se se mnou nespojila. Toto je jediná věc, kterou neměl za žádnou cenu dělat.“

„Proč?“

„Cožpak nechápete,“ vysvětloval Mason, „že jim nahráváte na smeč? Oni přece prohlašovali, že jakmile by se vám podařilo dostat ho do své moci, přiměla byste ho, aby sepsal závěť, ve které vám odkáže všechen svůj majetek.

Onen dopis, ve kterém vám posílá šek na stopětadvacet tisíc dolarů, byl právě to, co potřebovali. A jakmile budou schopni prokázat, že jste ho přiměla sepsat poslední vůli ve váš prospěch, hned jak jste ho dostala ze sanatoria, dostanou další munici pro svůj útok.“

„Ale to byla jeho vlastní myšlenka,“ namítla Daphen. „Chtěl to. Trval na tom. Snažil se sepsat takovou závěť, aby ji už nikdo nemohl zpochybnit.“

„Pak ji tedy měl napsat s právníkem a obvyklým způsobem,“ pokračoval Mason. „A za přítomnosti svědků… Jakou závěť tedy sepsal?“

„Řekl, že za takovýchto okolností je závěť platná, pokud je celá napsána, datována a podepsána rukopisem zůstavitele. Stejně jste mě informoval i vy, a tak se tedy stalo.“

„Kdo má tu listinu?“ otázal se Mason.

„Já.“

„Dejte mi ji.“

Na moment zaváhala, potom otevřela kabelku, vyňala odtud složený list papíru a podala ho Masonovi.

Mason si poslední vůli přečetl. „Vše je psáno jeho rukopisem?“

„Ano.“

Mason ještě zkontroloval nezbytné formality: Datum… Podpis… Poslední vůle… „Raději byste ji měla nechat u mě, Daphne.“

„To bych ráda.“

„A,“ pokračoval Mason, „neříkejte o ní nikomu nic, pokud nebudete přímo tázána. Chci se dostat k Horacovi Shelbymu. A pokud je v dobrém duševním stavu, chci, aby sepsal závěť, do níž uvede cokoli bude chtít, a postarám se, aby ta závěť byla právoplatná.

Nyní pojďme za Horacem Shelbym.“

Daphne zavrtěla hlavou. „Já vám neprozradím, kde je.“

„Pojďme podniknout jen malou projížďku a společně ho navštívit.“

Daphne se usmála. „Mě neoklamete, pane Masone. Vím, že mě považujete za naivní dítě, ale já nejsem taková, za jakou mě lidi mají.“

„To bych řekl,“ souhlasil Mason. Významně mrkl na Dellu a pokynul směrem k telefonnímu seznamu.

Della tiše přešla za Daphne, zapátrala v seznamu a když našla potřebnou adresu, kývla na Masona.

Daphne Shelbyová celou tu dobu na Masona upírala vzdorný pohled.

„Nepovím vám to,“ opakovala. „A nenechám se od vás oklamat tím, že budete předstírat, že stejně víte o strýčkově skrýši, abyste ze mě dostali nějaký náznak. Já znám všechny ty způsoby, jak získat informace.“

Mason se usmál. „Tomu věřím. Inu, oblečte se a pojedeme společně na malou projížďku.“

„Pojedu s vámi,“ připustila Daphne, „ale nedám vám žádnou informaci ohledně místa, kde se ukrývá strýček Horace. Potřebuje odpočinek. Potřebuje se ubezpečit, že je zase svým pánem. Nedovedete si představit, jak hrozná zkušenost to pro něho byla.“

„Vy jste mu dala čtyřicet tisíc dolarů?“ zeptal se Mason.

„Ano.“

„V jaké formě?“

„Podepsala jsem mu sedm šeků na pět tisíc dolarů a pět tisíc jsem mu dala v hotovosti.“

„Muž v jeho stavu by u sebe neměl mít tolik peněz,“ namítl Mason. „Vlastně ani nikdo jiný, ale zvláště ne váš strýc.“

„Jsou to jeho peníze!“ vyštěkla Daphne. „A je to jediný způsob, jak se z toho všeho může dostat — jak se zase cítit vlastním pánem, vědět, že si může se svými penězi dělat, co chce.“

„Tak dobře,“ uzavřel jejich rozhovor Mason, „nastupme do auta. Ty nás následuj, Paule.“

„Jasně,“ přitakal Paul Drake.

„Snad byste mohl být tak laskav a mohl mi prozradit, kam mě vezete?“ zeptala se Daphne.

Mason se zazubil. „Jen o kousek dál. Brzy vás zavezeme zase zpátky. Jen chci, abyste se setkala s jedním člověkem.“

Daphne s hlavou hrdě vztyčenou vykročila k Masonovu autu.

Mason, Della Streetová a Daphne jeli prvním vozem, Paul Drake je následoval. Jeli po cestě, zabočili doprava a míjeli motel Northern Lights. Mason často kontroloval Daphnein výraz tváře.

Daphne hleděla strnule před sebe, dokonce ani její oči se nestočily stranou, když míjeli motel.

Paul Drake za nimi náhle zablikal reflektory a dvakrát zatroubil klaksonem.

Mason zabočil k obrubníku, stočil okénko a čekal.

Drake zastavil těsně u něho.

„Co se děje?“ zeptal se Mason.

„Policajti,“ ucedil Drake.

„Kde?“

„Na druhé straně motelu. Dvě auta.“

„Ale — ale,“ zabědoval Mason.

„Co budeme dělat?“ zajímal se Drake.

„My zastavíme za rohem a počkáme,“ rozhodl Mason. „Ty se půjdeš vyptávat. Žádné specifické otázky, jen obecně.“

„Dobře,“ souhlasil Drake.

Když detektiv odjel, Mason se otočil k Daphne: „Takhle to dopadá, když se klient snaží jednat za zády svého advokáta a brát věci do svých rukou.

Teď vidíte, co se stalo. Finchley vyčmuchal, kde se váš strýček skrývá. Obvinil ho z útěku ze sanatoria, kam byl umístěn na soudní příkaz, a nejspíše si s sebou přivedl policii, aby ho dostali nazpět.“

Daphne, která dosud hrdinně mlčela, propukla v pláč. „Jestli ho odvlečou zpátky do sanatoria a zase ho připoutají, zabije ho to,“ vzlykala.

„Pokusíme se tomu zabránit,“ ujistil ji Mason. „Zajedeme za roh a uvidíme, co se dá dělat.“

Právník se pozvolna rozjel a na křižovatce začal odbočovat. Zpoza rohu se vynořilo policejní auto se spuštěnou sirénou. Mason zastavil u obrubníku.

Policejní auto je pomalu míjelo, potom náhle zastavilo. Vnitřek Masonova auta osvítilo intenzivní světlo červené baterky.

„Ale, ale,“ ozval se hlas poručíka Tragga. „Kohopak to tady máme?“

„Ale nazdárek, poručíku,“ vítal ho Mason. „Copak vy tady pohledáváte?“

„Myslím, že se budu já ptát první, a to oficiálně,“ odtušil Tragg. „Co tady děláte?“

„Byl jsem navštívit svoji klientku ohledně majetkového řízení,“ začal Mason, „a —“

„Vaše klientka bydlí v motelu Northern Lights?“ přerušil ho Tragg.

Mason se zazubil a zavrtěl hlavou. „Proč?“

„Vyšetřujeme tady nějakou událost, zřejmě vraždu,“ odpověděl Tragg.

„Cože?“ divil se Mason.

„Nějaký chlápek v pokoji číslo 21,“ vysvětloval Tragg. „Někdo ho nakrmil čínskou večeří ochucenou barbituráty a když usnul, pustil vrah plynový vařič a nepodpálil ho. Obyvatelé sousedního pokoje ucítili plyn, zavolali majitele, který rychle otevřel dveře a okna a zavřel plyn. Bylo ale už pozdě.“

„Mrtev?“ zeptal se Mason.

„To bych řekl!“ zvolal poručík Tragg. „Vy o tom náhodou něco nevíte?“

„O smrti toho muže?“ podivil se Mason. „Nebesa, vůbec nic! Vůbec nic jsem netušil o nějaké mrtvole, dokud jste mi to neřekl.“

„Inu, jen jsem se zeptal,“ uzavřel jejich hovor poručík Tragg. „Zajímavá náhoda, že jste tady také vy.“

Potom kývl na svého řidiče. „Jedeme,“ rozhodl.

Když se policejní auto vzdálilo, Mason se zase otočil k Daphne Shelbyové.

Seděla celá bledá a ztuhlá, s očima rozšířenými zděšením.

„Nuže?“ začal Mason.

Pohlédla na něho, už už chtěla něco říci, ale pak se zhroutila na podlahu auta.

Mason řekl: „Inskip pojede za námi v závěsu, protože je s námi Daphne v autě. Pojďme ho zkusit najít.“

Právník se s vozem otočil o sto osmdesát stupňů, dojel k rohu a všiml si auta zaparkovaného u obrubníku. Zabrzdil a zamával na Inskipa.

Inskip přijel až k nim a zastavil vedle.

„Povězte Paulovi, že se vracíme do motelu Serene Slumber,“ řekl. „Ať za námi přijede, jakmile zjistí, co se to tady peče.“

Potom Perry Mason odjel zpátky do Daphneina motelu. Společně s Dellou Streetovou pomohli Daphne z vozu. Daphne mu ledovýma rukama podala klíč od svého pokoje. Právník odemkl a pomohl své klientce dovnitř.

„Tak dobrá,“ začal Mason. „Dejte se dohromady, Daphne. Povězme si to na rovinu. Máte něco společného se smrtí vašeho strýce?“

Daphne zavrtěla hlavou. Její rty se chvěly. „Milovala jsem ho,“ odpověděla. „Byl mi otcem. Obětovala jsem většinu svého života, abych o něho mohla pečovat.“

„To je pravda,“ připustil Mason. „Ale důkazy ukáží něco jiného.“

„Jaké důkazy?“

„Pojďme si to probrat,“ pokračoval Mason. „Nejste pokrevně příbuzná s Horacem Shelbym. Nemůžete tedy po něm dědit přímo, ale jen z poslední vůle.

Shelbyho nevlastní bratr podal k soudu vyjádření, že jste prohnaná a záludná osoba, která se chtěla vetřít do přízně Horace Shelbyho, aby ho přiměla k odkazu celého jeho bohatství ve svůj prospěch. Záznamy ukazují, že vám Shelby poslal šek na stopětadvacet tisíc dolarů.

Soud určil opatrovníka Shelbyho majetku. Vy jste propašovala Shelbyho z útulku, kam byl umístěn na příkaz lékaře, a umístila ho do motelu Northern Lights. Přiměla jste ho, aby sepsal závěť ve váš prospěch. A během několik hodin po tomto odkazuje onen muž mrtev.“

„Myslím,“ spustila Daphne, „že byl tak zoufalý, že by možná mohl i spáchat sebevraždu, i když by mě to nikdy nenapadlo.“

„Počkáme, až dorazí Paul Drake,“ rozhodl Mason. „Policie evidentně věří, že tu má co dočinění s barbituráty. Kupovala jste mu dnes večer čínskou večeři?“

„Ano.“

„A přinesla jste ji v plastové krabici?“

„Ano.“

„A donesla i lžíce a potom jste jedli z krabic?“

„Strýček rád jedl hůlkami,“ odpověděla Daphne. „Koupila jsem dva páry a těmi jsme pak večeřeli.“

„A co jste udělala s prázdnými krabicemi?“

„Nebyly úplně prázdné,“ upřesnila Daphne. „Musela jsem odjet, ale strýček Horace slíbil, že zbytky spláchne do toalety, umyje krabice, aby nezapáchaly, a dá je do odpadkového koše. Ten pokoj totiž nemá pokojskou — je to jen nájemní ložnice — a tak jsem nechtěla, aby používal odpadkový koš jako popelnici.“

„Zbylo tedy nějaké jídlo a on slíbil, že zbytky spláchne do toalety?“

„Ano.“

„Když se na to podíváme z pohledu policie,“ vysvětloval Mason, „prohlásí jistě, že jste zbytky spláchla sama, abyste se zbavila důkazů. A protože jste ještě nebyla spokojena, řeknou, že jste krabice vypláchla horkou vodou. Vy jste požádala strýce, aby tak učinil?“

„Ano.“

„To a závěť, kterou jste mu dovolila sepsat ve váš prospěch, vás pošle na doživotí,“ předpověděl právník.

Ozvalo se Drakeovo smluvené zaklepání na dveře.

Della Streetová ho vpustila dovnitř.

Drake vypadal zachmuřeně.

„Jak zlé je to, Paule?“ zeptal se Mason.

„Zlé,“ odtušil Drake.

„Pověz nám, co víš.“

„Nájemníci pokoje 22 byli na večeři, a když se vrátili, ucítili plyn unikající z jedenadvacítky. Upozornili na to správce, který univerzálním klíčem odemkl. Náraz plynu ho málem porazil, a tak rychle otevřel dveře a okna dokořán. Potom vytáhl tělo toho muže tamodtud ven a informoval policii. Policisté přijeli a pokoušeli se o kříšení, ale marně.“

„Proč mluví hned o vraždě a ne o sebevraždě?“ zeptal se Mason.

„Ten plynový sporák má totiž svůj odvod,“ vysvětloval Drake. „Někdo ale odšrouboval trubku, aby mohl plyn unikat přímo do místnosti. Ten muž večeřel činu a doktor, který přijel se zástupcem koronera, má podezření na barbituráty. Provedl rychlý test a jeho domněnka se potvrdila. Myslím, že také našli nějaké důkazy na toaletě.“

Mason pohlédl na Daphne Shelbyovou.

Její pohled uhnul stranou.

„Byla jste se strýcem po celou dobu, co večeřel činu?“ zeptal se.

„Odjela jsem, ještě než dojedl.“

„Podala jste mu nějaké barbituráty?“

„Já-já nevím.“

„Co tím chcete říct, že nevíte?“

„Říkala jsem vám, že nemohl spát bez pilulek na spaní. Vypěstoval si na ně takový návyk, že bez nich neusnul. Já o tom věděla, a tak jsem mu nějaké dala, než jsem odešla.“

„Jak jste k nim přišla?“

„Dostala jsem je od lékaře — od téhož lékaře, který pečuje o strýčka Horace. Uvědomte si, že když jsem odjížděla do Orientu, byla jsem velmi vyčerpaná. Doktor mi napsal nějaké, kdybych měla problémy s usínáním.

Ale nepotřebovala jsem je. Jakmile jsem se dostala na palubu lodi, spala jsem celou noc jako špalek. Myslela jsem, že by se strýčkovi mohly hodit, a tak jsem mu je dala.“

„Tím jste se octla v perfektní pozici pro obvinění z vraždy prvního stupně,“ poznamenal Mason.

Drake řekl: „Majitelka motelu pojala hned podezření, že není všechno v pořádku. Pokoj 21 si najala mladá žena, která prohlásila, že tam bude bydlit její strýc, kterého přiveze později. Zapsala si číslo jejího automobilu — byl to nový ford.“

Mason se otočil k Daphne: „Tak, a máte to, Daphne!“

Paul Drake zachytil Masonův pohled a naznačil mu gestem, že si s ním chce promluvit o samotě.

„Omluvte nás na chvilku,“ řekl Mason a přešel s detektivem do rohu místnosti.

Drake ztišil svůj hlas do šepotu. „Podívej, Perry,“ začal, „jsi nahraný. Tvoje klientka jev tom namočená. Jakmile se vytasí s tou závětí, sama se usvědčí z vraždy.

Ta holka není žádná sladká, nevinná naivka. Je prohnaná jako lasička.

Objevila svého strýce a dostala ho ze sanatoria. Počínala si velmi mazaně, protože ho neubytovala do svého motelu.

Všechno, co udělala, ukazuje, že jí to myslí velmi rychle a velmi nebezpečně.

Zjistila, že není pokrevní příbuznou Horace Shelbyho a že od něho nedostane ani cent, pokud jí něco neodkáže poslední vůlí.

A tak ho vyfoukne úřadům a soudu pod nosem, donutí ho sepsat závěť a ten chlápek záhy nato umírá.

Jestli tedy budeš chtít zapomenout na tu závěť, já na ni taky zapomenu.“

„Co tím myslíš?“ divil se Mason.

„Je to nejpádnější důkaz proti ní,“ vysvětloval Drake. „Prostě ten papír vezmi a spal. Pak ji instruuj, ať o ní nikomu neříká a my o ní taky pomlčíme. Tím způsobem se můžeme zbavit těch nejtěžších důkazů.“

Mason zavrtěl hlavou.

„Proč ne?“ zeptal se Drake. „Já bych to pro tebe riskl. Vsadím svoji licenci ve prospěch tvé klientky.“

„O to nejde,“ vysvětloval Mason. „Za prvé, já, jako osoba činná u soudu, nemohu machinovat s důkazy. Ty, jako soukromý detektiv, také ne. A za druhé, dávno vím, že pravda je tou nejsilnější zbraní každého právníka. Problém je jen v tom, že právníci často pravdu neznají. Spokojí se jen s polopravdami, které získají z důkazů nebo od svých klientů a s těmi se pokoušejí vystačit.

Pokud jde o nás, jsme —“

Mason se odmlčel, když se na verandě ozvaly rázné kroky, které následovalo energické zabušení na dveře.

„S dovolením, Daphne,“ ozval se Mason. Přešel ke dveřím a otevřel. Poručík Tragg, kterého doprovázel jeden uniformovaný policista, jen těžko skrýval své překvapení.

„Co tady, k čertu, pohledáváte zase vy?“

„Hovořím se svojí klientkou,“ odvětil Mason.

„No, pokud vaše klientka vlastní toho nového forda před motelem, bude velice rychle a nutně potřebovat advokáta,“ podotkl poručík Tragg.

„Pojďte dál,“ vybídl ho Mason. „Daphne, toto je poručík Tragg z oddělení vražd. Poručíku, to je Daphne Shelbyová.“

„M — hm,“ zamručel Tragg, „začíná mi svítat. Na velitelství mi říkali, že hledají Horace Shelbyho, kterého někdo vyfoukl ze sanatoria Goodwill přes platný soudní příkaz.“

Tragg se otočil k uniformovanému policistovi a řekl: „Přiveďte tu ženu. Pokusíme se provést identifikaci.“

„Dovolte mi jen poznamenat, že to je sotva nejlepší způsob, jak provádět identifikaci,“ namítl Mason.

„V tomhle případě,“ odtušil Tragg. „závodíme s časem.“

Policista sešel z verandy, za chvilku na to bouchly dveře od auta a ozvaly se kroky. Policista s sebou přivedl jakousi ženu.

„Rozhlédněte se,“ vybídl ji Tragg, „jestli tady není někdo, koho byste znala.“

Žena okamžitě ukázala na Daphne Shelbyovou.

„No to je přece ta žena, která si najala jednadvacítku,“ zvolala. „Řekla mi, že tam bude bydlet její strýc.“

Tragg se s širokým úsměvem obrátil na Masona. „Tak tohle,“ pravil, „je vaše propustka, pane obhájce. Od této chvíle se obejdeme bez vás.“

Mason se usmál. „Myslím, že zapomínáte na nedávné rozhodnutí Vrchního soudu, poručíku,“ odpověděl. „Slečna Shelbyová má právo na přítomnost svého obhájce ve všech stádiích vyšetřování.“

Mason se poté otočil na Daphne a řekl: „Než budete odpovídat na jakoukoli otázku, Daphne, podívejte se nejprve na mě. Pokud zavrtím hlavou, neodpovídejte. Když kývnu, odpovězte a řekněte plnou pravdu.“

„To tedy bude ten nejúžasnější způsob jak vyslýchat svědka,“ čertil se Tragg.

„Možná to není nejlepší způsob pro výslech svědka, ale zato jediný způsob, jak vyslýchat možnou budoucí obžalovanou,“ odpověděl Mason. „Možná bych pro začátek mohl učinit některá prohlášení, která by vám věci trochu usnadnila, poručíku.“

„Jako třeba?“ zeptal se Tragg.

„Toto je Daphne Shelbyová,“ začal Mason. „Donedávna žila v dobré víře, že je neteří Horace Shelbyho.

Avšak ať už mezi nimi existuje krevní pouto nebo ne, Daphne má k tomu člověku, kterého považovala za svého strýce, velmi vřelý vztah. Žila s ním v jeho domě a starala se o jeho poměrně náročnou dietu. Téměř se sesypala vyčerpáním, když o něho pečovala, vařila mu a starala se o jeho domácnost.

Když správce majetku spolu s doktorem, kterého si sehnali další příbuzní, poslali Horace Shelbyho do sanatoria Goodwill, Daphne si v tomto ústavu opatřila práci. Našla Horace Shelbyho připoutaného k posteli, a tak vzala nůž, přeřezala mu pouta, přivezla Horace Shelbyho do motelu Northern Lights a ubytovala ho na pokoji číslo 21.

A to je, poručíku, prozatím z naší strany všechno.“

Tragg se prudce obrátil k Daphne. „Přinesla jste mu dnes večer nějaké jídlo?“

Mason zavrtěl hlavou.

Daphne zůstala zticha.

„Hlavně mě zajímá čína,“ upřesnil poručík Tragg.

„My víme, že ano, takže si klidně můžete ušetřit starosti. My se, slečno Shelbyová, koneckonců jen snažíme dopátrat pravdy v této kauze, takže jestli jste nevinná, nemusíte se pravdy vůbec obávat.“

Mason opět zavrtěl hlavou.

„Ksakru,“ ulevil si Tragg a pak se otočil k Masonovi. „Máte nějaké námitky proti tomu, když ji budu chtít nechat identifikovat tělo?“

„Vůbec žádné,“ odpověděl Mason.

Tragg se opět přitočil k Daphne Shelbyové a natáhl k ní ruku. „Mohla byste mi, prosím, dát ty vaše pilulky na spaní, slečno Shelbyová?“ vybídl ji. „Myslím ty, co vám zbyly.“

Už už Daphne začala sahat po své kabelce, když zachytila Masonův pohled.

„Ale, ale, poručíku,“ upozornil ho Mason. „Ani trochu si nepřejeme, abyste se nás pokoušel nachytat na nějaký trik, protože za takových okolností bychom se mohli rozhodnout, že přestaneme spolupracovat.“

Poručík Tragg hořce ucedil: „To je potom těžká práce, když sám soud sejme pouta obžalovanému a místo něho je nasadí policejním úředníkům, kteří se snaží hájit zákon.“

„Já nevidím žádná pouta,“ namítl Mason.

„Inu, my je cítíme,“ odsekl Tragg.

„Měli jsme jít identifikovat tělo,“ připomněl Mason.

„Tak dobrá, pojďme,“ rozhodl Tragg a pak dodal: „Budeme vám muset na nějakou dobu odebrat vašeho forda, slečno Shelbyová. Poslouží jako důkazní materiál, takže musí být identifikován.“

„To je v pořádku,“ odvětil Mason. „My s vyšetřováním spolupracujeme, jak jen to je možné.“

„Ano, jistě,“ souhlasil sarkasticky Tragg a přiložil si ukazováček přes hrdlo. „Úplně cítím vřelost vaší spolupráce.“

Tragg se poté otočil k policistovi a rozkázal: „Zavolejte vysílačkou, ať sem pošlou experta přes otisky prstů, aby ohledal toho forda.“

Potom vybafl na Daphne: „Vy půjdete se mnou.“

„Já pojedu také vaším autem,“ ozval se Mason.

Tragg zavrtěl hlavou.

„Pak tedy Daphne jede se mnou,“ oznámil Mason.

Tragg si to chvilku rozmýšlel, ale nakonec povolil: „Tak dobře, Daphne pojede s vámi. Následujte mě.“

„A já budu to procesí uzavírat,“ ozval se Drake.

„Pojďte, Dello, vy budete s Daphne sedět na zadním sedadle,“ rozhodl Mason.

„Daphne, vy nebudete odpovídat na žádné otázky, pokud nebudu osobně přítomen a nedoporučím vám odpovídat. Je to jasné?“

Daphne přikývla.

„Teď vás čeká šok,“ pravil Mason tiše. „Vezmou vás na identifikaci těla vašeho strýce. Stačí, když ji provedete. Nechci, abyste dobrovolně poskytovala jakékoli informace nebo odpovídala na nějaké dotazy, rozumíte?“

Daphne se sevřenými rty přikývla.

„Bude to pro vás velmi otřesná zkušenost,“ pokračoval Mason, „a nebude to za posledních čtyřiadvacet hodin zdaleka první. Ale budete se muset vzchopit a vydržet.

Tak, poručíku, můžeme vyrazit.“

Všechna auta se seřadila za sebou a vyjela na cestu do motelu Northern Lights.

Poručík přešel k nosítkům, uchopil cíp prostěradla a vybídl Daphne: „Přistupte blíž, prosím.“

Daphne poslechla. Mason se postavil po jejím boku a vzal ji za paži.

Tragg odhrnul prostěradlo.

Mason cítil, jak Daphne náhle ztuhla. Křečovitě se chytila právníkovy paže a vykřikla.

Mason ji poklepal po rameni.

„To není strýček Horace,“ vyhrkla. „To je Raplh Exeter!“

Poručík Tragg vypadal zmateně. „Kdo je Ralph Exeter?“ zeptal se.

Daphne se až napotřetí podařilo promluvit. „Přítel strýčka Bordena.“

„A kdo je strýček Borden?“

„Nevlastní bratr Horace Shelbyho.“

„Tak jak se Exeter dostal do téhle místnosti a kde je tedy Horace Shelby?“

Mason odpověděl: „To jsou dvě otázky, poručíku, na které si budete muset sám najít odpověď.“

Objevila se žena, která předtím identifikovala Daphne Shelbyovou. „Půjdete se podívat?“ zeptal se jí poručík Tragg.

Žena přikývla.

Tragg znovu odhrnul prostěradlo.

„To asi není ten muž, který měl bydlet v jednadvacítce!“ zvolala.

„Vypadá jako ten člověk, který si asi před třemi hodinami najal pokoj číslo 20.“

„Jak sem přijel?“ zeptal se Tragg.

„Vlastním autem. Měl značku státu Massachusetts. A někdo byl s ním — nějaká žena. Mohu přinést registrační kartu.“

„My si ji přineseme,“ rozhodl Tragg.

Potom ji doprovodil do kanceláře a vrátil se s registrační kartou v ruce.

„Je to tak,“ začal. „Zaregistroval se pod vlastním jménem. Napsal tady číslo svého auta — ano, je to Massachusetts.

Ale kde je to auto? Co se s ním podělo? Tady není.“

Rozhostilo se chvilkové ticho, které nakonec porušil opět Tragg: „Půjdeme se podívat do dvacítky. Uvidíme, co tam najdeme.“

Pak se otočil k Masonovi.

„Jelikož nám v této části vyšetřování už nejste k nijakému prospěchu, můžete se svojí klientkou odejít, ale chci vás oba mít velmi dobře dostupné.“

Mason řekl: „Omluvte mě na chvilku, Daphne. Hned jsem zpátky.“

Právník přešel k Paulu Drakeovi, ztišil hlas a začal: „Paule, v tom pokoji bydlel Horace Shelby. Teď tam není. Buď se vypařil sám anebo byl odvezen.

Pokud byl odvezen, jsme v kaši. Jestli odešel o vlastní vůli, rád bych, aby se ho nikdo nemohl zmocnit ani nadále.“

Drake přikývl.

„Vyšli hned své lidi, aby prověřili taxislužby,“ instruoval ho Mason.

Drake opět přikývl.

Mason však pokračoval dál: „Bylo by nám osudné, kdyby se policii podařilo implantovat do mysli té majitelky myšlenku, že Ralph Exeter byl ten muž, jehož sem Daphne přivezla.

Viděla Daphne. Identifikovala číslo auta, kterým Dapne přijela a identifikovala i Daphne.

Zapracuj na tom ještě před policií. Vymáčkni z ní odpověď, že není schopna identifikovat ženu, která přijela s Exeterem tím autem. A určitě jí to tak zamotej, že později nebude schopna vypovídat stylem, že čím více o tom přemýšlí, tím více si je jistá, že se jednalo o Daphne.

Ty víš stejně dobře jako já, že osobní identifikace je ten nejhorší a nejnespolehlivější důkaz, jaký existuje — ne když někdo identifikuje osobu, kterou zná, ale když se pokouší poznat někoho, koho předtím letmo zahlédl a později ho má identifikovat — ať už z fotografie nebo osobně.“

„Jasně, to všichni dobře známe,“ souhlasil Drake. „Udělám, co bude v mých silách. Ještě něco?“

„To je vše,“ uzavřel Mason. „Dejte se do práce. Používej i svůj autotelefon. Vyšli své lidi a pusť se do té ženy, dokud poručík Tragg prohledává pokoj číslo 20.“

„Jdu na to,“ odvětil Drake. „Čím mám začít?“

„Raději tou ženou,“ rozhodl Mason. „Kdo ví, jak dlouho se poručík Tragg zdrží ve dvacítce. Taxislužby můžeš obvolat hned potom.“

KAPITOLA 12

Mason položil Daphne Shelbyové paži kolem ramen a vedl ji ke svému autu. Cítil, jak se dívka pod kabátem chvěje jako osika. „Vzchopte se, Daphne! Vzchopte se!“ upozorňoval ji. „Dostali jsme se do něčeho, co může být pěkně komplikované. Ten muž byl nalezen na pokoji číslo 21. To je pokoj, který jste najala pro svého strýce?“ Daphne přikývla.

Právník ji usadil na zadní sedadlo, nechal Dellu Streetovou, aby si sedla vedle ní a pokračoval: „Šla jste do té čínské restaurace a přinesla odtud jídlo?“

„Ano.“

„Kdo vás obsluhoval?“

„Panebože, já nevím. Nějaká dívka.“

„To nebyla Číňanka?“

„Ne. Číňan je tam jen kuchař.“

„Jak jste se o té restauraci dozvěděla?“

Daphne ukázala: „Vidíte támhle ten nápis?“

Mason se podíval za jejím nataženým ukazovákem a spatřil velkou světelnou tabuli, na níž stálo ČÍNSKÁ KUCHYNĚ.

Mason řekl: „Když vás poručík Tragg požádal o pilulky na spaní, začala jste sahat po kabelce.“

Daphne opět přikývla.

„Máte tam nějaké prášky na spaní?“

„Ne, zareagovala jsem tak, protože ke mně natáhl ruku a dělal, jako by o nich věděl. Na chvilku jsem zapomněla, že jsem ty pilulky dala strýčkovi Horacovi.“

„Zapomínejte na to i nadále,“ vybídl ji Mason. „Neodpovídejte na žádné dotazy týkající se prášků na spaní.

Exeter se tedy přihlásil dnes odpoledně do toho motelu. To znamená, že věděli, kam jste umístila strýce Horace a jen čekali na pravou příležitost.“

„Proč tedy nezavolali policii, aby ho dopravila zpátky do sanatoria?“ divila se Daphne. „Toho jsem se já i strýček Horace báli ze všeho nejvíc.“

„Pravděpodobně protože se obávali, že by ho okamžitě vyšetřil soudem stanovený lékař, zatímco oni na něm chtěli do té doby ještě zapracovat.“

„Myslíte si tedy, že mají strýčka Horace ve své moci?“

„Je to jedna z velmi pravděpodobných možností,“ odvětil Mason.

„Co bude dál?“ zeptala se.

Mason odpověděl: „Nadopují ho. Vyděsí ho na nejvyšší míru. A potom ho vrátí do sanatoria a zavolají doktoru Almovi.“

„Můžeme tomu nějak zabránit?“ zeptala se. „Můžeme vůbec něco dělat? Nějak najít strýčka Horace?“

„To opravdu nevím,“ připustil Mason, „ale musíme zvážit dvě alternativy.“

„Které to jsou?“

„Jedna,“ začal Mason, „je, že váš strýc Horace odtud odešel s Bordenem Finchleym. Avšak ta teorie mi nějak nesedí.“

„A jaká je ta druhá možnost?“

„Že odtud váš strýc odešel sám.“

„Ale proč by odtud odcházel?“ divila se.

Mason jí pohlédl přímo do očí. „Protože zavraždil Ralpha Exetera.“

„Ale strýček Horace by nikdy…“ Její hlas slábl, až docela utichl.

„Přesně tak,“ vysvětloval Mason. „Vy neznáte všechny podrobnosti, jak bylo s vaším strýcem zacházeno. Neznáte jeho skutečné duševní rozpoložení. Dala jste mu prášky na spaní. Předpokládejme, že Exeter se ubytoval v sousedním pokoji a když jste odjela z motelu, Exeter vešel do pokoje Horace Shelbyho a začal mu dělat návrhy.

Nezapomínejte, že Exeter nebyl opravdovým Fichleyovým přítelem. Zajímaly ho jen peníze, a ty peníze mohly přijít jen z majetku Horace Shelbyho.

Předpokládejme tedy, že Exeter žádal od Horace Shelbyho stopětadvacet tisíc dolarů jako cenu za to, že přejde na druhou stranu barikády. Třeba Exeter řekl, že už dlouho nic nejedl a pustil se do zbylého jídla v plastových krabicích.

Horace se toho muže chtěl zbavit. A tak mu jednoduše přimíchal uspávací prášky do jídla. Mohl je rozdrtit rukama na prášek, zatímco Exeter hovořil.

Možná byl jeho původní záměr uspat Exetera a potom zmizet. Když však pak viděl Exetera, jak bezmocně leží, mohl se rozhodnout, že s ním skoncuje jednou provždy.“

Daphne zavrtěla hlavou. „Strýček Horace by nikdy nic takového neudělal. Ten by neublížil ani mouše.“

„Pak,“ pokračoval Mason, „pokud se k tomu ještě nějak nedostane Borden Finchley, máme už jen jednoho dalšího podezřelého.“

„Koho?“

„Vás,“ odtušil Mason.

„Mě?“

Mason přikývl.

Daphne zakroutila hlavou a prohlásila: „Něco takového by možná udělal strýček Borden, ale nikdy strýček Horace ani já.“

„Proklepneme si i vašeho strýce Bordena,“ souhlasil Mason.

„Kdy?“ zeptala se.

„Teď hned,“ odvětil Mason, nastartoval auto a vyjel z motelového parkoviště.

„Co mám teď dělat já?“ otázala se Daphne.

„Vy,“ odpověděl Mason, „pojedete zpátky do svého motelu a zůstanete tam. Jestli ještě něco podniknete na vlastní pěst nebo přidáte další nevysvětlitelnou absenci, budete obžalována z vraždy.“

„Ralpha Exetera?“

„Ano.“

„Ale proč bych ho, pro všechno na světě, měla zabíjet?“

„Vymyslel bych půl tuctu důvodů,“ řekl Mason. „Jedním z nich třeba to, že Exeter byl vlastně hnacím motorem všech akcí proti vašemu strýci Horacovi. To on vše tlačil kupředu. A když mě napadne jeden motiv, policie si jich jistě vymyslí deset.

Ještě z toho nejste venku, mladá dámo. Jste jednou z podezřelých. A existují lidé, kteří mají za to, že pod tou vaší nevinnou, andělskou slupkou se nachází prohnaná, lstivá ženština, která jde po penězích za každou cenu.“

Daphne namítla: „Byla jsem k vám přece pořád upřímná, pane Masone.“

„Já vím,“ zlobil se Mason. „Pověděla jste mi vše, co jste chtěla, abych věděl. Vyložila jste na stůl všechny karty, které jste chtěla, abych viděl. Ale cítil bych se mnohem lépe, Daphne, kdybyste se nevypařila z toho hotelu a neprokázala takovou vynalézavost tím, jak jste si našla noční zaměstnání v sanatoriu a propašovala odtamtud svého strýce.

Nevím, zda to děláte pro sebe nebo pro něho, ale mně jste to zrovna neusnadňovala.

Já nasazuji vlastní krk, abych pro vás opatřil peníze, tak si myslím, že bych si zasloužil vaši spolupráci.“

„Já vím,“ pípla. „A nemyslete si, že si nevážím všeho, co jste pro mě dosud vykonal.“

„Pokud jste dala ty peníze vašemu strýci,“ pokračoval Mason, „pak je to jedno ze závažíček, které můžeme přidat na vaši misku. Ale nemyslete si, že je všechno za námi. Než se rozední, půjde po vás zase policie.

Pokud za vámi přijedou, chci, abyste trvala na tom, že mi zatelefonujete. Dám vám číslo, kde mě zastihnete. A neodpovídejte za žádných okolností na žádné otázky, dokud tam nedorazím já A do té doby nezpochybňujte cokoli, co budu podnikat já.“

„Proč bych měla zpochybňovat vaše jednání?“ podivila se Daphne.

„Protože,“ vysvětloval jí Mason, „pokud se mi to podaří, použiji vašeho strýce jako návnadu.“

„Co tím myslíte, ‚návnadu‘?“

„Podsunu policii myšlenku, že váš strýc Horace zavraždil Ralpha Exetera a že byl v době vraždy duševně, jestli ne i právně, nezpůsobilý k odpovědnosti za svoje činy.“

KAPITOLA 13

Bylo už dobře po desáté hodině večer, když se za dveřmi Masonovy kanceláře ozvalo smluvené zaklepání Paula Drakea.

Della Streetová mu otevřela.

Vešel Paul Drake, jehož ztrhaná tvář prozrazovala vyčerpání, a svalil se do křesla: „Snažil jsem se to stihnout dřív. Věděl jsem, že byste tady rádi už šli domů, ale byla to pěkná fuška.“

„Co jsi zjistil?“ zeptal se hned Mason.

„Něco, co se policie pokoušela držet pod pokličkou,“ odpověděl Drake. „Vypátral jsem, jak se opravdu dozvěděli o těch barbiturátech.“

„Jak?“

Drake pokračoval: „V koupelně apartmánu, kde našli mrtvé tělo — našli pohárek — víš, takový ten z těžkého skla, jak bývá v motelových pokojích, zabalený ve voskovaném papíru a v antiseptické úpravě.“ Mason přikývl.

„Uvnitř našli skleněné pouzdro na zubní kartáček a trochu bílého prášku,“ pokračoval Drake. „Poručík Tragg nechal pouzdro vyšetřit na otisky prstů.“

„A našel nějaké?“

„Nějaké ano. Nejspíše Horace Shelbyho, ale neví to jistě.“

„Pokračuj,“ vybídl ho Mason.

„Někdo použil pouzdro kartáčku jako provizorní paličku k rozdrcení uspávačích léků a pohárek jako hmoždíř.“

„Jak přišli na to, že to pouzdro bylo použito jako palička?“

„Trocha prášku byla vtlačená do konce.“

„Tragg byl velmi pečlivý,“ poznamenal Mason.

Drake přikývl.

„Zjistili, co je to za prášek?“ zeptal se Mason.

„Je to barbiturátový přípravek jménem Somniferone. Je to kombinovaný lék, jehož jedna složka zabírá velmi rychle a druhá zase déle účinkuje. Výsledkem je rychle působící hypnotikum, které účinkuje delší dobu.“

„Jak ten lék identifikovali?“ pokračoval Mason.

„Radioanalýzou. Tragg sejmul otisky prstů z pohárku a potom všechno nechal odeslat do policejní laboratoře.“

„No dobrá,“ navázal Mason. „Vidím, že k něčemu směřuješ. Tak ven s tím.“

„Somniferone,“ pokračoval Drake, „je právě ten barbiturát, který předepsal Horacovi Shelbymu doktor, jehož přivolal Borden Finchley, když se k Horacovi nastěhoval. Je to tentýž lékař, jenž předepsal sedativum pro Daphne, když odjížděla na zaoceánskou plavbu — měla s sebou tříměsíční zásobu Somniferonu.“

„Pokračuj,“ vybídl ho Mason.

„Policie to ještě neví, ale pracují na tom,“ řekl Drake. „Dostávají se na správnou stopu.“

„Která stopa je správná?“

„Tvé klientky,“ odtušil Drake. „Ta dívka to zcela jistě dobře hraje. Chová se jako Slečna Nevinnost sama, ale uvnitř skrývá jinou tvař.“

„Co udělala?“ zeptal se Mason.

„Šlo do čínské restaurace. Koupila tam nějaké jídlo. Donesla ho do pokoje číslo 21. Vzala své prášky na spaní a rozdrtila je tubou od kartáčku na zuby ve skleněném pohárku. Potom pozvala Ralpha Exetera na schůzku. Namíchala mu jídlo a potom všechny zbytky spláchla do toalety a vypláchla plastové krabice. Když Exeter upadl do navozeného spánku, rozpojila přívodnou trubku, aby plyn začal ucházet, a odešla. Věděla, že ať to dopadne jak chce, už se nebude muset s Ralphem Exeterem zabývat.“

Mason zavrtěl hlavou. „To neberu, Paule.“

„To ani nemusíš,“ podotkl Drake. „Stačí, že to takhle vezme policie.“

„Kupovala to jídlo pro Horace Shelbyho,“ namítl Mason.

„Právě že ne,“ odporoval Drake. „Shelby už byl dávno pryč.“

„Co tím myslíš?“

„Vyšťourali jsme taxikáře, jenž dostal od centrály zprávu, aby vyzvedl pasažéra na rohu ulice, kde leží motel Northern Lights.

Jel tam a čekal tam na něho postarší, trošku zmatený muž. Nastoupil do auta a bylo zřejmé, že si není úplně jistý, kam vlastně chce jet. Začal hlavním nádražím, ale pak si to rozmyslel a poručil si na letiště. Taxík ho tedy zavezl na letiště. Ten muž byl zřejmě nabitý penězi, protože při placení vytasil z kapsy ruličku bankovek. Stodolarovka byla nejmenší, co měl, a tak musel taxikář s ním na letiště, aby si rozměnil.

A tím mužem byl Horace Shelby. Popis sedí.“

„A časový faktor?“ zeptal se Mason.

„Tohle se stalo dobrou hodinu před tím, než šla Daphne do čínského restaurantu a přinesla odtud do motelu Northern Lights jídlo v plastových krabicích.“

„Jistě,“ poznamenal Mason, „to jsou nepřímé důkazy, ale ani přímé doposud nemáme, Paule. Daphne neměla žádný motiv pro vraždu Ralpha Exetera.“

„Nenech se vysmát,“ bránil se Drake. „Nenáviděla Exetera víc než všichni ostatní. Považovala Bordena Finchleye za svého strýce a jeho ženu za svoji tetu. To Exeter dělal největší problémy, to on nejvíc tlačil celé spiknutí kupředu — a Daphne to o něm věděla.“

„A co Borden Finchley?“ zajímal se Mason. „Kde byl on, když se tohle všechno odehrávalo?“

„Borden Finchley má alibi. Stejně jako jeho žena Elinor.“

„Prověřil jsi to?“

„Prověřil. Samozřejmě je to ono staré manžel plus manželka, ale je tam i nezávislá partie. Finchleyovi stěhovali Daphneiny věci z jejího pokoje a pořizovali podrobný inventář každého svršku, každé lahvičky s parfémem a každého papíru. Zabralo jim to tři hodiny.

Hospodyně pobývala většinu času v přízemí a plakala nad tím, co se stalo. Paní Finchleyová dolů pro něco sešla, pěkně ji vyplísnila a poslala ji domů.“

Mason podotkl: „Zajímali se o něho taky lidi z Las Vegas, Paule. Když jsem byl poprvé v sanatoriu Goodwill, přišel k mému autu nějaký chlap a ptal se mě, zda jsem ten doktor, kterého soud určil pro vyšetření stavu Horace Shelbyho. Odpověděl jsem, že ne. On kvapně odešel ke svému nedalekému autu a odfrčel.

Nezapamatoval jsem si jeho poznávací značku, ale všiml jsem si, že je z Nevady. Podle barev. Nechtěl jsem být nápadný tím, že bych ho sledoval, protože mě mohli lehce odhalit ve zpětném zrcátku. Proto jsem předstíral, že jdu do sanatoria, ale pak jsem se vydal za nimi, abych se pokusil zjistit jejich číslo. Už jsem je ale nenašel. Musel jsem je ztratit na nějaké křižovatce.“

„Proč ne,“ souhlasil Drake, „ale v době, kdy tvoje klientka donesla jídlo pro Horace Shelbyho do motelu Northern Lights, byl už Horace Shelby dávno pryč.“

„O časové posloupnosti těchto událostí není žádných pochyb?“

Drake zavrtěl hlavou. „Ne.“

Mason rozhodl: „Tak dobrá, Paule, uspořádáme si tedy malé představení s Daphne. Už mě vodila za nos příliš dlouho.“

Mason kývl na Dellu Streetovou. „Sežeňte mi ji k telefonu, prosím.“

Della Streetová si vyhledala číslo na kartičce, vytočila ho, udala číslo Daphneina pokoje a řekla: „Potřebovala bych hovořit se slečnou Daphne Shelbyovou, prosím.“

Chvilku čekala a pak pokračovala: „To nebohé dítě asi spí. Prožila si pěkně perný den.“

„Pěkné nebohé dítě,“ ušklíbl se Drake. „Nejspíš plánuje zase nějakou čertovinu.“

Všichni tři zůstali sedět v napjatém tichu.

Po chvilce se ozvala Della Streetová: „Jste si jistá, že máte správné číslo pokoje? Mohla byste to, prosím, zkusit ještě jednou?“

Opět delší ticho a nakonec hlas Delly Streetové: „Děkuji vám, zavolám později. Zprávu jí nechávat nebudu.“

Della zavěsila a vysvětlovala: „Bez odpovědi. Buď není ve svém pokoji nebo…“

Její hlas vyzněl do ztracena.

Perry Mason vstal ze svého křesla a kývl na Drakea: „O. K., lidičky, jdeme.“

„Jedním autem?“ zeptal se Drake, když sjížděli výtahem.

„Taxíkem,“ odpověděl Mason napjatě. „Nechci mít žádné problémy s parkováním a až budeme chtít jet zpátky, před hotelem určitě bude stát taxíků kopa.“

Vyšli z budovy, kde měl Perry Mason svoji kancelář, našli nedaleko zaparkovaného taxíka a nastoupili všichni dovnitř.

Mason udal řidiči jméno Daphneina hotelu a ten dojel rychlou jízdou na místo určení během sedmi, osmi minut.

Právník mu dal štědré spropitné, vstoupil se svým doprovodem do výtahu a poručil obsluze: „Sedmé patro.“ Z výtahu se dali chodbou doleva.

Dveře výtahu se zavřely.

Mason počkal, až kabina sjede do šestého patra, a pak se otočil čelem vzad. „Jdeme špatným směrem,“ vysvětloval. „Nechtěl jsem, aby obsluha výtahu věděla, kam jdeme.“

„V jakém čísle bydlí?“ zeptal se Drake.

„Sedm set osmnáct,“ odpověděl Mason.

Vrátili se zpátky kolem výtahu a až na druhou stranu ke dveřím s číslem 718.

Na dveřích visela cedulka NERUŠIT.

Della Streetová řekla: „Měli bychom si uvědomit jednu věc. To ubohé děvče bylo celou včerejší noc vzhůru při noční směně v sanatoriu. Absolvovala šestatřicet hodit bez spánku. Je naprosto přirozené, že si dala na dveře cedulku NERUŠIT a šla spát.“

„A stejně přirozené by mělo být, že ji vzbudí zvonění telefonu,“ dodal Mason.

„Po takovém vyčerpání to nemusí být pravda,“ namítla Della Streetová.

Mason zaťukal na dveře.

Chvilku počkal, a když se nic neozývalo, zaklepal podruhé hlasitěji. Opět nic.

Mason řekl: „Dello, nerad vás o to žádám, ale chci si prohlédnout vnitřek pokoje.

Sjeďte výtahem a vyjděte ven z hotelu. Pak znovu vejděte, přistupte sebevědomě k recepci a požádejte recepčního o klíč od pokoje číslo 718.

Pokud budete vystupovat dostatečně jistě, dostanete klíč bez problémů. Pokud se vás bude ptát na jméno, představte se jako Daphne Shelbyová. Kdyby chtěl nějaké další identifikační průkazy, povězte mu, kdo jste a že tady na vás čekám, že je Daphne naší klientkou a že se obávám, že mohla být nadopována nějakou drogou nebo dokonce zavražděna, protože se neozývá na zaklepání na dveře.

Pokud by k takové situaci došlo, požádejte hotelového detektiva, aby vás sem doprovodil.“

„Šéfe, opravdu myslíte, že —“

„Jak to mám vědět?“ namítl Mason. „Máme už jednu vraždu. Můžeme mít klidně dvě. Jen vám teď dávám rady, jaký přístup zvolit pro eventuelní jednání s hotelovým detektivem. Povězte mu, že tady nahoře čekám ve společnosti soukromého detektiva. To vás dostane ze situace, kdy jste se pokoušela získat klíče od pokoje cizí osoby.“

Della Streetová přikývla.

„Myslíte, že to zvládnete?“ ujistil se Mason.

„Bude to ten nejlepší pokus, jaký jste kdy viděl,“ odtušila Della s úsměvem.

„Pokuste se odejít tak, aby si vás recepční nevšiml. A až znovu vstoupíte, jen ho požádejte o klíč.“

„A co když má Daphne klíč uvnitř?“

„Takovéto hotely mívají k jednomu pokoji dva klíče přímo ve schránce a třetí ještě v zásuvce pro případ, že by se první dva ztratily.“

Della Streetová se zeptala: „A vy budete tady?“

„My budeme tady,“ ujistil ji Mason.

Della Streetová poodešla k výtahu, přivolala si ho a za chvíli už sjížděla dolů.

Mason jen tak pro jistotu znovu zaklepal na dveře. Když se opět nic nedělo, otočil se, opřel se rameny a boky o stěnu a pravou nohu zvedl a chodidlem opřel o protější zeď. Potom řekl detektivovi: „Zatraceně se nám to komplikuje.“

„Záleží na tom, co se vůbec stalo,“ namítl Drake.

„Na tom právě ani tak nezáleží,“ pokračoval Mason. „Komplikace máme v každém případě. Jestliže neodpovídá na zaklepání a nebere telefony, pak nás snad čeká další mrtvola — anebo další aféra s uspávacími prášky. V takovém případě můžeme jen doufat, že se nám ji včas podaří dostat do nemocnice a zachránit jí život.

A pokud není ve svém pokoji, jsme v opravdové kaši.“

„Proč?“

„Představ si, že ji bude chtít poručík Tragg vyslechnout. Přikázal jí, aby neopouštěla město a byla v dosahu. Pokud tedy nebude přítomna, bude to Tragg považovat za útěk a v tomto státě se bere útěk jako důkaz viny.“

„O-jé!“ zvolal Drake.

Čekali nějakých čtyři pět minut, když se výtah opět zastavil na sedmém patře. Dveře se otevřely a z nich vyšla Della Streetová, která pokývla obsluze na pozdrav a rychle vyrazila k oběma mužům.

„Jak to dopadlo?“ zeptal se jí Mason. Místo odpovědi zamávala Della Streetová ve vzduchu klíčem, s nímž visela na kovovém kroužku ještě oválná cedulka s číslem pokoje. Když došla až ke dveřím, zasunula klíč do zámku.

„Raději to přenechte mně,“ přerušil ji Mason a přikročil k ní. „Pokud budou dveře zavřené zevnitř na západku, máme před sebou velký problém. Pokud ne, já jsem její obhájce a měl bych to být já, kdo dveře otevře.“

Klíč se otočil v zámku. Mason napjatě otočil knoflíkem a opřel se do dveří, ale otevřít se mu je nepodařilo. Proto se obrátil ke svým společníkům. „A je to tady,“ prohlásil. „Jsou zavřené zevnitř na západku.“

„To znamená, že je uvnitř?“

Právník přikývl.

Drake navrhl: „Pojďme tedy pro hotelového detektiva.“

„Zkusíme to ještě naposled,“ rozhodl Mason.

Tentokrát zanechaly Masonovy klouby při zaklepání na dveřích viditelné důlky.

„Dobrá,“ rozhodl Mason, „musíme tedy přivolat hotelového detektiva a otevřít násilím. Máme…“

Právník se náhle odmlčel, protože se zevnitř ozvalo klapnutí otevírané západky. Dveře se otevřely.

Na prahu stála Daphne Shelbyová v lehké noční košili a pohlížela na ně rozespalým pohledem.

„Co… Točí se mi hlava… Pomoc…“ A po těch slovech padla na zem.

Della Streetová k ní rychle přiskočila.

Mason řekl: „Mají tady vlastního lékaře. Musíme ho přivolat. Ale nesmíme jí dovolit usnout. Paule, sežeň nějaké studené obklady. Přiložíme jí je na hlavu a na krk.“

„Dobře,“ odpověděl Drake, „pojďme ji uložit do postele a —“

„Do postele ne,“ přerušil ho Mason. „To je pro ni to nejhorší místo, jestli má v sobě nějaké léky. Musíme se postarat, ať pořád chodí. Já ji vezmu z jedné strany a Della z druhé. Ty zatím obstarej ty obklady.“

„Přinesu nějaké oblečení,“ ozvala se Della.

Rychle přeběhla ke skříni, vzala odtud kus oděvu a společnými silami do něj Daphne zabalili. Potom ji začali Mason s Dellou vodit po pokoji. Drake odspěchal do koupelny.

Daphne udělala asi dva kroky, potom náhle poklesla, zasténala a vysoukala ze sebe: „Jsem ospalá… tak, tak… tak ospalá.“

Drake se vyřítil z koupelny s mokrými ručníky, které posloužily jako obklady na krk a hlavu Daphne. „No tak, Daphne,“ pobídl ji. „Nepřestávejte chodit.“

Mason se zeptal: „Co se stalo, Daphne?“

„Myslím, že mě někdo otrávil,“ špitla.

„Já vím. Proč si to myslíte?“

„Zastavila jsem se v bufetu. Dala jsem si čokoládu. Chtěla jsem jen velký hrnek horké čokolády a nějakou topinku. Byla jsem strašně unavená. Nespala jsem předtím celou noc.“

„Vím,“ ubezpečil ji Mason, „pokračujte.“

„Ta čokoláda chutnala nějak podivně,“ vyprávěla Daphne. „Šla jsem k telefonu a nechala ji tam stát. Požádala jsem číšnici, aby mi ji neodnášela. Nedaleko seděla nějaká směšně vypadající žena…“ Náhle se Daphne odmlčela a opět poklesla. Mason s Dellou Streetovou ji postavili na nohy. Drake se objevil s dalším ručníkem. Mason řekl: „Paule, zavolej místního lékaře. Pověz mu, že tady máme případ otravy prášky na spaní.“

Mason uvolnil Daphne oděv a přitiskl jí na záda studený ručník.

„Ó — oc,“ nadskočila trošku Daphne. „To je studené.“

„Udělá vám to dobře,“ vysvětloval ji Mason. „Jen pořád choďte.“

„Já… nemůžu… chodit… Chci si lehnout a… spát.“

„Jen choďte,“ nakázal jí Mason. „Jen choďte.“ Drake se otočil od telefonního aparátu. „Doktor tady bude za chviličku.“

Mason kývl na Dellu Streetovou. „Sežeňte pokojovou službu, Dello, a objednejte dvě konvice řádně silné černé kávy.“

„Prosím, nechte mě… jít…,“ ozvala se Daphne.

„Paule, přines další ručníky,“ poručil Mason.

„Ne, ne,“ protestovala Daphne, „vždyť jsem celá mokrá!“

„Než to tady uzavřeme,“ řekl Mason, „to teprve budete mokrá… Paule, napusť vanu vlažnou vodou. Della Streetová jí potom pomůže s koupelí, aby ji trochu probrala, ale přitom aby nenastydla. Jen o pár stupňů teplejší, než je tělesná teplota.“

Drake podal Masonovi další dva ručníky a prohlásil: „Přál bych si, abych měl čtyři ruce.“

Mason nepřestával s Daphne přecházet po pokoji. Della Streetová objednala mezitím černou kávu. Z koupelny se ozýval zvuk tekoucí vody.

Daphne si povzdechla. Její hlava pak klesla na Masonovo rameno a její tělo zvláčnělo.

Právník ji opět postavil na nohy.

„Choďte,“ vybídl ji, „choďte, Daphne. Musíte spolupracovat. Musíte chodit. Nemohu vás tady nosit. Choďte!“

„Necítím podlahu,“ stěžovala si Daphne. „Mé nohy se ničeho nedotýkají.“

„Myslíte, že vám ta žena, která seděla vedle vás, něco nasypala do čokolády?“

„Chutnala nějak divně, trošku hořce, tak jsem si tam nasypala jeden cukr navíc.“

„Můžete ji popsat? Vzpomínáte si, jak vypadala?“ tázal se dál Mason.

„Ne… Nemohu se soustředit… Mrzí mě, že jsem vás dostala do takovéhle situace, pane Masone.“

A její nohy zase vypověděly službu.

Mason ji společně s Dellou zvedl.

Mason se rozpřáhl levou rukou a ostře Daphne plácl po zadnici.

Daphne okamžitě zareagovala úhybným pohybem, až se celá prohnula v zádech.

„To už podruhé nezkoušejte!“ vyštěkla, ale potom zasténala a opět se zhroutila.

Tentokrát ji ani Mason s Dellou Streetovou nemohli přimět, aby vstala. Byla v jejich rukou jako žok.

Mason si ji změřil přimhouřenými očima a potom řekl Delle Streetové: „Pojďme ji uložit na postel.“

„Ale to nám upadne do bezvědomí,“ namítla Della Streetová. „Sám jste to předtím říkal, Perry.“

„Já vím,“ souhlasil Mason. „Ale položíme ji na postel.“

Ozvalo se zaklepání na dveře.

Drake otevřel.

Dovnitř vstoupil profesionálně vyhlížející muž s černou lékařskou brašnou. „Jsem doktor Selkirk.“

Mason řekl: „Tato mladá žena je zřejmě předávkovaná barbituráty.“

„Budeme jí tedy muset vypumpovat žaludek,“ odpověděl doktor Selkirk.

„A obsah žaludku si schováme,“ doplnil Mason. „Bude nás zajímat.“

„Máte tady nějakou vhodnou nádobu?“ zeptal se doktor Selkirk.

„Támhle je konvice na vodu,“ ukázal Mason.

„No, ta bude stačit.“

Doktor Selkirk řekl: „Budeme potřebovat kávu.“

„Už je objednaná,“ ujistil ho Mason.

„A přikryjeme ji, abychom ji udrželi v teple.“

Doktor vypumpoval Daphne žaludek, potom jí přiložil stetoskop na hruď a zaposlouchal se. Zachmuřil se, nahmatal jí puls a nakonec přešel ke konvici s obsahem dívčina žaludku.

Mason vkročil do koupelny a řekl Paulu Drakeovi: „Napusť tu vodu co nejstudenější, Paule.“

„Cože?“ zeptal se Drake nevěřícně.

„Co nejstudenější, Paule.“

Doktor Selkirk se přiblížil k Perrymu Masonovi. „Mohu s vámi na chviličku mluvit?“ zeptal se.

Mason k němu přistoupil. Doktor Selkirk ztišil hlas a letmo pohlédl přes rameno na Dellu Streetovou, která zrovna odhrnovala Daphne promáčené vlasy z čela.

„Na tom všem je něco podivného,“ svěřoval se doktor Selkirk. „Má silný pravidelný puls a dýchá také normálně a pravidelně, i když v žaludku opravdu měla nějaké pilulky.“

„Myslíte tím, že ty pilulky byly spolknuty? Spolkla je v čokoládě?“ zajímal se Mason.

„Tak před hodinou až dvěma opravdu vypila čokoládu,“ připustil doktor Selkirk, „ale pochybuji, že ty pilulky spolkla současně s čokoládou. Řekl bych, že to muselo být později.“

„Nebude vám vadit, doktore,“ pokračoval Mason, „když vyzkoušíme malý experiment?“

„Jaký experiment?“

Mason zvýšil hlas. „Nakázal jsem tady panu Drakeovi, soukromému detektivovi, aby napustil vanu horkou vodou. Chci aby…“ Doktor Selkirk začal kroutit hlavou. „Chci zabránit prochlazení,“ vysvětloval Mason. Doktor Selkirk už už se chystal něco říci. Mason zvedl ukazovák, aby zachytil doktorovu pozornost, a potom na něho významně mrkl.

„Pojďte Dello,“ navázal Mason, „dovedeme ji do koupelny. Pomůžeme vám, pokud budete potřebovat. Necháme ji tam asi deset minut.“

„Uvolní se a usne, a možná i upadne až do mdlob,“ namítl doktor Selkirk.

„Přesto to vyzkoušíme,“ rozhodl Mason. „Vždycky ji zase můžeme vytáhnout.“

„Nebudu jí svlékat šaty,“ ozvala se Della nazlobeně. „Měl jste si nechat přivolat pečovatelku, jestli chcete —“

„To je v pořádku,“ přerušil ji Mason, „nechte jí šaty na sobě —tedy, jak noční košili, tak šaty, prostě ji jen ponořte do té horké vody.“

Della řekla: „Budete mi muset pomoci.“

„Já vám pomohu,“ odvětil Mason.

A tak společně zvedli Daphne a donesli ji až nad vanu.

„Jste při vědomí, Daphne?“ zeptal se Mason.

Oční víčka se jí sice zachvěla, ale kromě toho nezaznamenali žádný pohyb.

„Tak dobře,“ pravil Mason, „pusťte ji, Dello.“

Mason pustil Daphneina ramena a Della nohy. Dívčino tělo kleslo do vody.

V tu ránu se ozval vyděšený výkřik. Daphne vyštěkla: „Co to děláte!“ vyskočila z vany a začala kolem sebe nepříčetně máchat rukama. „Ta voda je studená jako led!“ ječela. „Vy jeden bast —“

„Jen klid, Daphne,“ přerušil ji Mason. „Snažila jste se, co jste mohla, ale marně. Della tady s vámi zůstane, pomůže vám se osušit a přinese vám ze skříně nějaké suché oblečení. Potom můžete přijít za námi a povědět nám, o co tady opravdu jde.“

S těmi slovy Mason vykročil z koupelny a zavřel za sebou.

„Já zmrznu,“ pípla Daphne, když se dveře za Masonem zavřely.

„Vysvlečte si to,“ vybídla ji Della.

„Napusťte mi do té vany horkou vodu. Nebo si dám horkou sprchu. Jsem zmrzlá na kost.“

Drake nevěřil svým očím: „Jak jsi to, k čertu, věděl, Perry?“

Mason vysvětloval: „Její první dva kroky, když jsme s ní začali chodit po místnosti, byly zcela normální. Potom si to uvědomila a najednou bezvládně poklesla. A totéž dvakrát. Snažila se, co mohla, ale neměl jasno v tom, co vlastně chce předstírat.“

„Co ten obsah žaludku?“ zeptal se doktor Selkirk.

„Zapomeňte na něj,“ odtušil Mason. „Spláchněte ho do toalety a pošlete mi účet, doktore. Já jsem Perry Mason, advokát. Zjistil jsem si všechno, co jsem potřeboval.“

„To byla opravdu léčba šokem: dívka, která očekává, že bude ponořena do horké vany, se náhle octne v ledové vodě…“

„Tušil jsem, že zareaguje,“ zubil se Mason. „I když jsem nečekal, že až tak…“

Přerušilo ho ostré zaklepání na dveře.

Doktor Selkirk tázavě pohlédl na Masona.

„Tenhle pokoj je té dívky,“ vysvětloval Mason. „Myslím, že bychom neměli otevírat.“

Klepání ještě zesílilo a ozval se hlas poručíka Tragga: „Otevřete. Policie!“

Mason pokrčil rameny.

Doktor Selkirk oznámil: „Jsem místní zaměstnanec. My musíme podobné výzvy respektovat.“

Poté přešel ke dveřím a otevřel.

Tragg vypadal velmi překvapeně. „Je tady slečna Daphne Shelbyová?“ zeptal se. A když jeho pohled zabloudil na Perryho Masona, vyhrkl: „Co tady, u všech čertů, děláte vy?“

Mason řekl: „Slečně Shelbyové není dobře. Byla otrávena barbituráty. Della Streetová o ni pečuje v koupelně. Až vyjde ven, chci si s ní promluvit.“

„I já si s ní chci promluvit,“ odtušil poručík Tragg.

Pak se otočil na doktora Selkirka. „A kdo jste vy?“

„Jsem doktor Selkirk, místní lékař.“

„Co je s Dalphne Shelbyovou?“

Mason je přerušil: „Pečoval jste o ni jako profesionál, doktore. Měl byste mít souhlas pacientky, než začnete odpovídat na otázky týkající se jejího zdravotního stavu.“

Doktor Selkirk zaváhal.

Tragg na něho vybafl: „Nenechte se ovlivnit od tohohle prohnaného právníka. Zavolala vás sama?“

„Nechal mě přivolat někdo z této místnosti,“ odpověděl doktor Selkirk.

„Vy jste hotelový lékař?“

„Ano.“

„Takže zastupujete hotel,“ rozhodl poručík Tragg. „Co je s ní?“

„Já… v tuto chvíli nejsem připraven učinit prohlášení.“

Tragg přešel ke konvici, která stála na podlaze u postele.

„Co je tohle?“ zeptal se.

„Obsah, který jsme jí vypumpovali ze žaludku.“

„A co tyhle růžové pilulky?“ pokračoval Tragg.

„Pilulky. Částečně rozpuštěné.“

„Někdo se ji pokoušel nadopovat?“ vyzvídal Tragg.

„Právě proto jsem jí vypumpoval žaludek,“ vypovídal doktor Selkirk, pak zaváhal.

„No, to je tedy něco,“ ucedil Tragg.

„Avšak řekl bych,“ navázal doktor Selkirk, „že ty pilulky byly spolknuty v posledních patnácti minutách. A téměř tak dlouho už tady jsme. Podle mého odborného názoru musela ty pilulky spolknout těsně před tím, než otevřela těmto pánům.“

Po Traggově tváři se rozlil triumfální úsměv.

„Tak tohle,“ pokračoval radostně, „je přesně ten typ důkazu, jaký hledám. Netušil jsem, že na to narazíme tak lehce, ale —

Jeden prostě nikdy neví!“

Mason se zeptal: „Jste si absolutně jistý svojí diagnózou, doktore?“

Doktor Selkirk se zazubil. „Vy sám jste vypadal docela jistě.“

Mason přikročil ke dveřím koupelny a řekl: „Je tady poručík Tragg. Bude vám chtít položit nějaké otázky, Daphne, a já vám doporučuji, abyste neodpovídala na žádnou z nich.“

„Tak počkejte,“ ohradil se Tragg, „takovéhle taktiky přivodí té mladé dámě hodně problémů.“

„Jakých problémů?“

„Odvezu ji na policejní velitelství.“

„Zatknete ji?“

„Možná.“

„Odtud si ji neodvezete, pokud ji nezatknete,“ opravil ho Mason a po chvilce dodal: „A pokud ji zatknete, budete se pěkně červenat, až se pod světlem nových důkazů ukáže, že ji musíte zase propustit.“

Tragg se na moment zamyslel, pak se odebral k nejpohodlnější židli v pokoji a usadil se.

„Doktore,“ pravil k Selkirkovi. „Nechci, abyste s kýmkoli o těchto věcech hovořil, dokud vám sám nepoložím pár otázek. A pokud nemyslíte, že hrozí nějaké nebezpečí, můžete klidně prozatím jít.“

„Žádné nebezpečí nehrozí,“ ujistil ho doktor Selkirk. „Má silný a pravidelný puls, snad jen trošku rychlejší. Evidentně je docela vzrušená. Srdce jí buší silně a čistě a dýchá perfektně. Oční zornice reagují normálně. Žaludek má vypumpovaný a ty barbituráty, co spolkla, jí možná dopřejí klidný celonoční spánek, ale rozhodně ji nemohou ohrozit.“

Tragg poodešel k psacímu stolu, složil list papíru, až vytvořil špičku, a začal lovit pilulky z tekutiny v konvici.

„Špinavá práce,“ poznamenal, „ale myslím, že je to důkaz, a to zrovna důkaz, jaký jsem hledal.“

Della Streetová zavolala z koupelny: „Podáte mi ty šaty, které leží na židli u postele?“

Mason došel pro šaty, které byly pohozeny na židli, a zaklepal na dveře koupelny.

Della Streetová pootevřela a Mason jí šaty podal.

Tragg řekl: „Perry, odvezu si tu dívku na policejní ředitelství. Jestli budu muset, zatknu ji pro podezření z vraždy. Mám dost důkazů na to, abych si to obhájil.“

„Jen směle do toho,“ vybídl ho Mason, „ale já jí poradím, aby neodpovídala v mé nepřítomnosti na žádné otázky. Ta dívka probděla celou noc. Proč ji nenecháte vyspat a nevyslechnete ji raději zítra?“

„To udělám,“ slíbil Tragg, „ale vyspí se na místě, kde si budeme jisti, že nemůže spolknout žádné další prášky na spaní.“

„Jak chcete,“ pronesl Mason rezignovaně.

Tragg si ho zamyšleně změřil: „Vy něco šijete, Perry. Co je to?“

Mason odtušil: „Jen si prostě říkám, že si zbytečně přiděláváte problémy a činíte nezvratné kroky, kterých můžete později litovat.“

„Vy se starejte o své problémy a já se postarám o své,“ odsekl Tragg.

Po několika minutách vyšla Della Streetová spolu s Daphne z koupelny.

„Je mi to líto, Daphne,“ začal poručík Tragg, „ale budete muset se mnou odjet na policejní ředitelství. Chci vás mít někde, kde budu vědět, že vás ještě ráno najdu. Slíbil jsem Perrymu Masonovi, že vás nechám vyspat, a svoje slovo dodržím, ale zároveň dohlédnu na to, abyste si už nemohla vzít žádné další prášky na spaní.

A teď, kolik jste jich spolkla?“

„Neodpovídejte na žádné otázky,“ vložil se do toho Mason.

Tragg si povzdechl. „Tak dobře,“ řekl, „sbalte si své věci. Nebudu vám tady prohledávat kabelku, ale varuji vás, že vám u nás všechno pořádně prohledáme. Dostanete vězeňské prádlo a žádné uspávací prášky.“

Daphne se vztyčenou hlavou a planoucíma očima mašírovala kde dveřím, u nichž se otočila na Masona: „Tak vidíte, vy Pane Chytrý! Tady to máte, s tou vaší studenou vodou!“

Mason ji varoval: „Vzpamatujte se, Daphne. Snažím se vám pomoci. Vaše vlastní pokusy jsou amatérské.“

„Zato ty vaše jsou veskrze profesionální a nechutné,“ odsekla.

Poručík Tragg zvědavě poslouchal. „Tak jo, Daphne,“ řekl nakonec. „Jdeme.“

A odešli.

Perry Mason zašeptal: „Schovejte si svůj klíč, Dello.“

Všichni sjeli dolů výtahem. Tragg postrkoval Daphne vstupní halou k policejnímu vozu.

Mason náhle řekl: „Rychle zpátky do Daphneina pokoje! Honem!“

„Proč?“ divil se Drake.

„Proč myslíš, že si Daphne vzala ty prášky?“ zeptal se Mason.

„Aby vzbudila sympatie nebo abychom si mysleli, že jí je někdo podstrčil?“

Mason zavrtěl hlavou. „Nachytali jsme ji, když jsme zaklepali na dveře. Neodvážila se otevřít, dokud se rychle nevysvlékla a neoblékla si noční košili, spolkla nějaké prášky na spaní a rozhodla se sehrát to divadélko.“

„Proč?“ zeptala se Della Streetová.

„Abychom nespekulovali o tom, co dělala tak dlouho, když jsme klepali na dveře.“

„A co dělala?“

„Pokud mi něco velmi vážného neuniká,“ vysvětloval Mason, „byla na návštěvě u svého strýčka Horace Shelbyho v sousedním pokoji.

Musela vběhnout do svého pokoje, svléknout se, navléknout si noční košili, vlézt do postele, spolknout pár pilulek, připotácet se ke dveřím a sehrát tu scénku, aby ji nikdo nepodezíral z toho, že při prvním zaklepání nebyla vůbec ve svém pokoji.“

„To je tedy divočina,“ poznamenala Della Streetová.

Mason se zazubil. „Možná ano, ale zkusíme se vrátit do toho pokoje, zaklepáme na dveře do sousedního apartmá a uvidíme, co se stane. A zatímco já budu klepat, ty, Paule, budeš stát na chodbě pro případ, že by se nám strýček Horace pokoušel frnknout… Tak pojďme.“

KAPITOLA 14

Mason uvnitř pokoje Daphne Shelbyové okamžitě přistoupil ke dveřím, které vedly do vedlejšího apartmá.

Právník vzal za knoflík. Dveře byly zavřené na západku.

Zakroutil tedy knoflíkem a dveře tiše otevřel. Poté bez problémů strčil do dveří, vedoucích do sousední místnosti. Nikdo tam však nebyl.

Mason rychle prohledal i koupelnu a toaletu a potom přeběhl ke dveřím na chodbu a prudce je rozevřel.

V chodbě stál Paul Drake.

„Nikdo odsud nevyšel,“ informoval ho detektiv.

„Rychle!“ zvolal Mason.

„Je chytrý. Vytratil se, když jsme byli u Daphne. Sehrála to divadélko nejen aby kryla sebe, ale také aby mu zajistila čas na útěk. Pojď.“

Právník se rozběhl k výtahu a zuřivě zmáčkl přivolávači tlačítko. Když se klec zastavila, podal obsluhujícímu pětidolarovou bankovku a poručil si: „Až dolů, rychle!“

Dveře kovové klece se se zařinčením uzavřely. Usměvavý liftboy sjel podle Masonova pokynu až do vstupní haly. Mason přispěchal k recepčnímu pultu.

„Odcházel teď někdo z pokoje číslo 720?“ zeptal se.

„Ale ano, před chviličkou.“

„Jak ten muž vypadal?“

„Postarší, štíhlý, vytříbeného vystupování, ale trochu nervózní — Támhle zrovna jde!“

„Kde?“

„Zrovna vychází těmi lítačkami na ulici.“

Mason přeběhl halu až k východu a vybafl na dveřníka: „Rychle nám sežeňte taxi!“

A pětidolarovka opět dokázala zázraky.

Mason, Della Streetová a Paul Drake naskočili do taxíku.

„Kam to bude?“ zeptal se řidič.

„Sledujte toho muže, který jde támhle po chodníku,“ odpověděl Mason.

„A ať neví, že je sledován. Je to naprosto legální záležitost, ale trošku choulostivá. Tady máte dvacet dolarů, abychom utišili vaše svědomí.“

„Sakryš,“ rozzářil se taxikář, „za dvacet dolarů ani nemám žádné svědomí, které by bylo třeba utišovat.“ A s úsměvem si bankovku zastrčil do kapsy. „Ta je jen jako přídavek k běžné ceně,“ informoval ho Mason.

„Nestavíme ho?“ zeptal se Drake.

„Ale kdepak,“ zamítl jeho návrh Mason. „Zjistíme si, kam směřuje.“

Muž zašel do hotelové garáže.

„Vyjede ven autem,“ vysvětloval Mason taxikáři, „a my ho budeme dál sledovat… Paule, támhle je telefonní budka. Zavolej k sobě do kanceláře a rychle přivolej nějaké agenty… Kolik máš k dispozici aut s telefonem?“

„Dvě.“

„Nasaď obě,“ rozhodl Mason. „Začneme s jedním na jihu a druhým na východě.“

Drake vyplnil Masonovy instrukce.

Trvalo skoro deset minut, než se jejich muž vynořil z garáže za volantem auta s massachusettskou značkou.

Mason jen letmo mrkl na značku a pak popadl Drakea za paži. „To je auto Ralpha Exetera.“

Mason se natočil k taxikáři. „Musíme ho sledovat. Nebude to jednoduché, až vyjede z města, ale snažte se.“

Taxikář odvětil: „Tady ve městě nemám problém, ale jakmile se dostaneme na výpadovku a pokud na to šlápne, budu mít problémy. Tahleta auta jsou stavěná na městský provoz, rychlé zastavování a rozjíždění, ale ne na nějaké závodění.“

„Já vím,“ souhlasil Mason, „dělejte, co umíte.“

Starší muž řídil pečlivě, neriskoval a celou cestu dodržoval rychlostní omezení. Taxikář neměl žádné problémy s následováním. Potom sledované auto zahnulo na výpadovku na Santa Anna a začalo zrychlovat.

Taxikář už měl plné ruce práce, ale řidič před nimi jel stále v pravém jízdním pruhu a zachovával opatrnost.

Po deseti minutách zastavil u benzínové pumpy.

„Nepotřebujete natankovat?“ zeptal se Mason taxikáře.

„Snesl bych trošku.“

„Tak do toho,“ vybídl ho Mason.

„Není to nebezpečné?“ zeptala se Della Streetová.

„On neví, jak my vypadáme,“ odtušil Mason.

Řidič vozu s massachusettskou značkou se odebral na toaletu.

Mason se přitočil k obsluhujícímu, dal mu dvacetidolarovou bankovku a řekl: „Spěcháme. Mohl byste nás obsloužit před tamtím autem?“

Muž se zakřenil. „Trošku ho holt zdržím.“

„Děkuji vám,“ odpověděl Mason.

Paul Drake už mezitím obsadil telefon.

„Zjisti číslo svého hlídkového auta, které jede na jih,“ vybídl ho Mason. „Nejspíše míří někam sem. Pověz jim, kde teď jsme, udej jim čas a nakaž jim, aby se nás pokusili vyhledat.“

Potom právník začal nervózně přecházet sem a tam.

Řidič sledovaného auta se nakonec vynořil ze dveří toalety a Mason si ho mohl dobře prohlédnout. Jeho obličej měl aristokratický vzhled, dlouhý tenký nos, šedý knírek, vysoké lícní kosti a modré oči.

Stále se ohlížel přes rameno a jeho oči nervózně těkaly sem a tam. Avšak taxíku jako by nevěnoval pozornost a Mason se snažil příliš na sebe neupozorňovat.

Drake se vynořil z telefonní budky a kývl. „Můj agent je za námi asi pět mil,“ informoval Masona. „Měl by sem dorazit, ještě než vyjedeme.“

„Dobrá práce,“ pochválil ho Mason. „Ta auta vybavená telefony jsou k nezaplacení, Paule.“

Drake řekl: „Taxíky jsou ale tak strašně podezřelé, Perry. Jestli ho budeme sledovat dál my, určitě nás odhalí.“

„Proto také vyjedem ještě před ním,“ odtušil Mason. „Když teď vyjel na dálnici, není moc pravděpodobné, že by z ní hned uhnul.“

„Pokud ano, tak jsme nahraní,“ namítl Drake.

„To je v pořádku,“ ujistil ho Mason. „To riziko musíme podstoupit. V téhle branži se tomu občas nevyhneš.“

Obsluhující u pumpy kývl na Perryho Masona. „Máte plnou,“ oznámil.

Mason zaplatil a řekl taxikáři: „Jeďte na dálnici a pokračujte pomaleji. Pokud nás to sledované auto bude chtít předjet, nechte ho.“

„Není lehké poznat auta ve zpětném zrcátku,“ namítl řidič. „Všechna světla vypadají stejně.“

„Vím,“ odpověděl Mason, „musíme počkat, dokud nás nepředjede.“

„Stát!“ vykřikl najednou Drake. „Támhle je moje auto!“

Velký černý sedan se k nim zleva přiblížil a několikrát jim dal znamení klaksonem.

„Zajeďte ke straně a zastavte,“ nakázal Mason taxikáři. „Zde je dvacet dolarů. To vám pokryje cestu sem i zpátky. Napište mi vaše číslo, abych vás mohl předvolat jako svědka, kdybych potřeboval.“

„Vy jste Perry Mason, ten advokát, že?“ zeptal se taxikář.

„Ano.“

„Budu velmi potěšen, kdybych mohl pro vás svědčit, pane Masone. Zde je má vizitka.“

Taxi zastavilo a jeho cestující nastoupili do velkého sedanu.

O pár chvil později oznámil Drake, jenž seděl u zadního okénka: „Támhle jede náš člověk, Perry.“

„Kolik máte benzínu?“ zeptal se Mason řidiče Drakeova vozu.

Drake se zazubil. „Neboj se, Perry. Začíná vždycky s plnou nádrží. Všechna moje auta jsou vždycky plně natankována, jakmile se parkují.“

Mason si spokojeně oddechl. „O.K.,“ řekl, „tak to nebude žádný problém.“

Auto s massachusettskou značkou se jim trošku vzdálilo. „Nedodržujte od něho stejnou vzdálenost,“ poradil Mason řidiči.

Drake se zasmál: „Starejte se o zákon, pane advokáte. Tenhle agent toho ví o pronásledování víc, než si vůbec dokážeš představit. Sledování je vysoce specializovaný obor a můj agent je v něm mistr.“

Mason se s povzdychem pohodlně usadil na své sedačce. „Jsem nervózní jako pes,“ vysvětloval.

„Stejně to nechápu,“ ozval se Drake. „Co dělá Horace Shelby v Exeterově autě, proč ho Daphne ubytovala v sousedním pokoji a —“

„Zadrž,“ přerušil ho Mason. „Právě si jedeme pro odpovědi.“

Della Streetová se vložila do jejich hovoru: „Tohle není nic pro pracující dívku. V době, kdy ráno dojedeme do Tucsonu, bych měla už otevírat kancelář.“

„Tipl bych to spíš na Ensenadu,“ opravil ji Mason.

Připravili se všichni na únavné a dlouhé pronásledování, když tu náhle k jejich překvapení sledované auto zabočilo k motelu u San Diega, kde si řidič najal pokoj na jméno H. R. Dawson.

Mason osobně udílel instrukce Drakeovu agentovi: „Co nejrychleji vám seženeme střídání. Potřebujeme na tu práci dva nebo tři lidi. Hlaste se telefonicky do Drakeovy kanceláře. Budete to muset chvíli vydržet, ale tak do hodiny bychom vám měli sehnat pomoc.“

„To je v pořádku. Vydržím to klidně celou noc, pokud si občas budu moci dát šálek kávy,“ odpověděl agent. „A mám tady i nějaké stimulační pilulky, kdyby bylo nejhůř. Zvládnu to.“

„Buďte na telefonu,“ zakončil Mason a pak dodal k Paulu Drakeovi: „Zavolej do své pobočky v San Diegu, ať někoho pošlou.“

Drake přikývl a řekl agentovi: „Brnkněte do kanceláře a požádejte o další dvě auta.“

„Nejlépe další vůz vybavený telefonem,“ upozornil Mason.

„To druhé vyjelo po dálnici na San Bernardino,“ odvětil Drake. „Volal jsem do kanceláře, aby ho stáhli. Může tady být tak ve tři ráno.“

„Nějakou posilu dostanete rychle,“ ujistil Mason agenta. „My si teď musíme sehnat auto a vrátit se.“

Řidič telefonicky přivolal taxi. Mason se nechal dovézt do půjčovny automobilů a za půl hodiny už směřoval spolu s Dellou Streetovou a Paulem Drakem zpátky na sever.

„Tušíš, co se to tady vlastně všechno děje?“ zeptal se Drake.

„Nevím nic jistě,“ odpověděl Mason, „ale začínám už mít představu.“

„Nemusíme nahlásit policii, co jsme dělali?“

„Proč?“

„Pokud to byl Horace Shelby, je podezřelý z vraždy, když řídí auto, které patřilo zavražděnému.“

„Kdo ho podezírá?“ zeptal se Mason.

„Policie.“

„Ale ne já,“ pokračoval Mason. „Nebesa! My přece víme, že by nikdy nic takového neudělal.“

„Jak to víš?“

„Protože nám to řekla Daphne. Prohlásila, že by strýček Horace neublížil ani mouše.“

„Třeba proběhla změna osobnosti,“ podotkl Drake suše. „Prostě se necítím příliš dobře, když policii neohlásím, že jsme našli auto zavražděného.“

„Policie se nás na nic takového neptala,“ odporoval Mason. „Musíme nechat Horace Shelbyho trochu vydechnout.“

„Jak to myslíš: Vydechnout?“

„Musíme mu dát čas, aby se stal zase svým pánem a vzpamatoval se. Dáme mu i příležitost, aby se co nejdůmyslněji mohl skrývat před policií, protože jestli se jeho nevlastní bratr bude snažit prohlašovat, že je duševně nezpůsobilý, my můžeme prokázat, že přelstil poručíka Tragga, což jistě vyžaduje vysoké IQ.“

„Myslela jsem, že ho chcete usvědčit z vraždy a pak prokázat, že je duševně chorý,“ namítla Della Streetová.

Mason se zazubil. „Dobrý vojevůdce mění své bitevní plány podle vývoje situace.“

„A situace se změnila?“ zeptali se svorně Della Streetová a Paul Drake.

„Velmi podstatně,“ odpověděl Mason. „Ale teď je třeba zařídit některé záležitosti, Paule.

Za prvé, pošli svého agenta, ať se ubytuje v motelu Northern Lights. Můžeš mu zavolat z nejbližší budky. Ať se tam zaregistruje dnes večer.“

„Proč?“

„Protože celý motel bude obsazený,“ vysvětloval Mason, „a jediný volný pokoj bude číslo 21. Policie už odklidila tělo, všechno vyfotografovala a touto dobou už dovolí, aby byla místnost opět v provozu.

Když se tvůj člověk přihlásí v tuto chvíli, dostane právě pokoj číslo 21.

Dále ať jde jiný agent do motelu zítra ráno, použije své oficiální licence a překontroluje všechny registrační lístky a všechna čísla aut z Nevady.

Projeď ty registrace, pokud tam nějaká taková auta budou, zjisti předběžně jména a povolání jejich vlastníků.“

„Dobře,“ souhlasil Drake. „Co kdybys mě nechal chvíli řídit? Domů je to ještě pěkný kus cesty.“

„Počkej ještě půl hodinky,“ požádal ho Mason. „Jsem nervózní jako kočka při bouřce a musím si toho ještě hodně promyslet.“

„Tak tohle,“ oznámila Della Streetová detektivovi, „je pokyn pro nás, abychom už byli zticha.“

KAPITOLA 15

Docela vyčerpaná Della Streetová vstoupila příštího rána v deset hodin do kanceláře, aby našla Perryho Masona už zabraného do práce.

„Perry!“ zvolala překvapeně. „Jak dlouho tady už jste?“

„Asi půl hodiny,“ odpověděl s úsměvem. „Vyspala jste se alespoň trošku?“

„Tak polovinu toho, kolik by to chtělo,“ postěžovala si Della Streetová. „Jak mně se nechtělo vstávat!“

„Věci jsou v pohybu,“ oznámil Mason. „Volal Paulův agent ze San Diega. Horace Shelby překročil hranici a přes Tijuanu pokračuje na Ensenadu. Vůbec netuší, že ho někdo sleduje, a cítí se volný jako pták. Jezdí čím dál rychleji a jistěji. Ale už nemá to původní auto.“

„Ne?“

„Ne. Zaparkoval ho v San Diegu a zakoupil za hotové ojeté auto v jednom z bazarů, které otvírají už od brzkého rána.“

„A co Daphne?“

Mason zvážněl. „Nemají na ni vůbec nic,“ vysvětloval, „ale kancelář okresního prokurátora má kompletní zprávu od policie a vyčetla z důkazního materiálu mnoho diskutabilních závěrů. Chtějí ji obvinit, protože si myslí, že jim to stačí k odsouzení.“

„A co myslíte vy?“

Mason šibalsky mrkl pravým okem a prohlásil: „Hraju to na všechny strany, ale zastupuji pouze Daphne, nikoho jiného. Ať po mně ona chce cokoli, já budu hájit pouze její zájmy.“

„Co jste podnikl?“

„Zažádal jsem o předběžné líčení,“ odpověděl Mason.

„Mají dost důkazů na to, aby ji mohli vzít do vazby?“

„Myslím, že ano. Jsou absolutně přesvědčeni, že Ralph Exeter se vyskytoval v tom motelovém pokoji po odchodu Horace Shelbyho, že mu Daphne koupila tu čínskou večeři a že to byla právě Daphne s Exeterem, kdo jedl.“

„Pročež mu právě ona namíchala do jídla barbituráty?“ doplnila Della Streetová.

Mason přikývl.

„Jak vědí, že tam nebyl Horace Shelby?“

„Vypátrali toho taxikáře, kterého objevil Paul Drake.“

„Máme ještě něco nového?“

„Drakeův člověk je nasazený v pokoji číslo 21.“

„Neměl nějaké problémy?“ zajímala se Della.

„Vůbec žádné. A nás teď, Dello, čeká jednání s Billem Hadleym, odborníkem na fyziku.“

„To je ten, co se specializuje na automobilové nehody?“

Mason přikývl. „Zná metalurgii a jí příbuzná odvětví, takže umí třeba určit podle stupně deformace materiálů, jak rychle auto jelo. Dostal jsem takový nápad a chtěl bych, aby se podíval na tu rozpojenou trubku plynového vedení a učinil některé závěry, ke kterým se ještě policie nedobrala.

Oni zatím trubku berou bez výhrad, ale ve skutečnosti to není jen tak rozpojit takovéhle potrubí holýma rukama. Potřebujete na to nástroje a navzdory tomu, co si v současné době myslí policie, žádná porota nepřijme představu, že s sebou mladá dívka jako Daphne tahá brašnu s nářadím, pomocí kterého by na potrubí zapracovala.“

Della Streetová se rozzářila. „No, to je tedy nápad,“ uznala. „Na to jsem ani nepomyslela.“

„Nepomyslel na to zřejmě ani okresní prokurátor Hamilton Burger,“ odtušil Mason s úsměvem.

„Spojte mě s Billem Hadleym.“

O chvilku později už měla Della Streetová fyzika na drátě a Mason začal: „Bille, pracoval jste pro mě v několika případech autohavárií. Tentokrát bych vás zapojil do případu vraždy. Zajeďte do motelu Northern Lights, do pokoje číslo 21. Stala se tam vražda — alespoň policie je toho názoru. Někdo rozpojil plynové potrubí a muž uspaný silnou dávkou barbiturátů tam zemřel otravou plynem.“

„A co po mně budete chtít?“ zeptal se Hadley.

„Zjistěte, co se tam dělo,“ odpověděl Mason.

„Máte mě snad za jasnovidce?“

„Podívejte se na tu trubku. Nejde přece rozpojit jenom holýma rukama,“ pokračoval Mason.

„A dostanu se dovnitř?“ otázal se Hadley. „Budu muset ukázat nějaké povolení nebo —“

„Vůbec nic,“ přerušil ho Mason. „Zajeďte tam co nejrychleji. Jakmile se představíte, obyvatel toho pokoje k vám bude maximálně vstřícný. Potrubí už je zase spojené. Mrkněte se na to a uvidíme, co zjistíte.“

„Předpokládám, že mám vzít s sebou fotoaparát a pořídit nějaké snímky?“

„Přivezte fotoaparáty, světlomety, mikroskopy, prostě všechno vybavení.“

„O. K.,“ odsouhlasil Hadley. „Ještě něco?“

„Dbejte na to, aby nikdo v okolí nevěděl, co tam provádíte,“ nabádal ho Mason. „Ten člověku uvnitř je v pořádku.“

„O. K.,“ přitakal Hadley, „začnu si hned balit nářadíčko. Budu tam po poledni.“

„A nevzbuďte žádné podezření,“ varoval ho Mason.

„Ale kdeže, budu vystupovat jako turista z venkova,“ slíbil Hadley, „takový klasický balík.“

Mason zavěsil a řekl Delle Streetové: „Já se teď půjdu podívat na Daphne a zjistit, jakou ona strávila noc.“

„Ubohé dítě,“ politovala ji Della Streetová.

„No, záleží na úhlu pohledu,“ namítl Mason. „Musíte uznat, že ukrytím svého strýce do sousedního pokoje a tím divadýlkem s uspávacími prášky prokázala značnou prohnanost.“

„Předpokládám, že to použijí proti ní,“ dodala Della Streetová.

„To jistě,“ souhlasil Mason. „Tragg pečlivě vylovil všechny tabletky z obsahu jejího žaludku.“

Právník se neubránil pobavenému úsměvu. „Dlouho nezapomenu na její výkřik, když jsme ji hodili do ledové vany, kde čekala teplou vodu.“

Mason opustil kancelář a vydal se do vazebního vězení. Když dozorkyně přivedla do návštěvní místnosti zdrcenou Daphne Shelbyovou, jež evidentně probděla celou noc, vyjádřil jí své sympatie a podporu.

„Bylo to moc nepříjemné, Daphne?“ zeptal se.

Začala natahovat, ale potom se vzchopila, hrdě pohodila hlavou a odpověděla: „Nepříjemné, ale já to zvládnu.“

Mason pokračoval: „Nějak se mi nedaří vás přesvědčit, abyste jednala na rovinu se svým obhájcem.“

„Co jsem teď udělala?“

„Spíše co jste neudělala. Zapomněla jste mě informovat o tom, že je váš strýc Horace zaregistrován v sousední místnosti ve vašem hotelu — v čísle 720 — a že jste s ním mluvila, a proto jste neslyšela mé první zaklepání na dveře.“

„Pane Masone,“ hájila se Daphne, „musíme si ujasnit jednu věc. Budu k vám naprosto upřímná a vstřícná ve všem, až na jediné: nepovím vám nic, co by mohlo ublížit strýčku Horacovi.“

„I když to není váš pokrevní příbuzný?“

„Já si nemohu pomoci, mám ho prostě ráda. Byla jsem mu dcerou. Starala jsem se o něj a opatrovala ho. Teď, když je starý a nemocný, ho budu chránit všemi dostupnými způsoby.“

„Ví policie něco o tom, že se skrýval ve vedlejším pokoji?“ zeptal se Mason.

Daphne zavrtěla hlavou. „Myslím, že ne.“

„Pak jste jim to tedy neřekla?“

„Nebesa, jistěže ne!“

„A jejich otázky nenaznačovaly, že by měli nějakou představu, kde se nachází?“

„Ne.“

„Věděla jste, že jezdí Exeterovým autem?“

Vzdorovitě mu pohlédla do očí, zhluboka se nadechla a rázně odpověděla: „Ne.“

„Dobře tedy,“ povzdechl si Mason. „My si tady spolu hrajeme na kočku a myš, Daphne. Vy se pořád snažíte svého strýce krýt. Něco vám teď povím. Já vás zastupuji. A budu se snažit získat pro vás osvobozující rozsudek ohledně vašeho obvinění z vraždy.

Ale vašeho strýce nezastupuji. Nehájím nikoho jiného kromě vás. Použiji jakoukoli legální a etickou strategii, abych vás dostal na svobodu. To je moje povinnost. Rozumíte mi?“

„Ano, asi ano.“

„Budete si tady muset nějakou dobu pobýt,“ upozornil ji Mason.

„Už jsem se s tím smířila.“

Mason vstal a zamířil ke dveřím.

Její ruka se naráz ocitla na jeho paži. „Prosím, pane Masone, já to vydržím. Jsem mladá. Jsem odolná. Já to vydržím, ale pokud by se strýček Horace dostal na nějaké takovéhle místo — kdyby měl mít mříže v oknech a stráže kolem sebe a všechno tohle, určitě by se z toho zbláznil.“

Mason se na ni usmál. „Daphne,“ zopakoval, „já chráním vás. Právník nemá prostor pro hájení více osob. Budete si na to muset zvyknout.“

„A,“ ozvala se Daphne, „já chráním strýčka Horace. Na to si zase budete muset zvyknout vy.“

Mason se zazubil. „Už jsem se postupně přizpůsobil,“ prohlásil, „ale nedobrovolně.“

Právník se vrátil do kanceláře a zjistil, že má pro něho Paul Drake zajímavou novinku. V motelu Northern Lights bylo zaregistrováno auto s nevadskou značkou. Jeho vlastník se zapsal jako Harvey Miles z Carson City, ale auto zní na jméno Stanley Freer z Las Vegas.

„Máš o nich něco?“ zajímal se Mason.

„Na Freera,“ přitakal Drake. „Miles je prostě obyčejné jméno, ale Freer je výběrčí.“

„Výběrčí?“

„Ano. Využívají jeho služeb, když se někdo vykrucuje z placení dluhů z hazardu.“

„Metody?“ zeptal se Mason.

„Jelikož je hazard na dluh ve většině států zakázán,“ vysvětloval Drake, „jsou i Freerovy metody ilegální — ale velmi úspěšné.

A náš Exeter měl nějaký dloužek z hazardu a Freer ho navštívil. Možná mu prozradil, že se Horace Shelby skrývá v pokoji číslo 21 v Northern Lights. Pak by se tam Exeter jistě vydal a zkusil věci nějak pořádně rozhýbat.

Alespoň já si to tak představuji.“

Mason se dlouze zamyslel. Nakonec se ozval: „To sedí, Paule. Nějací lidé z Nevady sledovali sanatorium. A velmi stáli o to promluvit si s lékařem, kterého soud určil jako experta.

To znamená, že naše milé hráče už omrzelo čekat a pustili se do toho.

Mohli objevit, kde se Horace Shelby skrývá. Potom si promluvit s Exeterem a upozornit ho, že nebudou čekat na přirozenou smrt Horace Shelbyho, takže buď budou peníze nebo…

A onen výběrčí se třeba šel přesvědčit, jak si Exeter vede — a pokud to Exeter nezvládl dobře, mohl se výběrčí rozhodnout to s ním skoncovat provždy.“

„To je možné,“ souhlasil Drake. „Tihle výběrčíci klidně tu a tam odepíšou nějaký dloužek, aby postrašili své křeny. Když se rozkřikne, že se někomu, kdo se příliš nehrnul s placením dluhů, nevedlo moc dobře, pomůže to vybírání dluhů na všech frontách.

I když obvykle nejprve na neplatiče pošlou bandu svalovců.“

Mason si celou situaci promyslel. „Tomu by porota mohla uvěřit, Paule. I já bych takovou teorii celkem přijal.“

KAPITOLA 16

Marwin Mosher, jeden z nejvýznamnějších zástupců okresního prokurátora, promluvil k soudci Kylemu, který zrovna zaujal místo.

„Mohu pronést úvodní prohlášení, Ctihodnosti?“

„To není u předběžného líčení zrovna obvyklé,“ namítl soudce Kyle.

„Rozumím, Vaše Ctihodnosti, ale účelem úvodního prohlášení je, aby soud porozuměl významu svědectví, které bylo zahrnuto do obžaloby, a zahrnout toto svědectví do celého obrazu o případu.“

„Nemáme žádných námitek,“ ozval se Mason.

„Pokračujte,“ rozhodl soudce Kýle, „ale přeji si, abyste byl stručný. Soud by neměl mít potíže s pochopením a zahrnutím jednotlivých svědectví.“

„Dobře,“ souhlasil Mosher. „Přednesu celou věc ve velmi stručném souhrnu.

Obžalovaná, Daphne Shelbyová, si až donedávna myslela, že je neteří Horace Shelbyho, pětasedmdesátiletého muže.

Chovala se jako jeho neteř, a jak důkazní materiál ukáže, získala si jeho přízeň. Tohoto vztahu hodlala využít, aby si zajistila značnou finanční výhodu.

Právě za tohoto stavu přijel na návštěvu za Horacem Shelbym jeho nevlastní bratr Borden Finchley v doprovodu své ženy Elinor a svého přítele. Byli nemile překvapení zjištěným stavem, zejména mírou přízně Horace Shelbyho, kterou si obžalovaná získala, a závislostí tohoto muže na obžalované.“

„Tak moment,“ přerušil ho soudce Kýle, „řekl jste, že si obžalovaná myslela, že je neteří Horace Shelbyho?“

„Přesně tak, Vaše Ctihodnosti. Dostanu se k tomu, když soud dovolí.“

„Pokračujte, prosím. Soud tato záležitost zajímá.“

„Finchleyovi navrhli, aby obžalovaná odjela na tříměsíční dovolenou. Během její nepřítomnosti převzali péči o Horace Shelbyho a o jeho domácnost. Obžalovaná byla dost vyčerpaná, a pokud k ní máme být spravedliví, měli bychom uvést, že byla velmi obětavá ve své péči o muže, o němž věřila, že je její strýc.

Obžalovaná obdržela štědré finance na pokrytí svého lodního výletu do Orientu. Měl trvat tři měsíce.

Během její nepřítomnosti Finchleyovi zjistili, že nejenže ji zamýšlel Horace Shelby učinit svojí hlavní a jedinou dědičkou, ale že jí také dával velké sumy peněz a chystal se jí dávat sumy ještě větší.“

„Co tím myslíte, velké sumy peněz?“ zeptal se soudce Kyle.

„Poslední částka, která přiměla Finchleyovy jednat, byl šek na sto dvacet pět tisíc dolarů.“

„Na kolik?“ zeptal se nevěřícně soudce Kyle.

„Sto dvacet pět tisíc dolarů.“

„Ta žena je jeho neteř?“

„Není, Vaše Ctihodnosti. Nejsou vůbec pokrevně příbuzní. Obžalovaná je dcerou bývalé hospodyně Horace Shelbyho, dítě, jež bylo výsledkem známosti, která se odehrála na druhém konci kontinentu.

Musím však uvést ve prospěch obžalované, že ona opravdu v dobré víře považovala Horace Shelbyho za svého strýce. V této víře ji on osobně udržoval.“

„A matka?“ zajímal se soudce Kyle.

„Její matka zesnula před relativně nedávnou dobou. Pracovala jako hospodyně v domácnosti Horace Shelbyho nějakých dvacet let.

Finchelyovi zjistili, že Horace Shelby duševně sešel a že značně přehání vděčnost, kterou se odměňuje obžalované za její péči. Ujistili se, že je obžalovaná na nejlepší cestě obrat tohoto poměrně starého muže do posledního centu. A když Finchleyovi přišli na to, že Horace Shelby dává této mladé ženě šek na stopětadvacet tisíc dolarů, odebrali se k soudu a požádali, aby byl stanoven správce majetku.“

„To je docela pochopitelné,“ souhlasil soudce Kyle a zvědavě si Daphne změřil.

„Když se Daphne vrátila z Orientu,“ pokračoval Mosher, „a zjistila, že se jí jmění, jež se brzy chystala zdědit, vzdaluje do nenávratna, rozzlobila se. Horace Shelby byl v té době už hospitalizován v ošetřovatelském sanatoriu.

Daphne Shelbyová si v tomto zařízení sehnala práci pod smyšleným jménem, aby mohla Horacovi Shelbymu pomoci v útěku. Vzala ho do motelu Northern Lights, kde ho ubytovala v pokoji číslo 21.

Od tohoto dne, jestli soud dovolí, nikdo ze skutečných příbuzných Horace Shelbyho neviděl ani neslyšel. Ani policie ho doposud nevypátrala. Horace Shelby se, za tiché pomoci této obžalované, vypařil poté, co sepsal závěť, ve které všechen svůj majetek odkazuje Daphne Shelbyové. Možná už je po smrti.

Navíc se obžalované podařilo, pomocí lstivého podvodu jdoucímu přes soudní nařízení, zmocnit padesáti tisíc dolarů z majetku Horace Shelbyho.

Zesnulý Bosley Cameron, alias Ralph Exeter, byl přítel Fincheylových, a jako takový byl obeznámen se všemi těmito skutečnostmi. Zdá se, že Exeter nějakým způsobem vystopoval Horace Shelbyho v motelu Northern Lights. Důkazy prokáží, že obžalovaná vlákala Exetera do pokoje Horace Shelbyho, jenž odtud několik minut předtím odešel.

Obžalovaná zašla do nedaleké čínské restaurace, odkud donesla jídlo v plastových krabicích. Pak použila pouzdro na zubní kartáček jako tyčinku a motelový pohárek jako hmoždíř, aby rozdrtila na prášek uspávači pilulky, které jí byly předepsány na její předešlý výlet pro případ, že by to její zdravotní stav vyžadoval.

Přisypala barbiturát do jídla, které podala Exeterovi, a když Exeter upadl do bezvědomí, zanechala ho v motelu, když předtím úmyslně rozpojila přívodně plynové potrubí vedoucí k motelovému sporáku.

Exeterovo tělo bylo nalezeno sousedem z vedlejšího pokoje, jenž ucítil ucházející plyn. Byl už mrtev. Smrt nastala evidentně otravou plynem, i když nejprve upadl do bezvědomí po požití barbiturátů.

Tato mladá žena pak jela do hotelu Hollander-Heath, a když ji tam policie našla, urychleně spolykala tytéž barbituráty, které předtím podala Ralphu Exeterovi, a vyprávěla policii smyšlenou historku o čokoládě, kterou jí někdo otrávil.

Zřejmým účelem tohoto jednání bylo odvést policii z její stopy a svést obvinění z otravy Ralpha Exetera na třetí osobu.

V tomto bodě bych chtěl soudu vysvětlit, že tento případ je prosekundován právě teď proto, že některá nedávná rozhodnutí vyšších soudů — zamýšlená na ochranu nevinně stíhaných — nepříjemně komplikují povinnosti prokurátora a policie.

Tato mladá žena odmítla s námi spolupracovat. Odmítla odpovídat na jakékoli otázky v nepřítomnosti svého advokáta. Její obhájce jí poradil, aby se v určitých záležitostech vůbec nevyjadřovala, čímž nám nezbývá jiná možnost než předložit důkazy, které máme v tuto chvíli k dispozici, a prezentovat celý případ soudu.

Přejeme si zaměřit pozornost soudu na záležitost, která je, samozřejmě, elementární. V tuto chvíli nám stačí ukázat, že byl spáchán zločin a předložit rozumné podklady, které nasvědčují, že obžalovaná je pachatelkou. V takovém případě je tento soud povinen postoupit obžalovanou soudu vyšší instance.“

Mosher si sedl.

Soudce Kyle povstal: „Pokud důkazy potvrdí toto prohlášení, není žádných pochyb, že tento soud postoupí obžalovanou před porotu.

Tento soud opakovaně dává najevo, že se některá nedávná rozhodnutí vyšších instancí někdy vracejí jako bumerang a nutí úřady podnikat oficiální procedurální kroky, zatímco kdyby tyto úřady měly více času na podrobné vyšetření, nemusely by někdy nakonec takové kroky vůbec podnikat. Nicméně,“ usmál se soudce Kyle, „tento soud nemá pravomoc, aby měnil rozhodnutí vyšších instancí. Můžete pokračovat v přelíčení.“

„Mohu pronést úvodní řeč za obhajobu?“ zeptal se Mason.

„Ale jistě, pokud si to přejete,“ souhlasil soudce Kýle, „i když je to velice neobvyklé.“

Mason začal: „Důkazy ukáží, že se Fincheylovi po mnoho let o Horace Shelbyho vůbec nezajímali. Když však zjistili, že se ze Shelbyho stal poměrně bohatý člověk, přijeli ho navštívit. Po zjištění, že Shelby sepsal závěť nebo že zamýšlí sepsat závěť ve prospěch obžalované, se jim podařilo odsunout obžalovanou do Orientu a za tři měsíce její nepřítomnosti získat Horace Shelbyho pod svoji kontrolu a zdeptat ho do takové míry, že se Horace Shelby ocitl v zoufalé situaci.

Když pochopil záměry Finchleyových uvrhnout ho do sanatoria, pokusil se Shelby dostat podstatnou část svého majetku ve formě hotových peněz zpod jejich kontroly, aby tak získal prostředky k boji v kauze, kterou předvídal. Proto požádal obžalovanou, aby ty peníze uschovala.

Daphne Shelbyová se o to pokusila, ale bylo jí v tom zabráněno soudním výnosem, který stanovil správce majetku.

Pokud jde o těch padesát tisíc dolarů, o kterých prokuratura prohlásila, že se jich obžalovaná zmocnila podvodně, tyto peníze byly získány legálně a za mé asistence. Byly předány obžalované, která poté většinu z nich postoupila Horacovi Shelbymu, aby s nimi mohl svobodně disponovat.

Předpokládáme, že prokážeme, že Ralph Exeter byl profesionální hazardní hráč zadlužený jiným gamblerům a že Finchleyovi zase dlužili jemu; že Exeter byl hnací silou všech operací a že to byl právě on, kdo poradil Finchleyovým, aby využili svých vztahů s Horacem Shelbym k získání okamžitých peněz.

Chceme dále prokázat, minimálně pomocí nepřímých důkazů, že Raplh Exeter zjistil místo pobytu Horace Shelbyho a že mu učinil návrhy, jimiž výměnou za zachování majetku v Shelbyho rukou požadoval po Shelbym značnou finanční sumu. Hodláme dokázat, že Shelby rozdrtil uspávací prášky, které dostal od obžalované, a vsypal je do jídla, které dal Exeterovi, a to vše jen proto, aby mohl uprchnout z dosahu svých nenasytných a všeho schopných příbuzných.

Věříme, že po odchodu obžalované a Horace Shelbyho z motelu, a zatímco Exeter spal v motelovém pokoji, někdo rozpojil plynové potrubí a otrávil Exetera.“

„Můžete to dokázat?“ zeptal se soudce Kyle.

„Můžeme,“ přitakal Mason.

Soudce Kyle se na chvilku zamyslel a potom řekl Mosherovi: „Dobrá, začněte s důkazy.“

Mosher začal volat svědka za svědkem a budovat tak nenapadnutelný případ založený na nepřímých důkazech.

Doktor Tillman Baxter indentifikoval Daphne, vyprávěl, jak získala u něho práci a jak pomohla Horacovi Shelbymu k útěku. Popsal Shelbyho duševní stav odborným slovníkem. Vysvětlil, že Horace Shelby trpěl prvním stadiem senilní demence, že soud určil k vyšetření stavu Horace Shelbyho doktora Grantlanda Almu a že se vyšetření mělo uskutečnit den poté, co byl Shelby propašován ze sanatoria.

Doktor Baxter vypověděl, že doufal, že bude diagnóza potvrzena nezávislým psychiatrem, ale že útěk ze sanatoria, který zinscenovala obžalovaná, zabránil možnosti potvrdit skutečný duševní stav Horace Shelbyho.

Poručík Tragg vypověděl o nálezu Ralpha Exetera, též známého jako Bosleye Camerona, mrtvého v motelovém pokoji v Northern Lights. Též se zmínil o nálezu skleněného pohárku a v něm skleněného pouzdra, v jakém se prodávají nové kartáčky na zuby. Toto pouzdro bylo použito jako tyčinka k rozdrcení pilulek uspávacího prostředku známého jako Somniferone. Tytéž pilulky poté požila obžalovaná v hotelu v době, kdy za ní byl její obhájce, evidentně aby se vyhnula nepříjemné návštěvě policie, kterou předpokládala.

Poručík Tragg velmi podrobně popsal způsob, jakým bylo podvodné jednání obžalované odhaleno jejím vlastním advokátem, když ji nechal ponořit do ledové vany, kde očekávala teplou vodu.

Poté Tragga dočasně odvolali. Úřední z nedalekého dragstóru identifikoval pouzdro jako podobné těm, v nichž se prodávají určité typy zubních kartáčků. Identifikoval obžalovanou, která se ten den dostavila do jeho dragstóru a zakoupila kartáček a zubní pastu, hřeben a kartáč na vlasy, holicí potřeby a malou plastovou tašku, ve které si celý nákup odnesla. Vysvětlila při placení, že její strýc ztratil všechna svá zavazadla a že tyto drobnosti nezbytně potřebuje.

Číšnice z čínské restaurace identifikovala Daphne jako osobu, která zakoupila čínské jídlo v plastových krabicích a která udala, že je potřebuje pro svého strýce, který má čínskou kuchyni v oblibě.

Číšnice popsala způsob, jak Daphne čekala, než bylo jídlo připraveno, jako značně nervózní.

Mason naslouchal výpovědím těchto svědků s nevalným zájmem, nejen jako kdyby se jejich svědectví týkala záležitostí, které ho vůbec nezajímají, ale jako by sama svědectví byla zcela nepodstatná. Neobtěžoval se křížově vyslýchat žádného ze svědků, teprve až se vrátil na lavici svědků poručík Tragg a dokončil svoji výpověď. Poté Mason vstal a příjemně se na policejního důstojníka usmál.

„Vy říkáte, že potrubí, které vedlo plyn do plynového sporáku, bylo někým rozpojeno, poručíku?“

„Ano.“

„A vy jste došel k závěru, že tak bylo učiněno poté, co zesnulý upadl do bezvědomí jako následku požití barbiturátů?“

„Jako vyšetřující důstojník jsem toto vysvětlení považoval za rozumnou interpretaci,“ odpověděl Tragg. „A pitva to jen potvrzuje.

Vzal jsem v úvahu i to, že rozpojování potrubí muselo být spojeno se značným hlukem. Exeter by jistě neseděl s rukama za zády a nesledoval přípravy vlastní smrti.“

„Pokud, samozřejmě, nespáchal sebevraždu,“ doplnil Mason.

Poručík Tragg se triumfálně zašklebil. „Pokud spáchal sebevraždu, pane Masone, musel se potom zbavit vražedné zbraně. A když nám chybí na místě činu vražedná zbraň, většinou přestáváme věřit teorii o sebevraždě.“

„Zbraň?“ zeptal se Mason.

„Malý francouzský klíč,“ odpověděl poručík Tragg. „Potrubí bylo připojeno ke sporáku tak, aby nedocházelo k žádným únikům plynu, a proto bylo nutné použít francouzského klíče k odšroubování třípalcového úseku trubky. A v místnosti se žádný takový nástroj nenašel.“

„Ach, ano,“ zašvitořil Mason, „k tomu jsem se chtěl dostat, poručíku. Vy jste předvídal, kam směřuji. K uvolnění spoje na potrubí bylo zapotřebí francouzského klíče?“

„Zcela jistě.“

„Aby se předešlo únikům plynu, jsou tato potrubí většinou hodně utažena?“

„Ano, pane.“

„Někdy přímo součástkou, která zabezpečuje dokonalé těsnění?“

„Přesně tak.“

„A k rozpojení takového potrubí bylo asi třeba značné síly, že?“

Tragg se do pasti nechytil. „Slušnou sílu to chtělo,“ připustil, „ale nic nemožného pro silnou mladou ženu dobrého zdraví, pokud míříte sem.“

„Ale kdepak, poručíku,“ odvětil Mason, „to jsem neměl na mysli. Mně jde o to, že francouzský klíč se většinou musí pořádně zakousnout do trubky, aby bylo možné získat pevný stisk k eventuelnímu odšroubování.“

„To je pravda.“

„A tyhle francouzáky mají čelisti s ostrými hranami, které se po stisknutí rukojetí zakousnou do trubky natolik, že jí zabrání v prokluzování. Je to tak?“

„Ano, pane.“

„A právě díky nálezu těchto otisků jste vytvořil teorii, že byl použit k rozšroubování francouzský klíč?“

„Ano, pane.“

„A vyfotografoval jste tedy tyto otisky, poručíku?“

„Jestli jsem je vyfotografoval?“

„Přesně tak.“

„Ne, pane, proč bych je měl fotografovat?“

„Rozpojil jste potrubí, aby mohlo být použito jako důkaz?“

„Jistěže ne. Unikal tam plyn. Sešroubovali jsme potrubí, co nejrychleji to bylo možné.“

„Ale přitom jste si všiml otisků klíče na trubce?“

„Ano, pane.“

„Nenapadlo vás, poručíku, že by ty otisky mohly mít značný význam?“

„Ale jistě. Byly významné proto, že prokázaly použití francouzského klíče, toť vše.“

„Zkoumal jste ty otisky pod mikroskopem?“ pokračoval Mason.

„Ne.“

„Pod lupou?“

„Ne, pane.“

„Ale víte, poručíku, že v případě použití břitev a nožů na dřevěný materiál se často stává, že ostří zanechá otisk nějaké své nerovnosti, takže potom může být nástroj identifikován?“

„Jistě, to ví každý.“

„Ale nenapadlo vás, poručíku, že na některých francouzských klíčích právě některá z čelistí může být nějakým způsobem poškozena, takže zanechá na každé trubce, na kterou je použita, nezaměnitelnou stopu?“

Tvář poručíka Tragga prozrazovala náhlé uvědomění významu Masonova postupu.

„Trubku jsem neodšroubovali,“ připustil. „Nachází se stále v motelu v původním stavu.“

„Byla však našroubována zpátky?“

„Ano, pane.“

„A vy do dnešního dne, poručíku, nevíte, zda se na zmíněném potrubí nacházejí nějaké stopy po klíči, které by daly směr identifikaci nástroje, jenž byl k vraždě použit?“

Poručík Tragg se zavrtěl a pak odpověděl: „Musím připustit, pane Masone, že v tom máte pravdu. Já nevím. Musím také připustit, že by asi bylo profesionálnější, kdybychom ty otisky prozkoumali pod mikroskopem. Vždycky jsem se snažil jednat fér. Vyšetřování zločinu je často vědecká práce. Připouštím, že by bývalo bylo lepší prozkoumat otisky klíče pod lupou a pokud by byly nalezeny nějaké zvláštnosti, měly být vyfotografovány.“

„Mnohokrát děkuji za velmi nestrannou výpověď, poručíku Traggu. Vždycky jsem oceňoval vaši poctivost a nyní i vaši upřímnost. Nemám dalších otázek.“

Soudce Kyle pravil: „Nuže, pánové, zdá se, že jsme dnes zvládli mnoho práce. Předpokládám, že případ může být ukončen zítra během pár hodin?“

„Myslím, že ano,“ odpověděl soudce okresního prokurátora.

„Výborně,“ řekl soudce Kýle. „Přiblížila se hodina večerního odročení. Soud bude pokračovat zítra ráno v devět třicet. Obžalovaná zůstává nadále ve vazbě. Přelíčení se odročuje.“

KAPITOLA 17

Už zase ve své kanceláři našel Mason Paula Drakea s hlášením o Horacovi Shelbym.

„Ten chlapík si vede docela zdatně.“ Poznamenal Drake. „Sluní se tam v Ensenadě, prochází se po okolí s mnohem větší jistotou než dřív, a zdá se, že je velmi spokojený.“

„Nemluvil s ním ještě nikdo?“ otázal se Mason.

„Ve formě rozhovoru ještě ne. Ale jednomu z mých mužů se s ním podařilo prohodit pár slov, když se procházel po nábřeží. V hlášení uvedl, že je ten člověk naprosto normální.“

Mason si povzdechl. „Tak dobrá, myslím, že už by mohl vydržet další šok.“

„Jdeš za ním?“

„Jedu za ním,“ přitakal Mason. „Nechám se s ‚Pinkym‘ dopravit rychlým dvoumotorovým letadlem do San Diega, potom Franciscem Muňozem do Tijuany a… Dej svému člověku instrukce, aby na mě čekal. Setkáme se před motelem.“

„Dobře,“ souhlasil Drake.

„A mezitím,“ pokračoval Mason, „chci, abys nespustil oko z Bordena Finchleye a jeho ženy. Chci mít zdokumentovanou každou minutu jejich času. Nasaď nato dva nebo tři agenty s auty, bude-li třeba.“

„Už na tom pracují,“ odpověděl Drake.

„A co Finchleyovi dělají?“

„Normálně žijí. Byli si u soudu poslechnout předvádění důkazů a pak šli zase domů.“

„Sleduj je pečlivě,“ zdůraznil Mason. „My s Dellou letíme do Ensenady. Pojďme, Dello.“

„A co večeře?“ zeptala se Della.

„Budeme mít skvělou večeři,“ ujistil ji Mason. „Opravdovou želví polévku, smaženou křepelku, malý srnčí biftek, nějaké víno Santo Tomas a —“

„Chcete říct, že budeme večeřet v Mexiku?“

„Chci říct, že budeme večeřet v Mexiku,“ odtušil Mason. „Brnkněte do kanceláře společnosti ‚Pinky‘ a Francisco Muňoz a můžeme se dát na cestu. Čím dřív odtud vyrazíme, tím dřív budeme večeřet.“

Della Streetová si povzdechla. „Holka jako já nemůže prostě v Ensenadě dodržet svoji dietu. Byl by to hřích objednat si za takových okolností ovčí sýr.“

A její prsty začaly čile vytáčet telefonní čísla.

Mason se otočil zpátky k Paulu Drakeovi.

„A ještě něco, Paule,“ řekl, „víš něco o technice, kdy se vezme francouzák, jehož čelisti se překryjí jelenicí, abys dosáhl dostatečného stisku ke šroubování, ale přitom abys nenechal na kovu trubky žádné otisky?“

„Už jsem to viděl,“ odvětil Drake.

Mason podal Drakeovi kus trubky.

„Pověz svému agentovi v Northern Lights, ať odšroubuje úsek potrubí, který spojuje plynové vedení se sporákem v jeho pokoji a nahradí ho touhle trubkou.“

Paul Drake si vzal od Masona podávanou trubku.

„Bude sedět?“ zeptal se.

„Bude,“ odvětil Mason. „Byla provedena velmi pečlivá měření.“

Drake pomalu otáčel trubku a prohlížel si ji. „Tahle má v sobě hluboké vrypy po čelistech,“ poznamenal, „a — tady je stopa po kazu na jedné čelisti?“

„Přesně tak,“ přitakal Mason.

„Ale počkej,“ namítl Drake, „vždyť tohle bude machinace s důkazem.“

„Důkazem čeho?“

„Víš, co tím myslím. Důkazem vraždy. Je to minimálně důkaz v případu vraždy.“

Mason řekl: „Opatrně odšroubuj ten kus potrubí, který tam teď je a dej pozor, abys na něm nenechal žádné otisky klíče. Použij jelenici, abys tam neotiskl svůj klíč ani nezničil nějaké otisky, které tam už jsou. Vezmi ten kus do úschovy a měj ho u sebe, dokud tě o něj Tragg nepožádá.“

„Přesto to pořád bude skrývání důkazů.“

„Jaké skrývání důkazů,“ bránil se Mason. „Ty ten důkaz bereš do úschovy. Je to důkaz, který Tragg nechtěl. Ale teď už se do toho pěkně svižně pusť, než se o to někdo začne zajímat.“

Drake si povzdechl. „Ty umíš bruslit rychleji a na tenčím ledě než kdokoli jiný, s kým jsem zatím pracoval.“

„Pošleš tam hned svého agenta?“

Drake přikývl.

„Musí se to udělat rychle,“ zdůraznil ještě jednou Mason. „Může na tom hodně záležet. Chci to mít během hodiny, dokud Tragg hlásí, co se semlelo u soudu.“

Della se ozvala: „Pinkyho letadlo na nás bude čekat připravené a s plnými nádržemi.“

„Tak jdeme,“ rozhodl Mason.

„Budeme večer zpátky?“ zeptala se Della Streetová.

„Večer budeme zpátky,“ přitakal Mason, „zítra ráno u soudu.“

KAPITOLA 18

Taxi zastavilo před motelem Casa de Mańana.

Mason pomohl Delle Streetové vystoupit a zaplatil řidiči.

„Nemám na vás počkat?“ zeptal se řidič.

„Ne, děkuji,“ odvětil Mason s úsměvem. „Mockrát děkuji. Gracias!“

Řidič poděkoval Masonovi za spropitné a odjel.

Mason a Della Strettová zůstali stát na místě.

Inskip, Paulův agent, na ně ze svého zaparkovaného auta tiše hvízdl a Mason s Dellou Streetovou k němu přispěchali.

„Pokoj číslo pět,“ informoval je Inskip. „Je uvnitř.“

Právník řekl: „Počkejte tady, Inskipe, vezmete nás ještě na letiště a tím vaše práce tady skončí.“

Mason s Dellou Strettovou poté prošli pod několika banánovníky a kolem recepce až ke dveřím s číslem 5, na které Mason zaklepal.

Zevnitř se neozvala žádná odpověď ani jiný zvuk.

Mason znovu zaťukal.

Dveře se s hlasitým zavrzáním pootevřely.

Mason přehlédl vystrašený obličej, povzbudivě se usmál a začal s představováním: „Já jsem Perry Mason, pane Shelby, a tohle je moje sekretářka, Della Streetová. Myslím, že nadešel čas, abychom si promluvili.“

„Vy… vy jste… Perry Mason?“

„Přesně tak.“

„Jak jste se… No, to je vlastně jedno, pojďte dál.“

Shelby otevřel dveře dokořán.

„Už jsem se chystal ulehnout,“ vysvětloval na omluvu a oblékl si sako.

Mason ho konejšivě poklepal po rameni, přešel k posteli a posadil se na její okraj. Della Streetová se usadila do jednoho z těžkých kožených křesel a Horace Shelby do druhého.

„Byla to dlouhá, těžká bitva o vaši osobu,“ začal Mason.

Shelby přikývl. „Vy jste právník zastupující Daphne.“

„Ano.“

„Chudák dítě.“

„Má problémy,“ řekl Mason.

Shelby překvapeně vzhlédl. „Ona má problémy?“

„Přesně tak.“

„Proč? Daphne by neměla mít vůbec žádné potíže!“

„Neměla by.“

„Jaké problémy to jsou?“ zeptal se Shelby.

„Je souzena pro vraždu Ralpha Exetera,“ odpověděl Mason.

Shelbyho obličej vykazoval směsici řady emocí — překvapení, konsternace a zlosti.

„Řekl jste vraždy?“

„Řekl jsem vraždy.“

„Ralph Exeter,“ ucedil Shelby opovržlivě. „Ten laciný vyděrač, hazardér a frajírek — tak on je mrtev.“

„Je mrtev.“

„Říkal jste, že to byla vražda?“

„Ano.“

„Kdo ho zabil?“

„Policie tvrdí, že Daphne.“

„To není možné.“

„Policie je o tom přesvědčena.“

„Kde byl zavražděn?“

„V pokoji číslo 21 v motelu Northern Lights.“

Shelby se na delší chvíli odmlčel.

Della Streetová nenápadně vytáhla poznámkový blok ze své kabelky a začala si dělat poznámky.

Shelby nakonec spustil: „Inu, zdá se, že se tomu budu muset postavit tváří v tvář.“

„Tváří v tvář?“ zeptal se Mason.

„Pokud byl nalezen mrtev v pokoji motelu Northern Lights, kde jsem bydlel, pak jsem ho zavraždil já.“

„Jak?“ otázal se Mason.

„Dal jsem mu velkou dávku uspávacího prostředku,“ přiznal ochotně Shelby.

„Mohl byste mi o tom povědět něco víc?“ požádal ho Mason. „Není toho moc, co vám mohu říci. Prožil jsem si peklo, pane Masone, opravdové peklo. Nechce se mi na to ani pomyslet, natož o tom mluvit.“

„Tuším, co jste musel podstoupit,“ podotkl Mason.

„Kdepak, netušíte. Díváte se na to z pohledu silného muže, fyzicky zdatného a v plné síle.

Já už nejsem žádný mladík. Vím, že moje mysl sem tam ujede. Někdy se cítím skvěle, ale jindy — no, jako bych byl v polospánku. Nemám tu koordinaci, jakou bych si přál. Usínám, když lidi dlouho mluví. Nejsem už žádný mladík.

Na druhé straně ještě nejsem žádný stařeček. Dokážu se o sebe postarat. Vím, co chci podnikat se svými penězi. Vím, jak dělat byznys. Nemáte představu, jaké to je, když vám někdo náhle podtrhne koberec pod nohama; když se octnete zcela bez prostředků a bez majetku, když vám druzí přikazují, co máte dělat, když vám píchají injekce a přivazují vás k posteli.

Nepodstoupil bych to znovu, ani kdybych pro to musel spáchat deset vražd.“

Mason soucitně kývl.

„Daphne mě z toho dostala,“ pokračoval Shelby, „Bůh jí za to žehnej. Pěkně to vymyslela. Dostala mě do toho pokoje v Northern Lights.“

„A dál?“

„Kladla mi na srdce, abych zůstal v úkrytu, a pak šla do čínské restaurace a přinesla mi odtud večeři.“

„A potom?“

„Když odjela,“ vyprávěl Shelby, „— a nebyla pryč ani dvě minuty, ozvalo se zaklepání na dveře.

Chvilku jsem jen tak seděl a ani nedutal, ale po druhém zaklepání už jsem si netroufal přitahovat pozornost tím, že se nebudu ozývat. A tak jsem otevřel a na prahu stál Ralph Exeter s tím svým hnusným, vychytralým úsměvem a povídá: ‚Půjdu dál, Horaci.‘ S těmi slovy si ramenem rozrazil dveře dokořán a doslova mě dostrkal do pokoje.“

„Povězte mi, co se stalo,“ vybídl ho Mason. „Potřebuji vědět všechno o Exeterovi. Co bylo dál?“

„Exeter se vecpal dovnitř a hned to na mě vybalil,“ řekl Shelby. „Prý je ten člověk, který má moc nad mojí budoucností. Pokud mu prý zaplatím stopětadvacet tisíc dolarů, můžu si jít, kam se mi zlíbí — postaral by se o to, aby mě Borden Finchley se svojí ženou nechali na pokoji, a mohl bych si v klidu užívat zbytku svých peněz. Pokud odmítnu, zavolá na mě policii a odpřísáhne, že jsem totálně nezpůsobilý starat se sám o sebe, takže strávím zbytek života v sanatoriu pod vlivem zklidňujících injekcí, připoután k lůžku.“

„Pokračujte,“ řekl Mason.

„Vy nevíte, co jsem si prožil, pane Masone. Kdyby nebylo té zkušenosti, vysmál bych se mu a zavolal bych policii. Ale v té chvíli by nikdo mému slovu neuvěřil. Považovali by mě za šílence. Byl jsem zoufalý.“

„Co jste tedy udělal?“

„Daphne mi dala nějaké prášky na spaní, pro případ, že bych je potřeboval. Vešel jsem do koupelny, rozdrtil jsem několik těch pilulek ve skleničce a vrátil se do pokoje. Chtěl jsem mu ten prášek nasypat do pití nebo tak nějak.

Ale hrál mi přímo do karet. Když jsem se vrátil, zrovna si prohlížel tu čínu. Zeptal se mě: ‚Nemáte talíř a nějaký příbor na tohle?‘

Pověděl jsem mu, že používáme hůlky a že tohle jídlo zbylo po večeři. Chtěl po mně ty hůlky, a tak jsem mu je dal. A mezitím, co jsem mu je podával, se mi podařilo nasypat prášek do jídla.

Snědl úplně všechno.

Řekl jsem mu, že si všechno budu musit trošku promyslet, že s ním v zásadě souhlasím, ale že by těch stopětadvacet tisíc dolarů v hotovosti značně snížilo mé rezervy. Proto jsem si vyhradil nějaký čas na rozmyšlenou a propočítání.

Uspávací prášky začaly mezitím zabírat. Nedlouho poté se položil na postel, zívl a usnul.“

„A co jste udělal vy?“

„Vypláchl jsem krabice se zbytky, nasedl jsem do jeho auta, se kterým jsem zajel do hotelu Hollander-Heath a tam jsem získal pokoj sousedící s Daphne.“

„Proč jste si vzal jeho auto?“ zeptal se Mason.

„Musel jsem,“ vysvětloval Shelby. „Už předtím jsem toho dne zkoušel jezdit taxíkem, ale musel jsem stát na rohu ulice a čekat na něj, což pro mě bylo velmi nebezpečné.“

„Kam jste jel tím taxíkem?“

„Do města a — No, nejprve jsem měl v úmyslu jet na hlavní nádraží, ale potom jsem si to rozmyslel a vydal se na letiště. Měl jsem dost peněz, a tak jsem si chtěl vypůjčit auto.

Když jsem to ale zkoušel, nenašel jsem firmu, která by mi půjčila auto, když jsem jim nemohl předložit svůj řidičský průkaz.“

„Vy jste neměl u sebe řidičák?“

„Neměl jsem nic. Pouze kartáček na zuby, pyžamo, hřeben a pár drobností, které mi přinesla Daphne.“

„Co jste tedy podnikl dál?“

„Jel jsem autobusem do El Mirar a pak jsem šel pěšky asi čtyři bloky zpátky do motelu.“

„Pokračujte,“ vybídl ho Mason. „Co se stalo, když jste se ubytoval v hotelu Hollander-Heath?“

„Daphne byla na pokoji se mnou. Neslyšela, že někdo klepe na její dveře. Pověsila si sice na kliku cedulku s nápisem nerušit, ale udělala chybu v tom, že dveře zajistila zevnitř západkou, takže jste musel poznat, že je uvnitř. Proto musela jednat velmi rychle. Spolkla zbytek mých uspávacích pilulek, rychle se převlékla do noční košile a skočila do postele. Potom teprve šla otevřít. Měla v úmyslu nahrát počínající otravu barbituráty. Říkala, že jí budou muset vypumpovat žaludek a že tím udělá takový rozruch, že budu mít dostatečnou příležitost uprchnout.“

„A co jste podnikal dál?“

„Daphne tedy začala svoji show. Já musel počkat na správný okamžik. Sbalil jsem si všechny své věci do malé plastikové tašky, sjel jsem do recepce a odhlásil jsem se. Pak jsem vyzvedl z garáže auto Ralpha Exetera, jímž jsem dojel do San Diega, kde jsem přenocoval v motelu. Druhý den ráno jsem zajel do autobazaru, kde se tak úzkostlivě nezajímají o váš řidičák, a koupil jsem si ojeté auto.

Chtěl jsem dál do Mexika, ale sem to bylo nejdál možné bez turistického povolení. To pro mě bylo nedostupné, protože nemohu prokázat státní občanství ani předložit řidičský průkaz a tím pro mě všechny ty formality padají.“

„Je to pravda,“ navázal Mason, „že je Daphne dcera vaší zesnulé hospodyně?“

Shelby Masonovi pohlédl zpříma do očí. „To je pravda,“ odpověděl, „a také je pravda, že já jsem její otec.“

„Cože!“ vykřikl Mason.

„Je to naprostá pravda,“ ujistil ho Shelby. „Chtěl jsem se s Dapheinou matkou oženit, ale ona nebyla rozvedená a nemohla rozvodu dosáhnout. Potom můj bratr se svojí ženou zahynuli při autonehodě, a tak jsem uvedl Daphne jako svoji neteř.

Borden Finchley samozřejmě věděl, že to není pravda, takže jemu jsem namluvil, že je Daphne dcerou mé hospodyně, která otěhotněla někde na Východě, ještě než pro mě začala pracovat.

Borden Finchley se o mě nikdy nezajímal. A já jsem se mu také nikdy nechlubil, že jsem vydělal celkem slušné jmění. Myslím, že to byl právě Ralph Exeter, kdo odhalil, že jsem pro ně celkem tučné sousto.

Borden dlužil Exeterovi nějaké peníze z hazardu. A Exeter mu začal utahovat uzdu. Přijeli mě navštívit.

Byla to první návštěva Bordena a jeho ženy za celých dlouhých dvacet let. A pak dostali ten ďábelský nápad odstranit z cesty Daphne a začít mě dráždit a deptat tak dlouho, dokud se z toho nepomátnu.

Nedovedete si vůbec představit, co všechno mi prováděli. A k tomu ještě časem začali s nějakou medikací. Cítil jsem, jak se pomalu má osobnost pod tím tlakem ztrácí… Inu, už je to za mnou. Jsem zase svým pánem. A teď se musím vrátit a postavit se tomu tváří v tvář. Pokud jsem nasypal Ralphu Exeterovi do jídla těch prášků moc a on zemřel, musím si nést následky svého činu. Pravdou však je, že jsem ho chtěl jen uspat, abych se odtamtud mohl dostat pryč.“

Mason řekl: „Ty prášky na spaní ho nezabily. Někdo rozšrouboval plynové potrubí a Exeter se ve spánku otrávil.“

„Cože!“ vykřikl Shelby.

Mason pokýval hlavou.

Shelby se na chvilku odmlčel, potom si povzdechl: „Inu, stejně to obvinění spadne na mě,“ pronesl. „Nikdo nikdy neuvěří, že to bylo jinak.“

„Policie zjistila, že jste si toho dne předtím najal taxi. Přitom věděli, že Daphne někomu kupovala čínskou večeři, ale jelikož vy už jste předtím opustil motel, myslí si, že to nesla Ralphu Exterovi.“

„Odešel jsem z motelu, ale ještě jsem se vrátil zpátky,“ vysvětloval Shelby. „A tím jsem porušil slib, který jsem dal Daphne. Chtěla, abych zůstal na pokoji, ale já si chtěl opatřit nějaké prostředky k útěku a chtěl jsem si koupit nebo půjčit auto, abych mohl jezdit.“

Mason pohlédl na své hodinky. „Čeká na nás letadlo,“ oznámil. Horace Shelby si povzdechl, vytáhl zpod postele nový kufr a začal si balit věci.

„O. K.,“ řekl, „za deset minut jsem připravený.“

KAPITOLA 19

Soud se znovu sešel v devět třicet. Soudce Kyle zahájil líčení: „Lid versus Daphne Shelbyová.“

Marwin Mosher povstal: „Pokud soud dovolí,“ oznámil, „přál bych si předvolat ještě jednou poručíka Tragga pro další přímý výslech.“

„Dobře,“ souhlasil soudce Kýle. „Panu Masonovi poskytneme možnost dalšího křížového výslechu až po skončení vašeho výslechu.“

Poručík Tragg se vrátil na lavici svědků.

Mosher začal: „Včera byla vznesena otázka stop po francouzském klíči na plynovém potrubí v motelovém pokoji. Vy jste uvedl, že jste nezadržel onu trubku jako důkazní materiál. Ptám se vás, poručíku, jestli tato situace mezitím doznala nějakých změn.“

„Ano, pane.“

„Co bylo v té věci vykonáno?“

„Dnes ráno jsem zajel do motelu a odšrouboval jsem onu spojku. Mám ji zde u sebe.“

Poručík Tragg podal zástupci okresního prokurátora kus trubky.

„Vznášíme námitku, pokud soud dovolí,“ ozval se Mason, „na základě toho, že nebyly položeny náležité základy pro přijetí tohoto důkazu.“

„Co tím míníte, pane Masone?“ zeptal se soudce Kýle. „Byla to myslím, vaše námitka, že policie nezajistila onu trubku jako důkaz.“

„To je pravda,“ připustil Mason, „ale policie nemůže dokázat, že se jedná o tutéž trubku, která spojovala potrubí v době, kdy byla objevena mrtvola.“

„Ach, myslím, že to je jen technická otázka,“ namítl soudce Kyle. Obrátil se k poručíku Traggovi. „Našel jste nějaké známky, že by bylo s touto trubkou nějak manipulováno od chvíle, kdy jste ji naposledy zkoumal, poručíku?“

„Vůbec žádné takové známky jsem nenašel.“

„Jsou otisky čelistí na této trubce shodné s otisky, které jste původně zkoumal?“

„Zdají se být totožné.“

„Dobrá tedy, připustím trubku mezi důkazní materiál,“ rozhodl soudce Kýle.

„Křížový výslech,“ vyštěkl Mosher směrem k Masonovi.

Mason povstal a přišel k poručíku Traggovi. „Zkoumal jste,“ začal, „tyto otisky pod zvětšovacím sklem?“

„Ne, pane, nezkoumal. Zajistil jsem tento důkaz těsně před začátkem tohoto soudu. Myslel jsem si, že pokud si to budete přát, provedeme analýzu později.“

Úsměv na tváři poručíka Tragga se stal až posměškem.

Mason vytáhl z kapsy lupu, prozkoumal otisky na trubce a potom oba předměty podal Traggovi.

„Žádám vás tedy, abyste otisky prostudoval teď,“ řekl. „Prohlédněte si je pečlivě.“

Poručík Tragg přiložil lupu a začal pomalu trubkou otáčet. Náhle se zarazil.

„Spatřil jste něco?“ zeptal se Mason.

„Myslím,“ začal poručík Tragg opatrně, „že tady je jedno místo, kde je otisk odlišný. Jedna z hran čelisti francouzského klíče má v sobě zřejmě nějaký defekt.“

„Takže může být nástroj, jímž bylo potrubí rozpojeno, identifikován?“

„Pravděpodobně ano,“ potvrdil poručík Tragg.

„Pak tedy připouštíte, že jste přehlédl významný důkazní materiál?“

Tragg se začal ošívat, ale potom namítl: „No, důkaz u soudu už máme.“

„Děkuji,“ řekl Mason, „toť vše.“

„Tím případ ze strany obžaloby končím,“ oznámil Mosher.

„Bude nějaká obhajoba?“ zeptal se soudce Kyle. „Zdá se, že zde je proti obžalované případ prima facie.“

„Obhajoba bude,“ oznámil Mason. „A jako prvního svědka předvolávám Horace Shelbyho.“

„Cože!“ vykřikl Mosher.

„Mým prvním svědkem bude Horace Shelby,“ zopakoval Mason.

„Jestli soud dovolí, toto je pro obžalobu velké překvapení,“ koktal Mosher. „Mohu požádat o patnáctiminutovou přestávku? Rád bych o vývoji situace osobě informoval okresního prokurátora.“

„Dám vám patnáct minut,“ souhlasil soudce Kýle. „Případ skutečně bere nečekaný obrat.“

Když soudce opustil svoji lavici, Mason se otočil k Daphne.

„Daphne,“ řekl, „budete se muset připravit na šok. Nebudu vám říkat nic o tom, co bude následovat. Chci, aby to pro vás bylo překvapením. Budou sledovat vaše reakce a já chci, aby vaše překvapení viděli.“

„Vy opravdu máte strýčka Horace někde, odkud ho můžete předvolat?“ zeptala se.

Mason přikývl.

„Ach, nedělejte to!“

„Proč ne?“

„Protože ho zatknou a vrátí zpátky do toho sanatoria. Oni ho —“

„Zřejmě mě máte za amatéra, Daphne,“ přerušil ji Mason. „Nechal jsem vašeho strýce vyšetřit třemi experty z oboru psychiatrie —jedno vyšetření se konalo včera večer, dvě dnes ráno. Váš strýc se vydatně prospal a cítí se skvěle. Byl označen za naprosto kompetentního a svéprávného člověka. Nedovedete si ani představit, jak ho tohle potěšilo.

A ti doktoři jsou skuteční experti. Ti nejlepší v oboru. Borden Finchley má nanejvýš svědectví praktického lékaře a svědectví muže, jenž provozuje sanatorium. Ale lidé, kteří označili vašeho strýce za kompetentního, jsou skuteční experti.“

„Jsem tak ráda, jsem moc ráda!“

„Vy ho máte ráda, viďte?“

„Já nevím proč, pane Masone, ale já toho muže moc obdivuji a ctím.“

„Inu,“ ozval se právník, „ještě chvilku počkáme a já myslím, že se věci začnou obracet v náš prospěch.

Vy tady seďte, Daphne, a s nikým nemluvte. Já se za moment vrátím.“

Po těch slovech se Mason přesunul k místu, kde seděl Paul Drake. „Sledují tví lidé všechny subjekty, Paule?“

Drake přikývl.

Mason se protáhl a zívl.

„Ty podle mě víš, co děláš, Perry,“ řekl Drake.

Mason se zasmál. „Vypadám sebejistě, Paule?“

„Tváříš se, jako bys držel na ruce čtyři esa.“

„To je prima,“ odvětil Mason. „Ve skutečnosti mám je pár dvojek a na stůl jsem vyložil samý odpad.“

Drake podotkl: „Nějak cítím, že i s tím, co máš, to vyhraješ!“

„Doufejme,“ dodal Mason.

Náhle se do soudní místnosti přihrnul okresní prokurátor Hamilton Burger a Mosher ho kvapně k sobě přivolal na důvěrný rozhovor.

„Vidíš?“ upozornil Mason Drakea. „Zavolali samotného Nejvyššího, aby se přišel podívat, co se to tady vlastně děje.“

Soudce Kyle se vrátil do soudní síně, zaujal svoje místo, ztišil přítomné a řekl: „Vidím, že se osobně dostavil pan okresní prokurátor. Zajímáte se o dnešní případ, pane Burgere?“

„Velmi, Vaše Ctihodnosti. Budu sledovat vývoj situace s maximálním zájmem.“

„Mohu se zeptat proč?“

„Protože pokud nezavraždila Ralpha Exetera obžalovaná,“ vysvětlovat Hamilton Burger, „zavraždil ho Horace Shelby. A já chci dohlédnout na to, aby celá dnešní procedura proběhla takovým způsobem, abychom nebyli vehnáni do pozice, kdy bychom neměli možnost stíhat Horace Shelbyho.“

„Velmi dobře,“ souhlasil soudce Kýle. „Pokračujte, pane Masone.“

„Zavolejte na lavici svědků Horace Shelbyho,“ oznámil Mason.

Shelby odpřísáhl, usmál se povzbudivě na Daphne a zaujal místo na lavici svědků.

„Tak moment,“ ozval se Hamilton Burger. „Nejprve bych chtěl, Vaše Ctihodnosti, varovat tohoto svědka, že je podezřelý v případu vraždy, ať už sám nebo jako spolupachatel obžalované Daphne Shelbyové. Chtěl bych ho upozornit, že cokoli vypoví, může být použito proti němu.“

Mason povstal a řekl: „Vaše Ctihodnosti, vznáším námitku proti výroku obžaloby, jenž je zjevným pohrdáním soudem a pokusem zastrašit svědka tak, aby nemohl podat svědectví.“

„Dále,“ navázal Hamilton Burger, „vznáším námitku proti tomuto svědkovi pro jeho nekompetentnost, jelikož trpí nemocí známou jako senilní demence.“

Mason se usmál a spustil: „Rád bych, aby si pan okresní prokurátor rozmyslel, zda považuje svědka za nekompetentního. Pokud je tomu tak, pak by vyzněla jeho žádost, aby byl svědek informován o možnosti pozdějšího použití svědectví proti němu samému, jako prázdný akt.“

Soudce Kyle se usmál a pak se obrátil k svědkovi.

„Soud si přeje položit vám pár otázek, pane Shelby.“

„Ano, pane,“ odpověděl Horace Shelby.

„Uvědomujete si, že jste v soudní síní?“

„Ano, pane.“

„Proč jste tady?“

„Byl jsem předvolán jako svědek obhajoby.“

„Vy jste byl soudem této země prohlášen za nekompetentního?“

„O tom nevím. Byl jsem zmanipulován chamtivými příbuznými, kteří mi bez mého vědomí podávali nějaké léky a kteří mě proti mé vůli odvlekli do sanatoria, kde jsem byl připoután k posteli. Vyrozuměl jsem, že soud rozhodl o tom, abych byl vyšetřen soudním expertem.“

Mason povstal. „Pokud soud dovolí,“ začal, „doktor Grantland Alma, jenž byl soudem určen k vyšetření tohoto muže, ho uznal naprosto kompetentním a duševně zdravým. Vyšetřili ho ještě další dva známí psychiatři, kteří ho taktéž označili za kompetentního, zdravého člověka, který je naprosto schopen starat se o sebe a své záležitosti. Mohu tyto lékaře předvolat, pokud si soud bude přát.“

Soudce Kyle se usmál. „Přeje si okresní prokurátor nadále v této námitce pokračovat?“

Hamilton Burger se šeptem poradil s Marwinem Mosherem a pak řekl: „Vyrozuměl jsem, Vaše Ctihodnosti, že existují dva lékaři, kteří odpřísáhnou, že tento muž trpí senilní demencí.“

„Dva praktičtí lékaři, kteří nemohou být bráni jako odborníci,“ namítl Mason. „Lékař k tomu určený soudem ho uznal kompetentním a dva věhlasní psychiatři ho uznali kompetentním. Pokud si přejete mařit čas soudu výslechem dvou praktiků proti třem specialistům, můžeme začít.“

Hamilton Burger absolvoval další šuškavou poradu a potom rozhodl: „Dočasně svoji námitku stahujeme, Vaše Ctihodnosti, ale trváme na tom, aby byl svědek upozorněn.“

Soudce Kyle se obrátil na svědka. „Pane Shelby, tento soud si nepřeje, abyste byl jakkoli ovlivněn. Přesto vás tento soud chce upozornit v souvislosti s výrokem okresního prokurátora, že můžete být obviněn ze spoluúčasti nebo spoluviny na vraždě, za níž je souzena obžalovaná, nebo z vraždy jako takové. Soud vás proto chce upozornit, že cokoli vypovíte, může být použito proti vám a že máte v kterékoli fázi líčení nárok na vlastního advokáta.

Zastupuje vás pan Mason?“

„Jen co se týče prokázání mé kompetentnosti a duševního zdraví.“

„Ale nezastupuje vás ve spojení s eventuelními obviněními, která proti vám mohou být vznesena v souvislosti s vraždou Ralpha Exetera?“

„Ne, pane.“

„Přejete si v tuto chvíli nezávislého advokáta, který vás může poučit o vašich právech a povinnostech ve spojení s tímto zločinem?“

„Ne, pane.“

„Přejete si dobrovolně pokračovat ve svém svědectví?“

„Ano, pane.“

„Rozumíte povaze nynějšího líčení?“

„Ano, pane.“

„Budete mít na paměti upozornění soudu, že cokoli vypovíte, může být později použito proti vám?“

„Ano, pane.“

„Víte o tom, že nemusíte odpovídat na otázky, které by eventuelně vedly k vašemu obvinění?“

„Ano, pane.“

„Výborně,“ prohlásil závěrem soudce Kyle. „Pokračujte ve vašem výslechu, pane Masone.“

„Je obžalovaná v nějakém příbuzenském vztahu k vaší osobě?“ zeptal se Mason.

Shelby s přímým pohledem odpověděl: „Ano, pane. Daphne je moje dcera.“

„Vaše dcera?“ zeptal se Mason. „Mluvte nahlas, prosím, aby vás soud slyšel.“

V obecenstvu v zadní části soudní síně to zašumělo. Soudce Kyle všechny uklidnil jedním rázným gestem.

„Vysvětlíte nám to, prosím?“ požádal ho Mason.

„Obžalovaná je dcera ženy, která u mě pracovala jako hospodyně a již jsem hluboce miloval. Nemohl jsem ji pojmout za manželku pro právní komplikace a později se nám zdálo rozumnější, když budeme v našem vztahu pokračovat stejným způsobem a prohlásíme Daphne za moji neteř.

Abych tuto ženu ochránil, sepsal jsem v její prospěch závěť. Po smrti Daphneiny matky jsem samozřejmě měl v úmyslu změnit závěť tak, aby se mojí jedinou dědičkou stala Daphne, avšak nikdy jsem svůj záměr nerealizoval… až už bylo skoro pozdě.“

„Nyní jste takovou poslední vůli sepsal?“

„Ano.“

„Učinil jste tak svobodně a o vlastní vůli?“

„Ano.“

„Byl jste umístěn v sanatoriu Goodwill?“

„Ano.“

„Dobrovolně nebo proti své vůli?“

„Jednoznačně proti své vůli.“

„A co bylo dál?“

„Daphne mě osvobodila.“

„A co dál?“

Daphne v tuto chvíli tiše vzlykala do kapesníku. Celá soudní síň ztichla do hrobového ticha.

Horace Shelby pokračoval ve vyprávění svých osudů, detailně popsal útěk ze sanatoria, svůj pobyt v motelu Northern Lights, Exeterovo vydírání, způsob, jakým ho uspal a odcizil jeho auto.

Všichni diváci seděli jako zmraženi a napjatě naslouchali. Hamilton Burger si čas od času šeptem vyměňoval postřehy se svým zástupcem.

Po skončení Shelbyho dlouhého příběhu se Mason obrátil k lavici obžaloby. „Přejete si křížový výslech?“ zeptal se.

Hamilton Burger řekl: „Pokud soud dovolí, toto svědectví nás zcela překvapilo. Je téměř poledne, a tak bychom chtěli soud požádat o přestávku do dvou hodin odpoledne, abychom si mohli naplánovat další strategii.“

„Velmi dobře,“ souhlasil soudce Kyle, „líčení se odročuje do druhé hodiny odpolední.“

Soudce Kyle opustil svoji lavici.

Horace Shelby spěchal k Daphne a objal ji.

Daphne se smála a plakala zároveň.

Novinoví reportéři, které přilákal dramatický vývoj případu, uháněli rychle telefonovat do svých redakcí.

Paul Drake se přitočil k Perrymu Masonovi.

„Něco legračního, Perry,“ pošeptal mu.

„Copak?“

„Během dnešní dopolední přestávky, poté, co svědčil poručík Tragg, šel Borden Finchley do svého auta. Nastoupil, odjel na opuštěné místo dobře maskované porostem, rozhlédl se několikrát kolem, jestli se někdo o něho nezajímá a pak vyndal z kufru vozu francouzák, poodešel ze silnice, chvilku se tam nenápadně pohyboval a nakonec francouzák upustil.“

„A tvůj agent ho sledoval?“

„Ano.“

„A sebral ten klíč?“

„Ještě ne. Neměl příležitost, protože pokračoval ve sledování Bordena Finchleye.“

„A co dělal Finchley dál?“

„Nastoupil do auta, vrátil se k soudu a sledoval zbytek přelíčení.“

Mason přešel k poručíku Traggovi, který konverzoval s jedním z novinových reportérů. „Mohu s vámi chvilku mluvit, poručíku?“ zeptal se.

„Jistě,“ odvětil Tragg a oba muži poodešli do rohu soudní síně.

Mason začal: „Celkem hladce jste dnes odpřísáhl, že jste přinesl tutéž trubku, jaká měla potrubí spojovat v době vraždy.“

„Ale no tak, Perry,“ bránil se poručík Tragg, „copak to má za smysl, šťourat se v takových technických formalitách. Vy víte stejně dobře jako já, že je to tatáž trubka. To víte, že jsem u ní neseděl celou noc, abych mohl s klidem přísahat, že je to ta samá, ani jsem do ní nevyryl své iniciály, ale mohu ji klidně identifikovat a také jsem ji identifikoval.“

„Udělal jste chybu,“ oznámil mu Mason.

Traggovy oči se zúžily. „Co tím chcete říct?“

Mason vysvětloval: „Já jsem totiž tu trubku odšrouboval —samozřejmě za použití jelenice přes čelisti klíče — a nahradil ji tou dnešní, která nese čistě umělé stopy po nástroji, který má jednu hranu poškozenou.“

Tragg zrudl. „Uvědomujete si vůbec, co mi to tady říkáte?“ durdil se.

„Myslím, že ano.“

„Vy jste zničil důkaz případu vraždy.“

„Ale kdepak,“ bránil se Mason. „Tady máte ten kus, který jsem vzal. To je ta opravdová trubka. Pokud myslíte, že má nějakou důkazní hodnotu, máte ji mít. Jen jsem se chtěl pojistit a vzal jsem ji do úschovy.“

Traggův pohled teď prozrazoval vztek.

„Ale,“ pokračoval Mason, „důvod, proč jsem tohle všechno podstoupil, je ten, že jsem chtěl, aby ona osoba, jež trubku odšroubovala, měla pocit, že pomocí otisku lze vypátrat vražedný nástroj. Pro vaši informaci: během dopolední přestávky šel Borden Finchley do svého auta, odjel na opuštěné místo, kde zahodil francouzský klíč, a zase se vrátil k soudu.

Jestli tedy předvolám Bordena Finchleye jako svědka a pustím se do něho, nejspíše ho dotlačím k nějakému přiznání. Avšak tím by mohlo oddělení vražd vypadat jako neschopná parta.

Pokud však na něm na druhé straně vy zapracujete během polední pauzy a přitom mu nepovíte, že na těch otiscích na trubce je něco falešného, mohl byste ve dvě odpoledne už přijít s přiznáním v kapse. Jste v takových situacích velmi zběhlý.

A v takovém případě,“ pokračoval Mason, „se nemusí nikdo na světě dozvědět, že došlo k nějakému čachrování s trubkami. Policie získá uznání, že vyřešila případ vraždy. Hamilton Burger může zrušit proces s obžalovanou. Můžeme oslavit šťastné rodinné shledání a –“

„Kde je to místo? Kam zahodil francouzák?“ přerušil ho Tragg.

Mason zachytil pohled Paula Drakea, mrkl na něho a řekl: „Paule, sežeň toho agenta, co sleduje Bordena Finchleye, a pověz mu, ať je poručíku Traggovi k ruce.“

S těmi slovy se právník otočil, usmál se na Daphne a řekl: „Na shledanou po obědě, Daphne.“

Daphne na něho uslzenýma očima vzhlédla z objetí Horace Shelbyho.

Mason přistoupil k Delle Streetové. „Teď je ta pravá chvíle skončit to tady.“

KAPITOLA 20

Když se soud znovu ve dvě hodiny odpoledne sešel, předstoupil Hamilton Burger před soudce Kylea.

„Pokud soud dovolí,“ začal, „stát Kalifornie má poměrně důležité oznámení.“

„Pokračujte,“ vybídl ho soudce Kýle.

„Díky brilantní detektivní práci policie, zejména oddělení vražd a jmenovitě hlavně poručíka Arthura Tragga,“ recitoval Burger, „byla vražda vyřešena a policie má v rukou písemné přiznání Bordena Finchleye.

Mohu zde stručně uvést, že Finchley objevil Ralpha Exetera v bezvědomí za takových okolností, že podlehl pokušení rozšroubovat plynové potrubí a otrávit Exetera, čímž nejenže by se pravděpodobně vyhnul zodpovědnosti za zločin, ale zároveň by utáhl Horacovi Shelbymu oprátku kolem krku.

Věděl, že pokud by byl Shelby odsouzen za vraždu Exetera, on by se stal jeho jediným dědicem. Jeho primárním cílem však bylo zbavení se Exetera, který na něho vyvíjel značný tlak a požadoval zaplacení značné finanční sumy, již mu Finchley dlužil z dřívějšího hazardu.

Proto chci veřejně poděkovat poručíku Traggovi a zároveň oznámit, že obžaloba si přeje zrušit proces s obžalovanou Daphne Shelbyovou.“

Hamilton Burger se posadil.

Soudce Kyle pohlédl zářícíma očima na Perryho Masona. „Nějaké námitky ze strany obhajoby, pane Masone?“

Mason se usmál. „Vůbec žádné, Vaše Ctihodnosti.“

Soudce Kyle prohlásil: „Musím upřímně konstatovat, že toto rozřešení přináší soudu velké vnitřní uspokojení. Proces s obžalovanou je zrušen a obžalovaná je s okamžitou platností propuštěna z vazby. Líčení končí.“

Z obecenstva se rozlehly nadšené výkřiky. Když potom soudce Kyle sestoupil ze své lavice, nahrnul se dav lidí, aby pogratulovali plačící Daphne Shelbyové a potřásli rukou zářícímu Horacovi Shelbymu.

Poručík Tragg se přitočil k Perrymu Masonovi. „Jestli někdy někomu povíte o té vyměněné trubce, tak si to vypijete,“ varoval Masona.

„Proč?“ zeptal se Mason nevinně. „Vždyť to bylo naprosto v pořádku. Vzal jsem důkaz, který policie přehlédla, do své úschovy. Měl jsem ho s sebou a zamýšlel jsme vám ho předat. Když jste však přinesl falešnou trubku a odpřísáhl, že ji jasně poznáváte, raději jsem s prezentací té správné počkal, než si s vámi soukromě promluvím a vysvětlím vám, co se stalo. A vzpomeňte si, že jsem tak učinil při nejbližší příležitosti.“

Tragg řekl: „Vy jste pěkně prohnaný, Masone. Tentokrát vám to prošlo, ale nepokoušejte příliš své štěstí.“

Mason se na něho zakřenil a odpověděl: „Nerad jsem příliš statický, poručíku. Rád si pohrávám se štěstím… Pověděl vám Finchley, jak se mu podařilo vypátrat Shelbyho úkryt?“

„Kápli na něho gambleři z Las Vegas,“ vysvětloval Tragg. „Sledovali ho a bylo dohodnuto, že na něho Exeter uhodí a vymáčkne z něho kupu peněz. Gambler z Las Vegas Shelbyho vysledoval, ale pak se stáhl ze scény. Nechtěli vegasskému hazardu udělat špatnou reklamu.

Finchley už toužil po nějakém konečném řešení situace. Stěhoval sice se svojí manželkou Daphneiny věci, ale mezitím zajel do motelu. Našel tam Exetera v hlubokém, léky navozeném spánku.

Finchley už měl dost Exetera i všech těch otrapů z Las Vegas. Napadlo ho, že by se Exetera mohl provždy zbavit. Zašel si tedy do kufru svého vozu, z nářaďové brašny vzal francouzák a rozšrouboval plynové potrubí. Když se vrátil zpátky, dohodli se s manželkou, že mu poskytne alibi.“

Mason přikývl. „To odpovídá,“ souhlasil.

Tragg náhle napřáhl pravici, uchopil Masonovu ruku a vřele mu s ní potřásl.

„Díky za tu bláznivou jízdu,“ řekl.

Před nimi v tu chvíli vybuchl fotografický blesk a zvěčnil oba muže, jak si potřásají rukama. Reportér se přitočil k Masonovi a zeptal se: „Co vám to říkal poručík Tragg?“

Mason odpověděl: „Poručík mi jen naznačil, že kdybych vyložil své karty na stůl o něco dříve, nemusel by vůbec brát Daphne Shelbyovou do vazby.“

Tragg Masona obdařil zářivým úsměvem.

Reportér vypadal poněkud zmateně. „A proč jste to neudělal?“ divil se.

Mason se obrátil k Horacovi Shelbymu, který mu právě vypisoval šek.

„To jsem se měl připravit o tučný honorář?“ zeptal se.

Reportér se zasmál a fotograf rychle nechal vybuchnout další blesk, aby stihl zachytit Masona, jak přebírá šek.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai