Případ pozlaceného zlata

Erle Stanley Gardner

(1995)

Hodnocení:

*

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

V Případu pozlaceného zlata se známý podnikatel, který se oženil s mladou vdovou, ke svému zděšení od vyděračů dozvídá, že o její minulosti neví úplně všechno. Pokud jim nezaplatí, nabídnou její fotografie z policejního rejstříku bulvárnímu tisku. Zrazený manžel sice na jejich podmínky přistoupí, ale chystá vlastní plán. Situace se však nečekaně zkomplikuje a zdá se, že jediný, kdo ji bude umět vyřešit, je rafinovaný losangeleský advokát Perry Mason.

ERLE

STANLEY

GARDNER

Perry Mason

Případ

pozlaceného zlata

Erle Stanley Gardner

The Case of the Gilded Lily

Copyright © 1956 by Erle Stanley Gardner

Pocket Books, Inc. New York N. Y. 1961

KAPITOLA PRVNÍ

Stewart G. Bedford vešel do své soukromé kanceláře, pověsil si klobouk, popošel k ohromnému psacímu stolu z ořechového dřeva, který mu před rokem věnovala manželka k narozeninám, a uvelebil se v otáčecí židli.

Jeho schopná sekretářka Alsa Griffinová znovu prokázala, že se lze na ni plně spolehnout. Před ním na stole ležely ranní noviny pečlivě složené tak, že z potištěné stránky se na něj usmívala fotografie paní Bedfordové.

Byla to věrná podobizna Ann Roann Bedfordové, dávala vyniknout charakteristickému, zářivému pohledu jejích očí a její živé, temperamentní povaze.

Stewart Bedford byl velice, převelice pyšný na svou ženu. K této pýše přistupovalo i vzrušení z toho, že mu patří, že on, dvaapadesátiletý muž, si mohl vzít ženu o dvacet let mladší a učinit ji nevýslovně šťastnou.

Bedford se svým bohatstvím, obchodními styky, vlivnými přáteli nikdy neprojevil zájem o společenský život. Jeho první žena zemřela už před dvanácti lety. Po její smrti mu přátelé chtěli přiřknout místo „muže nejchtivějšího ženění“, ale Stewart G. Bedford jejich názor nesdílel. Zcela se věnoval podnikání, vystupňoval své finanční úspěchy a zakládal si na tom, že jeho jméno má stále větší váhu v obchodním světě, skoro tolik, jako by byl býval pyšný na to, že má syna.

Potom potkal Ann Roann a jeho život se pojednou dostával do obrátek a překotné námluvy pak vyvrcholily sňatkem uzavřeným v Nevadě.

Ze společenského postavení, kterého nabyla sňatkem, se Ann těšila jako dítě z nové hračky. Bedford se sice stále ještě zajímal o podnikání, jenže přestalo být převládajícím činitelem v jeho životě. Přál si poskytnout Ann Roann všechno, co od života požadovala, aby byla šťastná – a Ann Roann měla takových požadavků hodně. Její okamžitá nadšená odezva, její očividná vděčnost budily ovšem napořád v Bedfordovi pocity, které má laskavý rodič o Štědrém večeru.

Bedford seděl za stolem a pročítal noviny, když Elsa Griffinová vplula do místnosti.

„Dobré jitro, Elso,“ řekl. „Díky, že jste mě upozornila na ten článek o večírku, co pořádala paní Bedfordová.“

Elsa oplatila jeho díky úsměvem. Byl to příjemný úsměv.

Stewart měl s Elsou Griffinovou stejný pocit pohody, jako když si oblékl kuřácký kabátek a natáhl trepky. Byla u něj zaměstnána již patnáctý rok, znala všechna jeho přání a rozmary a měla nevysvětlitelnou schopnost mu číst myšlenky. Velice si ji oblíbil a mezi oběma vskutku došlo k jisté romantické mezihře, když zemřela jeho první žena. Elsino tiché porozumění patřilo k jeho hlubokým prožitkům. Dokonce přemýšlel o tom, že se s ní ožení – jenže to bylo předtím, než poznal Ann Roann.

Bedford věděl, že se zesměšnil, když se do Ann Roann tak překotně zamiloval – do ženy, která se blížila třicítce. Věděl, jak Elsu Griffinovou ranil, ale své konání ovládal stejně málo, jako když voda, řítící se bystřinou, má být zastavena na okraji propasti. Střemhlav se hnal dál do manželství.

Elsa Griffinová mu popřála mnoho štěstí v manželství a pohotově se zase vrátila k postavení spolehlivé osobní sekretářky. Pokud se pro jeho sňatek trápila – a on byl přesvědčen, že tomu tak bylo –, necvičené oko na ní žádné známky bolu nepostřehlo.

„Čeká na vás nějaký muž,“ řekla Elsa Griffinová.

„Kdo je to? Co si přeje?“

„Jmenuje se Denham. Mám vám vyřídit, že si přeje s vámi hovořit Binney Denham a že počká.“

„Benny Denham?“ zamyslel se Bedford. „Žádného Bennyho Denhama neznám. Co ho vede k tomu, že chce mluvit zrovna se mnou? Pošlete ho k některému vedoucímu…“

„Nejmenuje se Benny, ale Binney,“ řekla, „a prohlásil, že jde o soukromou věc, takže počká, až si pro něj najdete čas.“

Bedford učinil odmítavé gesto.

Elsa zavrtěla hlavou. „Pochybuju, že odejde. Má opravdu v úmyslu s vámi mluvit.“

Bedford se zamračil. „Nemůžu přijmout každého, kdo sem vkročí a řekne, že chce se mnou mluvit soukromě.“

„Já vím,“ odpověděla Elsa, „Ale pan Denham… má v sobě něco… jak to vysvětlit… paličatost… že nahání hrůzu.“

„Hrůzu!“ nasupil se Bedford.

„Myslím to jinak. Prostě je na něm vidět, že je nesmírně, nekonečně trpělivý. Člověk má dojem, že by bylo skutečně lépe, kdybyste ho přijal. Sedí na židli, tiše a bez hnutí a… a pokaždé, když zvednu hlavu, dívá se na mě takovým divným pohledem. Byla bych ráda, kdybyste ho přijal. Mám neodbytný pocit, že byste to měl udělat.“

„Dobrá,“ odpověděl Bedford. „U sta hromů! Podíváme se, co si přeje, ať se ho zbavíme. Soukromá věc. Není to nějaký starý spolužák, co mě chce pumpnout?“

„Ne, kdepak! Nic takového. Je to něco… víte, mám dojem, že jde o něco důležitého.“

„Dobrá,“ odpověděl Bedford s úsměvem. „Na vaši intuici se vždycky můžu spolehnout. Odklidíme si ho z cesty, než se dáme do vyřizování pošty. Pošlete ho ke mně.“

Elsa vyšla z kanceláře a o chvilku později stál ve dveřích Binney Denham. Uklonil se a omluvně se usmíval. Ale jeho oči se neusmívaly. Hleděly pevně a zkoumavě, jako by příchozí měl poslání, které je otázkou života a smrti.

„Jsem velice rád, že jste mě přijal, pane Bedforde,“ pravil. „Obával jsem se, že budu mít potíže. Delbert mi říkal, že vás musím navštívit, že musím počkat, dokud mě nepřijmete, i kdybych měl čekat bůhvíjak dlouho. S Delbertem je těžké pořízení, když se rozzlobí.“

Bedfordovi se rozezněl v hlavě jakýsi poplašný zvonek. Řekl: „Posaďte se. A kdopak je ten Delbert, u všech všudy?“

„Jeden můj spolupracovník.“

„Společník?“

„Ne, to ne. Nejsem společník. Jsem jeho spolupracovník.“

„Tak dobře. Posaďte se. Povězte mi, co si přejete. Ale musíte mluvit stručně. Dopoledne mám několik obchodních jednání a kromě toho musím ještě vyřídit důležité dopisy.“

„Zajisté, pane. Velice vám děkuju.“

Binney Denham přistoupil blíže a posadil se na samý krajíček židle vedle psacího stolu. Klobouk držel na břiše. Nepodal ruku na pozdrav.

„Nu, tak oč jde?“ zeptal se Bedford.

„Jedná se o obchodní investici,“ řekl Denham. „Teda jako Delbert potřebuje peníze na financování toho svého podniku. Přijde to jenom na dvacet tisíc dolarů a on by ty peníze mohl splatit za několik…“

„Co má tohle k čertu znamenat?“ ozval se Bedford. „Mé sekretářce jste říkal, že se mnou chcete hovořit kvůli nějaké soukromé věci. Neznám vás. Neznám Delberta a nemám zájem vrážet dvacet tisíc dolarů do nějakého obchodního podnikání. Takže pokud je to všechno, co…“

„Ale pane, vy jste to nepochopil,“ protestoval mužík. „Abyste rozuměl, týká se to vaší ženy.“

Bedfordovi jako by potlačovaným hněvem znehybněly všechny údy, ale zvonek, který už jednou tloukl na poplach, se mu znovu rozezvučel v hlavě tak naléhavě, že začal být velice obezřetný.

„A jak se jí to týká?“ zeptal se.

„Víte, pane, prostě je to takhle. Jistě chápete, že o tyhle věci je dnes zájem. Třeba obrázkové časopisy… Určitě je nemáte o nic víc rád než já. Já tenhle odpad ani neotevřu a jsem přesvědčen, že vy také ne. Ale víte, že vycházejí a jsou velice oblíbené.“

„Ano,“ řekl Bedford. „Jenže proč o nich vlastně mluvíte?“

„Víte ovšem… no, to byste musel znát Delberta, pane Bedforde, abyste celou situaci pochopil. Delbert je neodbytný. Když něco chce, pak to chce opravdu.“

„Pokračujte,“ obořil se na něj Bedford. „Co je s mou ženou? Proč do toho zatahujete její jméno?“

„Víte, já se o ní zmínil jen proto, že… totiž, abyste věděl, já Delberta znám, a i když s tím jeho nápadem nesouhlasím, tak…“

„S jakým nápadem?“

„Potřebuje peníze.“

„Dobrá, potřebuje peníze. A co dál?“

„Myslí si, že byste mu je mohl poskytnout.“

„A moje žena?“ zeptal se Bedford a potlačil nutkání vyhodit ho vlastnoručně z kanceláře.

„No ovšem, pak je tu rejstřík vaší ženy,“ řekl Denham.

„Co tím myslíte – jaký rejstřík?“

„Její trestní rejstřík, otisky prstů atakdále,“ odpověděl Denham tím svým omluvným tónem.

Na chvíli nastalo mrazivé ticho. Bedford byl natolik zkušeným hráčem pokeru při obchodních transakcích, že Denham neviděl v obličeji svého protějšku pohnout se jediný sval. Bedford rychle vzpomínal. Co vlastně věděl o Ann Roann? Stala se obětí nešťastného manželství, o němž nerada hovořila. Skončilo tragicky, její manžel spáchal sebevraždu – konečné doznění jeho zpackaného života. Mladá vdova dostala nějakou pojistku, která jí pomohla překonat údobí, než se zotavila. Proto byla dva roky v cizině, cestovala a pak potkala Stewarta Bedforda.

Bedford promluvil hlasem, který jemu samému připadal cizí. „Vyložte karty na stůl. Co má tohle znamenat? Vydírání?“

„Vydírání!“ vykřikl muž zjevně zděšený. „Dobrá nebesa, to ne, pane Bedforde! Delbert by se k něčemu takovému nesnížil!“

„Dobrá, tak co to tedy vlastně je?“ optal se Bedford.

„Byl bych rád, kdybyste mi poskytl příležitost, abych vám tu investici vysvětlil. Myslím, že uznáte, že je to absolutně bezpečná investice, takže těch svých dvacet tisíc byste měl dostat zpátky za… Delbert mluvil o šesti měsících, ale já osobně si myslím, že to bude spíš za rok. Delbert bývá náramný optimista.“

„A co je s tím trestním rejstříkem mé ženy?“ Bedford nyní nasadil opravdu drsný tón.

„Nu, ovšem, právě o tohle jde,“ odpověděl Denham omluvně. „Abyste rozuměl, pane, Delbert ty peníze mít musí, a tak si myslel, že byste mu je půjčil. Získal tuhle informaci a ví, že některé magazíny platí za tipy velké peníze. Prohovořili jsme to, a já osobně jsem přesvědčen, že dvacet tisíc by od nich nedostal, ale Delbert si myslí, že by je dostal, poněvadž to je informace naprosto podložená a…“

„Informace je podložená?“ zeptal se Bedford.

„Ale pochopitelně, to je přece samozřejmé! Jinak bych si vůbec nedovolil se o ní zmínit!“

„Jakým způsobem je podložená?“

„Máme její policejní fotky a otisky prstů.“

„Ukažte mi je!“

„Mnohem raději bych hovořil o té investici, pane Bedforde. Opravdu jsem neměl v úmyslu s tou informací takhle vyrukovat, ale když jsem viděl, jak jste nedočkavý…“

„Tak co je s tou informací?“ optal se Bedford.

Mužíkova pravice pustila okraj klobouku a zajela do vnitřní kapsy saka. Odtud vytáhla obyčejnou pevnou obálku.

„Skutečně jsem nezamýšlel vám to říkat v téhle souvislosti,“ pronesl lítostivě.

Natáhl ruku, v které držel obálku.

Bedford vzal obálku, odhrnul chlopeň a vyndal obsah.

Buď to byly nejdokonalejší falzifikáty, jaké kdy viděl, anebo Ann Roann… Snímek byl pořízen před několika lety. Ann Roann měla v očích ten jemu tak dobře známý jiskřivý, smělý pohled, povšiml si její pyšné povznesené brady, náznaku úsměvu na rtech. A níže stálo odsuzující pořadové číslo vyšetřovance, soubor otisků prstů a paragrafy trestního zákoníku, které porušil.

Tlumeně, jako mlhou, mu pronikal do vědomí Denhamův hlas:

„Ty paragrafy pojednávají o pojišťovacím podvodu. Nezlobte se, pane Bedforde, ale myslím, že vás to bude zajímat. Já se to chtěl také dovědět, proto jsem si to zjistil.“

„Čeho se měla dopustit?“ optal se Bedford. „Uzavřela pojistku na šperky, ale učinila tu chybu, že ty šperky zastavila a teprve potom oznámila, že jí byly ukradeny. Dala si vyplatit pojistnou náhradu, načež se přišlo na to, že ty šperky jsou v zastavárně… Ve vyšetřování podobných případů má policie opravdu rutinu.“

„Jak to dopadlo?“ zeptal se Bedford. „Byla odsouzena, anebo dostala jen podmínečný trest? Zamítl soud žalobu, či jak to vůbec bylo?“

„Nebesa! To já nevím,“ odpověděl Denham. „A pochybuju, že to ví Delbert. Tyhle dokumenty mi dal Delbert. Povídal, že je donese nějakému časopisu a tam mu za tenhle tip dobře zaplatí. Já mu říkal, že je bláha a že se osobně domnívám, že mu nedají tolik, aby měl na tu investici. Upřímně řečeno, pane Bedforde, já si tyhle věci ošklivím. Nesnáším skandální plátky, které očerňují lidi a rozmazávají jejich poklesky z minulosti. Prostě to nesnáším.“

„Ovšem,“ pronesl Bedford chmurně. Držel před sebou fotokopii popisu osoby vyšetřovaného – své ženy, kde byl uveden její věk, výška, váha, barva očí, klasifikace otisků prstů.

Tohle tedy bylo vydírání! Slýchal o tom, ale nyní se s tím setkal sám. Mužík, který tu seděl na krajíčku židle, oběma rukama si přidržoval na břiše klobouk a tvářil se ostýchavě, byl vyděrač – a teď drží Bedforda v kleštích.

Bedford dobře věděl, co by za těchto okolností měl udělat. Měl by toho nedomrlého spratka z kanceláře vyhodit, zmlátit ho, předat policii. Měl by mu říct: „Jen to rozjeď! Dělej, co se ti zlíbí, ale vydíráním ze mne nevymáčkneš jediný cent!“ Anebo by naoko měl souhlasit, pak zavolat na policii, vysvětlit situaci zkušenému detektivovi, který by jeho sdělení považoval za důvěrné a celou záležitost dovedl ke zdárnému konci.

Bylo mu známo, jak se obvykle v obdobných případech postupuje. Pořídil by se seznam sérií a čísel bankovek, které předá vyděrači. Potom by policie Binneyho Denhama zatkla a soudní jednání by s ním bylo neveřejné.

Jenže – opravdu se nic nedostane na veřejnost? Existuje ten záhadný Delbert… Delbert, který se drží v pozadí a zřejmě je šéfem… Delbert, který chce tu informaci odprodat některému z těch časopisů, co vyrůstají jako houby po dešti a tyjí ze senzačních zpráv o známých osobnostech.

Buď má před sebou pravý policejní protokol, anebo nemá. V prvním případě byl Bedford v pasti. Nemohl z ní ven. Pokud to ale nebyl protokol o zadržení, držel v rukou podvrh.

„Potřebuji nějaký čas na uváženou,“ řekl.

„Jak dlouho?“ zeptal se Binney Denham a Bedford poprvé uslyšel v jeho hlase příkřejší tón, takže rychle vzhlédl, ale uviděl pouze mužíka, který seděl na krajíčku židle a mačkal v rukou klobouk.

„Především bych si chtěl ta fakta ověřit.“

„Aha, myslíte tu obchodní investici?“ optal se Denham s nadějí v hlase.

„Ta investice mi může být ukradená!“ vybuchl Bedford. „Vy víte, oč tu jde, a já to vím rovněž. A teď se sakra kliďte k čertu a nechte mě přemýšlet.“

„Ale já bych vám rád o té obchodní transakci něco pověděl,“ pravil Denham. „Delbert je skálopevně přesvědčen, že se vám vaše peníze vrátí do posledního centu. Celý problém je sehnat nějaký provozovací kapitál, pane Bedforde, načež…“

„Dobrá, dobrá,“ přerušil ho Bedford. „Dejte mi čas na rozmyšlenou.“

Binney Denham se hbitě zvedl ze židle. „Promiňte, že jsem se k vám takhle vetřel bez předchozího ohlášení, pane Bedforde. Vím dobře, že jste člověk velice zaměstnaný. Já vím, že jsem vás připravil o hodně času. A teď půjdu.“

„Moment,“ řekl Bedford. „Jak se s vámi spojím?“

Binney Denham se ve dveřích otočil: „Já se ohlásím sám, pane, pokud vám to nevadí. A samozřejmě si o tom musím promluvit s Delbertem. Na shledanou!“ Mužík pootevřel dveře a vyklouzl z kanceláře.

KAPITOLA DRUHÁ

Toho dne večeřeli sami ve dvou. Ann Roann Bedfordová přinesla koktajly na stříbrném tácu, který dostala k svatbě.

Stewart Bedford se cítil jako dokonalý podlec, když využil chvilkové nepřítomnosti Ann Roann, a zatímco odešla do kuchyně, strčil tác pod pohovku vrchní stranou dolů.

Později po večeři, během níž se snažil skrýt nervové vypětí, odnesl tác nahoru do své pracovny, podložil jej kartónem a v rozích ho připevnil lepicí páskou, aby se nerozmazaly otisky prstů na spodní straně. Potom tác vložil do prázdné krabice od košil, které nedávno dostal.

Nazítří, když se chystal odejít do práce, si Ann Roann povšimla krabice, kterou držel v podpaží. Pokusil se jí vysvětlit nevzrušeným hlasem, že se mu nelíbí barevný odstín košil, takže je musí vyměnit a že Elsa Griffinová krabici zabalí a odešle.

Na okamžik se Bedfordovi zdálo, že v břidlicově šedých očích se mihl stín nedůvěry, ale Ann neřekla nic a její polibek na rozloučenou byl dalším příslibem štěstí, které nyní pro něho znamenalo tak mnoho.

Když se Bedford uchýlil do bezpečí kanceláře, pustil se do práce na problému, aniž měl ponětí, jak ho vlastně řešit. Cestou se zastavil v prodejně malířských potřeb a koupil uhel a štětec z velbloudí srsti. Nyní uhel rozdrtil na prášek a posypal jím spodní plochu tácu. S potěšením sledoval, jak se mu podařilo vyvolat několik dokonale zřetelných otisků prstů.

Nyní už jenom zbývalo, aby tyto otisky prstů porovnal s fotokopií daktyloskopické karty, kterou mu přinesl ostýchavý mužík, žádající o „půjčku“ dvaceti tisíc dolarů.

Stewart Bedford byl tak zahloubán do práce, že neslyšel vejít Elsu Griffinovou. Teprve když přistoupila k jeho psacímu stolu a nahlížela mu přes rameno, trhl sebou a vzhlédl.

„Nechci být vyrušován,“ řekl podrážděně.

„Já vím,“ odpověděla hlasem plným pochopení. „Myslela jsem, že bych vám mohla nějak pomoct.“

„To sotva.“

Řekla: „Detektivové používají následující techniky: průhlednou lepicí pásku položí na latentní otisky. Když celofánovou pásku potom sejmou, zachytí se na ní prášek a takto vzniklý otisk můžete zkoumat, kdy se vám hodí, a latentní otisk zůstane nepoškozený.“

Stewart Bedford se prudce otočil v židli: „Poslyšte,“ řekl. „Co všechno víte a o čem to mluvíte?“

„Asi si nevzpomínáte, ale nevypnul jste včera interkomunikační zařízení, a tak jsem z mikrofonu na svém psacím stole slyšela vaši rozmluvu s panem Denhamem.“

„Hrome, to není možné!“

Přikývla.

„Vůbec si to neuvědomuju. Jsem si skoro jist, že jsem je zavřel.“

Zavrtěla hlavou. „To jste neudělal.“

„Dobrá,“ řekl. „Doneste mi průhlednou lepicí pásku. Zkusíme to.“

„Mám ji tady,“ řekla. „A taky jsem přinesla nůžky.“

Dlouhými hbitými prsty obratně nastříhala kousky průhledné lepicí pásky, přitlačila je na spodní plochu tácu, uhladila a pak ústřižky lepicí pásky zase odloupla. Měli nyní podklad k porovnání tvaru a hustoty papilárních linií na obou souborech otisků.

„Zdá se mi, že se v tom nějak vyznáte,“ řekl Bedford.

Zasmála se. „Nebudete tomu věřit, ale kdysi jsem se zapsala na dálkové studium: jak se stát detektivem.“

„Proč?“

„Ať se propadnu, jestli to dnes vím,“ přiznala s úsměvem. „Prostě jsem dostala chuť něco studovat a detektivní práce mě už dlouho zajímá. Myslela jsem si, že si třeba zdokonalím pozorovací schopnosti.“

Bedford ji přátelsky popleskal po ruce. „Když jste taková expertka, přisuňte si židli a posaďte se. Tady si vemte lupu a uvidíme, jestli na něco přijdeme.“

Ukázalo se, že Elsa Griffinová má opravdu nemalé nadání, pokud se týká daktyloskopie. Věděla, jak má otisky roztřídit, které znaky mají různí jednotlivci společné a jakými zvláštními znaky se od sebe liší. Za necelou čtvrthodinu byl Stewart Bedford nucen, i když nerad a s lítostí, konstatovat, že otisky prstů na policejní daktyloskopické kartě jsou naprosto identické se čtyřmi perfektními otisky, které sejmuli ze stříbrného tácu.

„Poněvadž jste do věci zasvěcená, Elso,“ řekl Bedford, „ptám se vás, co navrhujete.“

Zavrtěla hlavou. „Tenhle problém budete muset rozřešit sám. Jakmile jednou začnete platit, nikdy se už nedoplatíte.“

„A když nezaplatím?“

Pokrčila rameny.

Na stříbrném tácu spatřil zkreslený odraz svého ztrápeného obličeje. Věděl, co by to pro Ann Roann znamenalo, kdyby tahle věc vyšla najevo.

Byla šťastná, veselá, těšila se ze života. Bedford si představil, co se stane, jestliže některý z těch senzacechtivých časopisů uveřejní informaci z minulosti Ann Roann: příběh dobrodružky, která se snažila podvodem na pojišťovně financovat svůj plán a ulovit zámožného ženicha.

Ať se na to díval, jak chtěl, nesměl dopustit, aby k tomu došlo.

Uslyšel by chladné projevy sympatie, zdánlivé odsouzení „těch ohavných skandálních plátků“, našli by se lidé, kteří by se vůči Ann Roann chovali „s porozuměním“, ale většina by si jí přestala všímat – studeně a záměrně by ji přehlíželi.

Postupně by se začal kruh stahovat. Ann Roann by musela předstírat nervovou chorobu… odplula by lodí za moře. A už by se nevrátila – rozhodně ne taková Ann Roann, jakou znal.

Jako by mu Elsa Griffinová četla myšlenky, řekla:

„Mohl byste se zdánlivě podvolit, hrát o čas a pokusit se zjistit, co je to za člověka. Koneckonců také on musí mít nějakou slabost.

Vzpomínám si, že jednou jsem četla o muži, co měl podobný problém a…“

„Ano?“ optal se Bedford, když se Elsa odmlčela.

„Je to ovšem smyšlený příběh.“

„Pokračujte.“

„Ten člověk si nemohl dovolit, aby vyděračovo tvrzení popřel. Ale nemohl ani riskovat, že by se ta informace dostala na veřejnost. Byl ovšem velice prohnaný… samozřejmě je to jenom smyšlenka. A ti vyděrači byli také dva jako v tomhle případě.“

„Pokračujte! Co udělal ten muž?“

„Jednoho vyděrače zabil a důkazy nastražil tak, že ukazovaly na toho druhého vyděrače. Nastrčený vrah se zoufale snažil vysvětlit porotě, jak to bylo doopravdy, ale porota se mu vysmála a poslala ho na elektrické křeslo.“

„Je to přitažené za vlasy,“ řekl Bedford. „Tohle je možné jenom v knihách.“

„Já vím,“ řekla. „Ale bylo to všechno napsáno tak přesvědčivě… prostě, připadalo mi to všechno tak opravdové, že mi ta povídka uvízla v paměti.“

Bedford na ni udiveně zíral – projevila nový rys své povahy, o němž neměl nejmenšího tušení.

„Nevěděl jsem, že jste tak krvežíznivá, Elso.“

„Byla to pouhá povídka.“

„Ale zapamatovala jste si ji. Proč jste se začala zajímat o kriminalistiku?“

„Četla jsem magazíny, které otiskují reportáže o zločinech, co se opravdu staly.“

„Máte je ráda?“

„Já je miluju.“

Pohlédl na ni znovu.

„Zaměstnává vám to mozek,“ vysvětlovala.

„Mám dojem, že člověk stále hlouběji proniká do lidských povah,“ řekl a nepřestal ji pozorovat.

„Osamělá dívka přece potřebuje nějaké duševní rozptýlení,“ odvětila vzdorně, ale ne vyzývavě.

Rychle sklouzl pohledem na tác a vložil jej jemně do krabice od košil. „Teď musíme prostě vyčkávat, Elso, Kdykoli Denham zavolá anebo se se mnou bude chtít spojit, hrajte to do autu, pokud to půjde. Jestli ovšem nepřestane naléhat, přepojte ho na mě. Promluvím s ním.“

„Co uděláme s tímhle?“ zeptala se a ukázala na kousky průhledné lepicí pásky se sejmutými otisky prstů.

„Zničte je,“ řekl Bedford. „Odstraňte je. Neházejte je do odpadkového koše, ale rozstříhejte pásky na kousky a pak je spalte.“

Přikývla a tiše vyšla z kanceláře.

Celý den se Binney Denham neozval. Už to, že se s ním nepokusil spojit, připravovalo Bedforda o nervy. Dvakrát během odpoledne zavolal Elsu.

„Ohlásil se Denham?“

Zavrtěla hlavou.

„Té zdržovací taktiky necháme,“ řekl Bedford. „Jakmile se ozve, hned ho spojte. A kdyby přišel osobně, uveďte ho. Nedokážu snést tohle napětí. Musíme zjistit co nejdříve, s kým máme tu čest.“

„Neměla bych zavolat nějaké soukromé detektivní kanceláři?“ zeptala se. „Můžeme ho dát stopovat, jakmile z kanceláře vyjde, a potom…“

„Sakra, to ne!“ odpověděl Bedford. „Kde mám záruku, že můžu věřit soukromým detektivům? Budou ho stopovat a dovědí se všechno, co ví on. A pak budu mít na krku hned několik vyděračů, a ne pouze dva. Necháme to tak, jak to je. Vypořádáme se s tím sami.

A koneckonců opravdu není vyloučeno, že ten chlápek nelže. Že si chce jenom vypůjčit peníze. Třeba ten jeho společník, ten Delbert, na kterého se pořád odvolávaje opravdu rapl, potřebuje kapitál a tímhle způsobem ho shání. Je docela možné, že váhá, jestli má tu informaci prodat nějakému časopisu, anebo poskytnout možnost mně, abych mu potřebné peníze půjčil. Elso, kdyby Denham volal, okamžitě na mě ten hovor přepojte. Chci ty chlápky umlčet, aby nešli do redakce nějakého plátku. Hrají si s dynamitem!“

„Ano,“ přitakala. „Přepojím ho, hned jak se ozve.“

Binney Denham nezavolal a Bedford odcházel večer domů s pocitem odsouzeného zločince, který čeká na vyřízení žádosti o zmírnění trestu. Každá minuta představovala šedesát vteřin mučivého napětí.

Ann Roann měla na sobě večerní róbu s odvážným výstřihem. Navštívila kadeřníka a její vlasy teď svítily hebkým leskem.

Stewart Bedford doufal, že znovu prožije tête-à-tête při svících a s koktajly, ale Ann mu připomněla, že čekají hosty a že se musí převléci do smokinku a vzít si černou vázanku.

Bedford dopravil kartónovou krabici nahoru do své pracovny. Tam ji otevřel, strhal lepicí pásky, kterými byl tác přichycen ke kartónu, a odnesl tác do přípravny. Nikdo ho při tom neviděl.

Večírek se zřejmě vydařil. Ann Roann jen zářila a Bedford s uspokojením sledoval kradmé pohledy, které na něj vrhali jeho dlouholetí přátelé. Dívali se, jako by chtěli ohodnotit nějakou jeho skrytou vlastnost, již zatím přehlíželi. Ve tvářích jim četl závist smíšenou s obdivem. Najednou se cítil mnohem mladší, než tomu bylo doopravdy. Přistihl se, jak vypíná hruď, vtahuje břicho a drží hlavu hezky zpříma.

Nakonec byl ten svět opravdu hezký. Nic nebylo tak špatné, aby se to nedalo napravit. Věci nikdy nevypadají tak zle, jak se zdá na první pohled.

Potom ho zavolali k telefonu. Stolník mu vyřizoval, že pan D. řekl, že jde o velmi důležitý rozhovor a že si je naprosto jist, že pan Bedford si přeje být vyrozuměn.

Bedford stavěl na odiv svou rozhodnost: „Vyřiďte mu, že nyní žádné hovory nepřijímám,“ pravil. „Může mě zavolat zítra do kanceláře, anebo ať vám dá číslo, na které bych mu mohl za hodinu nebo za dvě zavolat.“

Stolník kývl a odešel a Bedford měl dojem, že získal bod k dobru.

Ukáže těm zatraceným vyděračům, že nebude hned skákat podle jejich noty, kdykoli si umanou. Potom se stolník vrátil.

„Promiňte, pane,“ řekl, „ale pan D. opakoval, že má velice důležitý vzkaz, a abych vám vyřídil, že se jeho spolupracovník vůbec nedá umluvit. Řekl, že znovu zavolá za dvacet minut, lepší možnost nemá.“

„Dobrá,“ odpověděl Bedford. Tvářil se sice netečně, ale náhle na něj padla úzkost. „Půjdu k telefonu.“

Ani si neuvědomil, kolikrát se během příští nekonečné čtvrthodiny koukal na hodinky, dokud si nepovšiml, že ho Ann Roann zkoumavě pozoruje. Potom si v duchu začal lát, že dal své napětí najevo. Měl jít přece jen k tomu telefonu hned.

Zdálo se, že z hostí si nikdo ničeho nepovšiml. Pouze břidlicově šedé oči Ann Roann ho sledovaly zamyšleným pohledem.

Přesně za dvacet minut od prvního zavolání se stolník objevil ve dveřích. Zachytil Bedfordův pohled a přikývl. Tentokrát Bedford šel ke dveřím krokem, který postrádal všechny známky spěchu. „Harvey, vezmu si ten hovor nahoře v pracovně. Jakmile zvednu sluchátko, zavěste telefon dole.“

„Ano, pane,“ odpověděl stolník.

Bedford se hostům omluvil, vyšel spěšně po schodech, zabouchl za sebou dveře pracovny, zvedl sluchátko a řekl: „Ano, tady je Bedford.“ Uslyšel omlouvavý Denhamův hlas:

„Hrozně moc lituji, že jsem vás musel dnes večer vyrušit, pane, ale myslel jsem si, že byste to měl vědět. Totiž Delbert mluvil s někým, kdo zná ty lidi od toho časopisu, takže to nebude vůbec dělat potíže, aby se…“

„S kým mluvil?“ optal se Bedford.

„To nevím, pane, opravdu nevím. Prostě s někým, kdo zná lidi v tom časopise. Za takové příspěvky prý moc dobře platí a…“

„Nesmysl!“ přerušil ho Bedford. „Žádný skandální plátek za podobný tip takovou částku nezaplatí. A kdyby to uveřejnili, budu je žalovat pro utrhání na cti.“

„Ano, to mi je jasné. Moc bych si přál, kdybyste si s Delbertem promluvil. Jistě byste ho přesvědčil, ale věc se má tak, že já jsem ho přesvědčit nedovedl. Hned ráno chce zajít do toho časopisu. Tak si myslím, že až v redakci uvidí, co jim přinesl, nabídnou mu asi malou odměnu, ale domníval jsem se, že byste o tom měl vědět, pane.“

„Koukejte,“ odpověděl Bedford, „pohovoříme si o tom rozumně.

Delbert se nepotřebuje obracet na ten časopis. Vyřiďte Delbertovi, aby se spojil se mnou.“

„Ach, pane, tohle Delbert neudělá! On se vás totiž hrozně bojí, pane.“

„Bojí se mě?“

„Ano, pane, pochopitelně. A proto jsem… totiž, myslel jsem, že pochopíte. Já si myslel, že bychom to měli říct vám. To, že jsem k vám přišel, byl můj nápad. Delbert, víte, to chtěl prodat rovnou, hned. Povídal, že takové obchody nebývají vždycky výhodné, že byste ho mohl chytit do pasti. A on… no, prostě tenhle způsob se mu nezamlouvá. Chce předat časopisu ověřenou informaci a vezme si za to honorář, jaký mu tam dají. Pokoušel se mi rozmluvit, abych k vám šel. Říkal, že je skoro jisté, že nás nějakým způsobem dostanete do nesnází.“

„Poslyšte,“ řekl Bedford. „Ten váš Delbert je blázen. Mně nebude nikdo říkat, co mám dělat a co dělat nemám.“

„Ovšem.“

„A nikým se nedám zastrašit.“

„Ovšem.“

„A vím také, že ta informace je falešná. Vím, že v ní někde něco nehraje.“

„Je mi líto, že to slyším, pane, protože Delbert…“

„Moment,“ přerušil ho Bedford. „Zachovejte klid. Řekl jsem vám své stanovisko, ale přesto jsem se rozhodl, že se vyhnu nepříjemnostem s tím spojeným, a jsem ochoten na vaše návrhy přistoupit. Je to jasné?“

„Ach, zajisté, pane. Je to naprosto jasné! Jestli se mi podaří to Delbertovi vysvětlit, úplně změní svůj názor… totiž aspoň v to doufám. Samozřejmě, bojí se, že na vás nestačíme, že máte za ušima. Bojí se, že na nás něco políčíte.“

„Co vás to napadá!“ odpověděl Bedford. „Koukejte, pamatujte si jednu věc. Když uzavírám obchod, tak hraju na rovinu. Mé slovo platí. Nedělám podrazy. A teď vyřiďte Delbertovi, aby s vámi táhl za jeden provaz, a vy přijďte zítra ke mně do kanceláře, kde dáme všechno do pořádku.“

„Lituju, pane, ale musí se to skoncovat dnes večer.“

„Dnes večer? To ale není možné!“

„Tak dobře, pane,“ řekl Denham. „Pokud si to tedy představuje takhle, pak…“

„Moment! Počkejte!“ vykřikl Bedford. „Nezavěšujte. Říkám vám jenom, že všechno potřebné nepůjde zařídit dnes večer.“

„Já nevím, pane, jestli se mi Delberta podaří přemluvit, aby souhlasil.“

„Dám vám šek,“ řekl Bedford.

„Dobrá nebesa, to ne, pane! Žádný šek nechci! O tom Delbert nebude chtít ani slyšet. Bude přesvědčen, že se ho pokoušíte podtrhnout. Ty peníze musí být v hotovosti, pokud mi dobře rozumíte. Musí to být peníze… no… peníze, které se nedají vysledovat. Delbert je člověk velice podezřívavý, pane Bedforde, a myslí si, že vy jste náramně bystrý obchodník.“

„Přestaňme odbíhat od věci,“ řekl Bedford. „Přejděme ke konkrétním detailům. Ráno vyzvednu peníze z banky a vy můžete…“

„Okamžik, prosím,“ ozval se Denhamův hlas. „Delbert řekl, že to nebude třeba. Prostě tu věc necháme plavat.“

„Moment, počkejte, počkejte!“ řekl Bedford. Slyšel hlasy na druhém konci linky. Slyšel Denhamův prosebný tón a jednou či dvakrát se mu zdálo, že zaslechl nevrlou odpověď. Teď odvětil Denham, mluvil chlácholivě, ale Bedford slova nerozeznal, postřehl jenom tón rozmluvy.

V sluchátku telefonního přístroje se znovu ozval Denhamův hlas.

„A teď vám povím, co uděláte, pane Bedforde. Tohle bude asi nejlepší způsob. Zítra ráno, jakmile otevře vaše banka, půjdete tam a vyzvednete si dvacet tisíc dolarů v cestovních šecích po sto dolarech. Vezmete si ty šeky a půjdete do kanceláře. Velice lituju, že jsem vás dnes večer obtěžoval, pane Bedforde. Já věděl, že jsme to neměli dělat, že se to nesluší. To jsem taky Delbertovi vysvětloval, ale on je hrozně netrpělivý a podezřívavý. Chápejte, ta investice je pro něj moc důležitá a… prostě byste ho musel znát, abyste všecko pochopil…

Já dělám co můžu, pane Bedforde, a tak jsem zabředl do této trapné situace. Velice se omlouvám, že jsem vám volal.“

„To nic,“ slyšel Bedford svůj hlas. „Denhame, teď mě dobře poslouchejte. Toho Delberta, nebo jak se jmenuje, musíte přimět, aby s vámi táhl za jeden provaz. Postarám se, abyste ty peníze zítra dostal. Nesmíte Delbertovi dovolit, aby si to zase rozmyslel. Zůstaňte s ním.“

„Ano.“

„Můžete s ním strávit celý večer? Nespouštějte ho z očí. Nepřeju si, aby zas dostal nějaký bláznivý nápad.“

„Pokusím se o to.“

„Dobrá. Hlídejte ho,“ řekl Bedford. „Uvidíme se zítra. Sbohem.“

Slyšel, jak Binney Denham zavěsil sluchátko, vytáhl kapesník, aby si z čela otřel pot, a teprve potom sluchátko položil. A v té chvíli zřetelně slyšel cvaknutí na lince.

S pocitem stísněnosti se pokoušel upamatovat, zda zaslechl klapnutí, když stolník sluchátko položil. Ale na nic takového si nevzpomínal. Je možné, že by někdo odposlechl rozhovor na paralelce?

Kdo ale?

Jak dlouho byl u nich zaměstnán ten zatracený stolník? Přijala ho Ann Roann. Co však o něm vůbec věděla? Nevetřel se do domu jako společník vyděračů?

A kdo je ten zatracený Delbert? A jak u všech všudy může vědět, že nějaký Delbert skutečně existuje? Kde má důkaz, že nemá co dělat jenom se samotným Denhamem?

Naplněn pevným odhodláním, Bedford přikročil k toaletnímu stolku, vytáhl ze zásuvky revolver ráže osmatřicet s krátkou hlavní a dal jej do aktovky. Zatraceně, jestli tihle vyděrači chystají nějakou levotu, ukáže jim, že umí také vycenit zuby.

Otevřel dveře a tiše sestupoval po schodišti. Dole na jeho úpatí se pojednou zastavil. Uviděl Ann Roann v přípravně. Našla stříbrný tác a držela jej tak, aby na spodní stranu dopadalo světlo.

Tác ještě nebyl umytý a na nablýskaném stříbrném povrchu, na místech, kde se ho dotkla lepicí páska, zůstaly lpět na velice slabých otiscích prstů částečky uhelného prachu.

KAPITOLA TŘETÍ

Stewart Bedford se bezdůvodně zlobil, že se musí dvěstěkrát podepisovat na cestovní šeky v celkové hodnotě dvaceti tisíc dolarů.

Bankovní pokladník mu nespravil náladu, když se zeptal:

„Jedete na výlet nebo za obchodem, pane Bedforde?“

„Ani to, ani ono.“

„Nejedete?“

„Nejedu.“

Bedford podepisoval další šeky za hlubokého ticha. Když si uvědomil, že jeho příkrá odpověď by mohla vzbudit zvědavost, dodal: „V téhle době mám rád po ruce nějakou rezervu, něco, co se dá okamžitě proměnit na hotové peníze.“

„Ovšem, chápu,“ odpověděl pokladník a odmlčel se.

Bedford vsunul šeky do obálky a vyšel z banky. Zatraceně, proč nechtěli peníze v deseti a dvacetidolarových bankovkách, tak jak se předává výkupné ve filmu? Dobře mu tak, když se zapletl s touhle zatracenou partou vyděračů.

Bedford vešel do své soukromé kanceláře a uviděl tam sedět Elsu Griffinovou.

Povytáhl obočí.

„Čeká na vás pan Denham a nějaká dívka.“

„Dívka?“

Přikývla.

„Co je zač?“

„Kusanec.“

„Jeho slečna?“

„Těžko říct. Ale stojí opravdu za podívanou.“

„Popište mi ji.“

„Blonďatá, hezká pleť, nádherné nohy, ladné křivky, veliké oči, přihlouplý výraz, drobet naparfémovaná. A to je všechno.“

„Myslíte, že je to opravdu všechno?“

„Ano, všechno.“

„Dobrá, uveďte je,“ řekl Bedford. „Interkom nebudu vypínat, abyste mohla poslouchat náš rozhovor.“

„Přejete si, abych… něco udělala?“

Zavrtěl hlavou. „Nemůžeme udělat nic jiného, než že jim předáme peníze.“

Elsa Griffinová vyšla a vzápětí vstoupil Binney Denham se světlovlasou ženou.

„Dobré jitro, pane Bedforde, dobré jitro. Dovolte, abych vám představil Geraldinu Corningovou. Vypadá to takhle,“ řekl Binney. „Odejdete s Gerry.“

„Co tím míníte?“

„Abyste šel se mnou,“ pravila Gerry.

„Koukejte,“ ozval se Bedford zlostně. „Jsem ochoten…“

Zarazil se, když spatřil v očích Binneyho Denhama ten zvláštní pohled.

„Delbert řekl, že se to provede takhle,“ pravil Denham. „Má to všechno dobře promyšleno, pane Bedforde. Měl jsem s ním potíže… nemalé potíže. Pochybuji, že bych mu dokázal vysvětlit, proč došlo k nějakým změnám.“

„Dobrá,“ řekl Bedford rozzlobeně. „Ať to máme za sebou.“

„Máte šeky?“

„Šeky mám tady v aktovce.“

„Nu, to je výborné! To je opravdu znamenité! Říkal jsem Delbertovi, že se na vás můžeme spolehnout. Jenže on je celý vyděšený, a když má člověk strach, chová se nerozumně. Nemyslíte, pane Bedforde?“

„To vám nepovím,“ odpověděl Bedford studeně.

„To je jasné. Jak byste to mohl vědět?“ řekl Binney. „Promiňte, že jsem se vás na to takhle ptal, pane Bedforde. Hovořil jsem o Delbertovi. Je to originál, to si pište!“

Gerry vrhla na Bedforda usměvavý pohled. „Myslím, že bychom měli jít.“

„Kam jdeme?“ zeptal se Bedford.

„Gerry vám to poví. Sjedu s vámi výtahem, pane Bedforde, jestli nemáte nic proti tomu, a potom vás dva opustím. Jsem si absolutně jist, že všechno dobře dopadne.“

Bedford váhal.

„Pochopitelně,“ řekl Denham, „je mi strašně líto, že se to bude muset vyřídit tímhle způsobem. Já vím, že i tak jsme vám už způsobili dost nesnází, a chci vám prostě jenom říct, že jsem se po celou tu dobu stavěl za vás, pane Bedforde. Já vím, že na vaše slovo se lze spolehnout, a chtěl jsem ten obchod s vámi dohodnout na této bázi, ale Delberta pochopíte, teprve když s ním máte co dělat. Delbert je hrozně podezřívavý. Rozumíte mi, bojí se. Má dojem, že jste chytrý podnikatel a že jste se třeba kontaktoval s někým, kdo by nám mohl způsobit nesnáze. Delbert se pořád ještě drží svého původního plánu, že se obrátí na časopis. Říkal, že jedná v mezích zákona a nikdo nemůže…“

„Ach, pro pět ran!“ vybuchl Bedford. „Přestaňte už konečně s tou komedií. Já vám zaplatím. Peníze mám. A vy je chcete. Takže vyrazíme!“

Gerry k němu přistoupila a familiárně se do něj zavěsila.

„Binney, slyšel jste, co říkal. Přeje si, abychom šli.“

Bedford zamířil ke dveřím vedoucím do předpokoje.

„Tudy ne,“ pronesl Binney omluvně. „Nouzovým východem přijdeme rovnou k výtahu.“

„Ale měl bych své sekretářce oznámit, že jdu pryč,“ pokusil se Bedford naposled odporovat. „Musí vědět, že nejsem přítomen.“

Binney zakašlal. „Promiňte, pane. Delbert mi tento bod zvlášť důkladně kladl na srdce.“

„Hele poslyšte…,“ začal Bedford, potom se zarazil.

„Takhle to bude lépe, pane Bedforde. Tak jak si to Delbert přál.“

Bedford se dal Geraldinou Corningovou vést ke dveřím. Denham je otevřel a všichni tři vyšli na chodbu a rychlovýtahem sjeli do přízemí.

„Tudy,“ řekl Binney a doprovodil je k zánovně vyhlížejícímu žlutému automobilu, který stál před budovou těsně u chodníku.

„Nemáte strach z žen za volantem?“ zeptala se ho Geraldina.

„Umíte to dobře?“ zeptal se Bedford.

„Co, řídit auto?“

„Ano.“

„Moc slavné to není.“

„Takže řídit budu já.“

„Já jsem pro.“

„A co Denham?“

„Och, Binney s námi nepojede. Binney je úplně vyřízenej. Bude nás chvíli sledovat, to je všechno.“

Bedford se posadil za volant.

Blondýnka vklouzla na sedadlo vedle něho. Bedford musel uznat, že je to opravdu kočka jaksepatří – všechny křivky na patřičných místech, oči, pleť, nohy, šaty – ale pořád si nebyl jist, zda se jen tak hloupě tváří, anebo hloupá je.

„Ahoj, Binney,“ řekla.

Mužík se uklonil a usmál a ještě jednou se uklonil a usmál. „Hezkou cestu,“ řekl, když Bedford nastartoval motor.

„Kudy?“ optal se.

„Přímo dopředu,“ odpověděla blondýnka.

Na kratičký okamžik zahlédl Bedford Elsu Griffinovou na chodníku. Díky interkomu se dověděla jejich záměry a mohla přijít ještě včas. Viděl v její ruce tužku a blok. Určitě si zapsala poznávací značku auta, které řídil.

Ovládl se natolik, že okamžitě odtrhl pohled od Elsy, a vmanévroval vůz do dopravního proudu.

„Koukejte,“ začal Bedford, „rád bych se dověděl něco o tom, do čeho se pouštím.“

„Nebojíte se mě přece?“

„Chci vědět, do čeho jdu.“

„Když uděláte, co vám řeknu,“ poučila ho, „nebudete mít nejmenší potíže.“

„Jenže já neprovádím obchodní transakce tímhle způsobem!“

„Tak to otočte, vraťte se do kanceláře a na všechno zapomeňte.“

Bedford dlouho nerozvažoval a pokračoval v jízdě.

Blondýna se stočila na bok, přitáhla kolena na sedadlo, ale nijak se nesnažila nohy skrývat. „Hele, fešáku,“ řekla. „Měli bychom spolu dobře vycházet. Bude to pro nás oba snazší.“

Bedford neodpověděl.

Vykouzlila úsměv a poznamenala: „Mám ráda kamarádské chování.“

Po chvíli si zase sedla rovně, stáhla si sukni přes kolena a řekla: „Tak jo, buďte nabručený, když se vám to líbí. A na konci bloku zabočte doleva, pane mrzoute.“

Na konci bloku zabočil doleva.

„A teď doprava, až přijedeme na dálnici a budeme pokračovat po ní na sever,“ nařizovala.

Bedford se zařadil mezi auta na dálnici a instinktivně pohlédl na benzinoměr. Měli plnou nádrž. V duchu se smiřoval s dlouhou jízdou.

„Zařaďte se do pravého pruhu a na příští křižovatce opusťte dálnici,“ řekla.

Bedford uposlechl. Blondýna znovu povytáhla kolena na sedadlo, opírajíc se lehce rukou o jeho rameno.

Bedfordovi teprve teď došlo, že žena pečlivě sleduje zadním okénkem vozy, jedoucí za nimi.

Bedford zvedl oči a podíval se do zpětného zrcátka. Jediný vůz, který opustil dálnici jako oni, si zachovával patřičný odstup

„Doprava,“ poručila Geraldina.

Bedford letmo zahlédl řidiče auta, které je sledovalo. Poznal v něm Binneyho Denhama.

Geraldina co chvíli přikazovala změnit směr, takže se Bedford musel plně soustředit na řízení vozu, aby jí vyhověl. Osamělé auto jelo neustále za nimi, někdy bylo blíž, jindy se zas drželo v uctivé vzdálenosti. Nakonec se Denham zřejmě ubezpečil, že nejsou sledováni, a odjel. Geraldina Corningová řekla: „A teď pojedeme stále rovně. Povím vám, kdy máte zastavit.“

Zařadili se do kolony vozidel na wiltshirské výpadovce. Za chvíli mu blondýna přikázala, aby zatočil na sever.

„Jeďte pomaleji,“ dodala.

Bedford snížil rychlost.

„A teď se koukejte, jestli uvidíme nějaký slušný motel,“ řekla.

Mezitím projeli kolem nějakého motelu, ale vypadal tak sešle a nevábně, že Bedford ani nezastavil. Ujeli asi půl míle, než uviděli jiný motel. Jmenoval se Staylonger…

„Co říkáte?“ optal se Bedford.

„Myslím, že by mohl vyhovovat. Zaparkujte vůz. Najmeme si tu pokoj a budeme čekat.“

„Jak se mám zapsat?“ optal se Bedford.

Pokrčila rameny. „Mám vás nějak zaměstnat, než bude po všem. Binney si myslel, že nebudete aspoň tolik nervózní, když vám budu dělat společnost.“

„Poslyšte,“ řekl Bedford, „jsem ženatý a kvůli téhle věci se rozhodně nechci dostat do nějaké šlamastyky.“

„Ať je po vašem,“ odpověděla. „Jednoduše tu musíme čekat, to je všechno. Nikdo vás nechce dostat do maléru. Jednejte podle svého nejlepšího svědomí.“

Bedford vstoupil do kanceláře. Vedoucí motelu ho přivítal úsměvem odhalujícím zlaté zuby. Na nic se nevyptával.

Bedford se zapsal jako S. G. Wilfred a uvedl adresu v San Diegu. Pak vyrukoval s historkou, kterou si nahonem vymyslel. „Čekáme ještě na nějaké přátele ze San Diega. My jsme přijeli o něco dřív. Máte dva sousedící pokoje?“

„To víte, že máme,“ odvětil vedoucí. „A můžeme splnit každé vaše přání.“

„Potřebuju dvoják.“

„Když si vezmete dvoják, budete platit za dva pokoje. Když si vezmete jeden pokoj, ten druhý budu rezervovat do šesti večer a pak si ho vaši přátelé můžou vzít a zaplatit.“

„Ne, zaplatím oba.“

„Dělá to osmadvacet dolarů.“

Bedford se chtěl ohradit proti přemrštěné ceně, ale když pohleděl ven a uviděl mladou světlovlasou ženu v autě, pochopil, že bude lépe, když nic neřekne. Položil na pult dvacet osm dolarů a dostal dva klíče.

„To jsou ty dva bungalovy támhle dole, číslo patnáct a šestnáct. Mají spojovací dveře. Vedle je garáž pro dva vozy,“ řekl vedoucí.

Bedford poděkoval, nasedl do auta, zajel do garáže a řekl:

„A co teď?“

„Musíme čekat,“ odvětila Gerry.

Bedford odemkl dveře a podržel je, aby Geraldina mohla vejít první. Potom sám vstoupil dovnitř.

Motel byl pěkně zařízen. V místnosti byla dvojitá postel, chladnička, kuchyňka a toaleta s vykachlíčkovaným sprchovým koutem. Spojovací dveře vedly do přilehlého pokoje, který vypadal naprosto stejně.

„Čekáte nějakou společnost?“ zeptala se Geraldina.

„To je váš pokoj,“ řekl Bedford. „A tento je můj.“

Pohlédla na něj téměř vyčítavě a odvětila: „Ty cestovní šeky máte?“

Bedford kývl. Ukázala na stůl a řekla: „Radši byste se měl dát do podepisování.“

Bedford otevřel zdrhovadlo u aktovky a chystal se vyjmout balíček cestovních šeků, když zahlédl revolver. Docela na něj zapomněl. Rychle naklonil aktovku tak, aby Geraldina do ní neviděla, a vyňal obálku s cestovními šeky. Pak se posadil ke stolu a začal je podepisovat.

Svlékla si halenku, zkoumavě se na sebe zadívala do zrcadla, prohlédla si nohy, upravila si punčochy, ohlédla se přes rameno na Bedforda a řekla: „Jdu se drobet upravit.“

Prošla spojovacími dveřmi do vedlejšího pokoje. Bedford slyšel téct vodu, potom se ozvalo bouchnutí přirážené zásuvky a slyšel vrznutí otvíraných a zavíraných dveří.

Bedford náhle pojal podezření, že tu něco nehraje. Odložil pero, šel ke dveřím a vstoupil do vedlejšího pokoje.

Geraldina oděná jenom v podprsence a kalhotkách, s punčochami na nohou se skláněla nad rozevřeným kufříkem.

Otočila se jakoby nic a povytáhla obočí:

„To jste stačil všechny tak rychle podepsat?“ optala se.

„Ne,“ odsekl Bedford zlostně. „Slyšel jsem, jak se otevřely a zase zavřely dveře. Chtěl jsem vědět, jestli jste nepráskla do bot.“

Zasmála se. „Šla jsem si vyzvednout kufřík z auta. Neopustím vás. Radši jděte dál podepisovat. Ty šeky budou chtít náramně rychle.“

Nechovala se ani vyzývavě, ani rozpačitě. Stála a zkoumavě si ho měřila. Bedford se hněval sám na sebe, když si uvědomil, že se mu její postava opravdu líbí. Obrátil se a vrátil se zase do svého pokoje, kde se zabral do podepisování šeků. Toho dne už podruhé musel vyrobit dvě stě podpisů. Když skončil, přistoupil k pootevřeným spojovacím dveřím. „Smím dál?“ optal se.

„Ach, nedělejte takové ceremonie. Jen pojďte dál,“ řekla.

Vešel do místnosti a uviděl, že Geraldina má na sobě dokonale padnoucí gabardénovou sukni, která jí obepínala kyčle, světle růžový svetřík, přiléhající ke kyprým ňadrům a drahý, široký pásek kolem útlých boků.

„Máte je?“ zeptala se.

Bedford jí podal šeky.

Převzala šekové knížky, pečlivě je prolistovala, aby se ujistila, že všechny šeky jsou řádně podepsány, podívala se na hodinky a řekla: „Jdu na moment k autu. Vy tady počkejte.“

Vyšla ven a zamkla za sebou. Bedford zůstal v pokoji sám. Hbitě vytáhl zápisník, vytrhl list, napsal na něj své tajné číslo, přímou linku do kanceláře své sekretářky Elsy Griffinové. „Zavolejte na toto číslo a řekněte, že jsem v motelu Staylonger,“ připsal. Pak z tobolky vyndal dvacetidolarovou bankovku, přeložil ji, zasunul do ní lístek ze zápisníku, bankovku přeložil ještě jednou a zastrčil si ji do kapsy u vesty. Potom se sklonil ke kufříku, aby se dověděl něco o totožnosti jeho majitelky.

Vedle kufříku stála cestovní kabela. Obě zavazadla byla zbrusu nová. V kůži byly vyraženy zlaté iniciály G. C. Žádná jiná rozlišovací znamení nenašel.

Uslyšel ji, když došlápla na dřevěný schůdek přede dveřmi, a tiše se vzdálil od zavazadel.

O chvíli později se dívka objevila ve dveřích. „Přinesla jsem láhev,“ řekla. „Co říkáte whisky se sodou?“

„Pro mne je ještě příliš brzy.“

Zapálila si cigaretu, zvolna se protáhla, došla k posteli a usedla na ni. „Ještě si nějakou chvilku počkáme,“ řekla na vysvětlenou.

„Proč?“

„Než se provede inkaso, hlupáčku. Ven nemáte chodit – jenom se mnou. Zůstaneme tady.“

„Kdy se můžu vrátit do kanceláře?“

„Hned, jakmile budou šeky proměněny v hotové peníze. Nebuďte netrpělivý.“

Bedford odpochodoval do svého pokoje, kde se usadil do křesla, které nebylo právě moc pohodlné. Minuty se zdlouhavě vlekly, takže mu připadaly jako hodiny. Nakonec se zvedl a vrátil se zas do vedlejší místnosti. Geraldina se natáhla v čalouněném křesle a druhé křeslo si přitáhla pod nohy. Krátká sukně se jí svezla a ještě více obnažila půvabná lýtka a kolena.

„Nemůžu tu prostě trčet celý den,“ poznamenal podrážděně.

„Chcete přece, aby se tahle záležitost dotáhla až do konce, či ne?“

„Ovšem, že chci, jinak bych se do té transakce nepouštěl. Jenomže jsou určité věci, které nehodlám tolerovat.“

„Ale, ale, bručoune,“ řekla. „Proč se rozčilovat? Budeme tu muset nějakou chvíli pobýt. Hrajete karty?“

„Tak trochu.“

„Co říkáte žolíkům?“

„Dobře. Oč budeme hrát?“

„To je na vás.“

Bedford chvíli váhal a potom řekl: „Jeden cent za bod.“

Když uplynula hodina, prohrál dvacet sedm dolarů. Přestal rozdávat a řekl: „Propánajána, přestaňte už chodit kolem horké kaše a povězte mi, kdy se odsud dostanu?“

„Někdy odpoledne, až se zavřou banky.“

„Dovolte, zacházíte příliš daleko!“ rozčilil se.

„Nechte toho,“ odvětila. „Proč se tak vzrušujete? Já jsem člověk zrovna jako vy. Otravuje mě to stejně jako vás. S penězi jste se už rozloučil. Můžete ztratit všechno a nezískat nic, kdybyste se pokoušel ten obchod nějak zmařit. Sedněte si a dejte si pohov. Svlečte si sako. Sundejte si střevíce. A mužem se taky napít, co říkáte?“

Šla k chladničce, otevřela ji a z mrazicího prostoru vzala misku s ledem.

„Tak ano,“ podvolil se Bedford. „Co mi můžete nabídnout?“

„Skotskou s ledem nebo skotskou s vodou.“

„S ledem,“ řekl.

„Lepšíte se,“ řekla mu. „Dovedla bych vás mít docela ráda, kdybyste nebyl pořád takový nabručený. Hodně lidí by tady se mnou rádo trávilo čas. Mohli bychom se docela dobře bavit, kdybyste přestal zlostí skřípat zuby. Neznáte nějaké vtipy?“

„Teď mi nic nepřipadá vtipné,“ odpověděl.

Otevřela nenačatou sedmičku whisky, nalila štědré dávky, podívala se na něj přes okraj sklenice a řekla: „Na zdraví, fešáku.“

„Na zločin,“ řekl Bedford.

„To je lepší,“ odvětila.

Bedford se rozhodl, že zkusí odvést hovor jiným směrem.

„Musím vám říct,“ poznamenal, „že jste docela přitažlivé děvče. Máte hezkou figuru.“

„Povšimla jsem si, jak jste si mě prohlížel.“

„Nezdálo se, že by vám nějak vadilo… vadilo vaše nedostatečné… oblečení.“

„Nebyl jste první, kdo mě okukoval.“

„Co děláte?“ optal se Bedford. „Totiž jak si vyděláváte na živobytí?“

„Převážně,“ odpověděla s úsměvem, „se řídím příkazy.“

„Kdo vám dává ty příkazy?“

„Přijde na to.“

„Znáte toho muže, který si říká Delbert?“

„Jenom podle jména.“

„Co je to za člověka?“

„Vím o něm jen to, co mi Binney řekl. Počítám, že to asi bude potrhlík… ale vychytralý. Je nervózní – víte, co chvíli mu povolí nervy.“

„A Binneyho znáte také?“

„Jasně, že ho znám.“

„Co mi o něm povíte?“

„Je příjemný a má takové jemné chování.“

„Nu,“ řekl, „pokusíme se najít nějaké společné téma, o němž bychom mohli spolu hovořit. Co jste dělala předtím, než jste potkala toho muže?“

„Volavku,“ odpověděla.

„To myslíte jako profesi?“

„Ovšem. Odešla jsem se ženatým mužem do hotelu, svlékla jsem se a čekala, až do pokoje vpadnou zástupci žalobkyně o rozvod.“

„Nevěděl jsem, že je to ještě dnes běžné.“

„Nebylo to v tomhle státě.“

„Kde to bylo?“

„Jinde.“

„Nejste příliš sdílná.“

„Proč bychom nemluvili o vás?“ zeptala se. „Vyprávějte mi o vašich obchodech.“

„To je velice složité,“ vysvětloval.

Zívla. „Jste ctnostný z přesvědčení, viďte?“

„Jsem ženatý člověk.“

„Tak si dáme ještě partii žolíků.“

Nějakou dobu hráli, až Geraldina prohlásila, že si musí na chvíli zdřímnout. Když si začala rozepínat zip u sukně, zamířil Bedford k spojovacím dveřím.

„To není pěkné,“ řekla. „Musím mít jistotu, že neodejdete ven.“

„Proč nezamknete dveře?“

„Jsou zamčeny.“

„Opravdu?“

„Jasně,“ odvětila nonšalantně. „Mám od nich klíče. Zamkla jsem zvenčí, když jsem šlak autu. Asi jste si o mně myslel, že jsem nějaká káča?“

„Nic takového mě nenapadlo.“

„Dáte si taky někdy dvacet?“

„Během dne ne.“

„Tak jo. Čítám, že to tady musíme spolu protrpět. Hodíme si ještě karty nebo si dáme drink – nebo oboje?“

„Nějaký časopis nemáte?“

„Teď jste mě vyhmátl. Oni si mysleli, že vás stačím bavit sama. Je vidět, že všecky podrobnosti nedovedli předvídat,“ zasmála se.

Bedford se vrátil do svého pokoje a posadil se. Gerry šla za ním. Z toho nicnedělání se ho po chvíli zmocnila ospalost. Natáhl se na postel a začal dřímat.

Za pár minut byl vytržen ze spánku vtíravou vůní parfému. Blondýna, ustrojená do splývavé, poloprůhledné módní kreace, stála nad ním s papírkem v ruce.

Bedford se s leknutím probral. „Co je to?“ zeptal se.

„Dostala jsem vzkaz,“ řekla. „Nějak to vázne. To znamená další zdržení.“

„Jak dlouho se to protáhne?“

„To mi neřekli.“

„Potřebujeme se najíst,“ poznamenal Bedford.

„Mysleli na to. Můžeme zajít na oběd. Ale restauraci vyberu já. Telefonovat nesmíte. Jestli potřebujete jít na toaletu, jděte hned. Jestli se provalí nějaký podtrh, prostě jste přišel o peníze a Delbert půjde do redakce časopisu. To jsem vám měla vyřídit. A máte jednat podle mých pokynů.

Přejí si, abyste byl spokojen a zbavil se té své nervozity. Mysleli si, že vás zabavím, ale řekla jsem jim, že je s vámi těžká práce. Tak mi dovolili, abych si s vámi někam vyjela – a žádné telefonování.“

„Jak jste se s nimi spojila?“ zeptal se.

Zakřenila se. „Pomocí poštovních holubů. Mám je schované v podprsence. Copak jste si jich nepovšiml?“

„Nechme toho. Vyjedeme si někam na oběd,“ řekl.

Překvapilo ho, že mu dělá dobře, když vklouzla do vozu vedle něj. Pootočila se tak, že se pravým kolenem dotýkala jeho nohy a spletenými prsty obou rukou se opírala o jeho rameno.

„Ahoj, fešáku,“ řekla.

„Ahoj, krasotinko,“ odpověděl.

„Tak je to lepší,“ pravila s úsměvem.

Bedford zabočil a pomalu jel pobřežní silnicí. Pak řekl: „Mám takový dojem, že už máte hlad.“

„Díky,“ odvětila.

Povytáhl obočí a tázavě na ni pohlédl.

„Nalézáte ve mně konečně lidskou bytost,“ vysvětlovala mu. „A já jí také jsem, abyste věděl.“

„Jak jste se zapletla do téhle práce?“ zeptal se najednou.

„Přijde na to, co touhle prací myslíte,“ odvětila.

Na chvíli nastalo ticho. Bedford už měl na jazyku pár vět, které by jeho poznámku dostatečně objasnily, ale nakonec je radši nevyslovil.

Za okamžik se ozvala sama: „Napadá mě, že člověka někdy strhne proud, který se řítí stále rychleji a rychleji, a on se už nevzmůže na to, aby změnil směr a pokusil se zachytit břehu. Ale já tady filozofuju a to asi ode mě neočekáváte.“

„Já opravdu nevím, čeho bych se od vás měl nadít.“

„Čehokoli,“ odvětila. „Očekávat něco není trestné.“

Bedford se zamyslel. „Nejprve mi vysvětlete, proč se člověk vlastně nechává strhnout proudem?“

„Poněvadž si neuvědomí, že nějaké proudění vůbec je, a i když si je toho vědom, líbí se mu to přece jen víc než pořád trčet na místě. Ksakru, mám už po krk toho filozofování na lačný žaludek.“

„Tamhle je restaurace, kde umí znamenité bifteky,“ poznamenal Bedford a užuž se chystal zaparkovat, ale v poslední chvíli si to rozmyslel a pokračoval v jízdě.

Vzhlédla a pobaveně si ho prohlížela. „Znají vás tam, viďte?“ poznamenala trochu s despektem.

„Jednou jsem se tam zastavil.“

„Kouknou se na mě a máte po reputaci, že ano?“

„Ne, jste úplně vedle,“ odsekl dopáleně. „A vy byste měla vědět, že to není ten pravý důvod. Za daných okolností nebažím po tom, abych na sebe upozorňoval. Nevím, jestli to všechno není dvojaká hra, a neznám ani toho, kdo si se mnou pohrává.“

„Na každý pád musím říct, že si se mnou nepohráváte. A pamatujte si, restauraci zvolím já. Vy zaplatíte za oběd.“

Ujeli několik mil, když náhle řekla: „Zkuste to tady,“ ukázala vpravo.

Jídelna restaurace se vypínala nad vodou. Slunce příjemně hřálo a od moře vál slabý vánek. Usedli ke stolu, objednali si roštěnky s kolečky smažené cibule a topinkami a k tomu anglický ležák.

Oběd zakončili sklenkou brandy a benediktinky. Bedford zaplatil účet. „A to je pro vás,“ poznamenal a vtiskl číšníkovi do ruky složenou dvacetidolarovku se vzkazem uvnitř.

Zvedl se rychle ze židle, poněvadž Geraldina tu nesměla otálet, aby nezahlédla, jak číšník rozbaluje bankovku. Věděl, že se chová pošetile, že tím ohrozil dvacetitisícovou investici obětovanou vyděračům, ale na druhé straně měl blahý pocit, že přelstil své nepřátele.

Až později, když ujížděl dál po pobřežní silnici, začal svého činu litovat. Koneckonců, nic tím nespraví, naopak může jenom všechno pokazit.

Jenže když všechno znovu uvážil, došel k přesvědčení, že se vyděrači určitě neobrátí na nějaký skandální plátek, jestliže mají v ruce tenhle zlatý důl v hodnotě dvaceti tisíc, jistý kapitál, jen co je pravda.

A bylo také evidentní, že Delbert je vymyšlená figura. Binney Denham a blondýna, celý ten spolek tvořili jenom oni dva.

Nedalo se dokonce předpokládat, že tahle povolná blondýnka je vlastně mozkem gangu? Ovšem na druhé straně ji uznával jako příjemnou společnici, slušnou mladou ženu, která se jakýmsi způsobem dostala do moci Binneyho, toho zloducha s maskou zakřiknutého človíčka.

Mezi Bedfordem a dívkou zavládlo nyní ovzduší družnosti.

„Jste správný chlap,“ řekla mu, „ale trvá chvíli, než dívka jako já na to přijde. Ovšem nejdřív zasadíte ránu její marnivosti. Myslím, že někteří ženáči jsou stejní jako vy – manželka je pro ně středem zájmu.“

„Díky,“ odvětil. „Vy sama jste vlastně také hodné děvče, jenom vás musí člověk poznat, aby na to přišel.“

„Jste už dlouho ženatý?“

„Skoro dva roky.“

„Šťastně?“

„Hm.“

„Angažoval jste se v téhle věci kvůli ní, viďte?“

„Pokud vám to nevadí, přestaňme mluvit o mé ženě.“

„Jak chcete. Měli bychom být co nejdříve zpátky.“

„Dají vám vědět, až bude všechno vyřízeno?“

„Hm. Nějaký čas to zabere, než proměníte dvě stě cestovních šeků za hotové, to víte. A nesmíte udělat žádný kiks.“

„A vy se máte postarat, abych zůstal za větrem, dokud se šeky neprodají, že?“

Pomalu si ho změřila. „Tak nějak,“ řekla.

„Proč se toho neujal Binney?“

„Oni si mysleli, že vám nebude moc po chuti.“

„Oni?“ otázal se.

„Zase jsem něco vykecla,“ odpověděla. „Mluvme raději o politice nebo o sexu nebo o řízení podniku nebo o něčem, kde se shodneme.“

„Myslíte, že byste mohla souhlasit s mými politickými názory?“

„Samosebou, jsem liberální. Víte co?“

„Co?“

„Mám chuť na drink.“

„U nejbližšího podniku zastavíme,“ navrhoval Bedford.

Zavrtěla hlavou. „Neradi by to viděli. Vrátíme se do motelu. Nesmím vás spustit z očí a potřebuji si napudrovat nos. Jak jste do toho vůbec spadl?“

„Nemluvme o tom,“ odvětil.

„Jak chcete. Pojedeme zpátky. Myslím, že jste do toho spadl asi stejně jako já. Říkají vám, co máte udělat, a vy je poslechnete. Napodruhé je to už obtížnější se vzepřít. Vím to podle sebe. Jenomže jednou se musíte postavit proti proudu. Nejlepší je to učinit hned, jakmile proudění ucítíte.

Fňukám tu před vámi, jenže to bych neměla. Nemám to v pracovní náplni. Určitě by se jim to nelíbilo. Rozpovídala jsem se, protože jste takový náramně solidní chlap. Řekla bych, že jste odjakživa byl poctivec.

Vemte si mě. Vždycky jsem volila cestu, která byla pohodlnější. Zřejmě nemám odvahu postavit se čelem a vypořádat se s problémy.“

Mlčky pokračovali v cestě, dokud Gerry znovu nepřerušila ticho: „Je tu jedno východisko.“

„Pro koho?“

„Pro nás pro oba. Docela jsem zapomněla, co to obnáší, když je někdo takový děsně slušný člověk.“

„Povězte mi o tom východisku.“

Zavrtěla hlavou.

Stulila se na sedadlo a přitiskla se k němu.

Bedford nechal horečného přemítání a pomalu se uklidnil. Může děkovat sám sobě, že se zachoval pošetile a dostal se tak do područí Binneyho Denhama a toho záhadného týpka, kterého znal jenom jako Delberta. Dal jim peníze. Teď nemají zájem něco zveřejňovat. Měl za to, že s ním budou hrát na rovinu a že ho nebudou ždímat znovu a znovu.

Bedford věděl, že musí něco podniknout – popřejí mu nyní chvíli oddechu, a tak bude mít čas připravit nějakou akci, aby se těm vyděračům dostal na kůži.

Bedford zamířil k motelu. Vedoucí vykoukl ze dveří, aby zjistil, kdo přijíždí, ale zřejmě vůz poznal, neboť zamával na pozdrav a zase se vrátil do kanceláře.

Bedford vjel do garáže. Geraldina Corningová měla oba dva klíče, odemkla dveře bungalovu a vstoupila do jeho pokoje. Na stůl postavila láhev skotské, zvedla balíček karet, pak se zasmála a hodila je do koše: „Zkusíme se obejít bez nich. Jaktěživa jsem se takhle nenudila. Tohleto je ten nejhloupější způsob, jak si vydělat peníze.“

Vzala několik kostek ledu z chladničky, dala je do sklenic a potom nalila jemu a pak sobě. V kuchyňce whisky trochu zředila vodou a lžící nápoj zamíchala. Potom si s Bedfordem přiťukla: „Ať žije zločin!“ řekla.

Seděli a zvolna upíjeli ze sklenic.

Geraldina shodila střevíčky z nohou, konečky prstů přejela po švu punčoch, pohlédla na své nohy nepokrytě uznalým pohledem, protáhla se, zívla, dala si hlt whisky a řekla: „Jde na mě spaní.“

Nataženou nohou si přitáhla židli, na ni položila nohy a pohodlně se zaklonila v čalouněném opěradle křesla.

„Víte,“ řekla, „každé děvče obvykle dojde až k rozcestí, ale všechno se jeví tak snadné a přirozené, že si ani neuvědomuje, že nyní nastává kritický okamžik.“

„Co tím myslíte?“ optal se Bedford.

„Jak vám říkají?“ zeptala se, „… vaši přátelé?“

„Mé křestní jméno je Stewart.“

„To zní náramně oficiálně,“ řekla. „Neříkají vám Stu?“

„Hm.“

„Takže vám budu říkat Stu. Poslyšte, Stu, něčemu jsem se od vás naučila.“

„Čemu?“

„Přiučil jste mě tomu, že se člověk nesmí dát unášet proudem, protože tak se nikam nedostane. Budu se muset buď obrátit zpátky, anebo zamířit ke břehu,“ řekla. „Jsem už celá uštvaná z toho, jak mi život dirigují jiní lidé, dělá se mi opravdu nanic. Vypravujte mi o své ženě.“

Bedford se natáhl na postel a položil si dva polštáře pod hlavu. „Radši ne.“

„Vy se mnou o ní nechcete mluvit?“

„Tak jsem to nemyslel.“

„Chtěla bych se dovědět,“ její hlas zvážněl, „jaké vlastnosti má žena, která vás dovedla pohnout k tomu, že jste do ní tak hrozně zamilovaný.“

„Je to žena opravdu báječná,“ odvětil Bedford.

„Ksakru! To je mi jasné. Tímhle se zdržovat nemusíme. Ale toužím dovědět se, jak se dívá na svět, na život a… prostě bych taky chtěla vědět, čím ji Binney drží v šachu.“

„Proč to chcete vědět?“

„Ať se propadnu, jestli to vím,“ řekla, „jenom si myslím, že bych jí třeba mohla pomoct.“ Zaklonila hlavu a na celé kolo zívla. „Krindepane, mám oči jako cent!“

Nějakou dobu bylo ticho. Bedford položil hlavu na polštáře a přemýšlel o Ann Roann. Cosi ho ponoukalo, aby Geraldině řekl o své ženě, svěřil se jí, jak je jeho žena plná života, nikdy neztrácí dobrou náladu a umí i nepříjemnou zprávu zaobalit tak, že tolik nebolí.

Bedford slyšel slabý povzdech a podíval se na Geraldinu. Dívka spala. Sám se také cítil velice ospalý. Bylo mu divné, že ho za daných okolností už docela přešla nervozita. Přimhouřil oči, znovu je otevřel a na okamžik viděl všechno dvojitě. Musel se soustředit, aby zřetelně rozeznal kontury stolu. Posadil se, ale hlava se mu zatočila, a klesl na postel. Bylo mu jasné, že do whisky bylo přimícháno nějaké narkotikum. Teď bylo ovšem pozdě něco dělat. Nesměle se pokusil vstát z postele, zůstalo však jen při dobrém úmyslu. Ve všech údech cítil sladkou malátnost a spánek ho přemohl.

Domníval se, že slyší hlasy. Někdo se šeptem zmínil o něčem, co se týkalo i jeho. Zdálo se mu, že zaslechl šustit papír. Věděl, že je to v nějaké souvislosti s jeho postavením ve skutečném světě. Pokusil se probrat, ale silné narkotikum mu to nedovolilo a znovu se ponořil do snu.

Uslyšel motor auta, pak jak vystřelilo do výfuku, a znovu se pokusil přemoci svou letargii, ovšem zase marně.

Po době, která mu později připadala jako věčnost, se Bedfordovi zase vrátilo vědomí. Věděl, že leží natažen na posteli v motelu. Měl by vstát. V jeho pokoji je nějaká dívka. Dala mu do nápoje omamný prášek. Přemýšlel o tom se zavřenýma očima deset patnáct minut, jak se domníval – chvilku přemítal, pak zaklímal a znovu se trochu probral. Měl ve své sklence nějakou drogu, ale v její sklenici musela být taky. Vyjeli si někam ven. Láhev zůstala v pokoji. Během jejich nepřítomnosti zřejmě kdosi vešel dovnitř a do láhve whisky nasypal nějaké narkotikum. Ta dívka byla příjemná. Ze začátku ji sice nenáviděl, ale ukázalo se, že v podstatě je hodná. On se jí líbil. Jistě by nebyla měla nic proti tomu, kdyby si s ní něco chtěl začít a zřejmě se teď zlobila, že se k tomu neodhodlal. Urazil její marnivost. A to ji podnítilo k tomu, že začala přemítat, přemítat o jeho ženě. Chtěla se o Ann Roann dovědět něco víc.

Při vzpomínce na Ann Roann náhle rozevřel oči. V místnosti byla tma, ale spojovacími dveřmi pronikalo světlo z vedlejšího pokoje. Všiml si, že se venku už docela setmělo. Začal se zvedat z postele a přitom zpozoroval lístek přišpendlený na levém rukávě saka. Natočil jej tak, aby na něj padalo světlo ze dveří. Četl: „Inkaso provedeno. Můžete odejít. Líbá Gerry.“

Bedford se s námahou posadil.

Zanedlouho si jeho oči přivykly na světlo a Bedford vstal a pak vykročil ke dveřím. Chtěl zavolat: „Smím dál?“, ale hned ten nápad zavrhl. Geraldina mohla přece klidně nechat dveře zavřené… Pocítil příjemné rozechvění, když si vzpomněl, jak docela nedávno vpadl dovnitř a zastihl ji téměř v Evině rouše. Měla opravdu dokonalou postavu. Zíral na ni a ona nic neřekla, jenom si ho pobaveně měřila. Nepokoušela se přehodit přes sebe župan či se k němu obrátit zády. Prostě stála na místě.

Bedford vstoupil do pokoje.

Okamžitě uviděl schoulenou postavu, ležící na boku v rudé kaluži krve, která se rozlila po podlaze a umazala i koberec. V krvavé louži se odráželo světlo stojací lampy.

Poznal Binneyho Denhama. Bylo jasné, že mužík je dočista mrtev, ale zdálo se, že se ještě i po smrti tváří omluvně, jako by žádal za prominutí, že omšelý koberec znečistil krví vytékající z rány na jeho prsou.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Stewart Bedford propadl na chvíli panice. Spěšně se vrátil do svého pokoje, uchopil klobouk a pak otevřel aktovku. Ale revolver v ní nebyl.

Nasadil si klobouk na hlavu a s aktovkou v ruce přirazil spojovací dveře. V pokoji nastala tma, jenom zvenčí prosvítávaly v pravidelných intervalech červené záblesky.

Odhrnul záclonu a spatřil velký červený nápis Motel Staylonger, který se střídavě rozsvěcoval a zhasínal. Pod ním plál rudý nápis Volné pokoje.

Bedford byl naplněn obavami, že Geraldina snad nechala dveře zvenčí zamčené. Ale když pootočil knoflíkem, dveře se otevřely.

Bedford se rozhlédl po osvětleném nádvoří. Bungalovy motelu byly uspořádány ve tvaru velkého U. Žárovky svítily nad všemi dveřmi a garážemi, a tak celý areál vypadal větší, než ve skutečnosti byl.

Nahlédl do garáže, patřící k jejich bungalovu. Ale garáž byla prázdná. Žlutý vůz byl pryč.

Věděl, že se potřebuje dostat někam, kde se mu podaří najít taxík. Po celé délce osvětleného prostranství se neodvažoval přejít. Hned u vjezdu stála kancelář, takže vedoucí by ho určitě zahlédl odcházet a mohl by mu klást nepříjemné otázky.

Bedford zavřel dveře pokoje číslo patnáct, obešel bungalov zadem a kráčel dál, až došel k plotu z ostnatého drátu. Prostrčil aktovku na druhou stranu a potom se snažil prolézt sám. Už se těšil, že se mu to bez nesnází zdařilo, ale v poslední chvíli ucítil, jak si natrhl kalhoty na koleně.

Bedford zvolna kráčel po nerovném povrchu louky. Blikající světelná reklama motelu dávala dost světla, aby viděl před sebe. Nakonec došel na polní cestu, ústící na silnici. Byl na ní čilý provoz, kolony aut se hnaly oběma směry.

Bedford zrychlil krok.

Jakýsi vůz jedoucí po silnici zpomalil, potom najednou zabočil na polní cestu. Bedforda oslnila přední světla auta. Na okamžik zpanikařil a chtěl se obrátit na útěk, ale okamžitě si uvědomil, že by vypadal podezřele. Kdyby to řidič ohlásil policii, za chvíli by tu byl hlídkový vůz a začal by prozkoumávat okolí. Vysunul bradu, nadzvedl ramena a klidně kráčel dál vozovkou naproti světlometům. Snažil se tvářit jako člověk, který jde za určitým cílem a má dojednanou schůzku s někým, kdo bydlí v blízkosti.

Jas světlometů se zmírnil a několik kroků před Bedfordem se zastavil vůz. Slyšel, jak se otevřela dvířka.

„Stu! Ach, Stu!“ zaslechl vylekané zvolání Elsy Griffinové.

Pocítil ohromnou úlevu, že slyší její hlas a ani nepostřehl, že ho zase, poprvé po pěti letech, oslovila familiární přezdívkou.

„Nastupte si, honem,“ řekla a Stewart Bedford nasedl do auta.

„Co se stalo?“ zeptala se.

„Já nevím,“ odvětil Bedford. „Všelicos. Obávám se, že nás čekají různé nepříjemnosti. Kde jste se tu vzala?“

„Za to může váš telefonický vzkaz,“ odvětila. „Volal nějaký muž, říkal, že je číšník a že jakýsi pán mu dal dvacet dolarů se vzkazem, aby…“

„Ano, v pořádku,“ přerušil ji. „A co jste udělala?“

„Zajela jsem do toho motelu a najala si bungalov. Uvedla jsem falešné jméno a vymyšlenou adresu. Trochu jsem zpřeházela číslo poznávací značky a vedoucí motelu si toho nevšiml. A uviděla jsem tam také ten žlutý vůz – prověřila jsem si, komu patří. Jedné půjčovně aut.“

„A co dál?“ zeptal se.

„Seděla jsem a hlídala a hlídala,“ řekla. „Samosebou že jsem pořád nemohla sedět přede dveřmi a pozorovat bungalov. Zůstala jsem uvnitř v pokoji a pootevřela dveře natolik, že kdyby z vašeho bungalovu někdo vyšel anebo tam přišel, hned bych ho zahlédla. A kdyby žlutý vůz vyjel z motelu, byla jsem připravena za ním okamžitě vyrazit.“

„Pokračujte,“ řekl. „Co se udalo potom?“

„No, a potom asi tak před půldruhou hodinou vycouval vůz z garáže a odjel.“

„A co vy?“

„Honem jsem nasedla do svého auta a ujížděla za ním. Samozřejmě, nedržela jsem se v závěsu, ale jakmile ten vůz vjel na výpadovku, mohla jsem ho sledovat bez obtíží. Ujeli jsme několik mil a teprve potom jsem se k němu natolik přiblížila, abych se mohla přesvědčit, že ta blondýna sedí ve voze sama. Otočila jsem se a vrátila se zpátky do motelu. Můžete mi věřit, že jsem opravdu tu hodinu protrpěla. Netušila jsem, co je s vámi, jestli jste v pořádku. Chtěla jsem k vám zajít, ale nakonec jsem se toho neodvážila. Přišla jsem na to, že když se v koupelně postavím k otevřenému oknu, můžu vidět na garáž a vnější dveře obou bungalovu tam na dolním konci. Konečně jsem vás zahlédla vyjít ven. Potom jste zašel za bungalov. Domnívala jsem se, že půjdete zadem, ale když jste se neukazoval, napadlo mě, že jste asi přelezl plot. Nasedla jsem do auta a jezdila tady po okolí. Nakonec jsem dojela k téhle cestě, zabočila na ni a tu jsem vás uviděla.“

„Z toho bude ještě pěkná polízanice, Elso,“ řekl. „V bungalovu leží mrtvý člověk.“

„Kdo je to?“

„Binney Denham.“

„Jak zemřel?“

„Byl zastřelen,“ odvětil Bedford. „A nás čekají opletačky. Včera večer hned potom, jak mi volal, jsem si dal do aktovky revolver a měl jsem jej s sebou v motelu.“

„Ach, já jsem se bála,“ řekla. „Obávala jsem se, že by k něčemu takovému mohlo dojít.“

„Zadržte na moment,“ odvětil Bedford. „Já ho nezastřelil. Nic o tom nevím. Spal jsem, když se to stalo. Ta blondýna mi nalila drink s nějakou drogou. Ale myslím, že ona v tom nemá prsty. Domnívám se, že někdo vešel do bungalovu během naší nepřítomnosti a dal narkotikum do načaté whisky. A z té lahve nalévala mně, ale také sobě.“

„Něco jsem zařídila,“ řekla Elsa Griffinová. „Právní zástupce Perry Mason nás očekává ve své kanceláři.“

„Neříkejte!“ zvolal překvapeně.

Přikývla.

„Co vás přivedlo na tu myšlenku?“

Odpověděla: „Cítila jsem v kostech, že se asi něco semele. Chvíli potom, co jste odešli z kanceláře, jsem panu Masonovi zavolala. Řekla jsem mu, že jste se dostal do svízelné situace, že teď není čas, abych mu něco blíž vysvětlovala, ale že potřebuju vědět, kde ho můžu zastihnout ve dne nebo v noci. Samozřejmě proto, že se na něj neobracíme poprvé, považuje vás za svého stálého klienta a… no, prostě mi dal telefon a já mu asi před hodinou zavolala, jak jsem se vrátila z honičky za blondýnou. Měla jsem pocit, že všechno není, jak by být mělo. Řekla jsem mu, aby čekal v kanceláři, až mu zase zavolám. Řekla jsem mu, že čekací dobu rád zaplatíte, ale že je nutné, aby u sebe počkal, dokud se neohlásím.“

Stewart Bedford natáhl ruku a popleskal ji po rameni. „Jste opravdu perfektní sekretářka,“ řekl. „Jedeme k němu.“

KAPITOLA PÁTÁ

Bylo po desáté hodině večer. Perry Mason, věhlasný obhájce ve věcech trestních, seděl ve své kanceláři. Osobní sekretářka Della Streetová, požívající jeho plné důvěry, obsadila křeslo na protější straně psacího stolu.

Mason se podíval na hodinky: „Počkáme do jedenácti a pak půjdeme domů.“

„Hovořil jste se sekretářkou Stewarta G. Bedforda?“

„Ano.“

„Mám za to, že jde asi o něco hodně důležitého, že?“

„Řekla, že peníze nehrají žádnou roli, že se pan Bedford musí dnes večer se mnou sejít, ale že ho nejprve musí vyhledat, aby ho mohla přivést.“

„Zní to divně.“

„Zdá se.“

„Asi před dvěma lety se oženil, že?“

„Tak nějak.“

„Znáte jeho sekretářku?“

„Třikrát čtyřikrát jsme se viděli. Je to děvče k pohledání. Loajální, rozvážná, zdrženlivá, schopná. Dello, myslím, že někdo přichází.“

Na solidní dveře vedoucí z chodby do soukromé kanceláře kdosi jemně klepal.

Della Streetová šla otevřít.

Elsa Griffinová a Stewart Bedford vkročili do kanceláře.

„Bohudíky že jste ještě tady!“ řekla Elsa Griffinová. „Pospíchali jsme, jak jsme mohli, abychom přijeli včas.“

„Co máte na srdci, Bedforde?“ optal se Mason a podal mu ruku. „Myslím, že oba znáte mou sekretářku Dellu Streetovou. Jaké máte potíže?“

„Domnívám se, že si kvůli tomu nemusíme dělat hlavu,“ pravil Bedford. Bylo na něm vidět, že se snaží o nonšalantní tón.

„Já si ale myslím opak,“ řekla Elsa Griffinová. „Podle těch cestovních šeků je vystopují.“

Mason ukázal na křesla: „A teď si sedněte a vypravujte mi všechno hezky od samého počátku.“

„Měl jsem jistou obchodní transakci s mužem, který se mi představil jako Binney Denham. Nemusí to být pravé jméno. A dneska večer toho muže zavraždili v jednom motelu.“

„Policie o tom ví?“

„Zatím ne.“

„Byl zavražděn?“

„Ano.“

„Jak to víte?“

„Viděl mrtvolu,“ ozvala se Elsa Griffinová.

„Oznámil jste to někomu?“ zeptal se Mason.

Bedford zavrtěl hlavou.

„Mysleli jsme, že si nejprve promluvíme s vámi,“ řekla Elsa Griffinová.

„O jakou obchodní záležitost šlo?“ zeptal se Mason.

„To je soukromá věc,“ vysvětloval Bedford.

„O jakou obchodní záležitost šlo?“ opakoval Mason.

„Říkám vám, že to byla soukromá věc. Teď, když je Denham po smrti, není vůbec důvodu, aby se kdokoli…“

„O jakou obchodní záležitost šlo?“ ptal se Mason.

„Vydírání,“ řekla Elsa Griffinová.

„Myslel jsem si to,“ odvětil Mason studeně. „A teď mi to tedy povězte. Nezatajujte nic. Chci slyšet všechny podrobnosti.“

„Povězte mu to,“ naléhala Elsa Griffinová, „jinak to řeknu já.“

Bedford na okamžik zaváhal, ale pak začal vypravovat všechno po pořádku. Nakonec vytáhl policejní fotografii své ženy s popisem a daktyloskopickou kartou. „Tohle mi předali,“ vysvětloval, když fotokopie podával Masonovi.

Mason prohlížel fotografii. „To je vaše žena?“

Bedford přikývl.

„Samosebou, na snímku jste ji poznal, ale nevíte, zda jsou to její otisky,“ řekl Mason. „Může jít o obratný padělek.“

„Jsou to její otisky,“ odvětil Bedford.

„Jak to víte?“

Bedford vysvětlil, jak ze stříbrného tácu sejmuli její otisky prstů.

„Musíte tu vraždu ohlásit,“ řekl Mason.

„Co se stane, kdybych to neučinil?“

„Dostanete se do vážných nesnází,“ řekl Mason. „Slečno Griffinová, jděte do nejbližší telefonní budky a zavolejte na policii. Své jméno neuvádějte. Pouze řekněte, že v pokoji číslo šestnáct v motelu Staylonger leží mrtvola.“

„Půjdu já,“ nabídl se Bedford.

Mason zavrtěl hlavou. „Bude lépe, když uslyší ženský hlas.“

„Proč?“

„Protože policie zjistí, že v tom pokoji pobývala žena.“

„Co budeme dělat dál?“ zeptal se Bedford.

Mason se podíval na hodinky a řekl: „Paula Drakea z Drakeovy detektivní kanceláře teď musím vytáhnout z postele a zapřáhnout do práce. Do telefonu si netroufám vykládat, co má vyšetřovat. Jaké je poznávací číslo toho auta?“

„Automobil pocházel z půjčovny a…“

„Chci číslo,“ opakoval Mason.

„CYX 221,“ řekla Elsa Griffinová.

Mason vytočil tajné číslo Paula Drakea, a když se ozval jeho ospalý hlas, řekl: „Paule, mám pro tebe práci, kterou si musíš vzít osobně na starost.“

„Dobrý bože!“ protestoval Drake. „Copak ty vůbec nikdy nespíš?“

„V motelu Staylonger kousek od pobřeží najde policie mrtvolu. Potřebuju se o tom případu dovědět všechno, co se jen dá zjistit.“

„Jak to myslíš, že mrtvolu najde?“

„Tvar určitý. Třetí osoba. Čas budoucí.“

„Tohle mi ještě scházelo,“ postěžoval si Drake. „Copak nemůžeš počkat, až se děj vyjádří časem minulým, abych já se mohl vyspat?“

„Každá minuta je vzácná,“ řekl Mason. „Zapiš si poznávací číslo. Auto asi bude z půjčovny. Zjisti, kde auto teď je, kdo si ho najal, a potřebuji vědět na minutu přesně, kdy byl vůz vrácen. A ještě něco. Musíš mezi svými lidmi najít někoho, kdo je opravdu mimo podezření a umí se tvářit jako naprosté neviňátko, nejlépe nějakou ženu. Ať si ten vůz pronajme okamžitě, jakmile bude v půjčovně zase k dispozici.“

„A co má udělat pak?“

„Zajede s vozem někam, kde si jej může prohlédnout můj kriminalistický znalec. On zajistí veškeré stopy jako třeba vlasy, vlákna, skvrny od krve, otisky prstů a podobně.“

„A co potom?“

„Potom,“ odpověděl Mason, „hned ráno ta žena zajde někam k lesu a tam si nakope zem pro svou zahrádku, půl tuctu kartónových krabic naplní listovkou, a cestou zpátky ať nakoupí ještě pár mrazených kýt, aby si doplnila zásoby v ledničce.“

„Jinými slovy,“ odvětil Drake, „vnitřek vozu se dokonale zaneřádí, takže zmizí všechny stopy, co v něm byly.“

„Kdepak, co tě nemá!“ odvětil Mason. „Paule, na něco takového bych se neodvážil ani pomyslet. Nebude mít co zaneřádit. Náš kriminalista všechny stopy už předtím zajistí.“

Drake chvíli uvažoval. „Není trestné důkazy obměňovat a zastírat?“

„Ale my vycházíme z předpokladu, že náš kriminalista už předtím všechny stopy zajistil, není to tak?“

„A co uděláme s ním?“

„Jestli bude chtít, může to policii ohlásit,“ řekl Mason. „Takto se aspoň dozvíme, co tam našel. Jinak by to věděla jen policie a my bychom se o tom dověděli teprve, až státní zástupce předvolá jako svědka svého experta.“

„K čemu je potom ta listovka a mrazené maso a vůbec?“

„To proto, aby nějaký kriminalista nevyrukoval s různými vzorky půdy, krvavými skvrnami a vlasy, udělal si hrubý odhad, odkud pocházejí, a vypovídal potom před přísahou jako znalec,“ vysvětloval Mason.

Drake si povzdechl. „Tak jo,“ zamručel. „A zase mě čeká rachota. Na kterého kriminalistu jsi myslel?“

„Jestli ten vůz seženeš, zavolej tam doktora Leroy Shelbyho.“

„Mám mu říct, proč ho chceme?“

„Chceme, aby zajistil všechny stopy, co v tom voze najde,“ řekl Mason.

„Tak jo,“ odpověděl Drake unaveně. „Rozjedu to.“

„Dobře poslouchej,“ řekl Mason. „Před policií vedeme o jednu délku, možná že jenom o půl délky. Do rána si asi číslo toho auta zjistí. Vytáhni doktora Shelbyho z postele, když bude třeba. Všechny stopy, které ve voze najde, musí patřičně zajistit.“

„Zeptají se Shelbyho, kdo ho najal.“

„Jasně. Odpovíš jim, žes to byl ty.“ ‚

„Vrhnou se na mě jako roj včel.“

„No, a co má být?“ zeptal se Mason.

„Co jim mám říct?“

„Pověz jim, že jsem tě najal já.“

„Smím to říct?“ pronesl Drake s úlevou v hlase.

„Ovšem, že smíš,“ odvětil Mason. „A teď sebou hoď.“

Mason zavěsil a otočil se k Bedfordovi: „Teď jeďte domů a snažte se svou ženu přesvědčit, že jste byl na poradě vedení nebo na nějaké obchodní konferenci. Musí to ovšem znít přesvědčivě. Myslíte, že to svedete?“

„Snad ano, jestli si šla už lehnout,“ řekl Bedford. „Když je ospalá, tak se tolik nevyptává.“

„K tomu vám můžu jenom blahopřát,“ odpověděl Mason věcně. „A buďte k dispozici, až vám ráno zavolám. Kdyby se vás kdokoli na cokoli ptal, odkažte ho na mě. Patrně se bude někdo chtít dovědět, co je s těmi cestovními šeky. Odpovězte, že šlo o obchodní transakci natolik důvěrného rázu, že o ní nemůžete s nikým mluvit. Odkažte ho na mě.“

Bedford přikývl.

„Myslíte, že to dokážete?“ zeptal se Mason.

„Určitě to zvládnu,“ řekl Bedford a dodal: „Ovšem jestli mi uvěří, to je jiná otázka.“

Bedford opustil kancelář a Elsa Griffinová se chystala jít za ním. Mason ji zadržel. „Ponechte mu několik minut náskok,“ pravil.

„Co mám udělat pak, až zavolám na policii?“

„Zatím,“ řekl Mason, „se stáhněte ze scény a zůstaňte za větrem.“

„Můžu se vrátit sem k vám?“

„Proč?“

„Hrozně ráda bych věděla, co se děje. Chtěla bych stát na palební čáře. Vy v kanceláři hodláte setrvat, že ano?“

Mason kývl.

„Vůbec vám nebudu překážet a mohu vám třeba nějak vypomoct s telefony a tak.“

„Nemám nic proti tomu,“ odvětil Mason. „Víte, co máte policii říct?“

„Oznámím nález mrtvoly.“

„Správně.“

„Jenomže až se mě budou ptát, s kým mluví…“

„Co chtějí vědět, to vás nemusí vůbec zajímat,“ odvětil Mason. „Oznamte nález mrtvoly. Jestli vám skočí do řeči a budou se vás na něco ptát, nedejte se na tenhle fígl nachytat. Mluvte dál. Budou vám naslouchat, když se zmíníte o mrtvole. Jakmile jim to sdělíte, zavěste sluchátko.“

„Není to proti zákonu?“

„Proti jakému zákonu?“

„Nebo zastírání stop?“

„Jakých stop?“

„Totiž, jestli někdo najde mrtvolu… a pak jakoby nic odejde a neřekne své jméno…“

„Myslíte, že policie spíš najde tu mrtvolu, když prozradíte svou totožnost?“ zeptal se Mason. „Ohlásíte, kde ta mrtvola je. To policii zajímá. Neříkejte, kdo volá. Poznamenejte si však přesný čas, kdy jste jim tohle oznámila.“

„Proč nemám říkat, jak se jmenuji?“

„Protože byste se mohla vystavit nebezpečí trestního stíhání. V takovém případě máte právo odepřít výpověď i jako svědek před soudem.“

„Dobrá,“ souhlasila. „Budu se řídit vaší radou.“

„Udělejte to,“ řekl Mason.

Zavřela za sebou dveře a vyšla ven.

Della Streetová pohlédla na Masona: „Myslím, že asi máte chuť na kávu.“

„Na kávu a koláče, na sýrové karbanátky a bramborové hranolky,“ oznámil Mason a otřást se. „Brr, ničit si žaludek, takhle pozdě v noci.“

Della se usmála. „Aspoň poznáme, proč kvůli tomu Paul Drake pořád hubuje. Situace se obrátila. My si obvykle dáváme v restauraci bifteky, zatímco Paul Drake sedí v kanceláři a cpe se hamburgery.“

„A zažívací sodou,“ dodal Mason.

„A zažívací sodou,“ potvrdila. „Zavolám dolů do bistra, aby nám jídlo poslali.“

„Vedle v právnické knihovně najdete termosku. Ať ji naplní kávou, Dello. Zdá se, že tady zůstaneme do rána.“

KAPITOLA ŠESTÁ

V jednu hodinu ráno zaklepal podle smluveného signálu na dveře Masonovy kanceláře Paul Drake.

Della Streetová mu otevřela.

Paul Drake šel k ušáku, určenému pro klienty, uvelebil se v něm jako obvykle tak, že nohy přehodil přes opěradlo, a řekl: „Teď budu dřepět pořád v kanceláři, Perry. Moji lidé na tom případě už pracují. Myslel jsem, že budeš chtít slyšet, co jsem zatím zjistil.“

„Spusť,“ řekl Mason.

„Tak nejdřív o tom mrtvém muži. Jmenuje se Binney Denham. Nikdo dobře neví, jak se živí. Měl bezpečnostní schránku v bance s celonočním provozem. Ten sejf měl spolu s nějakým Enry Elstonem. Včera ve tři čtvrti na deset večer Elston přišel do banky a šel k sejfu. Nesl aktovku. Nikdo neví, jestli z té schránky něco vybíral nebo něco do ní ukládal. Policie schránku zapečetila. Hned ráno ji otevřou za přítomnosti notáře. Vsadím se, že bude prázdná.“

Mason kývl.

„Jinak se o Denhamovi neví nic. Neměl bankovní konto ani neprováděl žádné finanční spekulace, ale žil si přesto na vysoké noze a utrácel hodně peněz. Vždycky platil hotově. Policie si chce ráno ověřit, jestli vůbec podal daňové přiznání.

A teď auto. Pochází z půjčovny. Snažil jsem se ten vůz si pronajmout, ale policie si už mezitím zjistila poznávací číslo a vůz zabavila.“

„Kdo si jej najal, Paule?“

„Nějaký muž bez bližšího popisu. Ukázal řidičský průkaz z Oklahomy. Číslo průkazu je uvedeno na půjčovní smlouvě. Policie si to číslo ověřila a zjistila, že jméno i adresa jsou vymyšlené.“

„Půjčil si jej nějaký muž, říkáš?“

„Ano. Nějaký chlápek menší postavy, ale víc se nikdo nepamatuje.“

„Co dál?“

„V motelu přálo policii více štěstí. Oba pokoje si pronajal muž s nějakou buchtou. Vzali si dvoják se spojovacími dveřmi. On se zapsal do knihy hostí, děvče zůstalo v autě. Vedoucí motelu ji viděl zpovzdáli a má dojem, že to byla blondýna s pěknou figurou, čili jak se říká kočka, kůže, kost. Ten muž vypadal jako zámožný podnikatel a byl trochu rozrušený. Jeho popis mám.“

„Pokračuj,“ pobídl ho Mason.

„Tak mezi padesáti a čtyřiapadesáti. Měl na sobě šedý oblek. Výška metr sedmdesát pět. Váha kolem devadesáti kilo. Šedivé oči. Dlouhý, rovný nos. Velká ústa, dolní ret vyhrnutý. Na hlavě měl klobouk, vlasy na spáncích místy prokvetlé.“

Elsa Griffinová zavadila o Masona pohledem. Popis byl přesný.

Advokátův obličej zůstal nehybný a nabádal ji, aby se ovládala.

„Co dál, Paule?“ zeptal se Mason.

„Později přijela do motelu nějaká žena a najala si bungalov číslo dvanáct. Přitažlivá, štíhlá bruneta kolem třiceti.“

„Pokračuj,“ řekl Mason.

„Zapsala se, pak odjela, zase přijela a teď je opět pryč a dosud se nevrátila zpátky.“

„Co je s ní?“ otázal se Mason.

„S ní je všecko v pořádku,“ opáčil Drake. „Ale vedoucí spatřil slídit nějakou jinou ženu u jejího bungalovu. Brunetu s šedýma očima, kolem třiceti, elegantní, se vznešeným vystupováním jako královna. Přistihl ji, když odtamtud vycházela. V motelu nebyla přihlášená, a proto se jí zeptal, co tu pohledává. Žena mu řekla, že se tady měla sejít s přítelkyní. Dveře do pokoje byly otevřené, tak si sedla a čekala na ni asi hodinu v pokoji.“

„Přijela vozem?“ zeptal se Mason.

„To je právě podezřelé. Zřejmě svůj vůz zaparkovala o pár bloků dál, protože do motelu přišla pěšky. Nejbližší autobusová zastávka je odtud asi míli a ta žena byla dokonale vymóděná, s jehlami na nohou a vůbec.“

„A říkáš, že slídila v čísle dvanáct?“

„Přesně tak. To je jediná podezřelá věc, které si vedoucí všiml. Bylo kolem osmé. Žena, která si dvanáctku pronajala asi o dvě hodiny dřív, si zrovna před chvílí někam vyjela.

Vedoucí vzal vysvětlení ženy, co tam špehovala, za bernou minci a pustil celou příhodu z hlavy. Až teprve, když se ho ptala policie, zda si nevzpomíná na něco neobvyklého, si to vybavil.

Policie tomu nepřikládá žádnou důležitost – alespoň prozatím ne.

Vedoucí motelu zahlédl žlutý vůz vyjíždět někdy kolem osmé. Není si tím zcela jist, ale má dojem, že za volantem seděla ta blondýna a byla ve voze sama. Z toho policie vyvozuje, že blondýna odjela z motelu ještě předtím, než padl výstřel. Přesně nevědí, kdy k tomu došlo.“

„Padl výstřel?“ zeptal se Mason.

„Přesně tak. Ten muž byl zastřelen zezadu revolverem ráže osmatřicet. Byl zasažen do srdce a zemřel okamžitě.“

„Jak můžou tvrdit, že rána byla vypálena zezadu? Už mají pitevní nález?“

„To ne, ale mají střelu,“ odvětil Drake. „Proletěla tělem, ale sako ji zadrželo. Když mrtvolu otočili, projektil vypadl na podlahu. Stává se to častěji, než si myslíš. Prachová náplň náboje osmatřicítky zrovna ještě tak stačí k tomu, aby projektil tělem prošel, ale potom uvízne v oděvu.“

„Mají smrtící střelu?“

„Přesně tak.“

„Víš něco o tom, v jakém je stavu, Paule? Není zploštělá, nějak deformovaná…“

„To ne. Dověděl jsem se, že není moc poškozená. Policie je přesvědčena, že revolver, z kterého byla střela vypálena, se dá přesně identifikovat. Jenom ještě musí najít tu zbraň.

Ale budu pokračovat. Policie se domnívá, že blondýna utekla, jakmile se objevil Denham, s nímž se potom její milenec chytil. Ten se zapsal jako S. G. Wilfred ze San Diega. Ovšem ta adresa je vymyšlená a zřejmě také uvedl falešné jméno.“

„Dobrá. A co dál?“

„Policie usoudila, že pokud ten muž, říkejme mu Wilfred, zastřelil Denhama v hádce kvůli té buchtě, zůstal bez vozu a asi se z motelu vykradl zadem. Zkusili si tuhle hypotézu ověřit a opravdu našli místo, kudy prolezl plotem z ostnatého drátu a roztrhl si přitom oděv. Několik textilních vláken, která na drátě uvízla, policie zajistila. Skutečně se tentokrát vyznamenali. Pátrací skupině velí tvůj přítel poručík Tragg, a jakmile zpozoroval stopy vedoucí k plotu, vzal si lupu a všechno důkladně prozkoumal. A samosebou potom našel pár vláken, co se na drátě zachytila.“

„Co stopy nohou?“ otázal se Mason.

„Dělají sádrové odlitky šlápot. Sledovali je od druhé strany plotu přes louku až na polní cestu. Policie soudí, že muž došel na výpadovku, a tam zastavil nějaké auto, aby ho odvezlo do města. Policie uveřejňuje v novinách výzvu, aby každý, kdo v těch místech viděl stopaře, oznámil jeho popis.“

„Rozumím,“ odvětil Mason zamyšleně. „Ještě něco, Paule?“

„Ten vůz byl vrácen do půjčovny. Nějaká mladá žena zaparkovala auto na dvoře firmy, zamířila do kanceláře a potom jako by se najednou vypařila. Víš přece, jak to chodí. Když si pronajímáš vůz, musíš složit zálohu padesát dolarů. Firma se moc nestará o to, kdy je vůz vrácen. Ten, kdo si jej vypůjčil, musí do kanceláře, aby mu tu zálohu proúčtovali. Za jeden den nedělá půjčovné a poplatek za ujeté kilometry nikdy padesát dolarů.“

„Takže vůz je v rukou policie?“

„To souhlasí. Jejich technik jej má v práci a doslechl jsem se, že v něm našel celou sadu zřetelných otisků. A samozřejmě také hledají otisky v motelu – v pokoji číslo patnáct a šestnáct.“

„A získají jisté podklady k pátrání,“ řekl Mason.

„Hrome, přece už nějaká vodítka mají. Jenom muž, kterému patří ty otisky, je zatím neznámý. Určitě ho ale dopadnou, Perry.“

„Kdy asi?“

Drake se zahleděl na chvíli k podlaze a hloubal. „Vsadím dolar proti dolaru, že ho budou mít do deseti hodin dopoledne, a dolar proti centu, že ho najdou do páté hodiny odpolední.“

„A jaké máš další plány?“ zeptal se Mason.

„Půjdu do kanceláře a natáhnu se na moment na gauč. Mám všude své lidi a dají mi hlášku, jakmile se něco nového dovědí.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „Hned mi oznam, jak se něco dozvíš.“

„Kde tě najdu?“

„Tady v kanceláři.“

„Asi ti musí na tvém klientovi hrozně záležet,“ podotkl Drake.

„Tím si hlavu nelam,“ odvětil Mason. „Prostě mě průběžně informuj.“

„Děkuju za radu,“ poznamenal Drake a vypochodoval z kanceláře.

Mason se otočil k Else Griffinové: „Podle všeho jste nevzbudila sebemenší podezření,“ řekl.

„Popis ženy, která si pronajala číslo dvanáct, doopravdy sedí,“ připustila.

„Nechcete se vrátit?“ optal se Mason.

Ustrašeně na advokáta pohlédla.

„Vrátit se? Proč?“

Mason řekl: „Jak víte, Bedford mi vyprávěl, že jste mu pomáhala sejmout otisky z toho stříbrného tácu. Jestliže se vrátíte do bungalovu, vedoucí motelu přijde určitě za vámi, aby se zeptal, zda je všechno v pořádku. Vy mu něco namluvíte, potom vyndáte daktyloskopické pomůcky a předměty, kde se dají tušit nějaké stopy, potřete štětečkem obaleným posýpacím práškem. Otočné knoflíky dveří, úchytky na šatníku a prádelníku atakdále. Otisky sejmete průsvitnou lepicí páskou a přinesete mi je do kanceláře.“

„Ale dejme tomu… že se vedoucí na mne bude dívat s podezřením. Dejme tomu, že si znovu zkontroluje poznávací značku mého vozu. Když jsem se zapisovala, trochu jsem číslice zpřeházela.“

„To je riziko, které musíme podstoupit,“ odvětil Mason.

Zavrtěla hlavou. „To by vůči panu Bedfordovi nebylo fér. Jestliže se zjistí moje totožnost, pak k němu vede vyšlapaná cesta.“

„Těch vyšlapaných cest k němu vede zatraceně moc,“ opáčil Mason. „Paul Drake měl pravdu. Šance jsou vyrovnané, že ho najdou do deseti hodin dnešního dopoledne a docela určitě ho dostanou do pěti odpoledne. Podepsal dvě stě cestovních šeků, které Binney Denham potom vyinkasoval. Jakmile policie zjistí, kde byly šeky proplaceny, pojedou k Bedfordovi. A porovnají otisky jeho prstů s nalezenými otisky.“

„A co dál?“ zeptala se.

„Potom bude obviněn z vraždy,“ odvětil Mason. „Půjdeme k soudu.“

„A co potom?“

„Jeho vina musí být prokázána mimo veškerou pochybnost. Myslíte, že Denhama zabil?“

„Ne!“ zaprotestovala vehementně.

„Dobrá,“ řekl Mason, „on svou verzi uvedl. Má lístek, který našel připíchnutý na rukávu, když se probral z omámení. Stálo na něm, že už smí odejít.“

„Ale jak vysvětlí, že nález mrtvoly neohlásil?“

„Ohlásil,“ odvětil Mason. „Vy jste to oznámila. On vám přikázal, abyste telefonovala na policii. Učinil všechno, aby mohla policie vyšetřování zahájit, jenom si nepřál, aby bylo do toho zatahováno jeho jméno. Učinil nerozumný pokus vyhnout se publicitě, protože měl co dělat s vyděračem.“

Chvíli o jeho slovech přemítala a potom řekla: „Panu Bedfordovi se tohle nebude zamlouvat.“

„Co se mu nebude zamlouvat?“

„No, že policii bude muset vysvětlovat, proč do toho motelu jel.“

„Nemusí nic vysvětlovat,“ opáčil Mason. „Bude mlčet. Mluvit za něj budu já.“

„Obávám se, že se mu ani to nebude moc zamlouvat.“

Mason odvětil netrpělivě: „Ještě spousta věcí se mu nebude zamlouvat, než tenhle případ skončí. Lidem obžalovaným z vraždy se postupy, které policie používá při objasňování případu, málokdy zamlouvají.“

„Bude obžalován z vraždy?“

„Můžete mi udat nějaký pádný důvod, proč by proti němu nemělo být vzneseno obvinění?“

„A vy tedy myslíte, že to bude k něčemu dobré, když odjedu do motelu a sejmu ty otisky?“

Mason odpověděl: „Je to hazard. Podle toho, co mi řekl Drake, policie o vás nejeví zájem. Vedoucí motelu bude radši, když hosté nebudou obtěžováni. Všemožně se vynasnaží, aby se pátrání omezilo jen na patnáctku a šestnáctku. Dejte si koktajl a trochu jej ukápněte na šátek, který máte kolem krku, aby bylo vidět, že jste pila. Vraťte se do motelu a tvařte se úplně normálně. Jestli za vámi přijde vedoucí, aby vám oznámil, že byla ve vašem bungalovu nějaká žena, povíte mu, že všechno je naprosto v pořádku, že to byla přítelkyně, jíž jste řekla, aby na vás počkala, kdybyste nebyla doma. Vy jste se ovšem zdržela na schůzce, takže se nedalo nic dělat a přítelkyni jste musela pustit k vodě.

Rád bych získal otisky prstů vaší návštěvnice, ale především chci, abyste všechny své otisky zahladila. Jakmile sejmete všechny otisky prstů, co tam najdete, důkladně všechno omyjte mýdlem a horkou vodou. Odstraňte veškeré stopy, které by mohly svědčit o vaší přítomnosti.“

„Proč?“ zeptala se.

„Protože,“ vysvětloval Mason, „policii by mohlo napadnout, aby se podívala na zoubek hostu z bungalovu číslo dvanáct. A když budou hledat otisky, vaše tam nenajdou.

Copak nechápete, že právě tím na sebe uvrhnete podezření, jestliže se do motelu nevrátíte? Vedoucí nepochybně oznámí policii jako podezřelou okolnost, že bungalov je prázdný.“

„Dobrá,“ řekla. „Už tam jedu. Kde ale seženu daktyloskopické pomůcky?“

Mason se zazubil. „Jsme jimi vybaveni pro případ potřeby. Víte, jak se s nimi pracuje. Bedford říkal, že jste sejmula otisky z toho tácu.“

„Vyznám se v tom,“ odvětila. „Věřte tomu nebo ne, ale absolvovala jsem dálkový kurs: Jak se stát detektivem. A teď letím.“

„Kdyby se něco stalo,“ varoval ji Mason, „kdyby k čemukoli došlo, zavolejte detektivní kancelář Paula Drakea. Jsem s ním stále v kontaktu. Kdyby vám začal kdokoli klást nějaké otázky, mlčte jako ryba.“

„A teď opravdu pádím,“ rozloučila se.

KAPITOLA SEDMÁ

O sedmé hodině ranní Paul Drake seděl v Masonově kanceláři.

„Co víš o Binneym Denhamovi?“ otázal se detektiv.

„A co o něm víš ty?“ zeptal se Mason.

„Jenom to, co policie vypátrala. Všechno se začíná jasněji rýsovat.“

„Poslouchám.“

„Měl najatý sejf společně s Harry Elstonem. Elston šel do bezpečnostní schránky včera večer, ale policie ho nemůže najít. Ovšem to se dalo předpokládat. Zatím zjistila, kde Binney Denham bydlel. Parádní kvartýr pro člověka, který tam údajně žil sám.“

„Proč údajně?“

„Policie se domnívá, že ten byt měl ještě s někým.“

„Co zjistili?“

„Našli čtyřicet tisíc dolarů schovaných pod kobercem. Na jednom konci byl koberec nápadně otřepaný. Odhrnuli jej a našli pod ním samé stodolarovky.“

„Co daňové přiznání?“ zeptal se Mason.

„Zatím nic. Dopoledne se musí obrátit na příslušný daňový úřad.“

„To vypadá roztomile,“ podotkl Mason.

„Taky si myslím,“ souhlasil Drake.

„Co ses ještě dověděl?“

„Policie vychází z hypotézy, že Binney Denham se patrně zabýval vydíráním a že ho zabila asi nějaká oběť. Ten muž a žena, co obývali ty dva pokoje v motelu, byli ideální sestava pro vyděrače.

Ani po jednom z nich zatím nenašli stopu. Označují je jako pana X a slečnu Y. Dejme tomu, že tenhle pan X je dobře známý, vlivný byznysmen a slečna Y zase představuje jen víkendové povyražení, případně ženu, která zaujme místo paní X, jakmile bude po rozvodě v Renu. Vycházejme z předpokladu, že tohle všechno se drželo pod pokličkou, jenže Binney Denham na to nějakým způsobem kápl. Přijel složit poklonu a vyzvednout výkupné, ale místo toho slízne střelu do srdce.“

„To je velice zajímavé,“ podotkl Mason. „A jak na to Binney Denham vůbec přišel?“

„Ve svém bytě měl pod kobercem čtyřicet papírů. Takové štědré milodary v hotovosti nemohl nabýt jinak, než že věděl, jak vyčenichat všelijaká nepříjemná tajemství.“

„Zajímavé,“ pravil Mason.

„Měl by sis dát pozor. V tomhle případě se můžeš dostat do nebezpečné situace,“ varoval ho Drake.

„Proč myslíš?“

„Někoho zastupuješ. Neptám se koho, ale předpokládám, že tvým mandantem by mohl být pan X.“

„Není třeba, aby ses zabýval předpoklady, Paule.“

„Nu, pokud zastupuješ toho pana X, doufejme, že po sobě nezanechal stopy, které by ho prozradily. Tohle může najednou bouchnout jako dynamit.“

„To vím,“ odvětil Mason. „Nedáš si kávu, Paule?“

„No, hlt bych si dal,“ odpověděl Drake.

Della Streetová nalila kávu do šálku. Drake usrkl a zašklebil se.

„Nechutná ti?“ otázal se Mason.

„Z termosky. Vsadím se, že jste ji vařili někdy kolem půlnoci.“

„Kdepak,“ odvětila Della. „Ráno po třetí jsme udělali čerstvou kávu.“

„Tak mám asi zkažený žaludek,“ omlouval se Drake.

„Už mi nic nechutná. Jazyk mám celý bílý a břicho mě tlačí, jako kdybych snědl půl kila lepidla. To mám z toho, že už kolik nocí do sebe soukám hamburgery, zapíjím je kafem a cpu se zažívací sodou.“

„Slyšel někdo výstřel?“ zeptal se Mason.

„Svědků je moc,“ odvětil Drake. „Někteří tvrdí, že výstřel zazněl kolem čtvrt na devět, jiní jej zas slyšeli ve tři čtvrti na devět a pár si ho povšimlo o půl deváté. Policie musí čekat na výsledek pitvy, teprve pak budou vědět, kdy Denham vlastně zemřel.

Potíž je v tom, že motel Staylonger je nedaleko výpadovky a kousek před ním je zatáčka a stoupání. Náklaďáky obvykle musí přeřadit rychlost a to má za následek, že jim často střílí z výfuku. Lidi si toho už ani nevšimnou, protože to slyší v jednom kuse.“

Drake dopil kávu. „Skočím si dolů a dám si šunku s vejci. Nedoprovodíš mě?“

Mason zavrtěl hlavou. „Nemůžu odtud, Paule.“

„Hernajs!“ řekl Drake. „Pan X je jistě milionář!“

„To říkáš jen tak, nebo se chceš něco dovědět?“ zeptal se Mason.

„Říkám to, aby řeč nestála,“ odsekl Drake a zvedl se z křesla.

O dvacet minut později zaťukala na dveře Masonovy soukromé kanceláře Elsa Griffinová, a když jí Della otevřela, s potutelným úsměvem vklouzla dovnitř.

„Vypadáte jako krásná vyzvědačka, která obloudila generála a vytáhla z něj informace o nové tajné zbrani.“

„Zvládla jsem to,“ řekla radostně.

„Výborně!“ odvětil Mason. „Vyprávějte mi podrobnosti.“

„Když jsem přijela do motelu, všechno se už uklidnilo. Viděla jsem tam hlídkový vůz a policie podle všeho hledala ještě otisky prstů v pokojích u patnáctky a šestnáctky.“

„A co vy?“

„Dojela jsem k bungalovu dvanáct, dala vůz do garáže, vešla jsem do pokoje a rozsvítila. Čekala jsem, že se třeba někdo za chvíli objeví. Nebylo by rozumné, abych byla přistižena při snímání otisků.“

„Co bylo dál?“

„Za pár minut se opravdu ozvalo zaklepání na dveře. Vešel vedoucí motelu. Drobet na mě poulil oči, počítám, že si asi v duchu říkal, že nejsem taková usedlá dívka, jak jsem se mu zprvu zdála.“

„A co vy?“

„Uvedla jsem všechno do pořádku. Vyprávěla jsem mu, že jsem přijela do města na sraz absolventek, jenomže večírek se trochu protáhl, takže si teď na pár hodin zdřímnu, abych ráno přijela včas do práce.“

„Říkal něco?“

„O té vraždě se nezmínil ani slůvkem, jenom poznamenal, že v motelu došlo k menší nepříjemnosti. Co to bylo, neřekl. Potom povídal, že zahlédl nějakou ženu vycházet z mého bungalovu a já na to vykřikla: ‚Jejda, no ovšem‘, a že to byla spolužačka, která za mnou měla přijít, a že jsem jí říkala, aby na mě moment počkala, kdybych tu nebyla. Proto jsem ani nezamykala dveře.“

„A spolkl to?“

„Ovšem. Jenom opakoval, že se v motelu stala nepříjemná věc a že proto musí zkontrolovat, jestli se tu něco neztratilo, a poněvadž si vzpomněl na tu ženu, tak se jen přišel přesvědčit, jestli je všechno v pořádku.“

„Řekl vám, kdy tam ta žena byla?“

„No, hodinu si přesně nepamatoval, ale když jsem si to dala dohromady, přišla tam asi chvíli potom, co jsem odjela za blondýnou. Jela jsem za ní velký kus cesty, než jsem se odvážila k jejímu vozu přiblížit.“

„Vůz řídila ta blondýna?“

„Ano. Byla to Geraldina Corningová.“

„A co otisky prstů?“ zeptal se Mason.

„Mám jich celou kupu. Myslím, že budou většinou moje, ale ne všechny. Nasbírala jsem jich pětadvacet, každý otisk jsem označila pořadovým číslem a podrobnější údaje, kde jsem otisk sejmula, mám v notesu.“

„Uklidila jste všechno, než jste odešla?“ zeptal se Mason.

„Namočila jsem hadr do vody s mýdlem a důkladně jsem v pokoji všecko umyla. Potom jsem vše ještě otřela suchým ručníkem.“

„Nechte mi tu kartu se svými otisky prstů, aby Drake mohl zkontrolovat ty sejmuté otisky a vaše vyloučit. Doufejme, že získáme použitelné otisky té slídilky. Máte nějaké podezření, kdo to může být?“

„Nemám ani tušení. Vůbec to nemůžu pochopit. Řekněte mi pro všechno na světě, proč se někdo zajímal zrovna o můj pokoj?“

„Třeba se ten někdo spletl,“ uvažoval Mason.

„Pane Masone, nedomníváte se, že… že ti vyděrači nabyli podezření, když jsem se tam náhle objevila? Nedomníváte se, že měli motel pod dohledem? Jestli mě uviděli, museli mě poznat.“

„Neodvažuji se vyslovovat nějaké domněnky, dokud k tomu nebudu mít více podkladů. Zajděte k Drakeovi do kanceláře, otiskněte své prsty na kartu a nechte mu tam ty otisky z bungalovu. Vyřiďte mu, aby jeho znalec vytřídil vaše otisky a ty zbývající mi pak přinesl.

Bylo by záhodno, abyste se dnes neukazovala v práci,“ pravil Mason.

„Jenomže pan Bedford mě bude potřebovat. Zrovna dnes…“

„Zrovna dnes ho přijde do kanceláře navštívit policie a bude mu klást různé otázky,“ přerušil ji Mason. „A vůbec bych se nedivil, kdyby s nimi přišel i vedoucí motelu Staylonger.“

„Proč by tam chodil?“

„Aby ověřil jeho totožnost. A všechno by se krásně zkomplikovalo, kdyby vás uviděl sedět za stolem v předpokoji a poznal ve vás hosta z bungalovu dvanáct.“

„To by tak ještě chybělo!“ zvolala polekaně.

„Zavolejte panu Bedfordovi. Vysvětlete mu situaci,“ řekl Mason. „Nezmiňujte se o tom, že jste se vrátila do bungalovu v motelu a sejmula tam otisky. Prostě mu povíte, že jste v noci ani oka nezamhouřila, a proto by nebylo nejlepší, kdybyste se měla ukázat v kanceláři. Řekněte panu Bedfordovi, že patrně ještě během dopoledne za ním přijde úřední návštěva, a pokud se ho budou vyptávat na ty cestovní šeky, ať odpoví, že jde o obchodní věc a že k tomu nemá co říct. Pokud se ho pokusí identifikovat podle otisků prstů jako muže, který seděl za volantem vozu půjčovny, či jako hosta motelu, anebo pokud bude přítomen vedoucí motelu, ať pan Bedford mlčí jako hrob. Řekněte mu, aby si pro dnešek opatřil za vás náhradnici. Jakmile se u něj v kanceláři objeví někdo od policie, ať sekretářka o tom neprodleně zpraví Drakeovu detektivní kancelář. Zařídíte to?“

Zadívala se Masonovi do očí a řekla: „Pane Masone, chci, abyste mě dobře pochopil. Udělám všechno… cokoli na světě, abych muži, pro kterého pracuji, zajistila štěstí a bezpečí.“

„Jsem o tom přesvědčen,“ odvětil Mason, „a právě proto může dojít k nebezpečné situaci.“

„Co tím míníte?“

„Pokud vašeho zaměstnavatele někdo vydíral,“ vysvětloval Mason, „policii třeba může napadnout, že právě vy jste učinila potřebné kroky, jak se zbavit vyděrače, abyste prokázala svou oddanost.“

„Ach, já bych se přece něčeho takového neodvážila!“ odpověděla chvatně.

„Možná že ne,“ odvětil Mason. „Jenomže o tom bude třeba přesvědčit policii, abychom si dobře rozuměli.“

„Pane Masone,“ otázala se, „co myslíte, nebyl ten Denham zavražděn svým společníkem? Zmiňoval se přece o nějakém muži, kterému říkal Delbert. A právě ten Delbert byl velice neodbytný.“

„To není vyloučeno,“ připustil Mason.

„Já si tím jsem skoro jista.“

Mason si ji zamyšleně měřil. „Pročpak?“

„Víte, už dlouho se zajímám o zločiny a o všecko, co s tím souvisí. Čtu časopisy, které otiskují reportáže o různých zločinech, co se skutečně staly. A zrovna inzerát v jednom z těch časopisů mě přiměl k tomu, že jsem se zapsala do dálkového kursu: Jak se stát detektivem.“

Mason rychle pohlédl na Dellu Streetovou. „Pokračujte.“

„A tak tedy vím, že když se nějaká lupičská tlupa zmocní velké kořisti, většinou se nemůžou dohodnout, jak ji mezi sebou rozdělit. Pokud jsou tři a jeden z nich je zabit, dělí se lup na dva díly, ale když lupiči jsou dva a z nich jeden zemře, zůstane celá kořist tomu, kdo zbyl.“

„Moment,“ řekl Mason, „to jste nemohla číst v časopisech, které popisují skutečné trestní činy.

To, o čem mluvíte, můžete slyšet v rozhlase nebo vidět ve filmu nebo v televizi. Někteří scenáristé s oblibou rozpracují dramatickou situaci, jak se členové tlupy hádají o kořist. Nejčastěji se ovšem tato fabule vyskytuje v comics. Kde jste o tom četla? V kterém časopise?“ zeptal se Mason.

„Opravdu nevím,“ přiznala. „Když tak o tom přemýšlím, asi jsem si to vydedukovala z nějakého kresleného seriálu.

Rozumějte – detektivní práce se mi líbí. Čtu detektivní magazíny, chodím na detektivní filmy – dá se říct, že jsem opravdu fanoušek.“

„Celá situace se mi ovšem jeví tak, že policie na žádného spoluviníka nepodá trestní oznámení. Vznese obvinění proti Stewartu Bedfordovi. Já aspoň se toho obávám,“ řekl Mason.

„To mi je jasné. Ale jak tak o věci uvažuji, pane Masone, kdyby nějaký mazaný advokát nalíčil stopy, které by ukazovaly, že Denhamův společník Delbert je vrahem, potom by pan Bedford neměl žádné nepříjemnosti, co myslíte?“

„Mazaní advokáti si nedovolí nalíčit stopy,“ řekl Mason.

„Ovšem, chápu. Zřejmě jsem přestřelila, ale to bude tím, že mě moc baví zabývat se odhalováním zločinů. A teď už půjdu, pane Masone.“

„Učiňte, jak jsem vám radil,“ řekl Mason. „Jděte domů, oznamte, že jste nemocná a že nemůžete dnes přijít do práce. A cestou se zastavte v Drakeově kanceláři a tam odevzdejte otisky prstů.“

„Nezapomenu na to,“ přislíbila.

Když se za ní zavřely dveře, Mason pohlédl na Dellu Streetovou. „Ta dívka je nápaditá.“

„To bych řekla.“

„A kdyby se skutečně pokusila nalíčit nějaké stopy proti tomu Delbertovi… prostě, pokud ji napadne narafičit cokoli proti komukoli, bude to muset udělat náramně chytře. Každý zkušený policista má dokonalý čich na to, aby už zdálky poznal, že stopa je podvržená.“

„Ovšem nejhorší na tom je, že kdyby něco nastrojila, tak se policie bude přirozeně domnívat, že v tom máte prsty vy,“ poznamenala Della Streetová.

„S tímhle rizikem musí každý advokát počítat,“ pravil Mason. „Dello, půjdeme se najíst.“

KAPITOLA OSMÁ

Když se Perry Mason s Dellou Streetovou vrátili po snídani do advokátní kanceláře, očekával je tam Sid Carson, daktyloskopický odborník Drakeovy detektivní kanceláře.

„Převážná většina otisků patří Else Griffinové,“ řekl, „ale čtyři otisky zanechala jiná osoba.“

„Které jsou ty čtyři?“ otázal se Mason.

„Mám je v obálce. Pořadová čísla čtrnáct, šestnáct, devět a dvanáct.“

„Výborně,“ řekl Mason. „Ponechám si je tady, budou se hodit. A všechny ostatní patří slečně Griffinové?“

„Správně. Pořídili jsme si sadu jejích otisků a porovnali je s těmi, které přinesla. Všechny jsou její, kromě těch čtyř.“

„Co byste k nim chtěl podotknout?“

„Moc vám neřeknu. V motelu je mohl zanechat dřívější host. Hodně závisí na klimatických podmínkách, jak často se v bungalovu uklízí, kdy naposled byl obsazen a podobně. Vlhkost vzduchu hraje značnou roli a podstatně ovlivňuje časový interval, dokdy lze ještě latentní otisky sejmout.“

„Jaká je kvalita těch otisků?“ zeptal se Mason. „Jsou dobré?“

„Můžu říct, že jsou prvotřídní.“

„Víte, kde byly sejmuty?“

„Ano, odvedla dobrou práci. Sejmula otisky, každý přenesla na zvláštní kartičku a napsala dozadu, odkud je který otisk. Dva našla na zrcadle, další dva na skleněném knoflíku u dveří skříně. Dokonce udělala náčrtek. Je to takový ozdobný knoflík s řadou plošek, aby se dal dobře uchopit do ruky.“

Mason kývl a řekl: „Děkuji, Carsone. Zavolám vám hned, jakmile se dovíme něco dalšího.“

„V pořádku,“ odpověděl Carson a odešel.

Mason si prohlížel otisky zachycené na průhledné lepicí pásce.

„Co jste našel?“ zeptala se Della.

„Dello, sice nejsem daktyloskopem z povolání, ale…,“ odmlčel se Mason a dál pracoval s lupou v ruce.

„Co je?“ tázala se Della.

„Ať se propadnu, jestli jsem tenhle otisk už někde neviděl!“

„Jak to myslíte?“

„Na ten zvláštní vzor si dobře pamatuji…,“ začal Mason, ale nedokončil větu.

Della Streetová k němu přistoupila a dívala se mu přes rameno.

„Dello!“ ozval se Mason prudce.

„Ano?“ zeptala se překvapená sekretářka.

„Honem mi přineste tu kartu s otisky prstů, co mi tu nechal Bedford.“

Della odběhla k registratuře a z pořadače vyndala fotokopii daktyloskopické karty, kterou Bedfordovi předložili vyděrači, aby prokázali, že jejich informace je hodnověrná.

„Božínku!“ řekla Della Streetová. „Paní Bedfordová v tom motelu přece nebyla!“

„To nemůžete vědět,“ podotkl Mason. „Jen si vzpomeňte, že když Binney volal Bedfordovi domů, měli zrovna návštěvu. Bedford proto šel nahoru do pracovny, aby mohl hovořit beze svědků, a stolníkovi nařídil, aby sluchátko položil, jakmile uslyší na lince jeho hlas. Ale předpokládejme, že paní Bedfordová měla nějaké podezření, stolníka pod jakousi záminkou poslala pryč a paralelku vzala sama. Načež rozhovor svého manžela vyslechla…“

„Vy tedy myslíte, že… že se všecko dověděla?“

„Uvažujme věcně,“ řekl Mason. „Kdy se dopustila pojišťovacího podvodu?“

„Pár let předtím, než se provdala poprvé,“ odvětila Della Streetová.

„Přesně tak,“ přitakal Mason. „Provdala se, pak její manžel spáchal sebevraždu a ona dostala nějaké peníze od pojišťovny. Čili uběhlo pár let, než se provdala za Bedforda, a byla dva roky vdaná, když si vyděrači vzali Bedforda do práce.

Ale my víme také, že když policie provedla prohlídku Denhamova bytu, byla podlaha vydlážděná stodolarovkami.“

„Vy se domníváte, že ji vydírali a…“

„Proč ne?“ pravil Mason. „Podívejme se teď na tyhle otisky. Pokud věděla, že se Binney chystá jejího manžela zmáčknout… žena zahnaná do takové zoufalé situace je schopna všeho.“

„Ale pan Bedford přece říkal, že dbali veškeré opatrnosti, aby nebyli sledováni. Vzpomínáte si, jak říkal, že musel pořád jezdit dokola a každou chvíli měnit směr a že Binney za nimi jel a teprve po nějaké době Bedford vybral motel, kde mají zastavit?“

„To vím,“ řekl Mason, „ale přesto se na to podíváme. Určitě jsem tenhle otisk už jednou viděl.“

Mason nejdřív zkoumal pod lupou otisky na daktyloskopické kartě, potom začal porovnávat otisky prstů sejmuté v bungalovu s otisky na kartě.

Za chvíli tiše hvízdl.

„Kápl jste na něco, šéfe?“ ptala se Della Streetová.

„Pohleďte,“ řekl Mason.

„Božínku,“ odpověděla Della Streetová, „to je pro mě španělská vesnice!“

„Jenom to zkuste,“ odvětil Mason. „Tenhle otisk na kartě porovnejte s tímhle. Vidíte ten oblouk? Hlavní směry papilárních linií probíhají zprava nalevo a tady, jak se rozvětvují, vidíte ostrůvek a o kousek dál obrazec v podobě…“

„Dobrá nebesa!“ zvolala Della Streetová. „Oba otisky jsou opravdu identické!“

Mason přikývl.

„Čili paní Bedfordová sledovala…“

„Koho sledovala?“ zeptal se Mason.

„Svého manžela s blondýnou.“

Mason zavrtěl hlavou. „To sotva, když uvážíte, jak blondýna dávala pozor, aby za nimi nikdo nejel. A navíc, i kdyby se jí to povedlo, pak musela přesně vědět, který bungalov si její manžel s tou dívkou pronajali, a šla by tam rovnou.“

„Koho tedy mohla sledovat?“

„Třeba Binneyho Denhama!“

„Myslíte, že Denham jel do motelu, aby vybral šeky?“

Mason kývl. „Vypadá to tak.“

„Proč tedy šla za Elsou Griffinovou? Jak mohla vědět, že ona bude v motelu?“

„To se ještě ukáže,“ opáčil Mason. „Dello, zavolejte Paulovi, ať nasadí svého agenta na paní Bedfordovou. Potřebuju se dovědět, kam má dnes dopoledne namířeno.“

„A co dál?“ zeptala se Della Streetová.

Mason na ni okamžik zamyšleně hleděl: „Pokud se mi podaří s ní promluvit, Dello, měl bych s ní hovořit dříve, než se jí začne vyptávat na manžela policie.“

KAPITOLA DEVÁTÁ

Zahraniční sportovní vůz, který zastavil u benzinové stanice, měl stejně ladné tvary a vypadal stejně půvabně jako žena, která ho řídila. Usmála se na zřízence a pravila: „Dejte mi plnou, prosím,“ otevřela dvířka a přidržujíc si sukni pevně k nohám, vystoupila z auta. Sukni uhladila a čerpadláři řekla: „A ještě byste se mohl podívat na olej a dolít vodu. A také zkontrolujte baterii.“

Otočila se, když k ní přistoupil vysoký muž s úzkým pasem, širokými rameny a ostře řezanými rysy v obličeji.

„Dobré ráno, paní Bedfordová. Jmenuji se Perry Mason.“

„Aha, ten advokát?“

Muž přikývl.

„Těší mě, že vás poznávám, pane Masone. Samozřejmě že jsem o vás slyšela. Můj manžel o vás hovořil. Zdá se, že mě znáte, ale nevzpomínám si, že bychom se už někdy viděli.“

„Neviděli jsme se,“ řekl Mason. „Setkáváme se však nyní. Potřeboval bych si s vámi na chvilku promluvit.“

Ostražitě si ho změřila: „O čem?“

„Zdržím vás jen pět minut,“ odvětil Mason a zabloudil pohledem na zřízence, který sice pozoroval plnicí pistoli, ale měl hlavu nakloněnou na stranu a nastražoval uši.

Na okamžik zaváhala a potom řekla: „Tak ano,“ a poodešla o několik kroků na volné prostranství, kde byl umístěn kompresor k huštění pneumatik.

„Ptám se vás znovu, pane Masone – o čem si přejete se mnou pohovořit?“

„O vaší návštěvě včera večer v motelu Staylonger,“ řekl Mason.

Břidlicově šedé oči na něj pohlížely skoro výsměšně. Nebylo vidět, že by se jím vystřelený šíp trefil do černého.

„Včera večer jsem žádný motel nenavštívila, pane Masone, ale jestli si přejete, ráda o této věci s vámi pohovořím. Motel Staylonger… mám dojem, že jsem to jméno už někdy slyšela. Můžete mi říct, kde ten motel je?“

„Včera v noci jste tam přece byla,“ odpověděl Mason.

„Pane Masone, snad mě nechcete rozzlobit tímto opakováním vaši domněnky?“

Mason vyndal z kapsy kartičku a řekl: „To je otisk prsteníku vaší pravé ruky. Byl nalezen na spodní straně skleněného otočného knoflíku, paní Bedfordová. Knoflík byl ozdobně tvarován, aby se dal dobře uchopit do ruky, a proto se tam otisky prstů také dokonale zachytily.“

Zamyšleně si advokáta měřila: „A jak víte, že ten otisk je můj?“

„Porovnal jsem jej.“

„A s čím?“

„S policejní daktyloskopickou kartou.“

Na okamžik zrak odvrátila a potom mu znovu pohlédla do očí.

„Smím se vás zeptat, co máte za lubem, pane Masone? Má to být jakási právnická obměna hry kočky s myší? Mám dojem, že člověk s vaším věhlasem se sotva sníží k takové ordinérní formě vydírání.“

Mason řekl: „V polednících se dočtete, že v motelu Staylonger byla spáchána vražda. A policii samozřejmě zajímají všechny neobvyklé události, které se tam sběhly včera večer.“

„A co zajímá zrovna vás?“ opáčila chladně.

„Náhodou zastupuji klienta, jehož jméno zatím zůstane zahaleno tajemstvím.“

„Chápu. A ten váš klient si třeba přeje, abych byla do té vraždy zatažena, že?“

„Třeba si to přeje.“

„V tom případě bych si měla promluvit se svým právníkem a nikoliv s jeho – či jejím – advokátem.“

„Pokud si to opravdu přejete,“ oznámil jí Mason. „Jenže předtím byste musela mluvit s někým jiným.“

„A s kým, smím-li se zeptat?“

„S policií.“

„Zdá se, že vůz už mám v pořádku. O několik bloků níž je hotel. V přízemí je pisárna a tam bychom mohli být sami. Zastavím se tam. Když si přejete, můžete jet za mnou.“

„Souhlasím,“ řekl Mason. „Ale nesnažte se mi s tím svým sportovním vozem ujet. Takový manévr by se skutečně nevyplatil.“

Utkvěla na něm pohledem: „Až mě lépe poznáte, pane Masone – pokud k tomu vůbec dojde – přesvědčíte se, že se nikdy neuchyluji k nějakým laciným fintám a trikům. Když se dám do boje, bojuji čestně. Když vám dám slovo, pak to slovo také dodržím. Samosebou doufám, že umíte jezdit aspoň tak dobře, abyste nemusel čekat, až pro vás dopravní strážník uvolní křižovatku.“

Otočila se, vrátila se k čerpadláři, podepsala účtenku, kterou jí předložil, nasedla do vozu a obratně se zařadila mezi projíždějící auta. Mason ji sledoval, dokud nezabočila na parkoviště hotelu. Postavil tam také svůj vůz, prošel hotelovou halou a vstoupil do pisárny.

Mason si pomyslel, že slovo „dlouhý“ by tu ženu dobře charakterizovalo. Měla dlouhé nohy, v uších se jí třpytily dlouhé, oválné náušnice a nyní dlouhými, štíhlými prsty nasadila cigaretu do dlouhé špičky ze slonoviny.

Advokát se posadil na židli vedle ní.

Žena si advokáta s úsměvem prohlížela.

„Cestou jsem se převelice snažila najít nějakou záminku, jak se vyhnout vašim dotazům,“ řekla. „Ovšem nic kloudného mě nenapadlo. Nevím, zda vaše poznámka o otiscích prstů a policejním záznamu je míněna vážně, anebo zda na mě něco hrajete. Jenže vaše tvrzení se mi asi nepodaří vyvrátit. Povězte mi otevřeně, co ode mne chcete.“

„Chtěl bych vědět, jak to bylo s pojistnou náhradou za ty šperky.“

Vtáhla kouř z cigarety, zvolna vyfoukla obláček a potom řekla: „Dobrá. Tehdy jsem se jmenovala Ann Duncanová. Toužila jsem vyniknout nad průměr, nebýt tuctová. Hledala jsem zaměstnání, ale všude čekala jen ta obyčejná kancelářská dřina. Nějaký čas jsem vydržela, ale pořád to nešlo. Byla jsem velice přitažlivá a moji zaměstnavatelé se nehodlali spokojit jenom s průměrnou prací, co jsem jim odváděla.

Po matce jsem zdědila starobylé šperky, nádherné ukázky umělecké práce, které byly pojištěny na značnou částku.

Potřebovala jsem se ukázat, potřebovala jsem se pěkně oblékat, chodit do společnosti, abych upoutala pozornost. Byla jsem ochotna riskovat. Došla jsem k názoru, že pokud se mi podaří seznámit se s patřičnými lidmi, čeká mě lepší budoucnost – aspoň bude konec s chmurnými výhledy zakládat v jednom kuse obchodní dopisy a občas si zajít na večeři se svým šéfem, který si předtím přichystal pro svou manželku známou průhlednou výmluvu, že se zdrží, poněvadž má neodkladnou obchodní schůzku.“

„A co se stalo pak?“

„Zachovala jsem se jako nemožný diletant. Místo toho, abych navštívila nějaké klenotnictví, těšící se dobré pověsti, dala si tam odhadnout šperky a uzavřela pak obchodní transakci, obrátila jsem se na zastavárnu.“

„Pokračujte.“

„Domnívala jsem se, že si vypůjčím peníze a za nějakou dobu potom ty šperky zase vyplatím. Měla jsem za to, že se mi podaří tu půjčku mezitím výhodně investovat.“

„Ano, a co se stalo potom?“ pobídl ji Mason.

„Bydlela jsem u skoupé tetičky, která do všeho strkala nos. Neměla bych to říkat, protože teta už je nebožka. Ale musela jsem jí prostě vysvětlit, kam se šperky ztratily, a proto jsem jí namluvila, že byly ukradeny. Načež jsem ty šperky zastavila.“

„A vaše teta ohlásila krádež na policii?“

„Ano. Tady jsem se strefila vedle.“

„Chtěla jste, aby tu krádež ohlásila?“

„Kdepak, co vás napadá!“

„A co bylo dál?“

„Na všechny ty nepříjemné otázky jsem nebyla vůbec přichystána. Šperky byly pojištěny a tetička naléhala, abych uplatnila nároky na pojistnou náhradu. Sehnala patřičný formulář, vyplnila jej a já to pak musela podepsat. Policie vyšetřovala a pojišťovna vyšetřovala. Potom mi byla vyplacena pojistná náhrada. Nechtěla jsem ty peníze, ale musela jsem je vzít, aby se tetička nedopídila pravdy. Dala jsem ty peníze stranou a ani jsem se jich nedotkla.

Pak jsem tetě namluvila, že jsem pozvána na návštěvu k známým. Za peníze, které jsem dostala v zastavárně, jsem si pořídila pár elegantních toalet a odjela jsem do Phoenixu v Arizoně. Ubytovala jsem se v jednom z těch luxusních horských hotelů, protože jen tam jsem mohla doufat, že se seznámím s lidmi, kteří mě zajímají.“

„Co bylo potom?“ otázal se Mason.

„Potom policie našla šperky v zastavárně. Zprvu se domnívali, že našli odcizenou věc, ale podle popisu osoby, která ty šperky zastavila, si snadno spočetli, že… bylo to prostě příšerné!“

„Pokračujte,“ řekl Mason. „Co se stalo?“

„Mezitím jsem se seznámila s jedním úctyhodným pánem. Byl to advokát, vdovec. Nevím ovšem, jestli by mě nepustil k vodě, nebýt toho, že jsem se dostala do maléru. Byl to právník a obrátila jsem se na něho o pomoc. Nejdřív se tvářil odměřeně a pochybovačně, ale když vyslechl můj příběh, projevil pochopení. Zajímal se o mě, pomohl dát věci do pořádku, uvedl mě do společnosti.

Vzpomínám na ty tři měsíce jako na nejbáječnější dobu svého života. Lidé mě rádi viděli. Zjistila jsem, že je hodně pravdy na úsloví, že šaty dělají člověka.

Seznámila jsem se s mužem, který se do mne na první pohled zamiloval. Necítila jsem k němu žádnou hlubokou náklonnost, jenomže on měl peníze. Potřeboval mě. Postrádal sebejistotu, pořád se choval děsně opatrnicky. Provdala jsem se za něj a pokusila se upevnit jeho já, aby se nebál vypořádat se s problémy a občas i trochu riskovat. Myslím, že se mi to moc nepovedlo. Zprvu se choval slibně, bylo vidět, že nabývá sebejistoty, ale potom se najednou dostal do úzkých, vrátily se jeho dřívější komplexy a vzal si život. A paradoxní na tom je, že ten boj, do kterého se pustil, vlastně vyhrál. Příznivá zpráva přišla hodinu poté, co si prostřelil hlavu. Velice mě to zarmoutilo. Měla jsem být s ním. Jenomže v době, kdy se to stalo, jsem seděla v kadeřnictví. Ve stavu duševní deprese stiskl spoušť revolveru. Jeho lékař mi později řekl, že můj manžel trpěl trýznivým pocitem méněcennosti s chorobným střídáním mánie a melancholie a že jeho choroba měla typický průběh. Ujistil mě, že jsem pomohla manželovi prodloužit život tím, že jsem mu poskytla pocit jistoty. V afektu, který se může dostavit znenadání, si nemocní často sáhnou na život.

Zdědila jsem po manželovi značné jmění a kromě toho byl také pojištěn na život. Byla jsem teď zámožná a pohybovala jsem se ve společenské vrstvě podle svého přání. Seznámila jsem se se Stewartem Bedfordem.

Stewart Bedford mě fascinoval. Je o dvacet let starší než já. Vím, co to znamená. Je značný rozdíl mezi dvaatřiceti a dvaapadesáti. Je veliký rozdíl mezi dvaačtyřiceti a dvaašedesáti a veskrze tragický rozdíl je mezi dvaapadesáti a dvaasedmdesáti. Můžete si to vypočítat matematicky přesně, ale výsledek vás neuspokojí, ať už to vezmete z kteréhokoli konce. Stewart Bedford mě uviděl a přál si mě mít. Zatoužil po mně asi tak jako sběratel, který musí získat do své galerie obraz, který se mu zalíbil a na němž visí celým svým srdcem.

Přivolila jsem k sňatku. Přišla jsem na to, že se mnou chce honosit před svými přáteli – tito jeho přátelé náležejí k nejvznešenějším společenským kruhům.

S něčím podobným jsem nepočítala, ale vynasnažila jsem se žít v souhlase s naší vzájemnou úmluvou.

A pak se najednou vynořila ta věc.“

„Jaká věc?“

„Můj policejní záznam.“

„Jak se to stalo?“

„Binney Denham.“

„Vydíral vás?“

„Samosebou, že mě vydíral. Bylo to příšerné. Nemohla jsem připustit, aby se rozneslo, že manželka Stewarta Bedforda se pyšní tím, že byla zatčena pro pojišťovací podvod.“

„Co se stalo potom?“

„Binney Denham je snad vůbec nejzáludnější člověk, s nímž jsem se v životě setkala. Vůbec se v něm nevyznám. Předstírá, že pracuje pro nějakého umíněného a chamtivého chlapa. Jenomže v té estrádě vystupuje pouze on sám. Občas Binney někoho najme, aby za něj vyřídil nějakou drobnost, ale ti lidé vůbec netuší, oč vlastně jde.

Před týdnem mě konečně přestalo bavit dávat se takhle vysávat. Řekla jsem Binneymu, aby šel k čertu. Střihla jsem mu facku a řekla mu, že jestli se ještě pokusí ze mne vymáčknout jeden jediný cent, obrátím se na policii. A věřte mi, myslela jsem to doopravdy. Chci přece žít vlastním životem, a ne skrývat se někde ve stínu a v koutku kvůli Binneymu Denhamovi.“

„Řekla jste o tom manželovi?“ otázal se Mason.

„Ne. Abyste všechno dobře pochopil, pane Masone, musíte se dovědět ještě pár podrobností.“

„Co například?“

„Předtím, než si mě můj manžel vzal, měl pletky se svou sekretářkou – oddaným, věrným děvčetem jménem Elsa Griffinová.“

„On vám to pověděl?“

„Proboha, to ne!“

„A jak jste na to přišla?“

„Odhadla jsem situaci dříve, než jsem se k něčemu zavázala. Potřebovala jsem mít jistotu, že všechno už skončilo.“

„A bylo tomu tak?“

„Ano, alespoň z jeho strany.“

„A co ona?“

„V každém případě měla zlomené srdce. Rozhodla jsem se tedy, že si ho vezmu.“

„Věděl váš manžel, že víte o těch jeho pletkách se sekretářkou?“

„Nebuďte naivní. Nenechala jsem si koukat do karet.“

„Dala jste se vydírat, ale nakonec jste řekla dost?“ otázal se Mason.

Přikývla.

„A co jste pověděla svému manželovi?“

„Nic, pane Masone. Měla jsem pocit, že je víc než pravděpodobné, že Binney mě přestane obtěžovat, když se doví, že jsem se pevně odhodlala nezaplatit mu už ani cent. Když se to tak vezme, takový vyděrač nemůže zpeněžit svou informaci tím, že ji rozšíří na veřejnosti.“

„V dnešní době to jde docela snadno,“ odvětil Mason. „Vycházejí různé plátky, které tyhle věci otiskují.“

„Myslela jsem na to. Ale Binneymu Denhamovi jsem řekla, že jestli se tahle věc někdy vynese ven, opravdu se nebudu ohlížet na nic, a že mám dost důkazů o tom, že mě vydíral a že ho určitě pošlou za mříže.“

„A co se stalo potom?“

Na okamžik odvrátila oči a pak pravila: „Doufám, že tím je to všechno u konce.“

Mason zavrtěl hlavou.

„Vy myslíte, že… že zašel za Stewartem?“

„Jak jste na něco takového přišla?“

„Já… já nevím. Předevčírem večer zazvonil telefon. Stewart se choval velice podivně. Odešel nahoru do své pracovny, aby si tam telefon vzal. Jakmile můj manžel převzal hovor na druhém aparátu, stolník měl sluchátko zavěsit, jenže stolník musel kvůli něčemu odejít do kuchyně. Náhodou jsem šla kolem a viděla, že sluchátko leží na stolku, a slyšela jsem z něj vycházet nezřetelné zvuky. Zvedla jsem telefon, ale hovor skončil právě ve chvíli, kdy jsem sluchátko zavěšovala. Zdálo se mi, že poznávám kňučivý, omluvný hlas Binneyho Denhama. Slova jsem nepostřehla, jen ten tón hlasu. A potom jsem si řekla, že mám patrně moc živou fantazii. Hodlala jsem se na ten rozhovor zeptat manžela, ale nakonec jsem si to rozmyslela.“

Mason řekl: „Obávám se, že se nalézáte ve velmi nepříjemné situaci, paní Bedfordová.“

„Nebylo by to poprvé,“ odvětila nevzrušeně. „Můžete mi povědět, co tím máte na mysli?“

„Zajisté, povím vám to. Stále vám hrozilo, že vaše tajemství vyjde najevo. Tomu vyděrači jste zaplatila pár tisíc dolarů. Potom jste si náhle dodala odvahu…“

„Řekněme spíše, že mi už bylo všechno jedno.“

„Na to právě narážím,“ podotkl Mason. „Musím vám sdělit, že Binney Denham se včerejšího večera stal obětí vraždy, spáchané v motelu Staylonger.“

V očích se jí objevil jakýsi těžko definovatelný výraz. V obličeji se jí nepohnul ani sval.

„Znají pachatele?“ otázala se.

„Zatím ne.“

„Mají nějakou stopu?“

Mason se na ni pátravě zahleděl: „Včera večer, asi v době, kdy k vraždě došlo, uviděl vedoucí motelu vycházet z bungalovu dvanáct nějakou ženu, která tam slídila. Její popis se na vás dokonale hodí.“

Usmála se. „Mám za to, že by se mohl hodit i na tucet jiných žen. Všechny popisy bývají hodně obecné.“

Mason odvětil: „Vedoucí motelu vás velice výstižně popsal. Uvedl několik vašich osobitých charakteristik.“

Zavrtěla hlavou.

„A navíc,“ pokračoval Mason, „v tom pokoji čísla dvanáct se našly otisky prstů, které nesporně jsou vaše.“

„To není možné.“

„Jsou to vaše otisky. Před chvílí jsem vám je ukazoval.“

„A policie o tom ví, že je máte?“

„Ne, neví to.“

„Říkám vám, pane Masone, že jsem tam nebyla.“

Mason neodpověděl.

„Poskytl jste už často právní pomoc mému manželovi, viďte?“

„Několikrát.“

„Dají se otisky prstů nějak falšovat nebo napodobit?“

„Snad ano. Ovšem daktyloskopičtí znalci tvrdí, že to nejde.“

„Otisky, o nichž jste se zmínil, se vyskytují v tom pokoji?“

„Teď už ne. Byly tam však nalezeny a sejmuty.“

„A co dál?“

„Potom byly všechny otisky v tom pokoji zahlazeny.“

„Někdo vás oklamal, pane Masone. Nemohou to být moje otisky. Zakládá se to na omylu.“

„Všechno si musíme dobře ujasnit,“ poznamenal Mason. „Sledovala jste Binneyho Denhama, když včera večer do motelu jel?“

„Pane Masone, proč probůh bych měla Binneyho Denhama sledovat do nějakého motelu?“

„Protože váš manžel v tom motelu byl a Binneymu Denhamovi platil výkupné ve výši dvaceti tisíc dolarů.“

Stiskla rty. Její tvář měla kamenný výraz.

„Takže jste opravdu Binneyho nesledovala?“

„Radši bych se viděla v hrobě, než bych dovolila, aby ten hnusný, odporný vyděrač Stewartovi vyhrožoval. Já… já bych ho…“

„Právě takto bude policie uvažovat,“ skočil jí do řeči Mason. „Hledají motiv činu.“

„Důvod, proč jsem chtěla Binneyho Denhama zabít?“

„Ano.“

„Znovu vám opakuji, že jsem nebyla v motelu! Celý večer jsem seděla doma a čekala na Stewarta. Máte mylné informace. Ani on v tom motelu nebyl. Zdržel se na jakési otravné obchodní poradě, kde se projednávala tak delikátní finanční transakce, že se neodvážil ani na okamžik odejít z místnosti, aby mi zavolal. Víte určitě, že Binney Denham je mrtev?“

„Vím to nade vši pochybnost,“ odvětil Mason.

Nechala si to projít hlavou, potom vstala. „Lhala bych vám a chovala se jako pokrytec, pane Masone, kdybych řekla, že cítím nějakou lítost. Vůbec ne. Ale jeho smrtí dojde k určitým komplikacím.

Policie začne prošetřovat Binneyho minulost a nezbytně musí zjistit, že se zabýval vydíráním. Vynasnaží se opatřit si seznam jeho obětí, aby našli mezi nimi někoho, kdo měl osobní motiv k tomu, aby ho odstranil. Jakožto advokát, který poskytuje mému manželovi právní pomoc ve věcech obchodních, byste se měl postarat o to, aby se policie o tom, čím mě Binney držel v šachu, nic nedověděla. Stewart je potěšen, když si se mnou může vyjít do společnosti a… no, ani nevím, jak vám to mám vysvětlit. Řekla bych, že takové pocity má asi majitel čistokrevného psa, který mu vyhraje první cenu na výstavě. Všichni ostatní majitelé psů mu závidí a žárlí na něj. Stewartovi dělá radost, když mě může zahrnout šaty, šperky, služebnictvem, poskytnout mi všemožný přepych – načež pozve na návštěvu své přátele, aby si mě prohlédli. Stewarta považují za velice šťastného manžela, který udělal terno, a on je na výsost spokojen.“

„A vy to nesete nelibě, ale nedáváte to najevo?“ otázal se Mason.

Otočila se k němu a zadívala se mu přímo do očí. „Pane Perry Masone, jste na velkém omylu. Mně to velice vyhovuje. A jakožto Stewartův právní zástupce budete muset najít vhodný způsob, abyste ho uchránil před skandálem, který by ho mohl zničit. Musíte najít nějakou cestu, jak zajistit, aby se o tajemství mé minulosti nikdo nedověděl.“

„Myslíte si o mně, že jsem kouzelník?“ zeptal se Mason.

„To si myslí můj manžel,“ opáčila. „A jsme ochotni vás podle toho také odměnit – a za to, že prokážete, že otisky prstů jsou podvrženy a že jsem včera v noci nikde nablízku toho motelu nebyla.“

Domluvila, otočila se a odcházela dlouhými plavnými kroky. Uzavřela rozhovor definitivně, důstojně a takovým způsobem, že zůstala naprostou paní situace.

KAPITOLA DESÁTÁ

Perry Mason zabočil na parkoviště před budovu, kde měl kancelář. Hlídač, který ho obvykle zdravil nedbalým gestem, na něj vzrušeně mával.

Mason prudce zabrzdil. Hlídač k němu přiběhl: „Mám pro vás vzkaz, pane Masone.“

Mason převzal lístek, na němž stálo: „Hledá vás policie. Della.“

Chvíli přemítal, potom zajel vozem na své vyhrazené místo, zastavil. Vešel do vstupní haly.

Odkudsi se pojednou objevil urostlý muž. „Masone, pojedu s vámi. Máte něco proti tomu?“

„Ne ne, poručík Tragg z kriminálky,“ zvolal Mason. „Přicházíte mě požádat o pomoc?“

„Přijde na to,“ řekl Tragg.

„Na co?“ otázal se Mason.

„Povíme si to u vás v kanceláři.“

Ve výtahu oba muži mlčeli. Mason vystoupil první, prošel kolem dveří své kanceláře, u dalších dveří s nápisem „Soukromý vchod“ se zastavil, odemkl a vstoupil.

„Šéfe, shání se po vás policie…,“ spustila Della Streetová, ale když zpozorovala Tragga, dokončila větu jen táhlým: „Och!“

Poručík s přehnanou zdvořilostí řekl: „Dobré jitro, slečno Streetová,“ ale pak zlobně zvýšil hlas: „Odkud jste se dověděla, že policie shání pana Masona?“‚

„Někde jsem to slyšela. Nebo je to nějaké hrozné tajemství?“ namítla Della.

„Podle všeho ne,“ řekl Tragg a pohodlně se uvelebil v křesle.

Mason se posadil za psací stůl a nabídl Traggovi cigaretu. Poručík si vzal, Mason mu cigaretu připálil a sám si také zapálil.

Poručík Tragg, statný a vysoký jako jeho protějšek, patří mezi moderní, dokonale profesionálně vyškolené policisty, kteří vykonávají rádi své povolání, zatímco jeho kolega seržant Holcomb, jenž se nikdy netajil svým nepřátelstvím k Perrymu Masonovi, je naopak zase ukázkou staré školy – agresivní policista s nevybíravými metodami. Mason a Tragg se vždy vzájemně respektovali a chovali k sobě sympatie.

„Motel Staylonger,“ pravil poručík Tragg a zadíval se na Masona.

Perry Mason povytáhl obočí.

„Říká vám to něco?“

„Má hezké jméno,“ řekl Mason.

„Sám jste v něm někdy byl?“

Advokát zavrtěl hlavou.

„Bydlel v něm některý váš klient?“

„To vám nepovím,“ odvětil Mason. „Mám hromadu klientů a domnívám se, že mnozí z nich v nějakém motelu občas přenocují. Je věru pohodlné mít vůz a zavazadla po ruce…“

„Nemusíte jim dělat reklamu,“ přerušil ho Tragg. „Včera večer byla v motelu Staylonger spáchána vražda.“

„Opravdu?“ otázal se Mason. „Znáte jméno oběti?“

„Byl to muž. Jmenuje se Binney Denham a má dost pestrou minulost.“

„Nějaký můj klient?“ zeptal se Mason.

„Doufám, že jím nebyl.“

„Ale jakou to potom má spojitost se mnou?“

„Zdá se, že tu nějaká bude.“

„Můžete mi prozradit něco víc?“

„Povím vám něco z toho, co jsme zatím zjistili,“ řekl Tragg. „Do motelu Staylonger přijel včera odpoledne muž, jenž vypadal jako úspěšný obchodník. Byl štíhlé postavy, měl na sobě dokonale střižený oblek, tmavé, na spáncích místy prošedivělé vlasy a sebevědomé vystupování. Bylo mu něco přes padesát. Doprovázela ho pěkně rostlá blondýnka, které mohlo být asi pětadvacet.“

„Ale, ale!“ poznamenal Mason.

Tragg se zakřenil. „No právě! V historii motelů takových ojedinělých případů najdeme nepřehledné množství. A teď dobře poslouchejte. Ten muž chtěl dvoják – ještě prý přijedou nějací známí. Ale když dostal dva bungalovy propojené dveřmi, umístil blondýnu v šestnáctce a sám se ubytoval v patnáctce.

Přijeli autem z půjčovny. Ti dva si dali drink, potom odjeli ven, pak se zas vrátili do motelu a večer ta blondýna odjela vozem – sama.

Kolem jedenácté v noci volala na policii neznámá žena. Pravila, že v bungalovu číslo šestnáct v motelu Staylonger došlo k vraždě. Okamžitě nato zavěsila.“

„A nic víc?“ zeptal se Mason.

„Nic víc,“ odpověděl Tragg. „Není to zajímavé?“

„Co na tom shledáváte zajímavého?“

„Ani dobře nevím,“ řekl Tragg. „Když se však nad tím zamyslíte, vypadá to trochu divně. Proč ta žena oznámila, že došlo k vraždě?“

„Protože usoudila, že by se o této skutečnosti měla dovědět policie,“ odvětil Mason.

„A proč tedy neuvedla své jméno a adresu?“

„Protože si asi nepřála být do věci zapletena.“

„Je překvapující, že oba jsme došli k shodným závěrům,“ řekl Tragg. „Já jsem ve svých úvahách ovšem dospěl o krůček dál.“

„Ano?“

„Když nějaká žena nechce být do případu tohoto druhu namočena, tak prostě neoznámí nic. Ale když to udělá, pokud jedná v dobré víře, obvykle uvede také své jméno a bydliště. Ovšem pokud se předtím neporadila s nějakým chytrým advokátem, který jí řekl: ‚Vaší povinností je ohlásit vraždu na policii, ale žádný zákon vás nenutí, abyste zůstala u aparátu, dokud také neřeknete své jméno a bydliště‘; no, prostě, začal jsem o věci přemýšlet.“

„To máte ve zvyku,“ odpověděl Mason.

„Snažím se, abych z toho zvyku nevyšel,“ odvětil Tragg.

„Patrně máte ještě něco na srdci?“ otázal se Mason.

„Zajisté. Zajeli jsme do motelu Staylonger jen tak pro jistotu. Dostáváme hodně vymyšlených udání a falešných hlášení, víte, jak to chodí. Tentokrát byla informace pravdivá. Ten chlápek ležel na podlaze s průstřelem v zádech. Úspěšný obchodník a jeho blond křehotinka zmizeli stejně jako auto z půjčovny.

Blondýna odjela vozem. Ten muž pak zašel za bungalov a prolezl plotem z ostnatého drátu. Zřejmě měl velice naspěch, protože si přitom roztrhl oblek.“

Mason kývl. „Takže moc stop nezbylo?“

„Nedělejte si zbytečné starosti,“ odpověděl Tragg. „Vodítek máme habaděj. Například číslo toho automobilu. Zjistili jsme, že byl z půjčovny. Vůz jsme prohlédli a získali pár docela hezkých otisků prstů.“

„Ach tak,“ poznamenal Mason.

„Zavolali jsme do půjčovny aut, že si pro ten vůz přijedeme, aby se ho nikdo zatím nedotýkal. Za chvíli nám telefonoval majitel firmy, že do kanceláře přišla nějaká žena, chtěla vědět, jaké vozy mají k dispozici, a řekla, že hledá vůz jistého typu. Prohlédla si všechna auta, co tam stála, potom si to rozmyslela a odešla. V ruce měla papírek s nějakým číslem. Zdálo se, že ji zajímá určitý vůz.“

„Řekla který?“ zeptal se Mason.

„Ne, to neříkala.“

Mason se usmál. „Majitel půjčovny aut patrně oplývá bujnou fantazií.“

„Možná,“ řekl Tragg. „Ale ženino chování v něm vzbudilo podezření. Třeba myslel, že si chce vypůjčit zrovna ten vůz, který jsme zabavili. Když žena vyšla, sledoval ji a spatřil, že o kus dál nastoupila do vozu. Za jeho volantem seděl muž. Majitel půjčovny si poznávací značku vozu zapsal.“

„Velmi chytré,“ podotkl Mason.

„Ten vůz patří Drakeově detektivní kanceláři.“

„Už jste s Paulem mluvil?“ zeptal se Mason.

„Zatím ne,“ odpověděl Tragg. „Ale snad si s ním pohovořím později. Drakeova detektivní kancelář sídlí ve stejné budově a na stejném poschodí jako vy. Obracíte se výhradně na ni, když potřebujete něco zjistit, a vy a Paul Drake nemáte pouze obchodní styky, ale jste i dobří přátelé.“

„Zajisté,“ odpověděl Mason a oklepal popel z cigarety.

„A proto jsem začal vyzvídat na vlastní pěst,“ řekl Tragg. „Nebylo to úřední vyšetřování, Masone, pouze jsem si chtěl něco ověřit.“

„Chápu,“ odvětil Mason.

„Povšiml jsem si totiž, že když Paul Drake pracuje na důležitém případu, zůstává často přes noc v kanceláři a dole z bistra si objednává hamburgery. Asi bych vám to neměl říkat, Masone, protože kouzelník své triky neprozrazuje, jinak má po efektu.

Prostě dnes ráno jsem zaskočil do bistra na kávu a popovídal si s vedoucím o tom, jak mu šly v noci kšefty. Jeho zaměstnanec sice po noční odešel domů, ale ještě nespal, tak mi ho vedoucí předal k telefonu. Počítal jsem, že zas Drakeovi poslal nahoru obvyklý půltucet kousků, ale štěstí mi náramně přálo. Dověděl jsem se, že i vy a vaše sekretářka jste byli v kanceláři přes noc a objednali jste si hamburgery a kávu.“

„To má člověk z toho, když se spolehne, že mu jídlo donesou. Měl jsem si pro ně skočit sám,“ pravil Mason zamyšleně.

„Anebo pro ně poslat slečnu Streetovou,“ usmál se Tragg na Dellu Streetovou.

„A co z toho plyne? Spočítal jste si to a zjistil, že dvakrát devět dělá osmnáct,“ odpověděl Mason.

„Zatím jsem si nic nespočítal,“ řekl Tragg. „Zatím jsem vám řekl několik faktů, avšak žádné závěry jsem z nich nevyvodil.

Něco vám řeknu, Masone. Binney Denham se zabýval vydíráním. Zatím nemáme ještě všechny informace pohromadě. Vedl sice účetní záznamy, ale používal kódu, který teprve musíme rozluštit. Máme otisky z auta z půjčovny. Máme špačky cigaret, co jsme našli v popelníku na stole bungalovu. A pak ještě máme pár jiných vodítek, o nichž zatím pomlčím.

Takže jestli máte nějakého klienta, kterého Binney Denham vydíral, a jestli se ten váš klient rozhodl s vyděračem skoncovat jediným způsobem, jaký se u pijavic tohoto typu osvědčuje, pak policie vám vyjde vstříc do té míry, jak to dovolují dané okolnosti – za předpokladu, že nám trochu také pomůžete. Například nevíme, jakou hraje v tomto případě roli ona svůdná blondýna. Nevíme ještě pár jiných věcí. Hodně věcí ještě nevíme, ale postupně všechny objasníme.

Solidní a chytrý advokát s klientem, který se dostal do téhle bryndy, by s policií spolupracoval, a tím by si vylepšil také vyhlídky u státního zástupce. Bylo by to rozhodně rozumnější než mlčet jako ryba.“

„Mluvíte jeho jménem?“ otázal se Mason.

Tragg udusil cigaretu v popelníku. „Teď jste mě chytil na hruškách. Mluvit jeho jménem nemůžu.“

„Náš státní zástupce mě má asi stejně rád jako mor,“ poznamenal Mason.

„To vím,“ připustil Tragg.

„Myslím proto, že chytrý advokát bude za daných okolností,“ řekl Mason, „vynášet své karty velice opatrně.“

„Stejně jsem k vám pro každý případ zaskočil,“ řekl Tragg. „Trochu si popovídat. Vy mi asi nemáte co říct, Masone?“

Advokát zavrtěl hlavou.

„Držte se při zdi,“ varoval ho Tragg. „Někteří moji kolegové vás nemají zrovna moc v lásce. Dávám vám přátelskou výstrahu, to je všechno.“

„Případ bude vyšetřovat seržant Holcomb?“ zeptal se Mason.

„Seržant Holcomb už vyšetřování případu převzal.“

„Tak vida,“ odvětil Mason.

Tragg se zvedl, uhladil si sako, vzal si klobouk a usmál se na Dellu Streetovou. „Někdy se opravdu chováte příliš nápadně, slečno Streetová,“ řekl.

„Doopravdy?“ zeptala se Della Streetová.

Tragg kývl. „Pořád koukáte na ten soukromý telefon na rohu Masonova psacího stolu. Zřejmě chcete zavolat Paula Drakea, jakmile za sebou zavřu dveře. Říkal jsem vám, že jsem zaskočil jen na přátelskou návštěvu. Nemám v úmyslu zajít do Drakeovy kanceláře, až odsud půjdu, a nehodlám s ním hovořit – zatím ještě ne.

Byl bych velice rád, aby se nepřihodilo nic, co by vašemu zaměstnavateli znemožnilo vykonávat jeho povolání, poněvadž by pak nemohl už podepisovat vaše výplatní šeky. Já osobně také radši jednám s chytrými lidmi než s těmi různými pokoutníky, kteří své klienty navádějí ke křivému svědectví.

Přišel jsem k vám na krátkou společenskou návštěvu a snad vám pomůže, abyste neudělali něco nepředloženého, když vám řeknu, že musím podat hlášení o tom, co jsem zjistil dole v bistru, totiž že časně zrána posílali do Masonovy kanceláře nějaké chlebíčky a kávu.

Nemyslím si, že osoby, které se v noci podepsaly do knihy návštěv u výtahu, byly natolik pošetilé, že uvedly svá pravá jména. Ale samozřejmě si to ověříme a získáme jejich popisy. A vůbec nebudu překvapen, jestli popis muže a ženy, co vás v noci navštívili, se budou shodovat s popisy hostů bungalovu patnáct a šestnáct v motelu Staylonger. A samozřejmě náš znalec písma porovná mužův podpis v knize hostí v motelu s knihou návštěvníků, kterou vede zřízenec u výtahu pro ty, co vstoupí do budovy po pracovní době.

Ale teď opravdu už musím jít. Mám poradu se svým horlivým zástupcem seržantem Holcombem. O tom, že jsem u vás byl, se mu ovšem nebudu zmiňovat.“

Tragg vyšel z kanceláře.

„Čert to vem!“ zabručel Mason. „Člověk si myslí, že je bůhvíjak prohnaný, a pak očividné věci přehlédne.“

„Poručík Tragg?“ otázala se Della Streetová.

„Kdepak Tragg,“ řekl Mason. „Mluvím o sobě. Velice se nám to hodilo, že z bistra poslali ty hamburgery – a teď se to zase náramně hodí policii. Napříště si na tuhle past musíme dát pozor.“

„Díky poručíku Traggovi,“ řekla.

„Díky našemu respektovanému protivníkovi, který už asi co nevidět připraví našemu klientovi pár horkých chvilek,“ pravil Mason.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Mason pečlivě zavřel dveře vedoucí do jeho soukromé kanceláře, naklonil se k Delle Streetové a řekl tiše: „Teď si zajděte někam na kávu, Dello.“

„A co dál?“

„Přesvědčíte se, jestli nikdo nesleduje číslo, které vytáčíte. Zavoláte Stewartu Bedfordovi a povíte mu, že mi nesmí v žádném případě telefonovat, že mu občas sám odněkud z budky zavolám a že policie ví, že se o případ zajímám a mou kancelář patrně hlídá.“

Della Streetová přikývla.

„Od této chvíle,“ pokračoval Mason, „musíme být hrozně opatrní. Poručík Tragg ví, že Paul Drake na tomhle případu pracuje. A Tragg je protivník velice nebezpečný – je inteligentní, schopný a vytrvalý.

Zabavili ten automobil z půjčovny a našli v něm otisky prstů. Nevědí, komu ty otisky patří, ale jestli se dostanou Bedfordovi na stopu, vezmou otisky prstů jemu a hned získají důkaz, že on tím autem jel.“

„A co paní Bedfordová? Neměl byste jejímu manželovi říct, co vám sdělila?“ zeptala se Della Streetová.

„Proč bych mu to měl říkat?“

„Zastupujete ho.“

„Jsem jeho advokát,“ odvětil Mason. „Mám povinnost hájit jeho zájmy.“

„Ale jeho manželka je do toho zapletená. Neměl by se o tom dovědět?“

„Do čeho je zapletená?“

„Přece byla v motelu. A motiv? Šéfe, víte stejně dobře jako já, že tam šla, poněvadž se dověděla, že Denham jejího muže zmáčkl a nehodlala to tolerovat. Mohla tomu zabránit pouze jediným způsobem.“

„Vy si myslíte, že ho zabila?“

„Proč ne?“

Mason našpulil rty.

„Nu, co si myslíte?“ naléhala Della.

„V případech, jako je tento, dobře nevíme, jak jsou karty rozloženy, a když se to konečně dovíme, bývá obvykle pozdě na to, abychom mohli klienta chránit. Právě v tomto případě klienta chráním.“

„Pouze jednoho klienta?“

„Ano, jednoho. Stewarta G. Bedforda.“

„Nejste mu však povinen říct… jak se to s jeho manželkou má doopravdy?“

Mason zavrtěl hlavou. „Jsem advokát. Za určitá rozhodnutí, jak dál postupovat, nesu odpovědnost. Bedford je do své ženy zamilovaný. Je velice pravděpodobné, že ji má mnohem radši než ona jeho. Když si Bedforda brala, učinila to podle všeho proto, že tak uzavřela výhodnou obchodní dohodu. Ale pro něho představoval sňatek stoprocentní romantickou investici do nového životního stylu.“

„Co z toho plyne?“ otázala se.

„Kdybych se Bedfordovi zmínil, že jeho žena byla v motelu a že proto upadla v podezření, Bedford si začne počínat jako hrdina. Bude chtít všechnu vinu vzít na sebe, pokud se bude domnívat, že by z toho činu mohla být obviněna jeho žena.

Jsem na tom asi stejně jako lékař, který ošetřuje pacienta. Také mu neprozradí všechno, co ví. Předepíše mu léky a snaží se, aby mu dal léky správné a účinné, které pacientovi opravdu pomohou.“

Della Streetová chvíli přemítala a potom řekla: „Myslíte, že policie Bedforda vypátrá ještě během dneška?“

„Patrně ano,“ odvětil Mason. „Je to pouze otázka času. Bedford je snadno zranitelný. Předně nakoupil hromadu cestovních šeků, které podepsal a vyděračům předal. Oni potom šeky proměnili na peníze, takže zůstala stopa, kterou Tragg jistě najde. A pak tu máme lístek, co dal Bedford číšníkovi. Měl volat Elsu Griffinovou a uvést jméno motelu. Bedford se na ten vzkaz sice nepodepsal, ale číšník si patrně vzpomene, že jméno toho podniku stálo na lístku, co mu předal jeden host.“

„Domníváte se, že číšník si ten lístek nechal?“

„Možné to je,“ odvětil Mason. „Byla v něm zabalena dvacetidolarovka a takové spropitné se nedává každý den.

Nezbývá nám než čekat, jak se bude vyvíjet situace. Snad Paul Drake sežene o Denhamovi další informace a možná že najde i tu blondýnu.“

„Tak dobře,“ řekla Della Streetová, „teď si zaskočím na kávu a zavolám panu Bedfordovi.“

„Jak se cítíte, Dello?“

„Když můžu do sebe lít kávu, neklíží se mi víčka.“

„Jděte hned po obědě domů a vyspěte se.“

„A co vy?“

„Já ještě vydržím. Ale asi také půjdu domů dřív, stejně musíme zatím jen čekat. Doufám, že Drake najde něco dřív, než Tragg našeho klienta vypátrá. Dejte si kávu, Dello, a pak jděte domů a lehněte si. Zavolám vám, kdyby se něco dělo.“

„Ráda tu počkám ještě nějakou hodinku. Jděte si odpočinout, já zůstanu v kanceláři a zavolám vás.“

Mason se podíval na hodinky. „Tak počkáme do oběda, Dello. Jestli Drake do té doby s něčím novým nepřijde, v poledne to tady zavřeme. V Drakeově kanceláři nechám vzkaz, kde mě stihne.“

„Jsem pro,“ řekla Della Streetová. „A teď jdu zavolat Bedfordovi.“

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Mason se zastavil v kanceláři Paula Drakea.

„Vypadáš normálně,“ oslovil Mason detektiva.

„A neměl bych?“

„Celou noc jsi byl vzhůru.“

„Už jsem si na to zvykl. Zato ty vypadáš jako mátoha.“

„Já na to zvyklý nejsem. Co víš nového?“

„Nestojí to za moc. Policejní pátrání se už rozjelo, a tak to nemáme snadné.“

„Binney Denham,“ poznamenal Perry Mason. „Ta jeho blonďatá přítelkyně.“

„Co je s ní?“

„Potřebuju ji sehnat.“

„Tu shání kdekdo – policie, reportéři a teď ty.“

„Znáš její popis?“

„Podle policie je jí dvacet pět až dvacet sedm let, je trochu silnější postavy, sto šedesát centimetrů vysoká, útlý pas, široké boky a kyprá ňadra.“

„Co našli v tom voze z půjčovny, Paule?“

„To se neví. Policie si to nechává pro sebe. Sejmuli tam nějaké otisky.“

„A pokud jde o ty bungalovy v motelu?“

„Tam našli také otisky.“

„Paule, dám ti tip. Policie ví, že na tomhle případu pracuješ.“

„Byl by to zázrak, kdyby se to nedověděla. Když sháníš informace, to se neudrží v tajnosti. A policii jistě také došlo, že v tom se mnou jedeš i ty?“

Mason kývl.

„Odhalili tvého klienta?“ otázal se Drake a ostražitě Masona pozoroval.

„Zatím ne.“

„Buď opatrný. Dostanou ho.“

„Je to otázka času,“ přiznal Mason. „Proto bych tu blondýnu potřeboval najít dřív než oni.“

„Pak ovšem mi musíš dát nějaké informace navíc,“ řekl Drake. „Jinak nemám nejmenší šanci, Perry. Policie má rozsáhlý aparát, stojí za ní zákon a má k dispozici obrovský archiv trestaných osob. Vůbec se jim nemůžu rovnat.“

„Něco vím,“ zamyslel se Mason.

„Ven s tím!“

„Příjmení bývají falešná, ale iniciály obvykle souhlasí,“ vysvětloval Mason. „Můj klient říkal, že dívka se mu představila jako Geraldina Corningová. Měla novou cestovní kabelu a kufřík s vyraženými zlatými iniciálami – G. C.“

„Myslíš, že neuvedla pravé jméno?“

„Pochybuji o tom,“ odvětil Mason. „Něco mi ovšem říká, že iniciály neměnila. Příjmení nás teď nemusí zajímat, ale dívčí jména, která začínají na G. Mohl bys zkusit nejdřív Glorii nebo Grace.“

„Blondýnek, co se jmenují Gloria nebo Grace, běhá po ulicích dvanáct do tuctu,“ odvětil Drake.

„To vím, jenže tahle dívka se stýkala s jistým typem lidí.“

„Víš, jak pochodíš, když se začneš ptát na dívky, co se stýkaj s tímhle druhem lidí?“ zeptal se Drake. „Narážíš na neprostupnou zeď. Najdeš někoho, kdo ti může dát tip, všecko jde jako na drátku a potom jakoby mimochodem poznamenáš: Neznáš náhodou nějakou holku Grace nebo Glorii, jak se honem jmenuje, no ta, co chodila s tím vyděračem Binneym Denhamem? Načež tvého informátora poleje studený pot a sklapne jako zavírací nůž.“

Mason chvíli přemítal. „Paule, to já chápu. Jenomže je opravdu převelice důležité, abychom tu dívku našli. Musíme ji najít. Jistě bude mít někde otevřené konto, které platí její amant nebo…“

„Víš, jak by se mnou zametli, kdybych se pokoušel vyšťourat něco bližšího o otevřených účtech všech vydržovaných blondýnek, co…“

„Na moment zadrž,“ přerušil ho Mason. „Snažím se ti vysvětlit, jak okruh pátrání můžeš omezit. Patrně má otevřený účet v některém salónu krásy. A třeba nechodila s Denhamem, ale s jeho společníkem Harry Elstonem, který měl také klíče od bezpečnostní schránky. Co, jsi o něm zjistil?“

„Ani to nestojí za řeč,“ odvětil Drake. „Elston byl viděn naposledy u toho sejfu, a potom zmizel beze stopy, jako by kámen do vody hodil.“

„Zajímá se o něj policie?“

„To bych řekl! A jak!“

Mason řekl: „Vyděrači a hazardní hráči. Rádi sázejí na dostizích. Zkus to tam. Ta blondýna měla zánovní zavazadla. Třeba si je koupila krátce předtím, zvlášť pro tuhle příležitost.

Teď půjdu domů, abych si trochu zdříml. Byl bych rád, Paule, kdybys pátrání řídil osobně. Snad tu ještě pár hodin vydržíš a potom můžeš jít taky do postele.“

„Co tě nemá! Dokážu to ještě táhnout den a noc,“ odvětil Drake.

Mason vstal. „Ale já ne. Jestliže na něco kápneš, zavolej mi. Musím najít tu blondýnu a promluvit si s ní dřív, než s ní bude mluvit policie. Mám ten dojem, že dnešní odpoledne mi dá pořádně zabrat. A proto potřebuju, aby mi to dobře myslelo, až začne ten tanec.“

„Tak jo,“ odvětil Drake. „Zavolám ti. Nejsem žádný optimista, protože najít tu blondýnu nebude hračka. Mezi vyděrači se už jistě mezitím rozneslo, že mají mlčet jako zařezaní.“

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Mason si dal horkou sprchu, ulehl do postele a okamžitě usnul jako špalek. Zdálo se mu, že spal teprve několik vteřin, když ho vyburcovalo dotěrné vyzvánění telefonu.

Podařilo se mu nahmatat sluchátko a mátožně zamumlal: „Haló!“

Uslyšel energický, věcný hlas Paula Drakea: „Začal tanec, Perry. Hoď sebou!“

„Co se děje?“ otázal se Mason.

„Policie zjistila, že Denham včera inkasoval cestovní šeky. Celou kupu cestovních šeků, které nesou podpis Stewarta G. Bedforda. Protože je známou osobností, policie si nejprve všechno důkladně ověřila, aby neprovedla nějakou botu.

Opatřili si Bedfordovu fotografii, kterou předložili Morrisonu Bremsovi, vedoucímu motelu Staylonger. Brems si sice není stoprocentně jist, ale na té fotce poznal muže, který včera s tou blondýnou přijel do motelu a zapsal se v knize hostí.

Policie dále…“

„Někoho zatkli?“ přerušil ho Mason.

„Ne.“

„Předvedli ho k výslechu?“

„Ještě ne. Jedou k němu do kanceláře a…“

Mason řekl: „Už pádím.“

Rychle se oblékl, pročísl si vlasy, vyběhl z bytu, sjel výtahem, nasedl do auta a ujížděl k Bedfordově kanceláři.

Přijel pozdě.

V Bedfordově kanceláři zastihl Mason seržanta Holcomba, uniformovaného policistu a detektiva v civilu.

Nějaký zavalitý muž se zlatými zuby se trpělivě držel v pozadí.

„Dobrý den,“ řekl Mason. „Co vás sem přivádí?“

„Jdete pozdě,“ ušklíbl se na něj seržant Holcomb.

„Bedforde, co se tu děje?“ otázal se Mason.

„Ti pánové se domnívají, že jsem byl v motelu s jakousi blondýnou. Také říkali něco o vydírání a vraždě, takže…“

„A slušně jsme vás požádali o otisky prstů, ale vy s námi odmítáte hovořit,“ řekl seržant Holcomb. „Masone, neporadíte svému klientovi, aby si dal vzít otisky?“

„Nutit ho nemůžete,“ vysvětloval Mason. „Jestli chcete mít jeho otisky, museli byste ho nejdřív vzít do vazby.“

„Víte dobře, že to můžeme udělat.“

„A pak vás čeká žaloba pro omezování osobní svobody,“ odvětil Mason. „Nic mi nezpůsobí takovou radost než slyšet, jak jste byl odsouzen k náhradě škody.“

Seržant Holcomb se otočil k obtloustlému muži. „Je to ten chlápek?“

„Snad kdybych ho viděl s kloboukem…“

Seržant Holcomb odkráčel k věšáku, sebral klobouk a narazil jej Bedfordovi na hlavu. „Podívejte se na něj.“

Muž si chvíli Bedforda zkoumavě prohlížel. „Teď ho poznávám,“ řekl.

Seržant Holcomb se obrátil na detektiva: „Dejte se do toho.“

Detektiv vyndal z kapsy kožené pouzdro s několika zkumavkami naplněnými prášky různých barev a štětečkem z velbloudí srsti. Potom opatrně vzal ze stolu popelník a jeho povrch poprášil.

„To nesmíte,“ řekl Mason.

„Zkuste mu v tom zabránit,“ odvětil Holcomb. „Jenom to zkuste. Neznám nikoho, komu bych raději jednu vrazil než vám. Zjišťujeme stopy a zajišťujeme je. Zkuste nám to nějak překazit.“

Holcomb se otočil k Bedfordovi: „Vybral jste dvacet tisíc dolarů v cestovních šecích. K čemu jste je potřeboval?“

„Neodpovídejte,“ poradil mu Mason, „dokud se k vám nebudou chovat s patřičnou úctou a vážností, kterou si muž ve vašem postavení zasluhuje. Neodpovídejte ani, když se vás zeptají, kolik je hodin.“

„Všechny šeky byly během necelých dvanácti hodin předloženy k výplatě,“ pokračoval seržant Holcomb. „Můžete mi to vysvětlit?“

Bedford neodpověděl.

„Třeba jste zaplatil výkupné partě vyděračů. Provedli to mazaně. Nechtěli od vás bankovky, protože ty mohly být nějak poznačené nebo jejich čísla zaznamenaná, a proto si vymysleli tenhle způsob; že za šeky si vyberou peníze sami.“

„Čímž na sebe upozorní, viďte?“ poznamenal Mason sarkasticky.

„Nemluvte hlouposti,“ řekl Holcomb. „Cestovní šeky vyinkasovali tak šikovně, že bychom nikdy nepřišli na to, že mají spojitost s Binneym Denhamem. Vůbec bychom se o tom ani nedověděli, kdyby nebyl Denham zavražděn.“

Kriminalistický technik si prohlížel lupou několik vyvolaných otisků. Pojednou vzhlédl a pohlédl na seržanta.

„Co jsi našel?“ zeptal se Holcomb.

„Dokonalý otisk malíčku. Shoduje se s otiskem malíčku, který…“

„Nic víc mu neříkej,“ přerušil ho seržant Holcomb. „Mně to stačí. Bedforde, vemte si své věci. Musím vás zadržet.“

„Z čeho je obviněn?“ zeptal se Mason.

„Je podezřelý z vraždy,“ odvětil Holcomb.

„Vyšetřovat můžete, jak dlouho chcete, anebo musíte vyslýchaného obvinit z vraždy a zatknout, ale nemůžete na něj uvalit vazbu pro pouhé podezření.“

Holcomb se zazubil. „Jen si poslužte, pane obhájce ve věcech trestních. Obstarejte si habeas corpus, ale dokud s ním nepřijdete, Bedford zůstane v našem opatrování. Vezmeme mu otisky prstů. A jestli myslíte, že na nás můžete podat žalobu pro omezování osobní svobody, aniž přihlížíte k důkazům, které zatím máme, pak jste opravdu větší ňouma, než za jakého jsem vás dosud považoval.

Bedforde, tak jdeme. Zaplatíte za taxík, anebo mám objednat antona?“

„Zaplaťte za taxík,“ odvětil Mason, „a nečiňte žádnou výpověď, leda v přítomnosti svého právního zástupce.“

„Nic proti tomu,“ pravil seržant Holcomb. „Postačí mi asi hodinka k tomu, abych si všechny potřebné důkazy opatřil. Jestli do té doby přijdete s habeas corpus, pak jste opravdu zázrak!“

Stewart G. Bedford se vztyčil v plné výši a řekl: „Pánové, hodlám učinit výpověď.“

„Zadržte!“ zvolal Mason. „Nečiňte zatím žádné prohlášení.“

Bedford si ho změřil chladným, rozhodným pohledem. „Masone,“ řekl, „jste můj právní poradce. Ale nebudete mi radit v otázkách morální odpovědnosti.“

„Říkal jsem vám, abyste mlčel!“ řekl Mason zlostně.

Seržant Holcomb dychtivě pohlédl na Bedforda.

„Jste ve své kanceláři. Přejete-li si, aby Mason odešel, my ho odsud vyvedeme.“

„To nechci,“ řekl Bedford. „Pánové, chci vám pouze oznámit, že jsem včera v motelu Staylonger opravdu byl.“

„Tohle se mi zamlouvá už víc,“ odvětil seržant a posadil se do křesla. „Pokračujte.“

„Bedforde,“ pravil Mason, „vy si snad myslíte, že jednáte správně…“

„Mládenci, vyhoďte ho z kanceláře, jestli bude vyrušovat,“ řekl seržant Holcomb. „Pokračujte, Bedforde. Ulehčíte svému svědomí, když se nám svěříte.“

„Vydíral mě chlap, který si říkal Binney Denham,“ řekl Bedford. „Dopustil jsem se v minulosti jedné nerozvážnosti a doufal jsem, že nikdy nevyjde na světlo. Jenomže Denham to nějak vypátral.“

„A co to bylo?“ zeptal se seržant Holcomb.

Mason se chystal něco říct, ale včas se zarazil.

„Přejel jsem člověka a potom ujel,“ pokračoval Bedford. „Stalo se to před šesti lety. Vypil jsem pár skleniček. Byla temná, deštivá noc. Ve skutečnosti jsem tu nehodu nezavinil, byl jsem naprosto střízlivý. Nějaká postarší žena oblečená v tmavých šatech přecházela přes ulici. Spatřil jsem ji teprve ze vzdálenosti několika kroků. Okamžitě jsem pochopil, že jí není pomoci, protože jsem do ní narazil tak prudce, že byla odmrštěna na vozovku.“

„Kde se to stalo?“ zeptal se seržant Holcomb.

„Na ulici Figueroa, před šesti lety. Ta žena se jmenovala Sara Biggsová. V policejních záznamech se jistě najdou další podrobnosti.

Zmínil jsem se, že jsem předtím vypil pár skleniček. Velmi dobře vím, co snesu, a nikdy neusednu za volant, když cítím, že jsem pil. Těch pár koktajlů, co jsem si dal, nic neznamenalo. Ovšem věděl jsem, že v mém dechu by se našly stopy alkoholu. Věděl jsem, že té ženě už není pomoci. Nikde poblíž nebylo vidět jediné auto. Nezastavil jsem a jel dál.

Dal jsem si práci a sledoval zprávy v novinách. Žena byla na místě mrtvá. Pánové, říkám vám, že to byla její vina. Přecházela v temné deštivé noci vozovku mezi křižovatkami. Bůhví proč to dělala. Stála na neosvětlené vozovce, to je všechno. Jak jsem se potom dověděl, ta žena byla už starší a měla na sobě černé šaty. Ve chvíli, kdy se nehoda stala, jsem to všechno nevěděl. Věděl jsem pouze to, že jsem si dal pár skleniček, že jsem někoho porazil autem a že to chodec zavinil sám. A také jsem věděl, že kdybych dýchal do balónku, svalili by vinu na mne.“

„Tak dobře,“ pravil seržant Holcomb. „Porazil jste autem nějakou ženu, ta zemřela a vy jste z místa nehody ujel. Denham se o tom dověděl. Je to tak?“

„To souhlasí.“

„A co udělal?“

„Počkal nějakou dobu, než mě začal ždímat,“ řekl Bedford. „A najednou se objevil s požadavkem, abych…“

„Kdy se objevil?“ přerušil ho Holcomb.

„Před třemi dny,“ odvětil Bedford.

„A předtím jste o něm neslyšel?“

„Ne. Toho slizkého, ničemného mrňouse jsem tehdy uviděl poprvé. Choval se, jako by se za své jednání stále omlouval, že to sice dělá hrozně nerad, ale že peníze potřebuje no a… prostě, že mu mám dát cestovní šeky v hodnotě dvaceti tisíc dolarů a všechno bude v pořádku.

Potom mi řekl, že budu muset zůstat někde v závětří, dokud nevybere peníze za ty šeky. Tohle mi řekl včera ráno, když přišel s nějakou blondýnou, která si říkala Geraldina Corningová. Venku parkoval vůz. Nevím, jak mohli najít místo k parkování tady před budovou, ale auto stálo před venkovním vchodem u obrubníku. Slečna Corningová mi říkala, kudy mám jet, a teprve když se přesvědčila, že nás nikdo nesleduje, navrhla, abych vybral nějaký slušný motel, kde se ubytujeme.“

„Ten motel jste vybral vy, anebo jej vybrala ona?“ otázal se seržant Holcomb.

„Já.“

„A co dál?“

„Uviděl jsem firemní štít motelu Staylonger. Navrhl jsem, že bychom tam mohli zastavit. Souhlasila. Zaplatil jsem výkupné za jednu nerozvážnost a neměl jsem moc chuti, abych si to s vyděrači zase rozlil, protože jsem měl pletky s jistou ženou. Vedoucímu motelu, panu Bremsovi – tomu pánovi, co tady stojí a který potvrdil mou totožnost – jsem řekl, že ještě čekáme společnost a že proto potřebuji bungalovy dva. Odpověděl, že bych měl počkat, až přijedou také oni a ten druhý bungalov si najmou. Řekl jsem mu, že si beru oba bungalovy a že za ně zaplatím.“

„A co se stalo pak?“

„Slečnu Corningovou jsem ubytoval v jednom pokoji a sám jsem si vzal druhý. Spojovací dveře mezi nimi zůstaly otevřené. Snažil jsem se vydržet o samotě, ale nakonec jsem se přece jen začal nudit. Hráli jsme karty. Nalili jsme si drink. Potom jsme si vyjeli. Zastavili jsme v restauraci a pochutnali si na velice dobrém obědě. Když jsme se vrátili, dali jsme si zase skleničku. Ale do whisky někdo musel něco dát. Usnul jsem. A vůbec nevím, co se potom stalo.“

„Dobrá,“ odvětil seržant Holcomb. „Zatím vám to jde dobře. A teď byste nám měl něco říct o tom revolveru.“

„To vám povím,“ odvětil Bedford. „Jaktěživ mě nikdo nevydíral. Dopálilo mě, že teď musím jednat pod nátlakem a… V pracovně jsem měl revolver. Vzal jsem jej a dal do aktovky.“

„Pokračujte,“ řekl Holcomb.

„Opakuji vám, že v tom druhém drinku bylo něco přimícháno.“

„Kolik bylo hodin?“

„Bylo to odpoledne.“

„Ve tři? Ve čtyři?“

„Spíš ve čtyři. Nemůžu vám to přesně říct. Bylo ještě denní světlo.“

„Jak víte, že whisky nebyla v pořádku?“

„To jsem poznal. Nikdy neusnu během dne. Ale jakmile jsem si dal ten drink, všechno se mi začalo míhat před očima a viděl jsem dvojitě. Pokoušel jsem se zvednout, ale nešlo to. Klesl jsem znovu na postel a usnul jsem.“

„Tu drogu dala do whisky vaše společnice?“ zeptal se seržant Holcomb.

„Já spíš myslím, že za naší nepřítomnosti někdo vešel do pokoje a do láhve, z které jsme si nalévali, drogu dal,“ řekl Bedford. „Slečna Corningová pocítila ty příznaky jako první. Usnula v křesle, zatímco já byl vzhůru. Pokud si dobře vzpomínám, mluvili jsme spolu, ale ona neodpověděla, protože ji přemohl spánek.“

„Tyhle kejkle se někdy dělají,“ poznamenal Holcomb. „Holka nápoj omámí, potom předstírá, že spí, a nikdo ji potom nepodezírá, že v tom měla prsty. Obehraný trik.“

„Já jej neznám,“ odvětil Bedford. „Říkám vám prostě jen to, co vím.“

„Dobrá,“ řekl seržant Holcomb. „Jak došlo k tomu, že jste použil revolver? Počítám, že se najednou objevil ten chlápek a…“

„Já jsem z toho revolveru vůbec nevystřelil,“ ohradil se Bedford. „Zbraň zůstala v aktovce. Když jsem se potom někdy večer probudil – venku už byla tma – byl revolver pryč.“

„A co jste udělal potom?“ otázal se seržant skepticky.

„Ve vedlejším pokoji jsem našel ležet mrtvolu Binneyho Denhama. Zmocnila se mě panika. Vzal jsem klobouk a aktovku, obešel jsem bungalov a prolezl plotem z ostnatého drátu…“

„Při tom jste si roztrhl oblek, že?“ zeptal se Holcomb.

„Ano, chytil jsem se o nohavici.“

„A co se stalo pak?“

„Došel jsem po louce k silnici.“

„A potom?“

„Povedlo se mi zastavit auto, které mě odvezlo do města,“ řekl Bedford. „Pánové, myslím, že jsem vás obeznámil s celou situací.“

„Byl Denham zastřelen vaším revolverem?“ zeptal se Holcomb.

„Jak to mám vědět?“ řekl Bedford. „Pánové, pověděl jsem vám všechno, co vím. Nejsem zvyklý, že někdo pochybuje o mých slovech. Nemůžete mě zastrašit křížovými výslechy. Řekl jsem vám čistou pravdu.“

„Co jste udělal s tím revolverem?“ otázal se seržant Holcomb. „Koukejte se Bedforde, když jste nám už řekl tolik, klidně nám nalejte čistého vína. Ten chlap byl vyděrač. Ždímal vás. Hodně toho mluví ve váš prospěch. Věděl jste, že jakmile jednou začnete platit, nikdy se nedoplatíte. Použil jste jediné možnosti, jak se s vyděračem vypořádat, takže nám klidně můžete říct, co jste udělal s revolverem.“

„Řekl jsem vám pravdu,“ pravil Bedford.

„Tůdle!“ vybuchl seržant Holcomb. „Nemyslete si, že vaší povídačce uvěříme. Proč jste bral s sebou revolver, když jste ho neměl v úmyslu použít?“

„Říkal jsem vám, že to sám dobře nevím. Myslím, že jsem se domníval, že toho muže zastraším, když mu řeknu, že jsem mu zaplatil jednou provždy a že víc ode mne už neuvidí ani cent. Měl jsem jakousi mlhavou představu, že když mu ukážu revolver a pohrozím mu, že jestli se mě znovu pokusí zmáčknout, že si to s ním vyřídím, patrně mě už nebude víc obtěžovat. Pánové, opravdu nevím. Neudělal jsem si žádný přesný plán. Jednal jsem z náhlého popudu, protože…“

„Jo, jo, já vím,“ řekl seržant Holcomb. „Všechno vím. A proto s pravdou ven! Copak jste udělal s revolverem potom, když jste vystřelil? Povězte nám to a pak bude mít vaše dušička pokoj.“

Bedford zavrtěl hlavou. „Všechno, co vím, jsem vám pověděl. Někdo ten revolver vzal z mé aktovky, zatímco jsem spal.“

Holcomb pohlédl na detektiva a Bedfordovi řekl: „Jak chcete. Pohovoříte si o tom se státním zástupcem. Taxík platíte vy.“

Holcomb se otočil k Masonovi: „Vy a váš habeas corpus,“ řekl. „S tímhle případem jste pohořel. Jak se vám váš klient zamlouvá teď, chytrý pane?“

Mason odvětil: „Mějte rozum. Jestli Bedford chtěl Denhama zastřelit, pročpak to neudělal předtím, než mu vyplatil dvacet tisíc, aby si ušetřil velké peníze?“

Seržant Holcomb se na okamžik zachmuřil a potom řekl: „Poněvadž k tomu dříve neměl příležitost. Stejně je mazaný. Stálo mu za to obětovat dvacet papírů, abyste měl před porotou o čem mluvit.

To je váš problém, Masone, a státní zástupce vám jistě dá příležitost, abyste se jej před soudem pokusil vyřešit. Rád si vás vyposlechnu.

Pojďte, Bedforde. Vyjedem si někam, odkud vás ani Perry Mason nedostane ven. Vaše výpověď mi k tomu úplně stačí. Zavolejte taxík. Masona necháme tady.“

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Mason, utahaný jako kotě, vešel do předpokoje Drakeovy detektivní kanceláře.

„Drake odešel domů?“ zeptal se dívky v telefonní centrále.

Zavrtěla hlavou a ukázala ke dveřím do dlouhé, úzké chodby. „Ještě je tady. Myslím, že si šel odpočinout. Je v sedmičce, tam, kde je gauč.“

„Nakouknu dovnitř, a jestli spí, nebudu ho rušit,“ řekl Mason. „Děje se něco? Něco nového?“

„Občas přijde nějaké hlášení, ale nic důležitého. Pokouší se najít blondýnu, o níž jste mu říkal. Mám příkaz ho zavolat, kdybychom se něco o ní dověděli.“

„Díky,“ řekl Mason. „Přikradu se ke dveřím jako myška, ale nebudu ho budit.“

Mason po špičkách prošel kolem několika kukaní a tiše otevřel dveře číslo sedm.

V malé místnosti byl stůl, dvě židle a gauč. Na něm ležel Paul Drake a pochrupoval.

Mason otálel na prahu, chvíli spáče pozoroval a potom dveře zase zavřel.

Jen co sundal ruku z kliky, uvnitř se rozřinčel telefon. Mason otevřel znovu dveře.

Paul Drake se posadil na gauči, rozespale uchopil sluchátko a řekl: „Haló… jo… Co je?…“ Vtom spatřil Masona a kývl.

Mason viděl, jak Drake pojednou oživl. Probral se, jako by mu někdo vchrstl do tváře džbán ledové vody. „Moment,“ řekl. „Nadiktuj mi adresu… Ano, jak se jmenuje?… Fajn. Už to mám.“

Načmáral si pár slov do bloku, potom řekl do telefonu: „Dávej dobrý pozor na ten barák, a kdyby vyšla ven, tak se na ni zavěs. Hned tam jedu… čekej mě za čtvrt hodinky… Fajn, nashle.“

Zavěsil sluchátko. „Perry, tak jsme ji našli.“

„Koho jste našli?“

„Geraldinu Corningovou přece.“

„Víš to jistě?“

„Jmenuje se Grace Comptonová. Zapsal jsem si její adresu. Měl jsi pravdu s těmi iniciálami.“

„Jak jste na ni přišli, Paule?“

„Cestou ti to povím,“ odvětil Drake. „Pojď, jdeme.“

Prohrábl si rukou vlasy, vzal si klobouk a utíkal po chodbě. Mason se mu držel těsně v patách.

„Pojedem mým vozem nebo tvým?“ zeptal se Mason ve výtahu.

„To je jedno,“ odpověděl Drake.

„Tak mým,“ řekl Mason. „Můžeš mluvit, zatímco já budu řídit.“

Mason a detektiv spěchali k advokátovu vozu. Oba nasedli a Drake spustil ještě dřív, než vyjeli z parkoviště.

„Měli jsme záchytný bod – tu půjčovnu aut. Pět mých lidí pročesávalo všechny prodejny koženého zboží v blízkém okolí. Konečně jeden z nich našel muže, který si vzpomněl, že prodal zavazadla, na která vyrazili iniciály G. C, nějaké světlovlasé ženě, jejíž vzhled odpovídá danému popisu. Ta žena platila šekem podepsaným Grace Comptonová. Prodavač si pamatoval dokonce banku. To ostatní už byla hračka. Bydlí v moderním činžovním domě a podle hlášky, co jsem dostal, je doma.“

„Výborně, Paule,“ řekl Mason. „Odvedl jsi dobrou práci.“

„Samosebou, že to může být falešná stopa. Její popis je dost všeobecný a může se hodit na tucet jiných blondýnek. A některá z nich si mohla taky kupovat novou cestovní kabelu a kufřík.“

„S tím musíme počítat,“ řekl Mason. „Ale mám takový dojem, že to bude ona.“

„A teď doleva,“ poznamenal Drake.

Mason zabočil doleva, a když projel kolem tří domovních bloků, zahnul zase doprava, jak mu Drake poradil.

„Někde tady zaparkuj,“ řekl detektiv.

Mason zastavil vůz na volném prostranství u obrubníku. Advokát s detektivem vystoupili a kráčeli ke vchodu okázalého moderního činžáku.

Muž sedící v autě, které stálo opodál, škrtl sirkou a zapálil si cigaretu. Drake řekl: „To je můj člověk. Chceš s ním mluvit?“

„Je to třeba?“

„Ne. Škrtnutí sirkou znamená, že sledovaná žena z domu nevyšla.“

Mason prohlížel seznam nájemníků a zjistil, že Grace Comptonová bydlí v čísle 231.

„Co uděláme, Paule?“ zeptal se Mason a ukázal na zamčené vnější dveře. „Zazvoníme, nebo si s tím poradíš?“

Drake si prohlédl zámek dveří, zamumlal: „To je hračka,“ vyndal z kapsy klíč a vsunul jej do zámku. Ten klapl a dveře se otevřely.

„Půjdeme pěšky,“ podotkl Mason.

Vystoupili po schodech do druhého patra a kráčeli chodbou, až došli ke dveřím s číslem 231.

„Přejímáš velení,“ řekl Drake. „Buď jsme se strefili do černého, anebo jsme šlápli vedle. Známe pouze její popis.“

„Riskneme to,“ odvětil Mason.

Stiskl tlačítko zvonku. Jednou dlouze, dvakrát krátce a ještě jednou dlouze.

Slyšeli, jak se na druhé straně dveří ozvaly kroky, a potom se dveře otevřely. Blondýna v nankinových kalhotech překvapeně zvolala: „Proboha! Vy…,“ zarazila se, když viděla dva muže.

„Slečna Comptonová?“ otázal se Masen.

Podívala se na něj nevraživě. „Co chcete?“ zeptala se.

„Potřebujeme si s vámi promluvit,“ řekl Mason.

„Kdo jste?“

„Toto je Paul Drake, detektiv.“

„S tímhle si na mě nepřijdete. Já…“

„A já jsem Perry Mason, advokát.“

„Dobrá, a má být?“

„Víte něco o motelu Staylonger, slečno Comptonová?“

„Jasně,“ spustila. „Byla jsem tam. Byla jsem tam s jedním slavným filmovým hercem. Nepřál si, aby o tom někdo věděl. Zakoukala jsem se do něj a teď ho budu žalovat o výživné pro naše ještě nenarozené dítě. Jak jste se to dověděl?“

„Nebyla jste v něm včera ve společnosti pana Stewarta G. Bedforda?“

Pátravě si ho měřila. „Tak jo, jestli mě chcete zašít, tak to udělejte. A jestli ne, tak tady nezaclánějte.“

„Nepřišli jsme vás sebrat. Potřebuje od vás nějaké informace dřív, než se je doví policie.“

„A proto jste si přivedl detektiva?“

„Soukromého.“

„Ach tak. A chtěl byste vědět, co jsem dělala včera. To je skutečně nádherné! Neráčil byste vejít a přijmout místo? Jistě si dáte drink a…“

„Znala jste Binneyho Denhama?“

„Denham? Denham?“ opakovala a zavrtěla hlavou. „To jméno mi nic neříká. Měla bych ho znát?“

„Ovšem, jestli moje domněnka je správná a vy jste tou ženou, která si včera se Stewartem Bedfordem pronajala bungalov číslo patnáct a šestnáct v motelu Staylonger.“

„Ach, pane Masone, jak jen takhle můžete mluvit!“ pronesla. „Jaktěživa nejdu do motelu bez gardedámy!“

„V pokoji, kde jste bydlela,“ pokračoval Mason, „byla nalezena mrtvola muže. Byl to Binney Denham a osudná střela byla vypálena z revolveru ráže osmatřicet a…“

Ucouvla o krok, zbledla jako stěna a vyděšeně vykulila oči. Otevřela rty, jako by se chystala vykřiknout, ale rychle si ústa zakryla dlaní.

Mason kývl na Paula Drakea a oba muži se protlačili do bytu. Advokát za sebou zavřel dveře, posadil se v pokoji do křesla, zapálil si cigaretu a řekl: „Paule, někam si sedni,“ jako by mu byt patřil.

Dívka na ně několik vteřin vyděšeně zírala. Nakonec se zeptala:

„To se o… opravdu stalo?“

„Zavolejte si na policii,“ odvětil Mason. „Oni vám to povědí.“

„Proč bych se měla obracet na policii?“

„Proč vlastně? Stejně se tady můžou každou chvíli objevit,“ poznamenal Mason. „Povíte nám, co se stalo?“

Přistoupila ke křeslu a posadila se na krajíček.

„Každou chvíli tu můžou být,“ opakoval Mason.

„Proč se o tento případ zajímáte, pane Masone?“

„Zastupuji Stewarta Bedforda. Policie se domnívá, že mohl snad mít v té vraždě prsty.“

„Páni!“ řekla tlumeně. „Když se to tak vezme, není to vyloučeno.“

„Tak jak to vlastně bylo?“ zeptal se Mason.

„Bylo to vydírání. Žádné detaily nevím, ale Binney mě už párkrát najal, abych mu pomáhala.“

„Jak jste mu pomáhala?“

„Toho hejla jsem prostě někam odvedla, aby nebyl k maní, a dávala jsem na něj pozor, dokud Binney nevyinkasoval celé výkupné. Pak mi dal Binney echo, že je všecko v suchu a že toho chlapa můžu pustit domů.“

„Proč jste to dělali?“

„No, aby si to ten člověk nerozmyslel v poslední chvíli. A museli jsme taky mít jistotu, že na nás nepoštval nějaké privátní fízly.“

„A jak jste to zaonačila?“

„Snažila jsem se ty muže přivést na jiné myšlenky.“

„Jaké kupříkladu?“

„Chcete, abych vám to řekla po lopatě?“

„A jak to bylo s Bedfordem?“

„Pokoušela jsem se, aby přišel na jiné myšlenky… byla to ovšem pěkná fuška. Je zamilovaný do své ženy. Snažila jsem se vzbudit jeho zájem, ale interesoval se o mě zrovna tak jako o kus ledu, co spadl do kuchyňského dřezu. Nakonec jsme se přeci jen nějak spřátelili. Nebylo to opravdu nic jiného než kamarádství. Mně se ten člověk líbí.

V tu chvíli jsem se rozhodla, že toho oškubávání kavek jednou provždy nechám. Když jsem poznala, jak velice Bedford svou ženu miluje… no, ještě nejsem tak stará, abych to nemohla zkusit taky. Možná že se mi naskytne podobná životní šance a najdu muže, který mě bude mít tak rád jako on svou ženu. Jenže ve společnosti, v níž jsem se pohybovala, bych jaktěživa neměla šanci se s někým takovým setkat.“

„A co dál?“

„No, a potom,“ řekla, „nás kdosi oba podfoukl.“

„Jak se to stalo?“

„Vyšla jsem ven. Láhev whisky zůstala stát na stole. Někdo do ní namíchal drogu. Vrátili jsme se a dali si drink. Vůbec jsem netušila, že jsem omámená, napadlo mě to teprve, když jsem se probudila někdy po setmění. Bedford ještě pořád spal. Vypil aspoň dvakrát tolik whisky co já. Sáhla jsem mu na zápěstí. Měl pravidelný, silný tep, a tak jsem si řekla, že mu nehrozí nebezpečí. Chvíli jsem se totiž domnívala, že nám tam někdo dal chloralhydrát, a ten může být nebezpečný, ale počítám, že to byl asi jen nějaký barbiturát.“

„A co pak?“

„Osprchovala jsem se a převlékla do jiných šatů. Věděla jsem, že už nebudu muset dlouho čekat. V bankách už bylo zavřeno a Binney by se měl každou chvíli objevit.“

„A objevil se?“

„Ano.“

„A co vám řekl?“

„Říkal, že všechno klaplo a že můžeme odejít.“

„A co bylo dál?“

„Vyčetla jsem mu, že do whisky namíchal drogu, ale Binney to popřel. Byla jsem navztekaná. Podezírala jsem ho, že mi už delší dobu nedůvěřuje. Ale stejně jsem se namíchla. Řekla jsem mu, že až příště bude zas něco mít, ať se mnou nepočítá a najde si na tuhle práci nějakou jinou holku. Slovo dalo slovo. Řekla jsem mu, že Bedford spí. Snažili jsme se ho probudit, ale to se nám nepodařilo. Trochu se nadzvedl, ale hned zase mu hlava padla na polštář.

Nezbývalo než čekat, až přestane droga účinkovat a on se probere sám od sebe. Měla jsem vztek na Binneyho, jenže Bedfordovi to nepomohlo.

Nemělo ani smysl, abych v motelu zůstávala. Bedford měl u sebe peníze, mohl si vzít taxík a odjet domů. Přišpendlila jsem mu na rukáv saka lístek, že je všechno v pořádku a že může jít. Potom jsem nasedla do auta.“

„Kde byl Binney Denham?“

„Denham? Ve svém voze.“

„A co jste učinila pak?“

„Odjela jsem a vůz vrátila do půjčovny. Jako vždycky v takových případech už předem počítáme s tím, že záloha propadne. Auto zaparkuju na dvoře firmy, vystoupím a jdu jako směrem ke kanceláři, jenže nejdu dovnitř a kráčím dál. Oni najdou vůz s klíčky. Záloha dělá padesát dolarů, ale účet za den dělá maximálně jedenáct dolarů. Nějakou dobu čekají, jestli se někdo ozve, aby mu vrátili peníze, ale když se nic neděje, účetní případ zlikviduje a ty peníze, co zbyly, si strčí do kapsy. A tím je to vyřízeno.“

„Binney zůstal v motelu?“

„Ne, vyjížděli jsme odtamtud prakticky ve stejnou chvíli.“

„Takže někde cestou otočil vůz a vrátil se zpátky?“

„Vypadá to tak. Stál tam jeho vůz?“

Mason zavrtěl hlavou. „Myslím, že ne. Jak vypadal?“

„Takový nějaký starší model chevroletu,“ odvětila. „Binney si vybíral nenápadná, tuctová auta, jakých si nikdo nepovšimne.“

„Měl nějaký důvod, aby se do motelu vracel?“

„O žádném nevím. Měl přece ty peníze.“

„Nechtěl si s Bedfordem o něčem promluvit?“

„O čem? Ty prachy od něj už dostal. A co jiného by ještě mohl chtít?“

Mason se zamyslel. „Nějaký důvod musel mít. Vrátil se k Bedfordovi. Nezapomněl něco – nějakou věc, která by mu mohla později přitížit?“

„Binney? Kdepak!“

„Víte, kvůli čemu ho vydíral?“

„S tímhle se mi Binney nikdy nesvěřoval.“

„Jaké jméno jste uvedla?“

„Geraldina Corningová. Svůj pseudonym v zaměstnání.“

„Chystáte se někam odjet?“ zeptal se Mason a ukázal na zbrusu nová zavazadla stojící vedle šatníku.

„Třeba si někam vyjedu.“

„Vyděláváte si tolik, aby se vám ta práce vyplatila?“

„Kdybych vydělávala stokrát víc, nevyplatí se,“ odpověděla trpce. „Na kolik si ceníte sebeúctu?“

„Takže Bedfordovi pomoct nemůžete?“

„Nemůžu mu pomoct a ani mu nemůžu ublížit. Zaplatil a zachoval se jako džentlas. A tentokrát to byl úlovek – dvacet papírů. Všechno v cestovních šecích.“

„Co jste s nimi učinila?“

„Řekla jsem mu, aby je všechny podepsal, a šeky jsem pak dala do schránky na přístrojové desce auta. Tak to bylo domluveno s Binneym. Vyskytoval se někde poblíž, takže mě viděl, když jsem obálku se šeky do auta dala.

Udělali jsme všechna potřebná opatření, aby nás nikdo nemohl sledovat. Jezdili jsme křížem krážem, dokud jsme neměli stoprocentní jistotu, že se na nás nikdo nenalepil. Pak jsem Bedfordovi řekla, že může vybrat motel, co se mu bude líbit. Tohle mu zas drobet zvedlo sebevědomí a uklidnil se.

Zamkla jsem dveře bungalovu, aby nemohl ven, z budky jsem zavolala Binneymu, oznámila mu, kde jsme, a řekla mu, že šeky jsou podepsány.

Nato jsem ty šeky dala do auta, jak jsme si řekli. Binney je odtud vyzvedl a vyinkasoval je.“

„Víte, jakým způsobem přitom postupoval?“

Zavrtěla hlavou. „Asi má kontakt v nějaké bance nebo co. Víc nevím. Ovšem pochybuji, že by je dal normálně proplatit u pokladny. Provedl to nějak tak, aby nevzbudil podezření.“

„Měl Binney společníka?“

Zavrtěla hlavou.

„Odvolával se přece na jakéhosi Delberta.“

Zasmála se. „Binney byl lišák! Hejlové se na toho vymyšleného Delberta navztekali, nejradši by ho popadli za krk, zatímco k ušlápnutému Binneymu se chovali s jistým porozuměním. Tvářil se jak jelimánek, pořád se omlouval…“

„Takže jediným jeho partnerem jste byla vy?“

„Nebuďte naivní! Kdepak – já byla pouze námezdná síla. Někdy mi strčil pár stovek navíc, ale bylo to jednou za dlouhý čas. Binney byl držgrešle. Vyrazit z toho mrňavého podrazníka nějaké prachy to…,“ zarazila se.

„Jen pokračujte,“ povzbudil ji Mason.

Zavrtěla hlavou.

„Nějak vás podvedl?“

„Hele, koukejte odsud vypadnout! Já jen pořád melu pantem a vykecám i to, co nevím!“

Mason rychle změnil téma rozhovoru.

„Takže jste se rozhodla té práce nechat?“

„Ano. Potom, když jsem hovořila s Bedfordem.“

„Co vás k tomu pohnulo? Co vám říkal Bedford?“

„Ať se propadnu, jestli to vím. Počítám, že mi vlastně nic konkrétního neřekl. Ale nějak na mě zapůsobilo, jak měl rád tu svou ženu a na žádnou jinou se nepodíval. Já byla pro něj vosk. Začala jsem přemýšlet o tom, jak si může žena získat úctu muže jeho charakteru a… páni! Prostě nevím, jak k tomu došlo. Berte to, jako že mě obrátil na víru, když už chcete všecko mít v nějaké škatulce.“

„Máme pouze vaše slovo,“ řekl Mason. „Podmínky pro nějaký podfuk byly přímo ideální. Přiznala jste, že jste se rozhodla té práce nechat. Dejme tomu, že jste Binneymu řekla, že se s ním rozejdete. To mu zrovna nemuselo být po chuti. Přiznala jste se, že jste se s Binneym pokoušeli Bedforda probudit. Určitě jste si prohlídla Bedfordovu aktovku a věděla jste, co v ní je. A potom jste se s Binneym chytili, vy jste ho zezadu zastřelila, sebrala jste dvacet tisíc a odjela z motelu.“

„Fakt, ve vás se hned pozná advokát. Nejradši byste člověka zamotal do těch svých pokroucených paragrafů.“

„Něco se vám na mé verzi nelíbí?“

„Vůbec nic.“

„Co třeba?“

„Řekla jsem vám už, že toho nechám. Řekla jsem vám, že jsem se obrátila na víru. Rozhodla jsem se začít nový život – a pak odkrouhnu nějakého chlápka kvůli dvaceti papírům? Spočítejte si to – tohle přece dobře nejde dohromady!“

„Možná že jste ho byla nucena zabít,“ odvětil Mason a bedlivě ji pozoroval. „Binneymu se nezamlouvalo, že chcete začít nový život. Měl s vámi jiné plány. Došlo k hádce a…“

„Chcete mě do toho navézt, ať to bylo jak to bylo, že? Vy jste advokát. Váš klient má hromady peněz, dobré společenské postavení, politickou prestiž. Kdežto já jsem nicka. Předhodíte mě vlkům, abyste svého klienta zachránil. Jsem hloupá káča, že jsem se vůbec s vámi dala do řeči.“

„Jestliže jste ho zabila v sebeobraně, jsem přesvědčen, že se pan Bedford postará, aby…“

„Vypadněte!“ přerušila ho vztekle.

Mason se zvedl. „Chtěl jsem slyšet vaše vyprávění.“

„Slyšel jste je.“

„Jestliže jste musela skutečně jednat v sebeobraně, značně byste si vylepšila pozici, kdybyste o těchto faktech uvědomila policii. A rovněž byste měla vědět, že prokázaný útěk může být důkazem viny.“

Posměšně poznamenala: „Zajisté máte hromadu problémů, které si potřebujete objasnit, pane Masone. A já mám taky spoustu problémů, nad nimiž se musím zamyslet. Proto vás už nebudu déle zdržovat, a nedovolím, abyste mě zdržoval vy.“

Zvedla se a šla ke dveřím.

Oba muži pomalu sestupovali po schodech.

„Paule, postarej se, aby ji tvůj člověk nespustil z očí. Mám takové tušení, že naše kráska se chystá někam odjet.“

„Máme ji zadržet, kdyby chtěla zdrhnout?“

„Ani nápad. Potřebuji si zjistit, kam má namířeno.“

„Může to dát fušku.“

„Postarej se, aby tvůj agent měl u sebe dost peněz,“ řekl Mason. „Ať nasedne do stejného letadla jako ona. Musím znát cíl její cesty.“

„Dobrá,“ odvětil Drake. „Jdi k vozu. Já zatím promluvím se svým člověkem.“

Mason kráčel k autu. Drake prošel kolem zaparkovaného vozu, kývl hlavou a zašel za roh budovy.

Muž vystoupil z auta a také zamířil za roh. Pár minut s Drakeem hovořil a pak se vrátil zpět do vozu.

Drake nasedl k Masonovi a řekl: „Bude nás o všem průběžně informovat. Té ženě se zavěsí na paty. Ovšem nemá při sobě cestovní pas.“

„Nevadí,“ řekl Mason. „Ona jej patrně nemá taky. Hlavně jestli má tvůj člověk dost peněz.“

„Teď už jo,“ odpověděl Drake.

„Ona nesmí vědět, že ji někdo sleduje, Paule.“

„Můj agent se v tom vyzná. Perry, ty chceš, aby zdrhla?“

Mason svraštil čelo. „Nějak se mi nelíbí ta její upřímnost, Paule. Jasně, budu rád, když uteče. Zastupuji klienta obviněného z vraždy. Z jejího vyprávění jsi mohl poznat, že měla důvody k tomu, aby Binneyho Denhama zabila. A jestli se dá na útěk, můžu proti ní vznést obvinění z vraždy, ledaže by policie předložila pádné důkazy proti Bedfordovi. A proto jí chci povolit uzdu, ať se do ní zamotá… ovšem na druhé straně mi tu něco nehraje. Ten její příběh je opravdu dojímavý.“

„Nesmíš jí skočit na špek, Perry. Ta holka je profesionální podvodnice a umí v tom chodit. Historku ze svého pohnutého života vypravuje tak věrohodně, že se každý posluchač nad ní dá málem do breku. Podle mě Denhama zabila ona. Ani trochu ji nelituj.“

„Toho se obávat nemusíš,“ odvětil Mason. „A jestli vezme nohy na ramena, skoulím to jedna báseň – Stewart Bedford bude určitě osvobozen.“

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Mason seděl naproti Bedfordovi v hovorně věznice.

„Mám za to,“ řekl, „že tu dopravní nehodu jste si připravil předem, abyste chránil dobré jméno své ženy. Obětoval jste se, aby nebyla do věci zavlečena.“

Bedford přikývl.

„Ksakru, pročpak jste mi neřekl, co hodláte podniknout?“

„Obával jsem se, že s tím nebudete souhlasit.“

„Odkud znáte podrobnosti?“ otázal se Mason.

„Ta přejetá žena byla příbuzná jednoho mého zaměstnance,“ odpověděl Bedford. „Lékař jí doporučil operaci, ale ona na ni neměla. Můj zaměstnanec mi osobně nic neřekl, ale postěžoval si Else. Když jsem se to od ní dověděl, přikázal jsem, aby mu byla vyplacena záloha, aby mohl za operaci zaplatit. O měsíc později mu měl být zvýšen plat tak, aby vyplacená záloha mohla být vyrovnána. Jenže ta žena byla dva dny nato sražena autem, když přecházela vozovku. Zřejmě nebyla úplně při smyslech. Viník z místa nehody ujel a policie ho nevypátrala.“

„Nebude mít váš zaměstnanec podezření?“ zeptal se Mason.

„Pochybuji. Mně o tom neřekl, věděla to však Elsa Griffinová. Samosebou, že jsem na to pamatoval. Elsa si tuhle věc vzala na starost.“

„Čili strčil jste hlavu do oprátky,“ řekl Mason.

„Není to tak zlé,“ vysvětloval Bedford. „Pokud jsem vyrozuměl, tento trestní čin se promlčuje po třech letech. Od té dopravní nehody uplynulo už více let. Copak to nechápete, Masone? Potřeboval jsem prostě něco, co by obstálo jako vysvětlení, proč jsem Denhamovi platil za mlčení. Jinak by začali reportéři slídit, aby našli nějaký důvod vydírání, a určitě by začali šťourat v minulosti mé ženy a celá ta ošklivá věc by vyšla najevo.

A takto jsem za sebou zametl stopy a nikoho nenapadne šťárat se v minulosti paní Bedfordové.“

„Doufejme,“ odvětil Mason.

„Poslyšte, Masone. Myslím, že vím, kdo to udělal.“

„Kdo?“

„Vzpomínáte si, že se v tom motelu potloukala nějaká žena, která tam neměla co pohledávat?

Dal jsem si to všechno dohromady. Denham byl vyděrač. A někdo řekl, že unikne z jeho spárů jedině tím, že Denhama sprovodí ze světa. Ovšem podezření nesmělo padnout na pachatele, takže ten někdo počkal, až Denham zmáčkne další oběť, aby potom vyděrače zastřelil. Vymyslel to dobře. Každý bude mít za to, že Denhama odklidila ta druhá oběť.“

„Pokračujte,“ řekl Mason.

„Představuji si to nějak tak, že ta žena Denhama buď sledovala, anebo měla možnost se dovědět, kde se bude Denham vyskytovat. Zjistila si, že má teď v práci mě. Sledovala Denhama do motelu. A když ode mne převzal výkupné, zastřelila ho.“

„Vaším revolverem?“ otázal se Mason suše.

„Ne, počkejte – hned vám to vysvětlím. Říkal jsem vám, že jsem si to všechno sesumíroval.“

„Dobrá,“ odvětil Mason. „Jak to tedy bylo?“

„Je evidentní, že nemohla sledovat Geraldinu Corningovou a mě, když jsme jeli do motelu. Za prvé, Geraldina dávala pořád pozor, abychom nebyli sledováni, a za druhé, já potom vybral motel, když mi řekla, že vzduch je čistý. Řekla, že můžu vybrat motel, který se mi bude líbit a já se rozhodl, že zrovna u tamtoho zastavíme.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „Zatím to má hlavu i patu.“

„Bylo to jinak. Ta žena se dověděla, že se Denham chystá vzít do kleští jinou oběť, a proto se mu přilepila na paty. Denham jel do motelu, aby vyzvedl výkupné. V té chvíli to ta žena ovšem nevěděla. Ale pak Denham odjel, aby si dal šeky proplatit a žena pochopila, že má v práci další oběť.

Denham se vrátil do motelu, aby oznámil Geraldině, že je to vyřízeno. Geraldina odjela a žena konečně našla příležitost udělat, co si předsevzala. Musela se schovat v motelu, venku zůstat nemohla. Proto zkoušela dveře u bungalovů. Elsa nezamkla dveře svého pokoje číslo dvanáct, protože uvnitř neměla žádné cenné věci. Žena vklouzla do dvanáctky a obhlížela situaci. Načež Denhama zastřelila svým revolverem.

Nahlédla vedle, viděla mě ležet na posteli a poznala, že jsem omámen. Na křesle ležela moje aktovka. Žena byla zvědavá, kdo jsem a jak to, že spím, a proto se do aktovky podívala. Našla v ní jmenovku s mou adresou a také revolver. Náramně se jí to hodilo. Zbraň odnesla a někam ji schovala. Věděla, že podezření z vraždy padne na mne.“

„Poslouchám,“ poznamenal Mason.

„A proto musíte dát do pohybu nebe i peklo, abyste tu ženu vypátral,“ praví‘ Bedford. „Až ji najdeme a zmocníme se skutečné vražedné zbraně, balističtí znalci můžou prokázat, že osudný výstřel byl vypálen z jejího revolveru. A pak také zjistíme, kam schovala můj revolver.

Copak nechápete, že to všechno bylo narafičeno? Masone, ta žena, kterou vedoucí motelu viděl u bungalovů číslo dvanáct, je klíčem celému tajemství.

Dověděl jsem se, že jste Elsu vyslal, aby se vrátila do bungalovů a sejmula tam otisky prstů. Vidím, že vám to myslelo stejně jako mně. Elsa mi řekla, že získala několik velmi dobrých otisků prstů té ženy. Na skleněném knoflíku dveří u šatníku, kupříkladu.“

„Převážná část otisků patřila Else,“ podotkl Mason.

„Já vím, já vím,“ opáčil Bedford netrpělivě. „Všechny ale nebyly její. Elsa se šatníku nedotkla. Ty dva otisky na knoflíku dveří určitě patří té ženě.

Vedoucí motelu, nevím, jak se jmenuje, ten s tou ženou mluvil. Viděl ji vycházet z motelu, ptal se jí, co tam dělá a vůbec. Je to důležitý svědek. Pošlete za ním znovu své lidi, aby vyzvěděli podrobný popis té ženy, a pak ještě máte její otisky – další důležité vodítko. Hrom do toho, Masone, rozběhněte pátrání tím směrem, jak vám říkám.“

„Když myslíte,“ poznamenal Mason.

Bedford netrpělivě pokračoval: „Masone, mám fůru peněz. Výlohy nehrají sebemenší roli. Zapojte do pátrání kolik detektivů chcete, ale tu ženu potřebujeme najít. Musí být nalezena stůj co stůj.“

„Předpokládejme, že ho zastřelila vaším revolverem, co potom?“

„To nemohla. Stopovala Denhama jedině proto, aby se mu dostala na kobylku – chtěla ho zabít. A sotva ho asi chtěla sprovodit ze světa holýma rukama.“

Mason řekl: „Dříve než budeme postupovat podle vaší teorie, rád bych získal jistotu, že smrtící projektil nebyl vypálen z vašeho revolveru. Aby se to dalo prokázat, potřebujeme buď ten revolver, nebo nějaké střely. Můžete mi říct, kde jste se cvičil ve střelbě?“

„Chcete tam najít nějaké starší projektily?“

„Ano.“

„To je zlé. Myslím, že jsem z toho revolveru ještě nevystřelil.“

„Jak dlouho jste jej měl v držení?“

„Takových pět šest let.“

„Zapsal jste se do rejstříku majitelů střelných zbraní, když jste zbraň kupoval?“

„Nevzpomínám si, ale patrně ano.“

Mason řekl: „Mám jiné vodítko. Přál bych si, abyste se o tom nikomu nezmiňoval.“

„Ano, co je to?“

„Myslím na tu blondýnu, s kterou jste byl v motelu.“

„Co proti ní máte?“

„Měla příležitost a měla také motiv,“ podotkl Mason. „Proto je v první řadě podezřelá.“

Bedford se zachmuřil. „Masone, co je s vámi? To děvče za nic nemůže. Život si s ní ošklivě zahrál, ale rozhodně to není člověk, který je schopen vraždy.“

„Jak to můžete vědět?“ zeptal se Mason.

„Za ten den jsem ji poznal. Je to hodná holka. Měla v úmyslu své práce nechat.“

„Právě proto,“ odvětil Mason. „To jen moje podezření posiluje. Řekněme, že Binneymu Denhamovi oznámila, že s ním dál nejede a on prohlásil, že ji nepustí. Zbývalo jí jediné východisko. Binney na ni něco věděl a držel ji v šachu. A když se pokusila z toho vyvléct, tvrdě proti ní vyjel.“

Bedford důrazně zavrtěl hlavou. „To jste určitě vedle, Masone. Nás zajímá ta žena, co se schovávala ve dvanáctce.“

„A kromě toho,“ pokračoval Mason, „můžeme snad přesvědčit porotu o tom, že revolver z vaší aktovky vzala blondýna a pak ho použila. To zní logicky. Ale nějaká žena, která Binneyho sledovala s úmyslem ho zabít, si vzala svůj revolver.“

„To vám právě říkám.“

„Takže jestli budeme postupovat podle vaší verze,“ pokračoval Mason, „a prokáže se, že Denham byl zastřelen z vašeho revolveru, pak jste v bryndě.“

„Postupujte tak, jak jsem vám poradil,“ opáčil Bedford. „Mám takové tušení, že se všechno sběhlo takto, a moje tušení mě ještě nikdy nezklamalo. Jestli se mýlím, Masone, znamená to můj pohřeb.“

„Třeba to míníte obrazně,“ odpověděl Mason a zvedl se k odchodu, „jenže tentokrát vám dávám plně za pravdu.“

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Mason unaveně zívl, když zasunul patentní klíč do dveří své soukromé kanceláře.

Della Streetová vzhlédla od psacího stolu a řekla: „Ahoj, šéfe. Jak se to klube?“

„Řekl jsem vám, že se máte jít domů vyspat.“

„Šla jsem domů. Lehla jsem si, drobet se prospala. A teď jsem zpátky a klidně tu můžu zůstat do rána, když to bude zapotřebí.“

Mason se otřásl. „To nemyslíte vážně! Děkuji pěkně, jednou mi to stačilo!“

„Jste přetažený. Musíte občas vysadit.“

„Neměl jsem dnes ani chvilku volnou,“ odvětil Mason.

„Paul Drake volal. Říkal, že se něco dověděl, co by vás mohlo zajímat. Chce s vámi mluvit.“

„Brnkněte mu,“ řekl Mason.

Della Streetová vytočila tajné číslo Paula Drakea.

Mason se uvelebil v otočné židli za svým psacím stolem, protáhl se a dlouze si zívl. „V případech, jako je tento, je nutné, abychom vedli aspoň o jednu délku před policií. Jenže policie nikdy nespí. Jedou na směny.“

Della Streetová kývla; zaslechla Drakeovo smluvené zaklepání a šla otevřít.

„Ahoj, Paule,“ pozdravil ho Mason. „Co je nového?“

„Jsi zralý na postel,“ řekl Drake.

„Včera jsem měl perný den a od té doby jsem se nezastavil. Co dělá policie?“

„Policie jásá,“ odpověděl Drake.

„A důvod?“

„Našli něco, co je náramně potěšilo.“

„Co našli, Paule?“

„Nevím, zatím se nám to nepodařilo zjistit. Ale zřejmě si myslí, že kápli na něco opravdu důležitého. Ale kvůli tomu jsem k tobě nepřišel. Doufám, žes slyšel, že tvůj klient, Bedford, učinil další prohlášení.“

Mason si povzdychl. „Ani nestačím všechna jeho prohlášení registrovat. Co říkal?“

„Oznámil novinářům, že si přeje, aby byl neprodleně postaven před soud. Státní zástupce prohlásil, že jestli to Bedford míní vážně, může mu být vyhověno, protože v soudním kalendáři se jistě najde volné datum. Protože Bedford je vážený podnikatel a trvá na tom, aby jeho jméno bylo očištěno atakdále, zdá se, že ani předseda soudu nebude proti.“

„No, to je pěkné!“ řekl Mason sarkasticky. „Zdá se, že Bedford nepovažuje vůbec za nutné, aby se poradil se svým právním zástupcem. Doufejme, že nevyrukuje s nějakým novým prohlášením.

Co víš o Harry Elstonovi, Paule? Máš nějakou stopu?“

„Kdepak. Ani policie zatím nic nezjistila,“ řekl Drake. „Včera večer kolem tři čtvrti na deset přišel Elston do banky. Měl aktovku, a jak už jsem říkal, nikdo neví, jestli do sejfu něco uložil, anebo něco odtud odnesl. Policie se nyní domnívá, že sejf vybral a potom do něj ukládal.“

„Proč tak soudí?“

„Bezpečnostní schránka byla najata společně Elstonem a Denhamem. Ale teď v sejfu není jediná věc Harry Elstona, ale zato je nacpaná různými papíry, co patřily Binneymu Denhamovi. Všechny ty lejstra jsou na vyhození. Nikoho by nenapadlo je schovávat v sejfu.“

„Najdou se lidé, kteří do bezpečnostních schránek ukládají prapodivné věci,“ poznamenal Mason.

„V sejfu byly staré dopisy, proplacené účty, prošlé pojistky na auto, neplatné úvěrové karty, krátce hromada makulatury, co není k ničemu.“

Mason zamyšleně sešpulil rty.

„Jde o to,“ pokračoval Drake, „že sejf byl těmi lejstry nacpaný až nahoru, že by se dovnitř už nevešel ani dopis. Policie se domnívá, že Elston chtěl takto odvrátit pozornost od toho, že schránka byla vybrána. Policie je přesvědčena, že v sejfu byly různé cenné papíry, které Elston vzal, když se dověděl o Denhamově smrti. A potom tam nacpal ty lejstra.“

„Jak se dověděl, že Denham je po smrti?“ zeptal se Mason.

„No, nějakou chvíli to policii také náramně zajímalo, ale teď už ne. Soudí, že mají proti Bedfordovi pohromadě dostatečný důkazný materiál a že ho porota odsoudí pro vraždu. Státní zástupce prohlásil, že zatím se ještě nerozhodl, zda bude požadovat trest smrti. Řekl, že zatímco on si je plně vědom odpovědnosti svého úřadu, Bedfordův obhájce na to nikdy nebral ohled a nevidí důvod, proč by mu měl nějak vycházet vstříc.“

Mason se zazubil. „Chce poslat mého klienta do plynové komory, aby mohl být se mnou kvit. Je to tak?“

„Neřekl to sice těmi slovy, ale nemusíš číst mezi řádky, abys pochopil, co si opravdu myslí.“

„Je to dobrák, jen co je pravda!“ řekl Mason. „Máš ještě něco, Paule?“

„Ano. Vlastně kvůli tomu jsem za tebou přišel. Krátce předtím, než jsi přišel, mi telefonoval detektiv, co sleduje Grace Comptonovou. Mohl mluvit jen telegraficky. Volal z letiště. Naše blondýna má namířeno do Acapulca v Mexiku. Počítám, že si tam jede zaplavat. Můj člověk ji má pod dozorem. Neměli jsme moc času mluvit, pouze jsme vyměnili pár slov.“

„Cos mu řekl?“

„Dal jsem mu příkaz, aby odletěl do Acapulca.“

„Kdy startuje?“

„Odlet linky do Mexika City je v osm třicet.“

Mason se podíval na hodinky. „A ona je už na letišti?“

Drake kývl.

„Co tam k čertu dělá takhle brzy?“

„Jak to můžu vědět?“ opáčil Drake.

„Přestrojila se, že jo?“ zeptal se Mason.

„Jak jsi zase na tohle přišel? Vždyť jsem se o tom vůbec nezmínil,“ divil se Drake.

„To si snadno domyslíš, Paule. Ví, že policie má její popis a že ji hledá. A když policie někoho hledá, hlídá obvykle také letiště. Tudíž, jestli se Grace Comptonová rozhodla odletět do Acapulca, bylo by logické, aby do poslední chvíle zůstala doma a pokusila se chytit letadlo až těsně před startem. Každou minutou, kterou stráví na letišti, vzrůstá nebezpečí, že bude poznána. A proto se převlékla a je si teď jista, že si jí policie nepovšimne.“

„Tentokrát jsi trefil hřebík na hlavičku, Perry. Opravdu je přestrojená k nepoznání,“ odvětil Drake.

Mason povytáhl obočí. „Jak vypadá, Paule?“

„Nic bližšího nevím. Můj člověk mi pouze naznačil, že kdyby ji nebyl sledoval a nevěděl, že je to ona, tak by ji také nebyl poznal. Chápeš, nebyl čas na nějaké detaily. Říkal, že ta žena čeká na linku do Acapulca, víc o ní nevím.“

„Bude volat znovu?“ zeptal se Mason.

„Ohlásí se, jakmile to půjde,“ odvětil Drake.

„Ten muž je tvůj stálý zaměstnanec?“

„Ano.“

„Takže by měl znát Dellu Streetovou?“

„To určitě, Perry. Aspoň tisíckrát ji viděl v mé kanceláři.“

Mason se otočil k Delle Streetové: „Dello, vemete si taxík a pojedete na letiště. Paulův detektiv nás nepochybně mezitím zavolá. Pokusíte se ho kontaktovat. Paule, popiš toho muže.“

Drake řekl: „Dvaapadesát. Býval zrzavý, ale vlasy mu už prořídly a na temeni má lysinu. Nosí šedý klobouk se širokou střechou sklopenou do čela. Je štíhlé postavy, asi sto sedmdesát dva centimetrů vysoký, váží kolem šedesáti pěti kilo. Oblíbil si šedivou barvu – má šedý oblek, šedou vázanku, šedý klobouk – a také šedé oči. Je velice nenápadný, takže se na něj můžete dívat a vůbec ho nevidíte.“

„Já ho najdu,“ prohlásila Della Streetová.

„Nesmíte se ovšem po něm koukat moc nápadně,“ odpověděl Drake. „Je to opravdu machr, kterého si jen tak nevšimnete.“

„Budu se nenápadně koukat po machrovi, který se dá snadno přehlédnout,“ odpověděla Della s úsměvem. „A co pak, šéfe?“

„Vyhledáte tu ženu. Pokusíte se dát s ní do řeči. Musíte se chovat nenápadně, bylo by dobré, aby vás ona oslovila první. Sedněte si k ní a popotahujte do kapesníku. Třeba jí budete bližší, když uvidí, že se také nad něčím trápíte.“

„A kvůli čemu se trápím?“ zeptala se Della Streetová.

Mason řekl: „Váš přítel měl přiletět ze San Francisca. Ale vypekl vás. A vy čekáte, jestli přece jen ještě nepřiletí jinou linkou.“

„Jasně,“ pravila Della. „Tak já utíkám.“

„Máte dost peněz?“

„Myslím, že mám.“

„Vezměte si tři stovky z příruční pokladny,“ řekl Mason.

„Pro krindapána! Mám také letět do Acapulca?“

„To vám namouduši neřeknu,“ odvětil Mason. „Jestli vzbudíte její sympatie a začne se vám svěřovat, zůstaňte s ní, pokud to bude třeba. Když nasedne do letadla, učiňte totéž.“

Della Streetová si vzala ze sejfu peníze, dala je do kabelky, uchopila klobouk a plášť a řekla: „Tak já letím, šéfe.“

„Zavolejte mi na tajné číslo, jestli to půjde,“ pravil Mason na rozloučenou.

Když se za Dellou zavřely dveře, Mason se otočil k Drakeovi: „A teď bychom se měli podívat na byt toho děvčete, Paule.“

„Jak to myslíš?“

„Odhlásila ho, nebo jenom zamkla?“

„Hrome! To nevím,“ přiznal Drake.

„Zjisti to a dej mi vědět. Jestli je byt k pronajmutí, pošli tam párek tvých lidí, na které se můžeš plně spolehnout. Manželská dvojice, která hledá byt. Ať zaplatí zálohu na nájemné, takže získají klíče od bytu a pak v něm sejmou otisky.“

„Chceš získat otisky té blondýny?“

Mason kývl.

„K čemu?“

„Abych je mohl ukázat policii.“

„Jednodušší by bylo,“ odpověděl Drake, „kdyby policie dostala hlášku o tom, co se děje.“

Mason zavrtěl hlavou.

„Co máš proti tomu?“ zeptal se Drake. „Její otisky přece mají. Našli je v tom voze a v motelu…“

„A připravují důkazní materiál proti Stewartu Bedfordovi,“ přerušil ho Mason. „Ta dívka je bude nyní sotva zajímat. Policie by se domnívala, že se je pokouším odlákat na falešnou stopu. A kromě toho chci získat také otisky prstů osoby, která její byt určitě navštívila. Ovšem pravý důvod, proč to nehodlám oznámit policii, je jiný.“

„Můžeš mi říct jaký?“

„Pachatel se dal na útěk,“ odvětil Mason.

Drake svraštil čelo. „A máš důkazy, abys ji usvědčil z vraždy, Perry, i když prokážeš, že uprchla?“

Mason řekl: „Nechci tu ženu usvědčit z vraždy, Paule. Chci, aby Stewart G. Bedford byl zproštěn obžaloby. Postarej se o otisky prstů a svého agenta nezapomeň upozornit, aby kontaktoval Dellu Streetovou. Mám takový dojem, že naše vyhlídky se zlepšují.“

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

O sedmé hodině se rozdrnčel tajný telefon na Masonově psacím stole. Ohlásila se Della Streetová.

„Šéfe, volám z budky na letišti. Nepodařilo se mi prolomit ledy. Nezabrala ani trochu.“

„Našla jste Drakeova člověka?“ zeptal se Mason.

„Ano, totiž on si našel mě. Paul ho popsal dokonale. Pořád jsem hledala nějakého nenápadného muže, ale nikoho jsem neviděla. A potom do mě někdo dloubl loktem. Stál vedle mne u kiosku s novinami. Poodešla jsem, podívala jsem se na něho a věděla jsem, že je to ten detektiv.“

„Našla jste Grace Comptonovou?“ otázal se Mason.

„On mi ji ukázal. Vůbec bych si jí nevšimla.“

„Jak se přestrojila?“ zeptal se Mason.

„Oči schovala za tmavé brýle, největší a nejtmavší černé brýle, co jsem kdy viděla. Má lokýnky a je oblečená do šatů pro nastávající matky a…“

„Pro nastávající matky!“ zvolal Mason.

„Přesně tak,“ potvrdila Della Streetová. „Když má děvče vhodné šaty, trochu se vycpe a je dobře rostlé, může dělat úplné zázraky.“

„A nepovedlo se vám ledy prolomit?“

„Kdepak,“ řekla Della Streetová. „Vzlykala jsem do kapesníčku. Vyzkoušela jsem všecky způsoby, jak ji přimět, aby se dala se mnou do řeči, ovšem tak, aby si nemyslela, že o to nějak moc stojím. Prostě – nevyšlo to.“

„Ještě něco?“ otázal se Mason.

„Ano. Když se zvedla, uhodla jsem, kam má asi namířeno. Odešla na dámskou toaletu, ale byla jsem tam dřív než ona. A teď znám důvod, proč nosí tmavé brýle.

Ta dívka dostala důkladný nářez. Na jednom oku má velikou modřinu, a bylo by ji vidět i pod obroučkou brýlí, kdyby ji nezakryla líčidlem. Stála před zrcadlem a červenila si tvář. Viděla jsem, že má opuchlé rty a…“

„Neodletíte s ní?“ zeptal se Mason.

„Nemá to smysl, když mi to s ní nevyšlo.“

Mason řekl: „Dello, zajděte za tím detektivem. Povězte mu, že ji budete zatím sledovat sama. Dejte mu mé tajné číslo, aby mě hned volal. Mezitím si vemte tu ženu na starost.“

„Dobrá, hned to zařídím. Ale bude lepší, když mě nikdo neuvidí s ním mluvit. Napíšu to na lístek a dám mu ho.“

„Výborně,“ řekl Mason. „Ale pozor, aby vás ona přitom neviděla. Když má na očích černé brýle, nepoznáte, kam se dívá.“

„Nebojte se, já už to nějak skoulím,“ řekla, „a na Drakeova muže se můžete plně spolehnout. Přejde kolem vás a sbalí lístek, než řeknete švec. Vypadá jako hodný, ušlápnutý manžílek, který si poprvé vyšel ven bez doprovodu a bojí se vlastního stínu.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „Dejte se do toho, Dello. Až ten Drakeův člověk vyjde z telefonní budky, sežeňte si taxík a vraťte se do kanceláře.“

„To byla krátká dovolená!“ zvolala. „Těšila jsem se, jak se budu dvě neděle rekreovat v Acapulcu.“

„Měla jste to vzít za správný konec. Nemůžu utrácet klientovy peníze, abych vám platil za to, že budete brečet až do Mexika, když to nepřinese žádoucí výsledek.“

„Usedavě jsem brečela, ale ona zůstala studená a tvrdá jako beton,“ řekla. „Měla jsem to zkusit s těmi těhotenskými šaty a mohla si pak s ní popovídat o tom, kdy už přiletí čáp. Šéfe, můžu vám říct, že ta žena má hrozný strach.“

„Vůbec se tomu nedivím,“ řekl Mason. „Sežeňte Paulova muže, Dello.“

Asi za pět minut nato zazvonil tajný telefon. Mason zvedl sluchátko a uslyšel na druhém konci linky mužský hlas. Pronesl nevýrazně: „Pane Masone, jsem ten Drakeův zaměstnanec. Přál jste si něco?“

„Ano. Jak to udělala s tím převlekem?“

„Vyšla z budovy v závoji a s tmavými brýlemi na očích. Pak odjela taxíkem k luxusnímu činžovnímu domu Siesta Arms. Vešla dovnitř. Pochopitelně, že jsem nemohl za ní, ale úmyslně jsem ťukl o zadní nárazník čekajícího taxíku. Vystoupil jsem z vozu, omluvil se, dal jsem se s chlapíkem do hovoru a strčil mu pět dolarů jako náhradu za škodu, což ho velice potěšilo, protože vůz žádnou škodu neutrpěl. Vykládal mi, že tu čeká na pasažéra, kterého má odvézt na letiště. Žena, kterou vezl, šla pomoct své těhotné sestře s balením a tu druhou sestru pak má odvézt na letiště, aby chytila včas linku do San Franciska.“

„Dobrá. A co se stalo pak?“

„Čekal jsem před domem, kousek za tím taxíkem. Ta žena určitě neměla vůbec žádné podezření. Když vyšla ven, vůbec bych ji nepoznal, kdyby si nenechala stejné střevíčky, co měla na nohou předtím. Byly to exkluzivní střevíčky z krokodýlí kůže. Počkal jsem, až taxa odjede, a potom jsem jel pomalu za ním, přestože jsem věděl, kam má namířeno.“

„Jeli na letiště?“

„Přesně tak.“

„A co dál?“

„Ta žena si opatřila cestovní průkaz pro turisty, koupila si letenku do Acapulca a uložila zavazadla. Kdy letí nejbližší spoj, o tom věděla zrovna tolik co já. Teď tu sedí a prostě čeká na odlet do Mexico City.“

„Nepodezírá vás?“

„Ani trochu.“

„Poletíte s ní stejným letadlem, abychom měli jistotu, že nezmění znovu své přestrojení. V Mexico City vás bude čekat tamější spolupracovník Paula Drakea. Vyzná se v tamních poměrech, mluví španělsky a ví, na koho se obrátit, kdybyste od úřadů něco potřeboval. Myslím, že to takhle bude lepší, než kdybyste měl pracovat sám.“

„Výborně, díky.“

„A teď dobře poslouchejte,“ řek] Mason. „To je velice důležité! Viděl jste mě, když jsme s Paulem přišli navštívit Grace Comptonovou?“

„Ano.“

„A tu ženu jste viděl vycházet?“

„Ano.“

„A od chvíle, když jsme s Drakem odešli, až do chvíle, kdy vyšla ven se zavazadly a nasedla do taxíku, se venku neukázala?“

„Ne, neukázala.“

„Kolik lidí mezitím vešlo do budovy či z ní vyšlo?“

„Byla jich hezká řádka.“

Mason řekl: „Dovnitř vešel jistý muž. Rád bych o něm věděl nějaké detaily.“

„Víte, jak vypadal?“

„O tom zatím nemám nejmenší tušení, ale snad později něco zjistím. Rád bych věděl, jestli byste ho pak poznal, až ho vypátrám. Mohl byste ho identifikovat?“

Muž odpověděl stejně bezvýrazným hlasem, jakým mluvil až dosud: „Hrome, to sotva! Nejsem počítací stroj. Dostal jsem úkol dávat pozor na tu blondýnu, aby se nevypařila. Nikdo mi neříkal, abych –“

„To je naprosto v pořádku,“ přerušil ho Mason. „Potřeboval jsem si jenom tohle ujasnit. To je všechno.“

„Kdybyste mi byl řekl, že…“

„Ne, ne, je to v pořádku.“

„Dobrá. Ještě něco?“

„To je všechno,“ řekl Mason. „Dobře si to užijte.“

Poprvé zaznělo v mužově hlase vzrušení: „To si pište, že si na tom dám záležet!“ řekl a zavěsil.

Když se Della Streetová vrátila, spatřila Perry Masona přecházet po kanceláři.

„Nějaký problém, šéfe?“ zeptala se.

Mason řekl: „Mám jisté karty, které musím vynášet tak, aby je protihráč nepřebil. A nemůžu si dovolit vynést eso, když budu vědět, že mi ho žaloba může zabít trumfem.“

„A kolik těch trumfů mají?“ zeptala se Della.

„V případech, jako je tento, když jde o závažný trestný čin, žaloba má trumfy z celého paklíku.“

Mason dál rázoval po místnosti. Po několika minutách na dveře z chodby zaťukal Drake smluveným znamením.

Mason kývl na Dellu Streetovou.

Della dveře otevřela a detektiv vešel. „Perry, tvé tušení bylo správné,“ řekl. „Další nájem byl splatný desátého, ale ta holka řekla správcové, že musí bohužel svůj byt pustit, protože musí okamžitě za svou sestrou, která čeká dítě a má nějaké zdravotní komplikace, do San Francisca, takže ji nemůže ponechat samotnou. Velice se omlouvala a řekla správcové, že peníze za úklid nechá v pokoji na stole.“

„Moment. Ony spolu nehovořily osobně?“ otázal se Mason.

„Ne, pouze telefonem.“

Mason řekl: „Nějaký chlap té naší blondýně krapet vylepšil fasádu. Moc rád bych věděl, kdo to byl!“

„Nuže, pak jsme se do toho obuli,“ pokračoval Drake. „Ti dva moji lidé, kteří se správcové představili jako novomanželé, zaplatili padesát dolarů zálohy a se správcovou se domluvili, že si to bydlení nejdřív zkusí, jestli jim bude vyhovovat. Správcová řekla, že můžou zůstat, jak dlouho budou chtít.

Byt prohlédli a sejmuli tam všechny latentní otisky prstů. Potom zas všechno uvedli do původního stavu, aby se nepoznalo, že tam otisky vyvolávali.“

„Jak vypadá kořist?“ otázal se Mason.

Drake vyndal z kapsy obálku. „Tady je máš všechny na kartičkách. Osmačtyřicet dohromady.“

Mason probíral kartičky a zeptal se: „Jak je označili?“

„Kartičky jsou očíslovány tužkou na zadní straně.“

„Tužkou?“

„Přesně tak. Vytáhneme číslice perem, teprve když mají být předloženy u soudu jako daktyloskopické důkazy. Dejme tomu, že pár otisků nepoužiješ. Číslice napsané tužkou můžeš změnit. Pak jsou všechny hezky po pořádku za sebou. Kdybys třeba předložil u soudu kartičky číslo jedna až osm včetně, načež by vznikla mezera mezi další sadou otisků, hned by se toho chopila protistrana, chtěla by vědět, kam se poděly ty tři čtyři chybějící kartičky s otisky, a prala by do tebe hlava nehlava.“

„Rozumím,“ odvětil Mason.

„No, tak to bychom měli,“ prohlásil Drake. „Zaplatili jsme zálohu a do patnáctého máme byt pod palcem. Chceš dát tip policii?“

„Ještě s tím počkáme. Zatím ne,“ pravil Mason.

„Teď, když ta žába zdrhla do Acapulca, budeš mít potíže se sháněním důkazů,“ poznamenal Drake.

Mason se zazubil: „Už mám, co potřebuji, Paule.“

Drake se zvedl z křesla. „Tak jo. Doufám, že mě dneska o půlnoci znovu nevyburcuješ s nějakým svým úžasným nápadem. Na shledanou zítra, Perry.“

„Na shledanou, Paule.“

Della Streetová si Masona zpytavě měřila. „Uculujete se jako jezule.“

Mason řekl: „Dello, přineste mi ze sejfu otisky, které Elsa Griffinová sejmula v bungalovu číslo dvanáct.“

Della přinesla dvě obálky.

„Dvě sady,“ řekla. „V jedné obálce jsou otisky Elsy Griffinové, ve druhé otisky, které v pokoji nechala ta neznámá. Ty kartičky mají číslo čtrnáct, šestnáct, devět a dvanáct.“

Mason kývl a prohlížel si kartičky s otisky, které mu předal Drake.

„Dello, poznamenejte si to.“

Přikývla.

„Jsem připravena.“

„Dobrá. Ty kartičky si vezmete a napíšete na ně perem číslice v tom pořadí, jak jsem vám je nadiktoval – čtrnáct, šestnáct, devět a dvanáct. Chtěl bych, aby byly napsány ženskou rukou. Nemám v úmyslu vás přemlouvat, abyste se dopouštěla padělání, ale byl bych rád, kdyby se ty číslice co nejvíc podobaly číslicím na těch druhých kartičkách.“

„Ale šéfe,“ řekla Della Streetová, „to – vždyť to jsou čísla, kterými jsou označeny sejmuté otisky té neznámé ženy z motelu.“

„Přesně tak,“ odvětil Mason. „A jakmile ty číslice napíšete perem na kartičky, Dello, nezapomeňte mi je předložit, kdykoliv vás požádám o otisky na kartičkách čtrnáct, šestnáct, devět a dvanáct.“

„Ale šéfe, to přece nemůžete udělat!“

„Proč ne?“

„To je přece falšování důkazů!“

„Důkazů čeho?“

„No přece důkazů, že ta osoba navštívila bungalov číslo dvanáct. Tyto důkazy svědčí o tom, že paní…“

„Pozor,“ přerušil ji Mason. „Nikoho nejmenujte.“

„Inu, to jsou prostě důkazy, že tam byla.“

„Velice zajímavé,“ odvětil Mason.

Della Streetová pohlédla zděšeně na advokáta. „Probůh, šéfe, to nesmíte dělat! Copak nechápete, že… že jste všechno zpřeházel a že…“

„Co jsem vlastně udělal?“ otázal se Mason.

„No očísloval jste ty kartičky čtrnáct, šestnáct, devět a dvanáct a vkládáte je do té obálky a Elsa Griffinová… Ona se potom podívá na číslice na kartičkách, porovná je se svým seznamem a prohlásí, že číslo čtrnáct je otisk, co sejmula na skleněném knoflíku u skříně a… a prostě místo té osoby, která byla v bungalovu, bude předložen otisk té blondýny.“

„Jak o tom můžete být tak skálopevně přesvědčena?“

„Nu, její otisky prstů se tam nenašly.“

Mason se usmál.

„Šéfe, není… není to protizákonné?“

„Co je protizákonné?“

„No, zahlazovat důkazy.“

„Žádný důkaz jsem nezahladil,“ odvětil Mason.

„Nu, ale zpřeházel jste je. Není proti zákonu, když falšujete…“

„Zfalšoval jsem něco?“ zeptal se Mason.

„Ne, ale podstrčil jste něco jiného a obměnil…“

„Nic jsem ani nefalšoval, ani neobměňoval,“ pravil Mason. „Každý z těch otisků prstů je pravý a skutečný. Nic jsem na nich nepozměnil.“

„Ale pozměnil jste číslice na kartičkách.“

„Vůbec ne,“ řekl Mason. „Drake nám oznámil, že kartičky byly označeny prozatímně tužkou, abychom je mohli potom podle naší potřeby očíslovat perem.“

„Nu, prostě se snažíte Elsu Griffinovou ošálit,“ pravila Della Streetová.

„Else Griffinové jsem nic neříkal.“

„Ale uvedete ji v omyl, když jí ukážete ty otisky, o nichž se bude domnívat, že je sejmula v bungalovu číslo dvanáct.“

„Pokud jí nepovím, že tyto otisky prstů pocházejí z bungalovu číslo dvanáct, nedopustím se podvodu. A navíc, jak můžeme k čertu vědět, že ty otisky jsou důkazním prostředkem?“

„Šéfe, nedělejte to, prosím vás o to! Strašně moc riskujete, jen abyste se pokusil zachránit paní… však víte, koho myslím, když si nepřejete, abych ji jmenovala. Abyste ji zachránil, strkáte hlavu do oprátky a… narafičil jste důkazy proti té Comptonové.“

Mason se zakřenil. „Uklidněte se, Dello. Riskuji já, ne vy.“

„To bych řekla, že riskujete!“

„Vemte si klobouk,“ odpověděl Mason. „Zvu vás na chutnou večeři a pak půjdete domů a pořádně se vyspíte.“

„A co vy?“

„Inu, já půjdu patrně také do postele. Mám dojem, že Hamiltonu Burgerovi nakrásně srazíme hřebínek.“

„Ale šéfe, to je přece obměňování důkazů!“ řekla Della! „Je to falšování pořadových čísel otisků a…“

„Zapomínáte, že dosud máme původní otisky, které nám Elsa Griffinová předala,“ pravil Mason. „A na všech jsou číslice, kterými je sama označila. Vzali jsme si jinou sadu otisků a přečíslovali ji. Na to máme právo. Můžeme je očíslovat tak, jak uznáme za vhodné. A pokud se některé číslice shodují s číslicemi na jiných otiscích, to přece není trestné. Pojďte, jdeme. Děláte si zbytečné starosti.“

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Soudce Harmon Strouse pohlédl ke stolu pro obhájce na Perryho Masona. Masonův mandant seděl vedle advokáta a za ním stál uniformovaný policista.

„Obhajoba může vznést námitky proti sestavení poroty,“ řekl soudce Strouse.

„Se složením poroty jsme plně spokojeni, Vaše Ctihodnosti,“ pravil Mason.

Soudce Strouse se podíval na Hamiltona Burgera, obrovitého šéfa státního zastupitelství, s býčí šíjí a trupem jako sud, jehož zaryté nepřátelství vůči Perrymu Masonovi kdekdo dobře znal.

„Obžaloba nemá námitky proti složení poroty,“ prohlásil Hamilton Burger.

„Dobrá,“ řekl soudce Strouse. „Porota bude vzata do přísahy.“

Porotci povstali, všichni zvedli pravou ruku a složili přísahu, že své povinnosti v trestní věci státu Kalifornie proti Stewartu Bedfordovi budou plnit podle nejlepšího vědomí a svědomí.

Bedford se naklonil k Perrymu Masonovi a šeptem řekl: „Inu, teď se konečně dozvíme, co proti mně mají. Důkazy předložené velké porotě jen tak - tak stačily k vznesení obvinění. Nechávají mě schválně v nejistotě.“

Mason přikývl.

Hamilton Burger povstal a řekl: „Hodlám postupovat poněkud neobvykle, Vaše Ctihodnosti. Ale máme před sebou fundovanou porotu, které jistě nebude třeba můj záměr vysvětlovat. Vzdávám se úvodní řeči a předvolávám hned prvního svědka obžaloby Thomase G. Farlanda.“

Farland složil přísahu a udal, že je příslušníkem uniformované policie a že šestého dubna obdržel příkaz, aby odjel do motelu Staylonger, kde se vedoucímu jménem Morrison Brems legitimoval a požádal ho, aby ho dovedl k bungalovu číslo šestnáct, kde potom našel ležet na podlaze mrtvé tělo zastřeleného muže. Svědek o tom neprodleně vyrozuměl kriminální oddělení. Výjezdová skupina se zástupcem koronera, daktyloskopy atd. se dostavila na místo činu, kde svědek setrval až do jejich příjezdu.

„Dávejte kontrolní otázky!“ spustil Hamilton Burger.

„Proč jste odjel do toho motelu?“

„Obdržel jsem k tomu příkaz.“

„Od koho?“

„Byl mi předán.“

„Jakým způsobem?“

„Rádiem.“

„Jak zněl ten příkaz?“

„Protestuji. Otázka je právně nepřístojná, je irelevantní a netýká se podstaty věci. Vybočuje z mezí křížového výslechu a jde o svědectví z druhé ruky,“ ohradil se Hamilton Burger.

Mason odpověděl: „Svědek vypověděl, že obdržel příkaz, aby prohlédl bungalov číslo šestnáct. Vaše Ctihodnosti, mám za to, že podle ustanovení zákona má strana, která provádí kontrolní výslech, právo dovědět se obsah celého rozhovoru, jestliže byl svědek už dřív při výslechu tázán na část tohoto rozhovoru. Přeji si vědět, co bylo v příkaze, který obdržel.“

„Jde o svědectví z doslechu,“ řekl Hamilton Burger.

„Jde o rozhovor,“ usmál se Mason.

„Ano, takové je obecné pravidlo,“ řekl soudce Strouse. „Námitka se zamítá.“

„No,“ odpověděl Farland, „prostě mi bylo řečeno, abych zajel do toho motelu, to je všechno.“

„A také vám bylo řečeno, co tam máte hledat?“

„Ano.“

„Co to mělo být?“

„Mrtvola.“

„A řekl vám volající, jak se o té mrtvole dověděl?“

„Ano. Přišlo hlášení.“

„A zmínil se jakým způsobem hlášení obdržel?“

„Řekl mi, že telefonoval anonym.“

„A nezmínil se, jestli ten anonym měl hlas mužský nebo ženský?“

Svědek váhal.

„Byl to muž nebo žena?“ otázal se Mason.

„Byl to ženský hlas.“

„Děkuji vám,“ řekl Mason uhlazeně. „To je všechno.“

Hamilton Burger vyslechl několik dalších svědků, kteří potvrdili, že mrtvý muž byl identifikován jako Binney Denham a že zpod jeho saka vypadl na podlahu projektil z revolveru ráže osmatřicet, jakmile mrtvého obrátili.

„Můj další svědek se jmenuje Morrison Brems,“ prohlásil Hamilton Burger.

Když Brems zaujal místo na stanovišti svědků a složil přísahu, Hamilton Burger kývl Vincentu Hadleymu, svému náměstkovi, který seděl po jeho levici. Hadley, uhlazený, obratný stratég soudní síně, začal s výslechem vedoucího motelu. Svědek uvedl, že šestého dubna kolem jedenácté hodiny dopolední přijel do motelu obžalovaný v doprovodu mladé ženy, že mu obžalovaný řekl, že později mají dorazit dva známí ze San Diega, a proto si chce pronajmout dva přilehlé bungalovy, že on, vedoucí, mu doporučil, aby ještě na ty známé počkali, poněvadž by potom zaplatili za druhý bungalov, ale že obžalovaný trval na tom, že okamžitě převezme klíče od obou bungalovů a že také za oba zaplatí.

„Jak se zapsal obžalovaný do knihy hostí?“ otázal se Vincent Hadley.

„Zapsal se jako S. G. Wilfred.“

„S manželkou?“ zeptal se Hadley.

„S manželkou.“

„A co se stalo pak?“

„No, potom jsem si jich už moc nevšímal. Ovšem, když se teď na celou tu situaci koukám, myslel jsem si…“

„Co jste si myslel, to sem nepatří,“ přerušil ho Hadley. „Povězte nám, co se stalo, co jste viděl, co jste pozoroval, co vám obžalovaný řekl anebo co řekla jiná osoba v přítomnosti obžalovaného.“

„Nu, odkud chcete, abych začal?“

„Stačí, když odpovíte na otázku. Co se dělo potom?“

„Nějakou dobu zůstali uvnitř a pak to děvče…“

„Tím děvčetem myslíte paní Wilfredovou?“

„Nojo, jenže ona to žádná paní Wilfredová nebyla.“

„To vy nevíte,“ řekl Hadley. „Zapsala se jako paní Wilfredová, je to tak?“

„No, obžalovaný ji zapsal jako paní Wilfredovou.“

„Dobrá, nazývejte ji tedy paní Wilfredová. Co se stalo potom?“

„Inu, paní Wilfredová vyšla dvakrát ven. Poprvé šla k venkovním dveřím bungalovů číslo patnáct a já si myslel, že chce tudy dovnitř, ale…“

„Nezajímá nás, co jste si myslel. Co tam dělala!“

„Myslím prostě, že ho tam zamkla, ale nemůžu to odpřísáhnout, neviděl jsem, jak otočila klíčem, takže se domnívám, že o tom nesmím nic říkat. Když skončila s tím, co tam dělala, šla k vozu a odtud vzala nějaká zavazadla. Odnesla je do bungalovů číslo šestnáct. O chvilku později zase vyšla ven a otevřela schránku na přístrojové desce auta Nevím, co tam dělala, ani jak dlouho se tam zdržela, ani kolik bylo hodin, protože jsem byl odvolán a vrátil jsem se asi za půl hodiny.

Potom po delší době oba vyšli ven, nasedli do vozu a odjeli.“

„Okamžik,“ řekl Hadley. „Neviděl jste předtím, než oba odjeli z motelu, poblíž jejich vozu nějakou jinou osobu?“

„Přísahat na to nemůžu,“ odvětil Brems.

„Tedy na to nepřísahejte,“ pravil Hadley. „Prostě nám jenom povězte, co víte a co jste viděl.“

„No, viděl jsem, jak před bungalovem číslo šestnáct pár minut parkoval nějaký takový starší auťák. Myslel jsem, že přijeli ti jejich známí…“

„Co jste viděl?“

„No viděl jsem tam chvíli stát ten vůz. Ale zakrátko odjel.“

„Vůz nemohl sám odjet. Někdo ho musel řídit.“

„To je pravda.“

„Znáte osobu, která seděla za volantem toho vozu?“

„Tehdy jsem ji neznal. Teď to už vím.“

„Kdo to byl?“

„Byl to pan Denham – co se pak našla jeho mrtvola.“

„Viděl jste jeho obličej?“

„Ano.“

„Zastavil?“

„Ne, prosím.“

„Nezastavil, ani když vozem vyjížděl z motelu?“

„Ne, prosím.“

„A zastavil, když vjížděl?“

„Ne, prosím.“

„Dobře. A teď se snažte rozpomenout na další průběh událostí. Co se stalo potom?“

„No, víte, mám na starosti spoustu jiných věcí. Musím se starat o celý motel, a proto nemůžu pořád jen sledovat…“

„Povězte nám pouze, co jste viděl, pane Bremsi. Nechceme od vás, abyste nám řekl, jak se všechno stalo. Pouze to, co jste sám viděl.“

„Inu, takže obžalovaný a to děvče…“

„Máte na mysli ženu, která se zapsala jako paní Wilfredová?“

„Ano, tu ženu myslím.“

„Dobře. Co dělali?“

„Byli delší dobu pryč. Potom zase do motelu přijeli. Počítám, že mohlo být už pozdě odpoledne. Nekoukal jsem se na hodinky, a tak přesný čas nevím. Zajeli do garáže u bungalovu…“

„Ne, chtěl bych slyšet, co se dělo předtím,“ přerušil ho Hadley. „Zatímco byli pryč, měl jste příležitost k jejich bungalovu zajít?“

„Nu, to jsem měl.“

„Co vás k tomu podnítilo?“

„Šel jsem na kontrolu.“

„Proč jste tam šel na kontrolu?“

„Inu, totiž… víte, když přijede nějaký párek… my totiž máme tři sazby – pro stálé hosty, pro turisty a pro přechodný pobyt.

Vemte si takové dvojice. Těm účtujeme o sto procent zvýšenou sazbu. A když odjedou, tak chodíme zkontrolovat bungalov, jestli neodjeli natrvalo.

Když tam nechají zavazadla, tak si je prohlédneme, pokud nejsou zamčena. Někdy je taky otevřeme. Aby se vám motel vyplatil, musíte takovým přechodným hostům vyjít vstříc, ale za to jim zas musíte napočítat vyšší sazbu a taky dosáhnete větší obchodní obrat.

Jenomže tohle nejsou zrovna výdělky, o které člověk stojí, a kdykoli si tihle hosté vyjedou ven, tak se do toho jejich bungalovu jdete trochu porozhlédnout, abyste věděl, jak se věci mají.“

„Proto jste vešel dovnitř?“

„Ano, prosím.“

„A co jste učinil?“

„Zkusil jsem dveře u bungalovu patnáct. Byly zamčené. Pak jsem zkusil dveře u čísla šestnáct. Tam bylo také zamčeno.“

„A co jste udělal pak?“

„Otevřel jsem si dveře univerzálním klíčem a vešel dovnitř.“

„Které dveře?“

„U čísla šestnáct.“

„Našel jste v pokoji něco?“

„Zjistil jsem, že to děvče… totiž paní Wilfredová… má kufřík a cestovní kabelu v čísle šestnáct a ten muž měl v čísle patnáct zase aktovku.“

„Díval jste se do té aktovky?“

„Ano.“

„Bylo v ní něco?“

„Uviděl jsem v ní revolver.“

„Prohlédl jste si ten revolver?“

„Díval jsem se na něj, ale vůbec jsem se ho nedotkl. Viděl jsem, že to je revolver a to mi stačilo; hned v té chvíli jsem se rozhodl, že bude lepší, když…“

„Nepatří sem, co jste si myslel anebo jak jste se rozhodl, ptám se vás, co jste dělal a co jste viděl,“ přerušil ho Hadley. „A nyní se vrátíme k tomu, co se stalo potom.“

„Ano, prosím.“

„Potom jste obžalovaného uviděl znovu, že?“

„Ano, prosím. On a ta… ta žena… ta paní Wilfredová se vrátili do motelu pozdě odpoledne. Vešli do bungalovu a já si jich nijak moc nevšímal. Měl jsem jinou práci. Potom jsem kolem osmé večer zahlídl vyjíždět nějaký vůz. Možná že už bylo po osmé. Podíval jsem se na vůz a poznal v něm auto, kterým přijel obžalovaný. Vůz řídila ta žena. Nestačil jsem si všecko pořádně prohlídnout, ale můžu říct, že kromě ní ve voze nikdo jiný nebyl.“

„Zaslechl jste něco neobvyklého?“

„Já osobně jsem nic neslyšel. Někteří hosté v motelu ovšem něco slyšeli.“

„To nás teď nezajímá. Hovořím o vás osobně. Vy sám jste slyšel něco neobvyklého?“

„Ne, prosím.“

„A to jste také sdělil policii, když vás vyslýchala?“

„Ovšem.“

„Kdy jste měl opět příležitost zajít do bungalovu patnáct či šestnáct?“

„Když ke mně přišel ten policista a řekl, že si ho potřebuje prohlédnout.“

„A co jste udělal pak?“

„Vzal jsem univerzální klíč a šel jsem ke dveřím bungalovu číslo šestnáct.“

„Byly dveře zamčeny?“

„Ne, prosím. Opravdu nebyly.“

„A co dál?“

„Otevřel jsem dveře.“

„A viděl jste něco?“

„Ano. Viděl jsem na podlaze ležet v kaluži krve tělo muže, o němž jsem se později dověděl, že se jmenuje Binney Denham.“

„Nahlédl jste také do bungalovu číslo patnáct?“

„Ano, prosím.“

„Jak jste se dostal dovnitř?“

„Vyšli jsme ven z čísla šestnáct a zkusil jsem dveře bungalovu číslo patnáct.“

„Byly ty dveře zamčeny?“

„Ne, prosím, nebyly.“

„Zastihl jste uvnitř obžalovaného?“

„Ne. Když jsme vešli, v pokoji nikdo nebyl.“

„A jeho aktovka tam byla?“

„Ne, prosím.“

„Vrátili se ještě obžalovaný či žena, která ho doprovázela, později do motelu?“

„Nikoli. Ani jeden zpátky nepřišel.“

„Potom jste doprovázel detektivy na pozemek za bungalovem, že?“

„Ano, prosím. Byly tam stopy, které…“

„Moment, k tomu se dostaneme. Pozemek motelu je ohrazen, viďte?“

„Ano. Je tam plot z ostnatého drátu.“

„Víte něco o složení půdy na té části pozemku, který je za bungalovy?“

„Ano. Je to jílovitá hlína, když prší, je z ní mazlavé bláto. Ale v létě, když do ní pere slunce, ztvrdne na kost.“

„V jakém stavu byla půda večer šestého dubna?“

„Byla měkká.“

„Otiskla by se do ní stopa boty?“

„Samozřejmě, to určitě.“

„Povšiml jste si nějakých šlépějí, když jste doprovázel detektivy k plotu?“

„Ano, prosím.“

„Znáte poručíka Tragga?“

„Ano, prosím.“

„A na ty šlépěje jste upozornil poručíka Tragga?“

„Ukázal jsem, že se dá tudy jít k plotu. Ty stopy mi ukázal on.“

„A co potom udělal poručík Tragg?“

„Inu, potom šel k tomu plotu, kam směřovaly ty šlépěje, a našel nějaká vlákna. Víte, ten ostnatý drát je už rezavý a textilní vlákno se na něm snadno zachytí.“

„Od chvíle, kdy jste viděl Binneyho Denhama s jeho vozem, o němž jste se zmínil jako o starším autě, stát poblíž bungalovu šestnáct, už jste pana Denhama víc nespatřil?“

„Podruhé jsem ho viděl, až když tam ležel mrtvý na podlaze.“

„Je váš motel volně přístupný veřejnosti?“

„Jasně. K tomu tady je.“

„Pan Denham tedy mohl přijít a z motelu zase odejít, aniž jste ho spatřil?“

„Jasně.“

„Můžete položit svědkovi kontrolní otázky,“ řekl Hadley.

Mason se zeptal: „Takže bez vašeho vědomí mohl Denham navštívit v bungalovu šestnáct ženu, kterou znáte jako paní Wilfredovou, není to tak?“

„Ano.“

„Bez toho, že byste ho viděl?“

„Ano.“

„Je možné, že byste ho nezpozoroval?“

„Přirozeně, že to je možné. Všimnu si přijíždějícího auta, které zpomalí, když se chystá zastavit u kanceláře, ale vozy, co pokračují v jízdě dál k bungalovu, mě tolik nezajímají. Tím myslím, že když kolem firemního štítu projedou bez zastavení, nijak moc je už nesleduju. Vydělávám si na živobytí tím, že pronajímám bungalovy v motelu. A proto do toho, co dělají moji hosté, nestrkám nos.“

„To je věru chvályhodné,“ řekl Mason. „Pronajal jste během toho dne a večera ještě další bungalovy?“

„Ano, prosím.“

„Večer šestého dubna a v průběhu následujícího dne sedmého dubna jste pomáhal policii při pátrání po tom revolveru, je to tak?“

„Protestuji. Otázka je právně nepřístojná, je irelevantní a netýká se podstaty věci! Nepatří do kontrolního výslechu,“ řekl Hadley, načež povstal a dodal: „Jestliže slavný soud dovolí, netázali jsme se svědka na nic z toho, co dělal sedmého dubna. Ptali jsme se pouze na to, co se přihodilo šestého dubna.“

„Myslím, že za těchto okolností je dopoledne sedmého dubna časově odlehlé,“ rozhodl soudce Strouse. „Námitce se vyhovuje.“

„Viděl jste ten revolver znovu?“ zeptal se Mason.

„Tohle rozhodně nepatří do kontrolního výslechu,“ ohradil se Hadley. „Pokud jde o zodpovězení této otázky, svědek mohl revolver zase vidět třeba o týden později. Přímý výslech svědka se týkal pouze událostí, které se staly dne šestého dubna.“

„Námitce se vyhovuje,“ prohlásil soudce Strouse.

„Obracím vaši pozornost na odpoledne a večer dne šestého dubna,“ řekl Mason. „Povšiml jste si ještě něčeho neobvyklého?“

Brems zavrtěl hlavou. „Ne, prosím.“

Bedford se naklonil k Masonovi a zašeptal mu: „Zmáčkněte ho. Ať nám poví něco o té vetřelkyni. Musíme získat její popis. Musíme se dovědět, kdo je ta žena!“

„Povšiml jste si Binneyho Denhama?“ zeptal se Mason.

„Ano, prosím.“

„A věděl jste, že není v motelu zapsán?“

„Ano, prosím.“

„Jinými slovy nepatřil k hostům.“

„Ano, prosím. Ale nezapomínejte na to, pane Masone, že jsem nemohl vědět určitě, zda v motelu nebydlí. Obžalovaný si totiž najal dva bungalovy a zaplatil za ně. Říkal mí, že za ním později přijedou ještě dva lidi ze San Diega. Nemohl jsem vědět, jestli tenhle Denham není jedním z nich.“

„Rozumím,“ odpověděl Mason. „To tedy vysvětluje přítomnost pana Denhama. Ale neviděl jste toho dne v motelu nějaké jiné osoby, které bychom mohli nazvat osoby neoprávněné?“

„Ne, prosím.“

„Nepotloukal se někdo u bungalovu číslo dvanáct?“

Brems chvíli přemítal, a už se zdálo, že zavrtí hlavou, ale nakonec řekl: „Moment. Ano, to jsem oznámil policii.“

„Nezáleží na tom, co jste oznámil policii,“ přerušil ho Hadley. „Vyslechněte otázku a odpovídejte pouze na ni. A nic víc nevykládejte.“

„Inu, byla tam nějaká osoba, o které jsem nevěděl, co si mám myslet, ale pak se ukázalo, že je v pořádku.“

„Nějaká osoba, která neoprávněně obývala jeden bungalov v motelu?“

„Ohrazuji se proti otázce, neboť se týká sporné okolnosti a ptá se na svědkův dohad,“ řekl Hadley.

„Soud má za to, že obhajoba se slovem ‚neoprávněně‘ ptá na svědkův dohad. Nicméně, aby poskytl obhajobě co největší volnost při kontrolním výslechu svědků, kteří mohli spatřit v motelu před spácháním zločinu cizí osoby, soud tuto otázku připouští,“ rozhodl soudce Strouse.

„Dobrá,“ pravil Hadley. „Odvolávám námitku, Vaše Ctihodnosti. Pane Bremsi, odpovězte na otázku.“

„Inu, řekl bych k tomu tohle. Ta žena vyšla z bungalovu dvanáct. Byla to jiná žena, ne ta, která si bungalov najala. Oslovil jsem ji, protože jsem si myslel… no, vlastně nesmím vypovídat o tom, co jsem si myslel. Ale hovořil jsem s ní.“

„O čem jste s ní hovořil?“ zeptal se Mason.

„Vyptával jsem se jí.“

„A co vám řekla?“

„Vaše Ctihodnosti,“ ozval se Hadley, „tohle nepatří do kontrolního výslechu, přesahuje to značně rámec věci a ptá se na něco, co svědek ví pouze z doslechu.“

„Námitka je důvodná,“ rozhodl soudce Strouse.

„Nač jste se jí ptal?“ zeptal se Mason.

„Vznáším stejnou námitku,“ řekl Hadley.

„Vyhovuje se.“

Mason se otočil k Bedfordovi a zašeptal: „Vidíte, že tu narážíme na spoustu formálních potíží, Bedforde. Nemůžu se svědka ptát na obsah rozmluvy, kterou s tou ženou vedl.“

„Ale přece nějak musíme zjistit, kdo byla ta žena. Nedejte se odbýt, Masone. Nenechte se vehnat do slepé uličky. Jste přece vynalézavý advokát. Formulujte své otázky tak, aby je soud připustil. Musíme za každou cenu zjistit její totožnost.“

„Řekl jste, že ta žena, která vyšla z bungalovu si jej nepronajala?“

„To souhlasí.“

„A vy jste ji zastavil?“

„Ano.“

„A potom jste o té ženě mluvil s policií?“

„Ohrazuji se a vznáším námitku proti takto vedenému kontrolnímu výslechu. Otázka je právně nepřístojná, irelevantní a netýká se podstaty věci,“ řekl Hadley.

„Vyhovuje se,“ rozhodl soudce Strouse.

„Vypověděl jste, že jste měl rozmluvu s policií,“ řekl Mason.

„Jasně, když zjistili, že se v motelu stala vražda, chtěli se dovědět všecko, co se tam toho dne přihodilo. To bylo až potom, když se mě přišli zeptat, jestli si můžou prohlédnout bungalov šestnáct, aby si ověřili nějaké hlášení, co dostali. Pověděl jsem jim, že se tam beze všeho můžou jít podívat.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „A v souvislosti s rozmluvou s policií jste byl také vyzván, abyste řekl, jestli jste v motelu během odpoledne nebo večera nespatřil nějakého vetřelce?“

„Protestuji. Otázka je právně nepřístojná, je irelevantní, netýká se podstaty věci, a nejde o řádný kontrolní výslech,“ řekl Hadley.

Soudce Strouse se usmál: „Pan Mason se opět dovolává ustanovení, že strana, která provádí kontrolní výslech, má právo dovědět se obsah celého rozhovoru, jestliže byl svědek už dřív při přímém výslechu tázán na část tohoto rozhovoru. Pane svědku, odpovězte na otázku.“

„Inu, hlavně se mě pořád ptali, jestli jsem neslyšel něco, co znělo jako výstřel.“

„Netáži se vás na to, co je především zajímalo,“ odpověděl Mason. „Táži se vás, jestli se policie ptala na to, zda jste během odpoledne nebo večer v motelu nespatřil nějakého vetřelce?“

„Ano, prosím, vyptávali se mě na to.“

„A řekl jste jim, jako část rozmluvy, kterou jste s nimi měl, že jste u bungalovu číslo dvanáct viděl neznámou ženu?“

„Ano, prosím.“

„Vaše Ctihodnosti,“ ohradil se Hadley, „tento rozhovor zatahuje do rozsuzovaného případu věci, které s ním vůbec nesouvisejí. Nemáme ovšem námitky, aby pan Mason takto vyslýchal svého svědka.

Svědka obhajoby může vyslýchat, jak se mu zlíbí, ovšem podle našeho názoru se netýká tato rozmluva vůbec skutkové podstaty. Otázka je právně nepřístojná a irelevantní.“

„Není třeba, aby vyslýchal pana Bremse jako svědka obhajoby,“ rozhodl soudce Strouse. „Při přímém výslechu jste se svědka tázal, o čem rozmlouval s policisty.“

„Netázal jsem se ho na rozmluvu, ale na to, jaký byl výsledek jeho rozmluvy. Pan Mason mohl vznést námitku, že se ptám na svědkův dohad.“

„A on tuto námitku nevznesl,“ řekl soudce Strouse mile. „Co do právní stránky, ptáte-li se na svědkův dohad, pokud se týká výsledku rozmluvy, anebo přejete-li si, aby celou rozmluvu reprodukoval slovo za slovem, je výsledek týž. Protože tento rozhovor přišel na přetřes při přímém výslechu, pan Mason se může nyní ptát na obsah celého rozhovoru, pokud si tak přeje.“

„Jenomže ten rozhovor nesouvisí s případem, o který se zajímala policie,“ namítl Hadley. „Nemá s vraždou žádnou spojitost.“

„Jak to víte?“ otázal se soudce Strouse.

„Poněvadž víme, co se stalo.“

Soudce Strouse řekl: „Pan Mason může mít jinou teorii o tom, jak k vraždě došlo. Soud chce poskytnout obhajobě co největší volnost při kontrolním výslechu. Pane svědku, odpovězte na otázku.“

„Co jste řekl policii o ženě v bungalovu dvanáct?“ zeptal se Mason.

„Pověděl jsem jí, že tam slídila nějaká žena.“

„Použil jste výrazu ‚slídila‘?“

„Mám dojem, že jsem toho slova použil.“

„A co jste jim řekl kromě toho?“

„Říkal jsem jim, že jsem s tou ženou mluvil.“

„Sdělil jste policii rovněž, co vám žena odpověděla?“

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl Hadley, „musím se znovu ohradit. Vznáším námitku proti všemu, co svědek ví pouze z druhé ruky. Do protokolu se nám dostává rozmluva s jakousi ženou a rovněž to, jak byl tento rozhovor reprodukován policii. Je jasné, že jde o svědectví z doslechu.“

„Soud si toho je dobře vědom, ale chce poskytnout obhajobě při kontrolním výslechu co největší volnost,“ rozhodl soudce Strouse.

„Odpovězte na danou otázku, pane svědku.“

„Jo, tak tedy jsem policii řekl, že ta žena prohlásila, že je přítelkyní té druhé ženy, co si pronajala bungalov. Ta jí řekla, aby vešla do pokoje a počkala, kdyby nebyla doma.“

„Můžete nám tu ženu popsat?“ zeptal se Mason.

„Protestuji. Otázka je právně nepřístojná, je irelevantní a netýká se podstaty věci. Nepatří do kontrolního výslechu,“ prohlásil Hadley.

„Vyhovuje se,“ pravil soudce Strouse stroze.

Mason řekl s úsměvem: „Během své rozmluvy s policií jste její popis uvedl!“

„Ano prosím.“

„Jak jste ji policii popsal?“

„Opakuji námitku,“ řekl Hadley.

„Námitka se zamítá,“ pravil soudce Strouse mile. „Pan Mason prokázal, že jde o část rozhovoru, na který má právo se tázat.“

„Řekl jsem policii, že to byla asi třicetiletá bruneta s tmavošedýma očima, poměrně vysoké postavy… Totiž byla vysoká na ženu s tak dlouhýma nohama. A nesla se vznešeně jako hraběnka. Hned se dalo poznat, že…“

„Neuvádějte její popis,“ obořil se na svědka Hadley. „Povězte pouze to, co jste říkal policii.“

„Ano, prosím. Vždyť také opakuju jenom to, co jsem říkal policii,“ odpověděl Brems a dodal: „Ovšem později jsem se dověděl, že to s ní bylo docela v pořádku.“

„Žádám, aby poslední část svědkovy výpovědi byla z protokolu škrtnuta,“ řekl Mason, „poněvadž se netýká věci.“

„Poznámka se škrtá,“ rozhodl soudce.

„Skončil jsem se svědkem,“ řekl Mason.

Rozzlobený Hadley se obrátil na svědka s kontrolními otázkami: „Policii jste říkal, že jste se domníval, že ta žena v bungalovu slídí?“

„Ano, prosím.“

„Jenže později jste zjistil, že jste se mýlil, je to tak?“

„Vznáším námitku,“ řekl Mason. „Otázka je napovídající a sugestivní, nepatří k řádně vedenému kontrolnímu výslechu. Je právně nepřístojná, je irelevantní a netýká se podstaty věci.“

„Námitce se vyhovuje,“ pravil soudce Strouse.

„Ale,“ zvolal rozdrážděný náměstek státního zástupce, „pak jste policii řekl, že víte, že s tou ženou bylo všechno v pořádku, je to tak?“

„Vznáším námitky,“ řekl Mason. „Není to řádný kontrolní výslech a netýká se části rozhovoru, o němž svědek již vypovídal.“

Soudce Strouse zaváhal, potom se podíval na svědka: „Kdy jste to řekl policii?“

„Na druhý den.“

„Námitce se vyhovuje.“

Hadley řekl: „Hovořil jste o ní téhož večera se ženou v bungalovu číslo dvanáct, je to tak?“

„Vznáším námitku, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Mason. „Otázka je právně nepřístojná, je irelevantní, netýká se podstaty věci, ptá se na svědkův dohad, na rozmluvu vedenou v nepřítomnosti obžalovaného. Nejde o řádný kontrolní výslech.“

„Námitce se vyhovuje,“ rozhodl soudce Strouse.

Hadley se posadil a tiše se radil s Hamiltonem Burgerem. Oba muži se začali přít, ale nakonec to Hadley zkusil z jiného konce.

„Téhož večera jste oznámil, jako část oné rozmluvy s policií, že když jste s tou ženou hovořil, přesvědčil jste se, že mluvila pravdu?“

„Ano, prosím.“

„To je všechno,“ pravil Hadley vítězoslavně.

„Okamžik,“ řekl Mason, když se Brems chystal opustit stanoviště svědků. „Položím vám ještě jednu kontrolní otázku. Neřekl jste v téže době jako část téže rozmluvy policii, že žena v bungalovu slídila?“

„Myslím, že jsem to řekl. Ano, prosím, tehdy jsem to řekl.“

„A použil jste výrazu, že tam slídila?“

„Ano, prosím.“

Mason se na Hadleyho usmál. „Skončil jsem s kontrolními otázkami,“ řekl.

„Zavolejte dalšího svědka,“ pravil soudce Strouse. Na stanoviště svědků předstoupil majitel půjčovny aut. Popsal formality spojené s pronájmem auta, okolnosti, za nichž byl vůz vrácen a zdůraznil, že ta osoba, která vůz vrátila, neprojevila zájem o vyúčtování předem složené zálohy.

„Nemám otázek,“ řekl Mason.

Další zaměstnanec půjčovny aut vypověděl, že dne šestého dubna kolem desáté hodiny večerní zajel na parkoviště firmy vůz. Auto řídila mladá žena, která pak vystoupila a zamířila ke kanceláři. Potom si jí svědek víc už nevšímal.

„Můžete začít s křížovým výslechem,“ pravil Hadley.

„Dovedete tu ženu popsat?“

„Byla to hezká žena.“

„Nemohl byste nám o ní říct něco víc?“ zeptal se Mason, když viděl, že na tvářích několika porotců se objevil úsměv.

„Zajisté. Mohlo jí být tak přes pětadvacet a byla… byla dobře vybavená.“

„Co tím míníte?“ reptal se soudce Strouse.

„No, měla hezkou figuru,“ opravil se kvapně svědek.

„Všiml jste si jejích vlasů?“

„Ano. Byla blonďatá.“

„A nyní,“ řekl Mason, „vám položím otázku a chtěl bych, abyste si odpověď dobře rozmyslel. Viděl jste tu ženu odnášet z auta nějaká zavazadla?“

Muž zavrtěl hlavou. „Nikoli, neviděl. Vystoupila z vozu, ale nic odtud nebrala.“

„Jste si tím jist?“

„Ano, jsem si jist.“

„Všiml jste si jí, když z vozu vystoupila?“

„To bych řekl!“

V soudní síni to zašumělo veselím.

„To je všechno,“ oznámil Mason.

„Nemám dalších otázek,“ řekl Hadley.

Hadley zavolal daktyloskopického znalce, který vypověděl, že šestého dubna večer a sedmého dubna ráno prohlédl bungalovy číslo patnáct a šestnáct v motelu Staylonger, aby zajistil otisky prstů, předložil několik vyvolaných latentních otisků, jež klasifikoval jako významné.

„A proč je považujete za významné?“ otázal se Hadley.

„Protože,“ odpověděl svědek, „jsem sejmul totožné otisky prstů v automobilu, o němž vypovídal předchozí svědek.“

Na otázky náměstka státního zástupce daktyloskop dále uvedl, že v autě z půjčovny našel řadu otisků prstů, které souhlasily s otisky sejmutými v motelu v bungalovu patnáct a šestnáct, kde byla nalezena mrtvola, a že některé z nich byly nade vši pochybnost identifikovány jako otisky patřící obžalovanému Stewartu G. Bedfordovi.

„Dávejte kontrolní otázky,“ řekl Hadley.

„Kdo zanechal ty další ‚totožné‘ otisky, které jste zajistil?“ otázal se Mason.

„Předpokládám, že ty otisky patří mladé světlovlasé ženě, která vrátila vůz do půjčovny a…“

„Vy to nevíte jistě?“

„Ne, pane, nevím to. Vím ovšem, že jsem zajistil a vyvolal jistý počet latentních otisků v bungalovech patnáct a šestnáct řečeného motelu, dále že jsem zajistil určitý počet latentních otisků v automobilu poznávací značky CYX 221, a že všechny tyto otisky byly shodné s otisky na daktyloskopické kartě Stewarta G. Bedforda, které mu byly vzaty na policejní stanici po jeho zadržení.“

„A otisky, o nichž předpokládáte, že je zanechala ona mladá blondýna, jste našel jak v bungalovu patnáct, tak i v čísle šestnáct?“

„Ano, pane.“

„Kde jste je sejmul?“

„Na různých místech – na zrcadlech, na sklenicích, na otočném knoflíku u dveří.“

„A v tom autě jste našel souhlasné otisky prstů?“

„Ano, pane.“

„Jinými slovy,“ pokračoval Mason, „pokud se týče vašeho vlastního pozorování, mohly by tyto druhé otisky patřit vrahovi Binneyho Denhama, že?“

„Vznáším námitku,“ řekl Hadley. „Otázka se týká sporné okolnosti. Ptá se na svědkův dohad.“

„Svědek je znalec,“ řekl Mason. „Ptám se ho na jeho závěry. Omezuji otázku na jeho vlastní pozorování.“

Soudce Strouse zaváhal. Potom řekl: „Soud dovolí svědkovi otázku zodpovědět.“

Daktyloskopický znalec řekl: „Pokud je mi známo z vlastního pozorování, jeden či druhý mohl být pachatelem.“

„Anebo mohla vraždu spáchat nějaká jiná osoba?“ zeptal se Mason.

„Tak jest.“

„Děkuji vám,“ řekl Mason. „To je všechno.“

Hamilton Burger naznačil, že dalšího svědka hodlá vyslechnout sám.

„Zavolejte Richarda Judsona,“ řekl.

Soudní úředník zavolal Richarda Judsona na stanoviště svědků. Judson, statný muž se širokými rameny, úzkým pasem, hlubokým hlasem a studenýma modrýma očima, které se dívaly pátravě, jako když bankéř uvažuje, zda má poskytnout půjčku, uvedl, že je policistou a že desátého dubna se odebral do Bedfordova domu.

„A co jste tam dělal?“ zeptal se Hamilton Burger.

„Porozhlédl jsem se tam.“

„Konkrétně jak?“

„No, prohlédl jsem nádvoří a garáž.“

„Měl jste příkaz k domovní prohlídce?“

„Ano, pane.“

„Komu jste jej doručil?“

„K tomu jsem neměl příležitost, protože nikdo nebyl doma.“

„Kde jste s prohlídkou započal?“

„V garáži.“

„A kde jste v ní hledal?“

„Všude.“

„Mohl byste nám své pátrání upřesnit?“

„No, v garáži stál vůz. Dobře jsme si ho prohlédli. Potom tam byly pneumatiky. Prohlédli jsme si je taky a ještě pár starých duší…“

„Hovoříte v množném čísle. Kdo byl s vámi?“

„Můj kolega.“

„Policista?“

„Ano.“

„A kde jste ještě hledali?“

„Nenechali jsme ani místečko bez povšimnutí. Podívali jsme se do několika starých krabic na policích. Vzali jsme to opravdu poctivě.“

„A co dál?“ zeptal se Hamilton Burger.

„Uprostřed podlahy garáže je odpad na odtékající vodu při mytí podlahy. Odpad zakrýval děrovaný plech. Odšroubovali jsme ten kryt a podívali se do odvodňovacího kanálu.“

„A nalezli jste něco?“

„Ano. Našli jsme revolver.“

„Můžete jej blíž popsat?“

„Byl to revolver typu kolt, ráže osmatřicet.“

„Znáte výrobní číslo toho revolveru?“

„Ano, pane. To číslo jsem si poznamenal.“

„Učinil jste to hned po nálezu?“

„Ano, pane.“

„Zapsal jste si to vlastní rukou?“

„Ano, pane.“

„Máte u sebe ten záznam?“

„Ano, pane.“

„Co v něm stojí?“

Svědek vyndal zápisník a nalistoval příslušnou stránku. „Revolver typu kolt, ráže osmatřicet. V bubínku bylo pět ostrých nevystřelených nábojů a jedna prázdná, vypálená nábojnice. Výrobní číslo zbraně je 740818.“

„Co jste učinil s tím revolverem?“

„Předal jsem jej Arthuru Merriamovi.“

„Kdo je to?“

„Je to jeden z policejních znalců z oboru balistiky a střelných zbraní.“

„Dávejte kontrolní otázky,“ obrátil se Hamilton Burger k Perrymu Masonovi.

„Nuže, jak jsem vyrozuměl, měl jste příkaz k provedení domovní prohlídky, pane Judsone. Je to tak?“ otázal se Mason.

„Ano, pane.“

„Které prostory domu byly v příkazu míněny?“

„Byt s příslušenstvím, nádvoří a garáž.“

„A v domě nebyl nikdo, komu byste příkaz k prohlídce mohl doručit?“

„Ne, pane, v době, kdy jsme začali s prohlídkou, nikdo v domě nebyl.“

„Kdy byl ten příkaz vystaven?“

„Myslím, že osmého dubna.“

„Dostal jste jej osmého ráno?“

„Na denní dobu si dobře nevzpomínám.“

„Stalo se to dopoledne?“

„Ano, myslím, že to bylo během dopoledne.“

„A co jste udělal, když jste příkaz k prohlídce obdržel?“

„Zastrčil jsem jej do kapsy.“

„A potom?“

„Rozpracoval jsem případ.“

„Co jste udělal potom, když jste zastrčil příkaz k domovní prohlídce do kapsy, a jak jste říkal, rozpracoval případ?“

„Zajel jsem k tomu objektu, abych jej obhlédl.“

„Ve skutečnosti jste tedy zajel k Bedfordovu domu, je to tak?“

„No, začali jsme na tom případě pracovat a ohlíželi si to místo. Objeli jsme to tam vozem.“

„A pak jste zaparkovali.“

„Ano, pane.“

„Někde poblíž, odkud jste na tu garáž viděli?“

„No, ano.“

„A čekali jste tam celý den?“

„Zbytek toho dne. Ano, pane.“

„A druhý den jste v hlídání pokračovali?“

„Ano.“

„Na stejném místě?“

„Ano.“

„A zase jste čekali celý den?“

„Ano.“

„A následující den jste se opět vrátili?“

„Ano.“

„Na totéž místo?“

„Ano.“

„A dokdy asi jste tam čekali toho dne?“

„Asi tak do čtyř odpoledne.“

„A na základě svého pozorování jste se dověděli, že nikdo doma není, je to tak?“

„No, uviděli jsme odjíždět paní Bedfordovou.“

„Věděli jste tedy, že nikdo není doma?“

„Ne, něco takového určitě nemůžete vědět.“

„Drželi jste ten dům pod dohledem?“

„Ano.“

„Za tím účelem, abyste se dověděli, kdy nebude nikdo doma?“

„No, hlídali jsme ten dům, abychom věděli, kdo tam vešel a kdo odtud odešel.“

„A při první příležitosti, jakmile jste usoudili, že nikdo nebude v domě, jste tam zajeli, abyste vykonali prohlídku garáže, je to tak?“

„No… Počítám, že to zhruba souhlasí. Jestli si přejete, může se to tak říct.“

„A vy jste prohledali garáž, dům ale ne?“

„Ne, dům jsme neprohlíželi.“

„Prohledali jste garáž centimetr za centimetrem, že?“

„Ano.“

„Čekali jste, až jste měli jistotu, že v domě nikdo nebude, a potom jste se pustili do prohlídky.“

„Potřebovali jsme si garáž prohlídnout. Nechtěli jsme, aby nás při té prohlídce někdo rušil nebo do ní zasahoval.“

Mason s ledovým úsměvem řekl: „Právě jste prohlásil, pane Judsone, že jste si potřebovali prohlédnout garáž.“

„Nu, co je na tom špatného? Měli jsme příkaz k prohlídce, je to tak nebo ne?“

„Řekl jste garáž.“

„Myslel jsem celé bydliště – dům a příslušenství.“

„To jste neřekl. Prohlásil jste, že jste si potřebovali prohlédnout garáž.“

„No, k tomu jsme měli přece příkaz.“

„Teď se vás ptám, zda není pravda, že jediné místo, které vás při prohlídce zajímalo, byla garáž a že jste v ní potřebovali vykonat prohlídku, poněvadž jste obdrželi tip, že v garáži najdete revolver?“‚

„Hledali jsme ten revolver, to je pravda.“

„A neodpovídá skutečnosti, že jste předtím, než jste začali s prohlídkou, obdrželi pokyn, že revolver je v garáži?“

„Protestuji. Otázka je právně nepřístojná, je irelevantní a netýká se podstaty věci. Vybočuje z mezí řádného kontrolního výslechu.“

Soudce Strouse chvilku uvažoval. „Soud otázku připouští… pokud na ni zná svědek odpověď.“

„O nějakém takovém pokynu mi není nic známo.“

„A je pravda, že jste se v první řadě zajímali o prohlídku garáže?“

„Hledali jsme nejdřív tam.“

„A měli jste k tomu nějaký důvod?“

„V ní jsme začali s prohlídkou. Mysleli jsme si, že tam třeba revolver najdeme.“

„A co vás přivedlo k té myšlence?“

„Taková garáž se dá použít jako vhodná skrýš.“

„Mám tomu rozumět tak, že policie neobdržela žádný anonymní tip, který mohl být pro vás vodítkem?“

„Začali jsme s prohlídkou garáže, kde jsme hledali revolver, a ten revolver jsme v garáži také našli. Nevím, zda někdo jiný dostal nějaký tip. Já jsem obdržel příkaz, abych hledal revolver.“

„V garáži?“

„No, ano.“

„Děkuji vám,“ řekl Mason. „To je všechno.“

Arthur Merriam předstoupil na stanoviště svědků a vypovídal o zkouškách, které provedl s revolverem, který mu předal předchozí svědek. Ze zbraně, přijaté k důkazu, vypálil několik zkušebních střel a komparačním mikroskopem je porovnal se smrtícím projektilem. Připravil fotografie ukazující, že individuální poznávací znaky na obou střelách jsou totožné. Tyto fotografie byly přijaty k důkazu.

„Můžete zahájit kontrolní výslech,“ řekl Hamilton Burger. Zdálo se, že Masona už výslech svědků poněkud unavuje. „Nemám otázek,“ řekl.

Dalším svědkem Hamiltona Burgera byl vedoucí oddělení sportovních potřeb v jednom velkém obchodním domě. Muž předložil záznamy, z nichž vyplývalo, že dotyčný revolver prodal Stewartu G. Bedfordovi asi před pěti lety a že Bedford také podepsal stvrzenku s číslem zbraně, kupcovou adresou a ostatními údaji. Když soud porovnal předloženou fotokopii potvrzenky s původní registrací, vrátil originál svědkovi a fotokopie registrace byla přijata k důkazu.

„Dávejte kontrolní otázky,“ řekl Hamilton Burger.

„Nemám otázek,“ oznámil Mason a potlačil zívnutí.

Soudce Strouse se podíval na hodiny a pravil: „Nadešla pátá hodina. Přelíčení bude přerušeno do zítřka ráno do deseti hodin. Během přerušení budou mít porotci na paměti poučení, jehož se jim dostalo od soudu, nebudou spolu o případu hovořit a nedovolí, aby se o něm hovořilo v jejich přítomnosti, ani si neutvoří nebo nevysloví jakýkoli názor, než jim bude věc definitivně předložena k rozhodnutí. Přelíčení se odročuje.“

Bedford sevřel Masonovu paži. „Masone,“ řekl, „někdo ten revolver do mé garáže podstrčil.“

„Neschoval jste ho tam sám?“ zeptal se Mason.

„Nemluvte hlouposti! Říkám vám, že potom, jak jsem usnul, jsem ten revolver už znovu neviděl. V té whisky byla droga a kdosi vzal revolver z mé aktovky, zastřelil Binneyho Denhama a pak zbraň narafičil v mé garáži.“

„A potom dal telefonicky policii tip, aby věděli, kde mají hledat,“ zdůraznil Mason.

„No, a co to znamená?“

„Znamená to, že kdosi měl neobyčejný zájem na tom, aby policie získala proti vám dostatek důkazních prostředků.“

„Takže se opět dostáváme k oné záhadné ženě, která slídila v bungalovu, co si Elsa…“

„Moment,“ skočil mu do řeči Mason. „Jména vynechte.“

„No, prostě k ženě, co byla v tom bungalovu,“ řekl Bedford. „Hrom do toho, Masone! Pořád vám říkám, že má stěžejní význam! Je klíčem k celé té věci! Jenomže se mi zdá, že moje slova neberete vůbec na vědomí a nesnažíte se ji vypátrat.“

„Nechtěl byste mi říct, jak ji mám najít?“ pronesl Mason netrpělivě. „Mám hledat jehlu v kupce sena, protože ta jehla je důležitá. Ale jak ji najdu?“

Policista pokynul Bedfordovi, aby ho následoval.

„Najměte padesát detektivů!“ naléhal Bedford. „Najměte jich sto. Ale tu ženu musíte najít!“

„Uvidíme se zítra,“ řekl Mason Bedfordovi, kterého strážník odváděl chodbou k věznici.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Perry Mason a Della Streetová povečeřeli ve své oblíbené restauraci. Právě se vraceli do kanceláře, aby ještě několik hodin pracovali, když uviděli Elsu Griffinovou ve vestibulu budovy.

„Dobrý večer,“ pozdravil Mason. „Přišla jste za mnou?“

Žena přikývla.

„Čekáte dlouho?“

„Asi dvacet minut. Dověděla jsem se, že jste odešel na večeři, ale že se ještě vrátíte.“

Mason vrhl krátký pohled na Dellu Streetovou. „Jde o něco důležitého?“

„Myslím, že ano.“

„Pojďte s námi,“ vyzval ji Mason.

Všichni tři vyjeli zdviží a pak kráčeli po chodbě ke dveřím Masonovy soukromé kanceláře. Advokát odemkl a rozsvítil.

„Odložte si plášť a klobouk a posaďte se do křesla,“ pravila Della Streetová.

Elsa Griffinová se usadila a řekla: „Měla jsem možnost pár minut hovořit s panem Bedfordem.“

Mason kývl.

„Naprosto soukromě.“

„Pokračujte,“ pobídl ji Mason.

„Pan Bedford má pocit, že vám dal k dispozici dostatečné prostředky, abyste mohl najít ženu, která navštívila v motelu můj bungalov. Když se nad tím zamyslíte, tak vás možná napadne, že ta žena z mého bungalovu pozorovala patnáctku a šestnáctku, potom tam šla a… ve vhodné chvíli prostě otevřela dveře bungalovu šestnáct, vystřelila a utekla.“

„Ano,“ řekl Mason suše, „vystřelila jednu ránu z Bedfordova revolveru.“

„Ano,“ pronesla Elsa Griffinová zamyšleně. „Předpokládám, že nejdřív musela vniknout do toho vedlejšího bungalovu a zmocnit se revolveru… Ale provést to mohla, pane Masone. Vešla tam po odchodu té blondýny, viděla, že pan Bedford tvrdě spí, a vzala revolver z jeho aktovky.“

Mason si ji zkoumavě prohlížel.

Najednou spustila: „Pane Masone, nemyslíte, že to nedělá dobrý dojem na veřejnosti, když si paní Bedfordova zakrývá oči černými brýlemi a v soudní síni sedí v poslední lavici? Neměla by být vpředu, aby poskytla svému manželovi morální oporu a nevypadala jako – jako kdyby měla strach, že ji lidé poznají?“

„Ví to kdekdo,“ odpověděl Mason. „Od chvíle, kdy byla sestavena porota, chodí za paní Bedfordovou novináři a žádají ji o rozhovor.“

„To já vím, ale ona ty hrozné tmavé brýle nikdy nesundává. A vypadá v nich ošklivě. Ty veliké čočky ji úplně změnily. Vypadá jako… no, prostě není si vůbec podobná.“

„Co mi tedy navrhujete?“ otázal se Mason.

„Nemohl byste jí říct, aby se chovala normálně? Aby sundala ty brýle a posadila se blíž k svému manželovi a mohla ho tak občas povzbudit, dodat mu odvahy.“

„A to si přeje pan Bedford?“

„Já jsem o tom přesvědčena. Myslím si, že se ho chování jeho ženy bolestně dotýká. Chová se docela jinak, než jak ho znám. Je… prostě je takový zdeptaný.“

„Rozumím,“ odvětil Mason.

Elsa Griffinová několik minut mlčela a pak řekla: „Byly vám k něčemu dobré ty otisky prstů, které jsem sejmula v bungalovu, pane Masone?“

„Bohužel, zatím mi nebyly moc platné. Identifikovat nějakou osobu není snadné, pokud nemáte celou sadu otisků všech deseti prstů. Vám ovšem, poněvadž jste studovala kriminalistiku, to nemusím podrobně vysvětlovat.“

„To asi ne,“ řekla pochybovačně. „Myslím si, že pan Brems uvedl velice dobrý popis ženy, co slídila v mém bungalovu.“

Mason kývl.

„V jeho popise mě zaujalo, co říkal o jejím způsobu chůze, držení těla. Mám pocit, že bych tu ženu měla znát. To je zvláštní, když potkáte někoho, jehož tvář vám něco říká, někoho připomíná, ale vy ne a ne se rozpomenout, jak se ten člověk jmenuje a odkud ho znáte. Nějaký kontakt v mozku vynechá a vám to prostě nezapálí.“

Mason znovu přitakal.

„Mám dojem, že kdyby se mi vybavilo, odkud tu ženu znám, budeme mít všechno jako na dlani. Pořád mi to nejde z hlavy.“

Mason neodpověděl.

„Tak já už půjdu,“ řekla a povstala. „Chtěla jsem vám jenom říct, že vás pan Bedford naléhavě žádá, abyste všechno své úsilí soustředil k jedinému cíli a vypátral tu ženu. A vím také naprosto bezpečně, že by se cítil mnohem lépe, kdyby se jeho manželka nechovala, jako by se obávala, že ji každý pozná. Je přece krasavice, drží hlavu pěkně vzhůru a nosí se jako královna…“

Elsa Griffinová se pojednou odmlčela a rozšířila oči úžasem.

„Co je?“ otázal se Mason.

„Můj bože!“ zvolala. „To nemůže být pravda!“

„Co je s vámi?“ zeptal se Mason.

Dále na něj vyjeveně zírala.

„Udělalo se vám nevolno?“ zeptala se Della Streetová.

„Dobrotivé nebe, pane Masone! Jsem z toho celá pryč! Dovolte mi, abych se posadila.“

Sklesla do křesla a pomalu otáčela hlavou ze strany na stranu, jako kdyby se chtěla orientovat, kde je. „Nu tak,“ vyzval ji Mason, „řekněte mi, co se stalo.“

„Když jsem se zmínila o paní Bedfordové, v duchu jsem si představovala, jak se elegantně nese a… Pane Masone, v té chvíli mi to došlo. Bylo mi, jako by vedle mě uhodil hrom.“

„O čem to mluvíte?“ zeptal se Mason.

„Copak to nechápete, pane Masone? Mluvím o ženě, co slídila v mém bungalovu. Pan Brems ji popsal naprosto dokonale. Jeho popis sedí na paní Bedfordovou jako ušitý.“

Mason mlčky seděl a zkoumavě se díval Else Griffinové do očí. Jeho návštěvnice pojednou luskla prsty.

„Už to mám, pane Masone, už to mám! Máte přece na policejním záznamu její fotografii – a také její otisky prstů. Můžete porovnat její otisky s otisky, které jsem sejmula ve svém bungalovu… a pak bude všechno jasné!“

Mason pokynul Delle Streetové. „Doneste mi daktyloskopickou kartu paní Bedfordové, Dello. A přineste také obálku s těmi neidentifikovanými otisky. Pamatujete si přece, že jsme otisky patřící Else Griffinové vyřadili. Takže máme čtyři latentní neidentifikované otisky očíslované čtrnáct, šestnáct, devět a dvanáct. Prosím, ty otisky mi přineste.“

Della Streetová pohlédla na Masonovu bezvýraznou tvář, pak přistoupila k uzamčené registrační skříni, kde advokát uschovával materiály rozpracovaných případů, odemkla ji a žádané věci položila na Masonův psací stůl.

Elsa Griffinová nedočkavě uchopila obálku s neidentifikovanými otisky, vytáhla kartičky, po řadě si je prohlédla a potom vzala do ruky daktyloskopickou kartu Ann Roann Bedfordové.

Začala porovnávat vyvolané otisky s otisky na fotokopii policejní karty. Za chvíli bylo znát, že se jí zmocňuje vzrušení a vzápětí zvolala: „Pane Masone, to jsou její otisky!“

Mason si vzal daktyloskopickou kartu s otisky paní Bedfordové, ale kartičky s čísly čtrnáct, šestnáct, devět a dvanáct držela Elsa Griffinová nadále v ruce.

„Jsou její, pane Masone!“ opakovala vzrušeně. „Dávám vám na to slovo. Studovala jsem daktyloskopii, takže mi můžete věřit!“

„Doufejme, že se mýlíte,“ odvětil Mason. „Jinak bychom se skutečně dostali z deště pod okap. A to si prostě nemůžeme dovolit.“

Elsa vložila čtyři kartičky zase do obálky. „Pane Masone,“ pravila přísně, „zastupujete Stewarta G. Bedforda. A jste povinen hájit jeho zájmy bez ohledu na to, že tím snad ublížíte někomu jinému.“

Mason natáhl ruku, ale Elsa Griffinová ucouvla a přitiskla si obálku s otisky na prsa. „Nemůžete ho zradit proto… proto, abyste chránil osobu, která ho vlastně do toho všeho namočila.“

Mason řekl: „Advokát má povinnost hájit zájmy svého klienta co nejlépe. To ovšem neznamená, že musí učinit, co mu přikáže jeho klient, či co si přeje přítel či přítelkyně jeho mandanta. Obhájce musí uplatnit v prospěch obviněného všechno, co uplatnit lze.“

„Chcete tím snad říct, že nepovíte panu Bedfordovi o tom, že jeho manželka, když byla tím vyděračem zahnána do slepé uličky, se ze zoufalství rozhodla…“

„Nikoli,“ přerušil ji Mason. „Nepovím mu to a nepřeji si, abyste mu to říkala vy.“

Vyskočila z křesla a rozběhla se ke dveřím. „Vraťte se,“ zvolala Della Streetová a snažila se Elsu Griffinovou chytit, ale marně. Než stačila Della doběhnout ke dveřím, Elsa Griffinová je otevřela.

Venku na prahu stál seržant Holcomb.

„Dobrý večer, lidičky,“ řekl a objal Elsu Griffinovou kolem ramen. „Jak vidím, je tu nějaký zmatek. Copak se děje?“

„Tato mladá žena se pokouší odcizit jistou věc, která jí nepatří,“ pravil Mason.

„To se podívejme. Není to zajímavé? Okradla vás? Mohl byste mi tu věc blíže popsat, Masone? Anebo byste mě mohl doprovodit na stanici a sepíšeme trestní oznámení pro krádež. Co tomu říkáte, slečno Griffinová?“

Elsa Griffinová zastrčila obálku s otisky do záňadří. „Mohl byste mě laskavě doprovodit domů a postarat se, aby mi byla doručena obsílka, abych mohla vypovídat jako svědkyně obžaloby? Myslím, že je nanejvýš na čase, aby proslulého pana obhájce ve věcech trestních Perryho Masona někdo poučil, že ukrývat důkazy v případě vraždy je protizákonné.“

Seržant Holcomb se usmíval na celé kolo. „Madam, to jste teď bezvadně zaválela. Nebojte se, budu vám dělat gardedámu.“

KAPITOLA DVACÁTÁ

Když se v deset hodin soud opět sešel a jednání bylo zahájeno, zvedl se Hamilton Burger a řekl: „Vaše Ctihodnosti, rád bych obrátil pozornost soudu na hlavu 135 trestního zákoníku, který zní: Každý, kdo knihy, listiny, písemnosti nebo jiné předměty, o nichž ví, že mohou být důkazním prostředkem, s tím vědomím a záměrem zničí, poškodí, učiní neupotřebitelnými nebo zatajuje, aby tak zabránil jejich vydání a předložení při vyšetřování a vyhledávání trestních činů a objasňování přečinů, při řízení před soudem či jiného šetření podle ustanovení trestního řádu, dopouští se přečinu.“

Soudce Strouse udiveně řekl: „Myslím, že soud je se zákony obeznámen, pane Burgere.“

„Zajisté, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Hamilton Burger. „Pouze jsem chtěl slavný soud na toto ustanovení upozornit. Vím, že Vaše Ctihodnost je obeznámena se zákony, ale mám dojem, že u některých jiných osob tomu tak není. A nyní bych rád na stanoviště svědků povolal slečnu Elsu Griffinovou.“

Stewart Bedford vylekaně stočil zrak na Masona. „K čertu, co to má znamenat?“ zašeptal. „Domníval jsem se, že ona se na veřejnosti neobjeví. Nemůžeme si dovolit, aby ji Brems poznal jako hosta z bungalovu dvanáct.“

„Nesouhlasí s mým postupem a způsobem obhajoby,“ odvětil Mason. „Proto se rozhodla, že bude svědčit.“

„Kdy se to stalo?“

„Včera pozdě večer.“

„To jste mi neřekl.“

„Nechtěl jsem vám dělat starosti.“

Vnější dveře soudní síně se otevřely a Elsa Griffinová s hrdě vztyčenou hlavou vešla. Zvedla pravou ruku, složila přísahu a zaujala místo na stanovišti svědků.

„Jak se jmenujete?“ otázal se Hamilton Burger.

„Elsa Griffinová.“

„Znáte obžalovaného?“

„Jsem u něho zaměstnána.“

„Kde jste se zdržovala dne šestého dubna letošního roku?“

„Byla jsem v motelu Staylonger.“

„Proč jste se v tom motelu zdržovala?“

„Byla jsem tam na požádání určité osoby.“

„Jestli slavný soud dovolí,“ obrátil se Hamilton Burger k soudci „ocitáme se v poněkud zvláštní situaci. Rád bych prohlásil, že tato svědkyně sice požádala úřady, aby zahájily jisté stíhání, ale na druhé straně se spolčila s jinou osobou, jejíž jméno zanedlouho sdělím, aby utajila a potlačila jisté důkazy, které považuji za velice závažné.

Svědkyně byla předvolána obžalobou. Je to de facto svědkyně, která je ochotna, a můžu říct, dokonce touží vypovídat o skutečnostech týkajících se rozsuzovaného případu, ale na druhé straně o jeho jiných aspektech odmítá mluvit. Odepřela o nich vypovídat a není mi známo, co o nich ví, pokud něco vůbec ví. Prostě nechtěla mluvit o ničem jiném než o jediném bodu.

Z toho důvodu musím svědkyni při výslechu o některých okolnostech případu považovat za svědkyni nepřátelskou.“

„Bude tudíž lépe,“ řekl soudce Strouse, „abyste nejdřív svědkyni vyslechl o okolnostech, o nichž je ochotna vypovídat, a teprve potom se jí ptal na jiné body, podle ustanovení o výslechu nepřátelského svědka.“

„Zajisté, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl státní zástupce. Potom Hamilton Burger znovu oslovil svědkyni.

„U obžalovaného jste zaměstnána už několik let?“

„Ano.“

„Jakou funkci zastáváte?“

„Jsem jeho osobní sekretářka.“

„Znáte pana Morrisona Bremse, vedoucího motelu Staylonger?“

„Ano.“

„Hovořila jste s Morrisonem Bremsem šestého dubna tohoto roku?“

„Ano, hovořila.“

„Kdy to bylo?“

„Záhy zvečera.“

„O čem jste spolu mluvili?“

„Protestuji,“ řekl Mason. „Otázka je právně nepřístojná, irelevantní a netýká se podstaty věci. Není tu žádný podklad. Chybí souvislost.“

„Okamžik, Vaše Ctihodnosti,“ prohlásil Hamilton Burger. „Hodláme prokázat, že v době, kdy k rozmluvě došlo, byla svědkyně s obžalovaným spolčena a odešla do motelu, protože k tomu dostala příkaz od obžalovaného.“

„Nejdřív musíte toto spojení prokázat,“ rozhodl soudce Strouse.

„Jenže to nám právě působí potíže, Vaše Ctihodnosti,“ namítl státní zástupce. „Svědkyně se zdráhá o této okolnosti vypovídat.“

„Ale svědkyně je ochotna vypovídat o jiných skutečnostech?“ zeptal se soudce Strouse.

„Ano.“

„Soud vám navrhl, abyste výslech svědkyně omezil nejprve na tyto skutečnosti, které budou protokolovány. Když potom přejdete k okolnostem, o nichž se svědkyně odmítá vyjádřit, a požádáte soud o svolení, aby mohla být vyslýchána jako nepřátelský svědek, zápis bude v pořádku a bude z něj naprosto jasné, co se kde stalo, a kdy a proč se to stalo.“

„Ovšem, Vaše Ctihodnosti.“

Hamilton Burger se opět otočil ke svědkyni. „A vrátila jste se po této rozmluvě dne šestého dubna později večer do motelu Staylonger?“

„Domnívám se, že to bylo už časně zrána dne sedmého dubna.“

„A kdo vás do motelu Staylonger vyslal?“

„Pan Perry Mason.“

„Mám tomu rozumět tak, že vás k tomu navedl pan Perry Mason, který v té době byl právním zástupcem obžalovaného Stewarta G. Bedforda?“

„Tak jest.“

„Jak zněly instrukce, které jste dostala od pana Masona?“

„Řekl mi, abych si vzala daktyloskopické potřeby, vrátila se do bungalovu dvanáct, vyhledala tam všechny latentní otisky prstů, sejmula je, a potom odstranila všechny stopy po otiscích v bungalovu dvanáct. Sejmuté otisky jsem pak měla přinést panu Masonovi.“

„Znáte postup při otiskování prstů a sejmutí otisků?“

„Ano.“

„Studovala jste způsob pořizování otisků?“

„Ano.“

„Kde?“

„Absolvovala jsem dálkový kurs.“

„Kde jste si opatřila věci potřebné k snímání latentních otisků prstů?“

„Půjčil mi je pan Mason.“

„A co jste učinila potom, když vám pan Mason tyto pomůcky předal?“

„Vrátila jsem se do motelu a sejmula jsem otisky v bungalovu dvanáct, jak mi bylo řečeno.“

„A co dál?“

„Odnesla jsem tyto otisky panu Masonovi, aby moje otisky mohly být vyřazeny, a tak zůstaly pouze otisky prstů, které zanechala osoba, jež slídila v bungalovu během mé nepřítomnosti.“

„Je vám známo, jestli to bylo provedeno?“

„Ano, bylo to provedeno. Pan Mason mi sdělil, že většina otisků, které jsem sejmula, patřila mně, až na čtyři cizí, které zůstaly na kartičkách.“

„Víte, které kartičky to byly?“

„Ano, vím. Sejmuté otisky jsem dala na kartičky a očíslovala je. Otisky neznámé osoby byly na kartičkách označených číslicemi čtrnáct, šestnáct, devět a dvanáct.

Otisky čtrnáct a šestnáct jsem nalezla na skleněném knoflíku u šatníku, čísla devět a dvanáct jsem sejmula z kraje zrcadla.“

„A víte, kde se nyní tyto čtyři kartičky s otisky nalézají?“

„Ano.“

„Kde jsou?“

„Mám je já.“

„Jakým způsobem jste je nabyla?“

„Sebrala jsem je včera v noci Perrymu Masonovi a obrátila se o pomoc k policii, protože pan Mason je chtěl dostat zpátky.“

„Předala jste je policii?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Nechtěla jsem, aby se s nimi něco stalo. Rozumíte, včera v noci jsem se dověděla, komu ty otisky patří. A proto jsem s nimi utekla.“

„Jaký důvod jste měla k útěku?“

Soudce Strouse vyčkávavě pohlédl na Perryho Masona, ale když obhájce neprojevil snahu se ohradit, soudce oslovil svědkyni: „Chvíli sečkejte, než odpovíte na otázku. Hodlá obhajoba vznést námitky k dané otázce, pane Masone?“

„Nikoli, Vaše Ctihodnosti,“ odvětil Perry Mason. „Domnívám se, že je proti mně vedeno řízení, a proto bych byl rád, aby všechny průvodní okolnosti vyšly na světlo.“

Soudce Strouse se zamračil. „Možná že máte takový pocit, pane Masone. To je sporná záležitost. Ale nesporně je vedeno řízení proti vašemu klientovi a vaší povinností jako obhájce je, abyste ho hájil, aniž byste dbal toho, jaký dopad to bude mít na vaše soukromé záležitosti.“

„To vím, Vaše Ctihodnosti.“

„Soud má za to, že otázka se týká sporné okolnosti a ptá se na svědkův dohad.“

„Nemám námitek, Vaše Ctihodnosti.“

Soudce Strouse zaváhal a řekl: „Chtěl bych zdůraznit, pane Masone, že soud zasáhne, jakmile se ukáže, že vaše zájmy jsou v kolizi se zájmy vašeho klienta, a nebude vznesena námitka proti otázkám, které zhoršují pozici obviněného.“

„Jestli slavný soud dovolí,“ řekl Mason, „myslím, že máme co dělat se situací opačnou. Myslím, že odpověď svědkyně může být protichůdná mým osobním zájmům, ale naopak bude svědčit ve prospěch obviněného. Proto je svědkyně ochotna vypovídat o některých okolnostech případu, zatímco o jiných skutečnostech odpírá vypovídat. Je ochotná svědčit proti mně, ale vůči svému zaměstnavateli se chová loajálně.“

„Dobrá,“ pravil soudce Strouse. „Pokud nevznášíte námitku, může svědek na otázku odpovědět.“

„Odpovězte na otázku,“ řekl Hamilton Burger. „Jaký důvod jste měla k útěku?“

„V té době jsem totiž ty otisky identifikovala.“

„Vy jste otisky identifikovala?“

„Ano, pane.“

„Řekla jste, že jste studovala daktyloskopii?“

„Ano.“

„A proto jste byla natolik poučená, abyste v té době řečené otisky identifikovala?“

„Ano, pane.“

„Porovnala jste sadu otisků, co jste sejmula, s jinými otisky?“

„No, stačilo to, abych věděla, komu patří.“

Hamilton Burger se obrátil k soudu a řekl: „Přiznám se vám, Vaše Ctihodnosti, že při některých skutkových okolnostech jsem nucen k obezřetnému postupu v důsledku zvláštní situace, kterou jsem už vylíčil. Svědkyně slíbila, že bude vypovídat, ale neřekla mi ovšem…“

„Nebyla vznesena žádná námitka,“ přerušil ho soudce Strouse. „Proto také soud nemá o čem rozhodnout. Zatím se laskavě zdržte jakýchkoli komentářů k výpovědi svědkyně a počkejte se svými argumenty na závěrečnou řeč k porotě. Pane státní zástupce, pokračujte ve svém výslechu.“

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ odvětil Hamilton Burger.

Soudce Strouse zamyšleně pohlédl na Masona.

„Vy sama jste dokázala ty otisky identifikovat?“

„Ano, pane.“

„A komu podle vás patří ty otisky?“

„Okamžik,“ pravil soudce Strouse. „Pan obhájce zřejmě nehodlá protestovat, že otázka se ptá na svědkovo hodnocení skutečnosti a jeho dohady. Soud proto zajímá, jaké má svědkyně odborné znalosti. Slečno Griffinová?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti?“

„Prohlásila jste, že jste studovala daktyloskopii?“

„Tak jest, Vaše Ctihodnosti.“

„Kde?“

„Dálkově.“

„Jak dlouho?“

„Absolvovala jsem celý kurs. Naučila jsem se rozeznávat základní tvary a další subklasifikace papilárních linií, brát a snímat otisky prstů, porovnávat je a třídit.“

„Vznáší pan obhájce nějakou námitku?“ zeptal se soudce Strouse.

„Nemám námitek,“ řekl Mason.

„Nuže, komu patřily ty otisky?“ zeptal se Burger.

„Okamžik,“ řekl Mason! „Jestli slavný soud dovolí, otázka je nepatřičná.“

„Námitce se vyhovuje,“ rozhodl soudce Strouse.

„Jenomže,“ pokračoval Mason, „nevznáším námitku toho druhu, jaký má Vaše Ctihodnost patrně na mysli. Domnívám se, že svědkyně sice prokázala jisté odborné znalosti, jenže není znalcem. Mohli bychom ji nazvat expertem amatérem. Proto se domnívám, že by otázka neměla být formulována: ‚Komu patřily ty otisky?‘, ale jaké zvláštnosti našla podle jejího vlastního hodnocení, na nalezených stopách a porovnávaných otiscích.“

„Vyhovuje se,“ pravil soudce Strouse.

Hamilton Burger, brunátný ve tváři, řekl: „Podle vašeho vlastního hodnocení, jaké zvláštnosti jste našla mezi vyvolanými otisky a otisky, s nimiž jste je porovnávala?“

Elsa Griffinová zvedla hlavu. Vzpurně pohlédla na obžalovaného, potom na Masona a nakonec na porotce: Pevným hlasem pronesla: „Podle mého vlastního hodnocení na všech těchto otiscích jsou patrné zvláštnosti, které se vyskytují i na porovnávaných stopách. Proto můžu prohlásit, že jsou to otisky prstů paní Bedfordové, manželky obžalovaného.“

Hamilton Burger se zazubil: „Máte ty otisky u sebe?“

„Ano, mám.“

„A podle čeho je můžete identifikovat?“

„Kartičky jsou číslovány,“ odpověděla. „Jsou označeny číslicemi čtrnáct, šestnáct, devět a dvanáct včetně. Včera večer jsem se na zadní stranu kartiček podepsala, aby nemohlo dojít k záměně nebo k omylu. Učinila jsem to podle rady státního zástupce. Žádal mě, abych kartičky ponechala u něj v úschově. Když jsem to odepřela, požádal mě, abych se na nich podepsala, aby nedošlo k mýlce.“

Hamilton Burger se radostně usmíval. „A co jsem udělal potom já?“

„Potom jste se podepsal na kartičky vy a uvedl jste tam datum.“

„Žádám soud, aby tyto otisky byly přijaty k důkazu,“ řekl Hamilton Burger, „jako doličné předměty žaloby a označeny příslušným pořadovým číslem.“

„Okamžik,“ řekl Mason. „Vaše Ctihodnosti, myslím, že mám nyní právo vyslechnout svědkyni, abych si ověřil pravost předloženého důkazu.“

„Jen si poslužte,“ řekl Hamilton Burger. „Poskytuji vám plnou volnost v křížovém výslechu, protože od této chvíle svědkyně odpírá vypovídat o dalších skutečnostech.“

„Můžete zahájit výslech,“ řekl soudce Strouse.

„Včera večer jste zjistila, že obě sady otisků jsou identické, slečno Griffinová, že?“

„Ano.“

„V mé kanceláři?“

„Ano.“

„Nebyla jste v té době trochu rozrušená?“

„No… jistě, trochu rozrušená jsem byla, ne ovšem natolik, aby mě to při porovnávání otisků nějak ovlivnilo.“

„Porovnala jste všechny čtyři otisky?“

„Ano.“

„A všechny čtyři otisky patří paní Bedfordové?“

„Ano.“

Bedford zatahal Masona za sako. „Koukejte, Masone,“ zašeptal. „Nenechte ji…“

Mason mu ruku odstrčil. „Mlčte,“ řekl.

Mason vstal a přistoupil ke stanovišti svědků. „Domnívám se, že se vyznáte v klasifikaci otisků prstů?“

„Ano, vyznám se v tom.“

„Víte, jakým způsobem se provádí?“

„Samozřejmě.“

Mason řekl: „Nyní vám dám lupu, abyste měla možnost dobře si ty otisky prstů prohlédnout.“

Mason vyndal z kapsy silnou lupu, obrátil se k soudnímu úředníkovi a řekl: „Mohl byste mi zapůjčit několik kartiček s otisky, které byly přijaty k důkazu? Nechci otisky obžalovaného, co byly nalezeny v autě a motelu, ale pár jiných otisků neznámé osoby, které byly sejmuty v autě a v motelu.“

„Hned to bude,“ řekl soudní úředník. Za necelou minutu předal Masonovi několik kartiček.

„A nyní obracím vaši pozornost na doličný předmět obžaloby číslo dvacet osm. Žádám vás, abyste si tento otisk prohlédla a řekla mi, zda není shodný s některým otiskem na kartičkách číslo čtrnáct, šestnáct, devět a dvanáct, které jste předložila soudu.“

Svědkyně předstírala, že kartičku pečlivě lupou prohlíží, potom zavrtěla hlavou a řekla: „Není.“ Vzápětí dodala: „Ani nemůže souhlasit. Tyto otisky prstů zanechala paní Bedfordová. Otisk, který jste mi dal, patří neznámé osobě.“

„Ale není možné, že onou neznámou osobou mohla docela dobře být paní Bedfordová?“

„Ne. Ta neznámá byla blondýna. Já ji viděla.“

„Ovšem nevíte, jestli to nebyla ona, kdo zanechal ty otisky?“

„Ne, to nevím.“

„Prosím, abyste ten otisk znovu zevrubně prozkoumala.“

Mason jí podal kartičku, kterou si Elsa zběžně lupou prohlédla a pak vrátila kartičku advokátovi.

„A teď obracím vaši pozornost na doličný předmět obžaloby číslo třicet čtyři a žádám vás, abyste jej porovnala.“

Svědkyně si kartičku zase jen letmo lupou prohlédla a řekla: „Ne. Ani jeden z těch otisků se neshoduje.“

„Ani jeden?“ zeptal se Mason.

„Žádný! Říkám vám, pane Masone, že tyto otisky patří paní Bedfordové, a vy to víte stejně dobře jako já.“

Zdálo se, že Masonovi trochu spadl hřebínek. Studoval otisky a potom se podíval na kartičky, které držela Elsa Griffinová v ruce.

„Snad byste nám mohla vyložit, jak postupujete při zkoumání otisků prstů. Vezmeme si třeba tento, na kartičce označené číslicí šestnáct. Mám za to, že jste tento otisk zajistila na ozdobném skleněném knoflíku u dveří skříně?“

„Ano.“

„Který základní tvar či vzor jste rozeznala?“

„Je to takzvaný stanový oblouk.“

„Chápu. Stanový oblouk,“ odpověděl Mason zamyšleně. „Mohla byste mi ten oblouk ukázat? Aha, už ho vidím. A tento otisk, označený jako doličný předmět obžaloby číslo třicet sedm, má taky tenhle stanový oblouk, nemyslíte?“

Svědkyně pohlédla na otisk a řekla: „Ano, má.“

„No, a teď si vezmeme otisk číslo šestnáct, o němž jste řekla, že jste ho sejmula na skleněném knoflíku šatníku v bungalovu. A nyní budeme počítat papilární linie až k místu, kde se rozvětvují. Ano, jeden dva, tři, čtyři, pět, šest, sedm – dost, tady přicházíme k dvojitému rozvětvení.“

„To souhlasí,“ řekla.

„A teď se podíváme na ten druhý otisk, který byl předložen obžalobou k důkazu a nese číslo třicet sedm. Počítejme – a vida, napočítali jsme stejný počet papilárních linií a vidíme na něm také dvojité rozvětvení.“

„Ukažte,“ řekla svědkyně.

Prohlížela si lupou kartičku s otiskem. „No, je to tak, jak říkáte. Jenomže to je jenom jedna zvláštnost. Ovšem k úplnému důkazu totožnosti je třeba více shodných znaků.“

„Chápu,“ odpověděl Mason. „V tomto případě by mohlo jít o náhodnou shodu.“

„Mýlíte se, pane Masone,“ odpověděla mrazivě. „To je skutečně náhoda.“

„Dobrá. A teď se opět podíváme na vaši kartičku číslo šestnáct s otiskem, který jste sejmula na knoflíku šatníku, a zkusíme najít další zvláštnosti.“

„Tady je jedna. Ten ostrůvek u desáté linie.“

„U desáté papilární linie,“ řekl Mason. „Dovolte, abych se podíval… aha, ano. No a teď bychom se měli zase podívat na číslo třicet sedm, jestli tam ten ostrůvek také najdeme.“

„Marně bychom ho tam hledali,“ pronesla povýšeně. „Není tam.“

„Ale, ale, slečno Griffinová!“ řekl Mason. „Není dobré dělat předčasné závěry. Vypovídáte jako znalkyně, a proto si ten otisk musíte také prohlédnout. Budeme počítat linie a…“ Svědkyně zalapala po dechu.

„Našla jste tam také ten ostrůvek?“ zeptal se Mason, který se tvářil stejně překvapeně jako Elsa Griffinová. „Já… já ho také vidím. Někdo ty otisky zfalšoval.“

„Moment! Moment, povídám!“ zabouřil Hamilton Burger. „To je vážná věc, Vaše Ctihodnosti!“

„Kdo mohl otisky falšovat?“ namítl Mason. „Otisky, o nichž svědkyně vypovídala, byly v jejím držení. Prohlásila, že je měla přes noc u sebe. Odmítla je komukoliv dát, aby je někdo nezaměnil. Na každou kartičku se podepsala. Státní zástupce je ověřil svým podpisem a připsal datum, kdy se tak stalo. Na všech kartičkách jsou jejich podpisy. A otisky, s nimiž byly kartičky porovnávány, jsou doličné předměty obžaloby, které mi zapůjčil soudní úředník. Nesou číslo, které souhlasí s pořadovým číslem uvedeným v zápise.“

„To je jedno,“ křičel Hamilton Burger, „ale dějí se tu nějaké kejkle. Já to vím a svědkyně to ví také.“

„Pane Burgere,“ prohlásil soudce Strouse, „nemůžete v soudní síni pronášet podobná obvinění. Rozhodně to nesmíte dělat, pokud je také neprokážete. Zřejmě není možné, že by bylo došlo k záměně. Slečno Griffinová?“

„Prosím, Vaše Ctihodnosti?“

„Laskavě si prohlédněte kartičku číslo šestnáct.“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Tu kartičku jste dostala včera večer?“

„Ano… Zřejmě ano.“

„V kanceláři Perryho Masona?“

„Ano.“

„A hned nato, jakmile jste ji obdržela, jste kartičku porovnala s otisky prstů paní Bedfordové?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„A nyní, hovoříme prozatím o této kartičce, povězte nám, co jste dělala s tou kartičkou poté, co jste se ujistila, že otisk patří paní Bedfordové? Co jste s ní udělala?“

„Schovala jsem ji pod šaty na prsou.“

„A co dál?“

„Seržant Holcomb mě doprovodil do kanceláře státního zástupce. Pan Burger chtěl, abych ty otisky nechala v jeho kanceláři. To já odmítla. Na jeho návrh jsem se na všechny kartičky dozadu podepsala. Nato se tam podepsal i on a uvedl datum, aby se nemohly zaměnit, abych je nemohla zaměnit ani já, ani nikdo jiný.“

„A poznáváte svůj podpis na zadní straně kartičky?“

„Myslím, že to je můj podpis… ale nejsem si tím docela jista. Smím si na chvíli ty otisky prozkoumat?“

„Zajisté. Nemusíte spěchat,“ řekl soudce Strouse.

Hamilton Burger řekl: „Vaše Ctihodnosti, myslím, že by se tato věc měla prošetřit. Pokaždé, když pan Perry Mason zastupuje obhajobu, dochází k těmto podivným zvratům.“

„Ohrazuji se proti tomuto nařčení,“ odvětil Perry Mason. „Provádím pouze kontrolní výslech tohoto znalce, toho samozvaného znalce, abych svá slova upřesnil.“

Elsa Griffinová vzhlédla a vrhla na něho pohled naplněný záštím.

„Zástupci obou procesních stran se vrátí na svá místa,“ pravil soudce Strouse. „Svědkyni poskytne soud dost času, aby mohla provést porovnání otisků.“

Burger hřmotně rázoval ke stolu vyhrazenému obžalobě a posadil se do židle.

Mason se vrátil zpátky, usedl a tvářil se jakoby nic.

Stewart Bedford se mu pokusil cosi zašeptat, ale Mason odmítavě mávl rukou.

Svědkyně dál zkoumala kartičky, nejprve jednu, potom zase druhou a špičkou ostře ořezané tužky pečlivě počítala papilární linie. V jednací síni vládlo ticho, ale ovzduší bylo napjaté.

Pojednou Elsa Griffinová hodila lupu přímo na Masonův stůl. Lupa se odrazila od mahagonové desky a udeřila obhájce do prsou. Elsa Griffinová upustila kartičky, zakryla si dlaněmi oči a dala se do hysterického pláče.

Perry Mason povstal.

„Okamžik,“ pravil soudce Strouse. „Zástupci obou procesních stran zůstanou laskavě sedět. Soud si přeje vyslechnout svědkyni sám. Slečno Griffinová, laskavě se vzpamatujte. Soud vám hodlá položit několik otázek.“

Spustila ruce dolů a obrátila uslzené oči k soudci. „Co si přejete?“ zeptala se.

„Usuzujete nyní, že váš otisk číslo šestnáct je identický s otiskem, který byl přijat k důkazu pod číslem třicet sedm, a že oba otisky zanechal stejný prst?“

„Vaše Ctihodnosti, je totožný – ale nebyl. Včera večer to byl otisk paní Bedfordové. Kdosi někde to všechno pomíchal a… a já teď nevím, co dělám, ani dobře nevím, co říkám.“

„Budiž, ale to není důvod k hysterii, slečno Griffinová,“ pravil soudce Strouse. „Jste si jista, že otisk číslo šestnáct je tentýž otisk, který jste sejmula v bungalovu motelu?“

Přikývla. „Musí to být ten… já… já vím, že je to otisk prstu paní Bedfordové!“

„O pravosti doličného předmětu u protokolovaného soudu nemůže být vůbec pochyb,“ pravil soudce Strouse. „Zdá se tedy, že podle výpovědi svědka obžaloby identita těchto otisků prstů prostě znamená, že tatáž žena, která se šestého dubna zdržovala v bungalovu šestnáct, navštívila i bungalov dvanáct v témže motelu, čili žena, která odjela z půjčovny.“

Elsa Griffinová zavrtěla hlavou. „To není tak, Vaše Ctihodnosti. Prostě to není možné. To není…“ Znovu se usedavě rozplakala.

Hamilton Burger pravil: „Jestli slavný soud dovolí, rád bych něco podotkl.“

„O co jde?“ otázal se soudce Strouse studeně. Hamilton Burger řekl: „Svědkyně je zřejmě ve stavu hlubokého citového vzrušení. Proto navrhuji, aby opustila stanoviště svědků. Dále navrhuji, aby čtyři kartičky s jejím podpisem na zadní straně očíslované čtrnáct, šestnáct, devět a dvanáct byly označeny soudním úředníkem a potom předány k identifikaci policejnímu znalci z oboru daktyloskopie, který je přítomný v soudní síni a jenž nám bude moci zakrátko sdělit dobrozdání, pokud jde o identitu těchto otisků. Rád bych před soudem prohlásil, že jsem přesvědčen o upřímnosti a čestnosti svědkyně. Já osobně se domnívám, že se tu prováděly nějaké čachry, že došlo k obměňování a falšování důkazů. Abych tyto machinace prokázal, rád bych znovu předvolal na stanoviště svědků Morrisona Bremse, vedoucího motelu.“

Soudce Strouse si pohladil bradu. „Porota nechť nebere na vyjádření státního zástupce zřetel, to jest, na vyjádření pokud se týče čachrů a machinací s důkazy. Svědkyně může opustit stanoviště svědků, kartičky budou označeny a předány k identifikaci daktyloskopickému znalci, který už vypovídal jako svědek a jehož soud nyní potřebuje, aby provedl porovnání a podal o jeho výsledku soudu zprávu. Zatím nechť se dostaví svědek Brems na stanoviště svědků. Slečno Griffinová, můžete odejít.“

Soudní úředník odvedl vzlykající Elsu Griffinovou ze stanoviště svědků.

Morrison Brems se dostavil do soudní síně.

„Nyní hodlám jiným způsobem prokázat to, co jsem říkal,“ pravil Hamilton Burger. „Pane Bremsi, vy jste přísahu už složil. Hovořil jste s tou ženou, tou vetřelkyní, co vyšla z bungalovu číslo dvanáct?“

„Ano.“

„Viděl jste ji z bungalovu vycházet?“

„Ano.“

Hamilton Burger řekl: „A nyní žádám paní Bedfordovou, která je v soudní síni přítomna, aby povstala, sundala si z očí tmavé brýle, a prošla sálem, aby ji mohl svědek vidět.“

„Protestujte,“ zašeptal Bedford rozčileně. „Masone, protestujte! To mu nemůžete dovolit!“

„Mlčte,“ řekl Mason. „Jestli vzneseme námitku, znepřátelíme si porotu. Nepleťte se do toho.“

„Povstaňte, paní Bedfordová,“ přikázal soudce Strouse.

Paní Bedfordová vstala.

„Sundáte laskavě brýle?“

„To není řádný způsob rekognoskace,“ řekl Perry Mason. „Měla by se konat předváděčka, Vaše Ctihodností. Ale přesto obhajoba nemá námitek.“

„A nyní, paní Bedfordová, zamiřte ke stanovišti svědků,“ nařídil soudce Strouse. „Obraťte se tváří k svědkovi a projděte na druhou stranu místnosti.“

„To je ona. To je ona, ta žena, co jsem viděl!“ zvolal Morrison Brems vzrušeně.

Ann Roann Bedfordová se zastavila a otočila se obličejem k svědkovi: „Lžete!“ řekla chladně.

Soudce Strouse udeřil paličkou na stůl. „Zdržte se poznámek a odpovídejte jen na otázky!“ řekl. „Paní Bedfordová, můžete se vrátit na místo. Pokračujte, pane Burgere.“

Hamilton Burger se zakřenil, otočil se k Perrymu Masonovi a uklonil se mu. „A teď, pane Masone,“ řekl, „můžete klást svědkovi kontrolní otázky, až se budou hory zelenat.“

„Okamžik, pane státní zástupce,“ řekl zlostně soudce Strouse. „Nejsme tu na divadelním představení. Vaše poznámka byla nepatřičná. Soud vám dává napomenutí.“

„Omlouvám se, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl Hamilton Burger s rozzářenou tváří. „Jestli slavný soud dovolí, myslím, že podám záhy vysvětlení o machinacích, které se prováděly s otisky prstů. Ale velice rád bych nejdřív vyslechl kontrolní otázky obhajoby a uslyšel, jak se panu Masonovi podaří vyvrátit toto svědectví.“

„Můžete zahájit kontrolní výslech,“ řekl soudce Strouse.

Perry Mason se vztyčil v plné výši.

„Byl jste už někdy odsouzen pro zločin, pane Bremsi?“

Svědek se zachvěl, jako kdyby byl znenadání udeřen.

Hamilton Burger se zvedl a zvolal: „Vaše Ctihodnosti! Vaše Ctihodnosti! To je nepřípustné. To se nesmí…“

„Smím se snad svědka otázat, zda byl trestán?“ přerušil ho Mason.

„Smíte, ovšem že smíte,“ křičel Hamilton Burger. „Ale musíte to nejprve nějak zdůvodnit. Jinak se…“

„Nebylo by lépe, kdybyste mu dovolil odpovědět na otázku?“ otázal se Mason.

„Ohrazuji se proti takovému kontrolnímu výslechu! Tato otázka…“

„Námitka se zamítá,“ rozhodl soudce Strouse. „Svědek odpoví na otázku.“

„Nezapomeňte, že jste pod přísahou,“ řekl Mason. „Položil jsem vám otázku, zda jste už byl někdy odsouzen pro nějaký zločin?“

Svědek, který ještě před několika vteřinami vypadal sebevědomě, měl skleslý výraz. Několikrát přešlápl na místě a mlčel.

„Byl jste odsouzen?“ opakoval Mason.

„Ano,“ odpověděl Brems.

„Kolikrát?“

„Třikrát.“

„Použil jste někdy pseudonymu Harry Elston?“

Svědek opět zaváhal.

„Jste pod přísahou a znalec písma porovná váš rukopis, proto si odpověď dobře rozmyslete.“

„Odmítám odpovědět,“ pravil svědek a sklopil oči, „z toho důvodu, že odpověď by mohla vést k mému obvinění.“

„A sedmého dubna tohoto roku jste navštívil svou společnici Grace Comptonovou, která předtím obývala bungalov šestnáct v motelu Staylonger pod jménem paní Wilfredová, a tuto ženu jste zbil, protože se mnou mluvila, je to tak?

Ještě okamžik, než odpovíte, pane Bremsi. Nezapomeňte, že slečnu Comptonovou sledoval můj detektiv, který hlídal dům, v němž bydlila, a pozoroval všechny návštěvníky. Grace Comptonová je v této chvíli v Acapulcu a jsem s ní ve spojení. A teď odpovězte na otázku – učinil jste to, nebo neučinil?“

„Odmítám odpovědět, z toho důvodu, že odpověď by mohla vést k mému obvinění.“

Mason pohlédl na užaslé tváře porotců a potom se otočil k soudci.

„A nyní požádám slavný soud o odročení, dokud nám znalec z oboru daktyloskopie nepředloží své dobrozdání o těch otiscích, aby policie mohla případ znovu přešetřit.“

Mason usedl.

„Vzhledem k situaci, která nastala,“ pravil soudce Strouse, „soud přeruší líčení do dvou hodin odpoledne.“

KAPITOLA JEDNADVACÁTÁ

Stewart Bedford, Della Streetová, Paul Drake a Mason seděli v advokátově kanceláři.

Bedford si mnul oči. „Jsem úplně oslepený z blesků těch zatracených reportérů,“ poznamenal.

„Tak za hodinku vás to přejde. Ale bude lépe, když vás Paul Drake odveze domů,“ řekl Mason.

„To nebude třeba,“ odvětil Bedford. „Přijede pro mě žena. Masone, vysvětlete mi, jak jste u čerta mohl vědět, jak se to všechno seběhlo?“

„Měl jsem několik vodítek,“ řekl Mason. „To své vyprávění o dopravní nehodě jste si dodatečně vymyslel, takže to vyděrači nemohli předvídat. Ovšem věděli, že jste byl v motelu Staylonger, abyste zaplatil výkupné – aby minulost vaší ženy nevyšla najevo. A vaši manželku potřebovali do případu zatáhnout, abyste měl motiv k vraždě. Proto Morrison Brems, naoko řádný občan, prohlásil, že viděl nějakou ženu slídit v bungalovu dvanáct. A když jste s Grace Comptonovou odjeli na oběd, Brems využil příležitosti, namíchal drogu do whisky, zastřelil Denhama vaším revolverem a vybral sejf, který měl ve společném vlastnictví s Denhamem. Narafičil tak důkazy proti vám. Elsa Griffinová uvedla falešné jméno, když si najala bungalov, ale Bremse neoklamala. Vymyslel si tajemnou ženu, která vyšla z bungalovu dvanáct, a uvedl její dokonalý popis. Každý, kdo zná vaši manželku, v ní musel okamžitě onu vetřelkyni poznat.“

„Ale ten motel jsem přece vybral já sám,“ poznamenal Bedford. Mason se zazubil. „To se domníváte. Ale když si promyslíte dané okolnosti, pochopíte, že blondýna vám řekla, že je vzduch čistý, v určité chvíli. První motel, který jste zahlédli, byl starý, omšelý a nevábný, takže vyděrači mohli s jistotou předpokládat, že se tam neubytujete. Vybral jste další motel – Staylonger. Kdybyste to neučinil, blondýna by to už nějak zaonačila, abyste tam zastavil.“

„A co ty otisky prstů? Jak se jen mohla Elsa Griffinová splést?“

„Elsa naletěla na Bremsovu historku o té slídilce. Spolkla ji i s navijákem. Podle jeho popisu v ní okamžitě poznala vaši ženu a byla přesvědčena, že ona v tom motelu byla a Binneyho Denhama zastřelila. Ale pokud vám nic nehrozilo, Elsa mlčela. Poslal jsem ji do motelu, aby přinesla otisky prstů. Byla tam několik hodin a měla dost času na to, aby otisky vyvolala, ale také je porovnala. Totiž porovnala je se svými otisky a zlobila se, že kromě svých otisků v bungalovu nenašla jiné. Ovšem byla přesvědčena, že vaše žena v jejím pokoji byla. A proto učinila něco, co za dané situace byla naprosto logické. Elsa je vám plně oddána, ale vaši manželku nemá zrovna v lásce. Neuposlechla váš příkaz a otisky, které jste sejmuli z toho stříbrného tácu, nezničila. Když odjela z motelu, vrátila se do svého bytu, vzala otisky vaší ženy a dala je na kartičky, které očíslovala a s ostatními kartičkami je předala mně. Věděla, že její otisky budou vyřazeny a pak zůstanou jen čtyři otisky vaší manželky. Nehodlala nic podniknout – zatím. Kdyby se situace zhoršila, hodlala pomocí těchto otisků zabránit vašemu odsouzení. Musím se přiznat, že nějakou dobu jsem byl rovněž na pochybách. Elsa si ovšem myslela, že když vaše žena navštívila její bungalov, měla rukavice. Já si to myslel také, až jsem se přesvědčil, že vaše žena v motelu skutečně nebyla.“

„A co jste udělal potom?“

„Další postup byl jednoduchý,“ řekl Mason. „Obstaral jsem si otisky prstů Grace Comptonové z jejího bytu. A čtyři z nich jsem uschoval ve své kanceláři. Kartičky dostaly stejná čísla jako na Elsiných kartičkách.“

Paul Drake zavrtěl hlavou. „To jsi udělal hezký podtrh, Perry. To si ještě můžeš odskákat.“

„Proč myslíš?“ otázal se Mason.

„Podvrhl jsi důkazy.“

„Žádný důkaz jsem nepodvrhl,“ odpověděl Mason. „Požádal jsem Dellu Streetovou, aby mi dala kartičky číslo čtrnáct, šestnáct, dvanáct a devět. Nemůžu za to, že ve skříni byla ještě jedna sada otisků se stejnými čísly a že mi Della dala jinou sadu. Ovšem kdyby se mě Elsa byla zeptala, zda jí předávám tytéž otisky, které mi dala do úschovy, musel bych přiznat, že sada byla zaměněná. Jenže ona se mě na to nezeptala a otisky ani neporovnávala. Věděla, že mi dala otisky paní Bedfordové, a proto předstírala, že otisky porovnává, načež tu sadu vzala a utíkala ke dveřím, kde na ni čekal seržant Holcomb, kterého si předem objednala. Za těchto okolností jsem nebyl povinen ji informovat, jak se věci skutečně mají.“

„Ale u čerta, jak jste mohl vědět, že moje žena v motelu nenechala otisky?“ zeptal se Bedford.

„Bylo to docela prosté,“ odpověděl Mason. „Věděl jsem, že vaše manželka v bungalovu žádné otisky zanechat nemohla, poněvadž tam skutečně nebyla. A protože popis, který uvedl Morrison Brems, byl naprosto detailní a padl na vaši ženu jako ulitý, věděl jsem, že Brems lže. Věděli jsme, že Binney Denham měl společníka. Totiž, domnívali jsme se to, ale když byla Grace Comptonová ztlučena, protože se mnou mluvila, nabyl jsem jistoty. Kdo byl tím společníkem?

Binney Denham byl se vší pravděpodobností spolčen s vedoucím motelu, protože takový motel znamenal nevyčerpatelný zdroj příjmů. Když se v motelu zapsali hosté, jejichž chování se Bremsovi zdálo podezřelé, vedoucí si zkontroloval jejich zavazadla a poznávací značku jejich auta. A potom tyto informace předal Binneymu Denhamovi, který vybral oběť, a vzali si ji do práce.

Jenže oba pánové udělali velkou chybu. Pokusili se pozlatit zlato. Za každou cenu potřebovali do toho případu zatáhnout paní Bedfordovou, a proto vedoucí motelu tvrdil, že ji viděl u bungalovu. Policie ovšem po ní nepátrala, ale Brems by se jistě postaral, aby byla totožnost této ženy odhalena dřív, než skončí líčení. Else Griffinové ovšem hned došlo, o koho jde. Proto vás neustále pobízela, abyste mi řekl, že tu ženu musím najít. A když se Else zdálo, že nevyvíjím dostatečné úsilí, rozhodla se vyrukovat s těmi otisky prstů.

Věděla, že pocházejí ze stříbrného tácu a že je nesejmula v motelu. Proto se neobtěžovala s porovnáváním či hledáním individuálních zvláštností.“

„Jak jste věděl, že pozlacují zlato, Masone? Jak jste věděl, že moje žena v tom motelu nebyla?“ otázal se Bedford.

Mason se mu zadíval do očí. „Zeptal jsem se na to paní Bedfordové a ona mě ujistila, že v tom motelu nebyla.“

„A svou pověst, vůbec všechno jste vsadil na její slovo?“

„Dlouho bych své povolání nemohl vykonávat, kdybych nedokázal člověka odhadnout,“ odpověděl Mason s úsměvem.

„Ale pořád jste mi ještě neřekl, jak jste mohl vědět, že Brems má trestní rejstřík.“

„Vsadil jsem na počet pravděpodobnosti a na jeho charakter. A vyšlo mi to.“

Na dveře Masonovy kanceláře někdo zaklepal.

„To bude určitě Ann Roann,“ řekl Bedford a zvedl se. „Masone, jak vám mám jen poděkovat za všechno, co jste udělal?“

„Připište na šek pod svůj podpis slovo díky,“ odpověděl Mason lakonicky.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai