Případ prázdné plechovky

Erle Stanley Gardner

(1999)

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Tento svazek obsahuje díla vydaná samostatně: Případ prázdné plechovky. (www.pitaval.cz)

ERLE

STANLEY

GARDNER

Perry Mason

Případ

prázdné plechovky

eBook fórum

Krimi fórum

1

Paní Florence Gentrieová, manželka Artura Gentrieho, vedla svou domácnost s úzkostlivým puntičkářstvím, jakým se vyznačují schopné hospodyně. Její paměť byla učiněné encyklopedické skladiště různých údajů o domácnosti. Zdánlivě bez jakékoliv duševní námahy věděla, kdy se objevily v ponožkách Artura Gentrieho mladšího dírky jako příznak mizerné kvality pletací příze. Měl-li muž odcestovat za obchodem, viděla přesně, které manželovy košile byly odeslány do prádelny a mohou být pak sbaleny do jeho zavazadla, a které mohou být bez předsudků vyprány doma.

Paní Gentrieové minula čtyřicítka. Pyšnila se, že „není ani kapku nervózni“. Nejedla tolik, aby obrůstala tukem, a jakživ nedržela hladovky, které by nervozitu způsobovaly. Její boky ovšem už nebyly tak štíhlé jako před dvaceti lety, přijímala to však s klidnou filozofií realistky. Koneckonců, člověk nemůže vést manželovi dům, mít tři děti, jednu staropanenskou švagrovou, podnájemníka, udržovat výdaje na domácnost v rozumných mezích a při všem si udržet pružnou postavu nevěsty. Jak o sobě paní Gentrieová říkávala, „byla silná jako vůl“.

Manželova sestra jí moc nepomáhala. Rebeka zřejmě nebyla takzvanou „samostatnou ženou“, ani nemohla být označena za „neprovdanou příbuznou“. Rozhodně a s naprostou určitostí byla staromódní stará panna, milovala čaj, kočky a drby, byla hubená, hovorná, kritická a přese všechno zachovalá „stará panna“.

Paní Gentrieová se také na Rebeku nespoléhala, pokud šlo o vedení domácnosti. Rebeka byla fyzicky příliš slabá, takže jí nemohla s prací pomáhat a příliš roztržitá, než aby byla s to pomáhat s jakousi odpovědnosti. Kromě toho mívala běžné období „churavosti“; zdávalo se, že příčinou není ani tak určitá choroba, jako spíše psychická nepřizpůsobivost, která se projevovala formou nemoci.

Rebeka uklízela jenom pokoj, který paní Gentrieová pronajímala. Právě teď v něm bydlil nějaký pan Delman Steele, architekt. Rebeka měla dva koníčky, jimž se oddávala s nadšením charakteristickým pro člověka, jehož emoce jsou jinak potlačovány. Byla horlivou luštitelkou křížovek a amatérsky fotografovala. Temná komora v suterénu byla vybavena kopírkami, zvětšováky a vyvolávacími tanky, z nichž většinu pořídil Artur Gentrie; měl pochopení pro koníčka své sestry a ochotně jí promíjel její vrtochy.

Byly doby, kdy byla Rebeka paní Gentrieové úplně protivná. Snažila se však proti těmto pocitům bojovat a vždycky je dokázala skrýt. Přispívalo k tomu, že Rebeka nevycházela dobře s dětmi. Místo aby se zasmála jejich mladistvým nerozvážnostem, posuzovala je neustále z hlediska dospělých. Navíc dovedla výborně napodobovat hlasy - a nic ji nepobavilo víc než pozorovat, jak se děti čertí, když předvádí úryvky jejich telefonických rozhovorů - což představovalo v domácnosti určitý prvek, který paní Gentrieová považovala za vrcholně nepříjemný.

A nadto Rebeka, která výtečně fotografovala, se nikdy nesnažila pořídit hezké snímky dětí.

Na devatenácté narozeniny nejstaršího synovce se blahosklonně uvolila vyhovět naléhavé žádosti paní Gentrieové a vyfotografovala jej. Ceremonie fotografování byla nepříjemná Rebece i chlapci a to samo o sobě bylo zlé. Rebeka, která ráda experimentovala s nejnovějšími triky, však ke všemu zvětšila fotografii na papíře pod určitým úhlem. Výsledek byl obrázek, který se podobal deformovaným obrazům na zakřivených zrcadlech v zábavném bludišti.

Jednalo-li se o něco, co Rebeku zajímalo, nebyly její myšlenkové pochody naprosto pomalé. V domě se nemohlo stát nic, co by nevyslídila. Její zvědavost byla nenasytná a způsob, jak dovedla vypátrat něčí tajemství z nepatrné poznámky nebo malého klíčového slůvka, by byl ke cti i opravdu dobrému detektivovi. Paní Gentrieová věděla, proč Rebeka souhlasila s úklidem pokoje Delmana Steela; bavilo ji prošťourávat jeho věci. Tomu však nemohla paní Gentrieová nijak zabránit, neboť Rebeka uklízela pokoj v době, kdy Steele byl v kanceláři, takže se dalo předpokládat, že nikdy její kradmou činnost neobjeví.

Hester, posluhovačka, která přicházívala denně, byla silná, oddaná, zamlklá bezdětná žena, která bydlila nedaleko. Její manžel trpěl sice občasnými záchvaty dušnosti, ale chodil a byl zaměstnán jako noční vrátný v laboratoři, kde se ve větrném tunelu prováděly zkoušky modelů nových letadel.

Paní Gentrieová se zastavila a kontrolovala v duchu stav domácnosti. Po snídani bylo již všechno uklizeno. Artur starší i mladší odešli do obchodu. Menší děti už seděly ve školních lavicích. Hester proháněla elektrickým mandlem ubrousky a Rebeka, upírající tmavé, hluboko posazené oči v zamračeném soustředění do dnešních novin, zápolila s tužkou v ruce s nezbytnou křížovkou. Mefisto, černý kocour, který byl Rebečiným miláčkem, se schoulil do křesla, kde mu sluneční paprsky umocněné okenním sklem příjemně vyhřívaly kožich.

V krbu ještě od rána hořelo dřevo. Čajník si pobzukoval písničku unikající páry. V koši čekala hromada prádla na spravení a… paní Gentrieová si vzpomněla na zavařeniny uložené ve sklepě. To se dnes prostě musí udělat - Hester má ve zvyku popadnout vždycky nejbližší plechovku z kraje police a paní Gentrieová měla vážné podezření, že ve tmavém koutě sklepa zůstaly určité plechovky ještě z roku 1939.

Na chviličku se zastavila a rozpomínala se, kde viděla naposled baterku. Děti ji vždycky někde pohodily. Ve sklepě sice stála svíčka, ale… Vzpomněla si, že nejstarší syn má ve svém pokoji baterku se závěskou, která se dala připnout k pásku šatů. Na okamžik si ji vypůjčí.

S baterkou v ruce sestupovala po schodech do sklepa. Odtud byl celý dům vyhříván velkým plynovým kotlem ústředního topení, který se každý den časně ráno automaticky zapínal. Sklep byl dosud vyhřát jeho teplem. Jakmile však rodina ráno posnídala a rozešla se, ústřední topení se vypnulo. Paní Gentrieová si všimla, že za kohoutky visí několik pavučin. Hester sem bude muset zajít uklidit. Na dlouhých policích, postavených po celé délce sklepa, byly pěkně uspořádány v plechovkách i ve skleněných zavařovačkách konzervované potraviny. Paní Gentrieová se zběžně podívala po policích blízko okna, kde byly plechovky označeny štítky běžného roku. Prošla pak kolem první dávky zavařenin z minulého roku; když se dostala do temného kouta, rozsvítila Arturovu baterku, aby mohla zkontrolovat zbytek.

Hned poznala, že Hester tento kout zanedbává. Dokazovaly to závoje pavučin, pod nimiž proud světla ze synovy kapesní svítilny objevil vzápětí dvě plechovky hrušek z roku 1939. Kromě nich tam bylo ještě několik sklenic jahodového džemu, několik plechovek domácího jablečného pyré, všechno z roku 1939.

Paní Gentrieová zůstala tiše stát, v rozpacích nad záhadou, kterou právě objevila. Bílý pruh světla, vrhaného baterkou, se soustředil na blyštící se boky plechovky bez štítku, která vypadala tak nově, jako by byla právě přinesena z obchodu.

Paní Gentrieová nemohla pochopit, jak jen se mohla plechovka bez štítku vetřít mezi její systematicky srovnané zásoby. Měla ve zvyku přelepovat štítky, izolepou, takže tak snadno neodpadávaly. Ale ještě něco dalšího ve vzhledu plechovky ji označovalo jako vetřelce. Její boky byly až moc nové a lesklé. Nebyla na nich ani jediná pavučinka, ani trochu prachu.

Paní Gentrieová po ní sáhla levou rukou. Podvědomě vynaložila tolik energie, kolik vyžadovala váha plné plechovky; důsledek bylo, že konzerva přímo odskočila z police; nevážila skoro nic, byla patrně prázdná.

Zamračeně na ni pohlížela s nechutí pořádkumilovného člověka, který nerad nachází neočekávanou změnu v zavedeném pořádku.

Držela plechovku v ruce, převracela ji, prohlížela si ji ze všech stran. Víčko bylo řádně nasazené, pečlivě přitisknuté k hrdlu, jako by byla opravdu naplněna ovocem v cukerném roztoku, ale její hladkost, lesk, povrch jakoby lehce naolejovaný, to všechno nasvědčovalo, že pochází přímo z obchodu a nebyla ještě použita, až na to, že je tak dokonale uzavřena.

Paní Gentrieová se mračila na ten urážlivý předmět asi tak, jak by pohlížela na důkaz, že do zásuvky s rezervním ložním prádlem vnikla myš. Vystoupila na schody ze sklepa a zakřičela: „Hester! Hester!“

Za chviličku uslyšela dusot Hesteřiných kroků po kuchyňské dlážce a pak lhostejné: „Copak, milostpaní?“

„Jak se sem dostala tahle plechovka?“

Hester sestoupila o dva schůdky směrem dolů a podívala se na plechovku v ruce paní Gentrieové. Nechápavost v jejím pohledu byla dostatečnou odpovědí.

Paní Gentrieová pokračovala: „Byla už tamhle v rohu. A všimla jsem si, Hester, že jste ještě nevypotřebovala zásoby z roku 1939. Včera jsme jedli hrušky z roku 1940, a přitom je zde spousta plechovek s hruškami zavařenými již v třicátém devátém;“

„Nevšimla jsem si,“ řekla Hester.

„A tahle plechovka,“ poznamenala paní Gentrieová, „byla právě mezi zásobami z roku 1939.“

Hester potřásala hlavou. Dlouhé zkušenosti pomocnice v domácnosti ji naučily, že dokazováním se pranic nezíská. Nejlepší způsob, jak vyjít s paní domu, která právě objevila chybu, je stát, nechat ji mluvit a pak se vrátit k práci. Takhle Hester zbytečně ztrácela čas, který mohla využít na mandlování; kromě toho stejně uvažovala, že v kuchyni má ještě připraveno prádlo k dožehlení.

U kamen měl Artur Gentrie velkou dřevěnou bednu, kam odhazoval odpadky, kousky starého plechu či dřeva a příležitostně i plechovku. Do této bedny paní Gentrieová odhodila i onu pohoršlivou konzervu. Když vykročila po schodech nahoru, řekla zamyšleně: „To je divné, proč někdo dal do police úplně prázdnou plechovku? Vůbec i nedovedu představit, Hester, že byste mohla něco takového udělat?“

Hester se vrátila po těch dvou či třech schůdcích, po kterých předtím sestoupila, a beze slova se dala do mandlování.

Rebeka vzhlédla od své křížovky: „Co je zas?“ zeptala se. „Nic, nic mi neříkej. Nechci nic vědět! Stopuji si dobu, dokdy vyluštím tuhle křížovku. Noviny uvádějí čas, který potřebuje osoba průměrné inteligence. U všech všudy, Florence, co to může být za slovo na pět písmen, které má znamenat rybu, když prostřední tři jsou - A - R - M?“

Paní Gentrieová potřásla hlavou: „To je pro mne moc složité,“ odvětila, dávajíc najevo, že o otázku nemá zájem. Chopila se košíku se správkami.

Kužel slunečního světla dopadající na Mefista, se posunul na hranu křesla. Kocour se protáhl, zívl a přestěhoval se o několik centimetrů; svinul se do klubíčka na opěradle.

Rebeka stále zamračeně studovala křížovku.

Paní Gentrieová se obrátila k Hester. „Za prvé nemohu pochopit, proč by někdo víčkoval prázdnou plechovku?“

„Já taky ne, milostpaní.“

Vtom se znovu ozvala Rebeka. „Kdybych tak přišla na slovo o šesti písmenech, které znamená příkop před parapetem, měla bych první písmeno pro název té ryby!“

„Tak proč se nepodíváš na heslo parapet?“

„To jsem už udělala. Je tam - stěna, násep, vyvýšenina k ochraně vojáků, předprseň…“

„Možná není tvůj slovník tak podrobný a neobsahuje všechno.“

„Oh, je. Je to páté vydání Websterova vysokoškolského slovníku. Je v něm všechno, co je pro novinovou křížovku potřeba!“

Rebeka se znovu zahleděla na křížovku, pak na hodinky. Výkřik, který ji sklouzl ze rtů, byl pěkně mrzutý.

Odložila tužku. „To nemá cenu! Nemohu se soustředit a opožďuji se za časovou hranicí! Co jste si tu povídaly o plechovce?“

„Ale nic,“ odvětila paní Gentrieová. „Jen to, že jsem v rohu police, kde jsou zavařeniny z roku 1939, našla úplně novou a přitom prázdnou, uzavřenou plechovku. Vím přesně, že když Arturek ukládal do sklepa nové zavařeniny, přesunul starší konzervy do toho tmavého kouta. Příští rok ho musím přimět, aby to udělal naopak, protože pochopitelně musíme nejdříve vypotřebovat starší zavařeniny!“

„Proč by někdo stavěl prázdnou plechovku mezi plné?“ podivila se Rebeka.

„To právě nevím. A rozčiluje mě, že to nevím!“

„A štítek na ni nebyl?“

„Nebyl.“

„Kam jsi ji dala?“

„Kam! Hodila jsem jí do krabice s odpadky ve sklepě!“

Rebeka se zamračila a poznamenala: „Raději jsi mi to ani neměla říkat!“

Paní Gentrieová se zasmála. „Ty ses přece ptala! Ještě nenašla žádné písmeno na ten příkop?“

Rebeka mrzutě odvrkla: „Druhá dvě písmena jsou - K - A -.“

Paní Gentrieová počítala na prstech. „A to slovo má mít šest písmen?“

„Šest.“

Paní Gentrieová znovu počítala na prstech a pak náhle zvolala: „Už to mám, Rebeko! Je to…“

„Ne! Nepomáhej mi! Chci na to přijít sama. Jsem zvědavá, jestli budu mít lepší čas, než je čas předpokládaný u průměrné inteligence. Nepřerušuj mě, Florence!“

Paní Gentrieová se usmála, vzala košík se správkami, položila jej na stolek, kde se snídávalo, vybrala si jednu z ponožek svého nejstaršího syna, prostrčila do ní látací hříbek a připravila si jehlu.

Rebeka se naježeně ozvala: „To ti tedy nevěřím, že bys tak rychle našla vhodné slovo o šesti písmenech!“

Paní Gentrieová řekla smířlivě. „A není tu určité vodítko v tom, že druhá dvě písmena jsou - K - A -, Rebeko? S písmenkami - K - A - nejde dohromady moc dalších. Máš třeba určité samohlásky, které by se stěží hodily. Spíš nějaká souhláska. Například Š-; mohla by se docela dobře hodit před -K-A-. To už máš Š-K-A…“

„Počkej, už to mám,“ vykřikla Rebeka. „Škarpa… Ale co by pak mohlo být ryba, která má uprostřed - A - R - M?“

„Tak se podívej!“

Rebeka obracela stránky ve slovníku. „A víš, že to mám? Parma!“ Rychle psala tužkou, podívala se na hodinky. Chvíli byla zticha, pak tužku odhodila. „To bych ráda věděla, jak se má člověk, soustředit, když mu pořád vrtá hlavou prázdná plechovka na polici! Proč by vůbec někdo dával do police prázdnou plechovku?“

Paní Gentrieová se shovívavě zasmála. „To ti tedy opravdu nemohu říct. Pokračuj raději v luštění, Rebeko. Jsem si jistá, že budeš mít lepší čas než pro průměrnou inteligenci. S čím se ještě moříš?“

„Strom na pět písmen; jeho dřevo se užívá ve stavebnictví…“

„Máš aspoň nějaké písmenko?“

„Mám. První dvě S - O -.“

„A máš nějaké jiné pomocné slovo?“

„Slovo o třech písmenech, znamenající opak uvnitř. Co to jen může být?“

Paní Gentrieová svraštila čelo. „Počkej minutku! To by třeba mohlo být „vně“. Nehodí se ti to?“

Rebeka zkusmo napsala písmenko, pak rychle pokračovala, obrátila tužku, cosi vymazala a prohlásila. „Je to ono. Vně sedí. U toho stromu to pak vypadá na S - O - něco - N - něco.“

„Zkus se podívat do slovníku, Rebeko. Vždyť takových slov určitě nemůže být mnoho!“

Rebečiny prsty hledaly s motýlí rychlostí. „Představ si, našla jsem to! Ten strom - to je sosna! Sosna! A mám všechno! Zarazila jsem se u toho stromu, teď už jen tesák - a mám rychlost, která se uvádí jako index vysoké inteligence! Jsem daleko nad průměrem. Není to ohromné?“

„To tedy je,“ přitakala paní Gentrieová. „A neměla bys teď raději uklidit pokoj pana Steela?“

„Oh, času dost!“

„Je půl jedenácté!“

„Proboha, ten čas letí! Tak to tedy budu muset začít. On někdy chodí v poledne domů. Víš, Florence, ráda bych věděla, je-li skutečně architektem. Včera nechal ve svém pokoji nějaké výkresy, které mi připadaly strašně neumělé a amatérské!“

„Myslím, že bychom se neměly starat o jeho výkresy, Rebeko.“

„No bože, byly zrovna tam, kde je člověk nemůže přehlédnout. Ležely v horní zásuvce prádelníku, takže jsem si jich musela všimnout!“

„Copak nechal horní zásuvku prádelníku otevřenou?“

„No - vlastně nenechal; jenže, znáš to, na držadlech se nahromadí tolik prachu - a tak se mi stalo při utírání, že se zásuvka pootevřela; jen jsem trošku nakoukla!“

„Architekt nemusí být nutně zároveň umělcem.“

„Možná ne - ale měl by umět aspoň zachytit půdorys našeho domu tak, aby vypadal - zkrátka - aby vypadal trochu odborně!“

„Cože!? Půdorys našeho domu?“

„Vždyť ti to povídám! Byl to úplný nákres suterénu s garážemi, s mou temnou komorou, s policemi, s oknem, schody, prostě se vším všudy.“

„Řekla bych, že to přece jen dokazuje, že je architekt a zajímá se o tuto starou stavbu,“ poznamenala paní Gentrieová.

Rebeka ohrnula nos. „Jen aby nedělal čmuchala nějaké agentuře, která sem pak pošle stavební inspekci a bude nás přesvědčovat, že základy domu jsou poškozené a že si musíme dát provést opravy, které budou stát fůru peněz!“

„Deštník roztáhneme, až začne pršet. A než bude pršet, snad abys šla přece jen uklidit Steelův pokoj, Rebeko.“

Paní Gentrieová využila před dvěma lety bočního vchodu a získala tak zcela samostatný pokoj s koupelnou, který mohla pronajmout. Delman Steele byl velmi slušný podnájemník, pronajal si pokoj teprve před deseti dny. A přece se za tu dobu zabydlel, jako by byl členem rodiny. Večer sedával s Rebekou a pomáhal ji luštit křížovky, někdy ji pomáhal v temné komoře.

Prostorný, nesourodý, staromódní Gentrieův dům měl své vady. Bylo těžké jej pořádně vytopit a neméně svízelné bylo jeho uklízení, ale zato poskytoval pro všechny dost místa a nájemné z pokoje vynahradilo mnohé nevýhody plynoucí z velikosti domu.

Protože dům stál na svahu, byly v suterénu vybudovány dvě garáže. Jednu z nich pronajali Gentrieovi panu R. E. Hocksleyovi, který bydlel v jednom z bytů ve vedlejším domě. Paní Gentrieová se s panem Hocksleyem nikdy osobně nesetkala, ale jeho sekretářka, Opala Sunleyová, která přicházela denně, byla vždy po ruce a nájemné garáže platila dopředu. Paní Gentrieová začala přemýšlet o Arturovi mladším. V poslední době projevoval nebývalý zájem o Opalu Sunleyovou. Chlapci je teprve devatenáct. Je vlastně dost starý, aby se staral sám o sebe; v Opaliných očích se však nedávno objevil jakýsi samolibý výraz, který se paní Gentrieové naprosto nelíbil. Opala je určitě aspoň o čtyři nebo dokonce o pět let starší než syn. Paní Gentrieová cítila s jistotou, že Opala je vdaná a utekla od manžela. Pro Artura by bylo daleko lepší, kdyby trávil více času s některou dívkou přibližně stejného věku. Za předpokladu, že Opale je třiadvacet nebo čtyřiadvacet, je těch několik let pořádný rozdíl.

Paní Gentrieová povzdychla a uvědomila si, že poslední léta začala plynout s hladkou rychlostí vodního proudu.

2

Paní Gentrieová se probudila uprostřed noci s nejasným pocitem, že slyšela otvírat a zavírat dveře a kroky na schodech - obezřelé kroky někoho, kdo se snažil být zticha a dokázal jít jen kradmo.

Bylo to v onom úseku noci, kdy slabé svaly a unavené nervy se zahalují do dřímoty jako do ochranného pláště, smysly se tlumí do zapomnění tak hlubokého, že zvuky, pronikají do vědomí, nemají svůj obvyklý význam.

Paní Gentrieová necítila strach, byla jen trochu podrážděná. Její spánkem omámené smysly bojovaly s pocitem nevolnosti a konečně zvítězily. Jakmile se zvuky přestaly ozývat, pokojně upadla opět do hlubokého spánku, ze kterého ji náhle znovu probudil zvuk tak podivný, že se vymrštila v posteli, zpříma se posadila a pokoušela se určit, co to bylo za zvuk, který ještě dozníval ozvěnou v jejich uších.

Artur Gentrie, spící po jejím boku, ospale zabručel:

„Co je to?“

„Myslím, že jsem něco slyšela, Arture?“

„Jen spi!“

„Arture - vypadalo to - jako by pořádně práskly dveře - anebo - anebo -anebo - jako by někdo vystřelil.“

Artur Gentrie se převrátil na druhý bok, řekl na půl úst. „No jo,“ a skoro ihned zase zhluboka dýchal; za chvilku už docela vydatně chrápal.

Paní Gentrieová opět slyšela zvuky na schodech, kroky, které se snažily být tiché, ale jejich kvapnost vylučovala nezvučnost. Zapraskalo prkno podlahy.

Paní Gentrieová rozsvítila lampu nad postelí. Dívala se na spícího manžela; uvažovala, že dříve, než by se jí podařilo ho probudit, bylo by příliš pozdě na jakékoliv zjišťování. Vyklouzla z postele, hodila na sebe župan, vstrčila nohy do bačkůrek a otevřela dveře vedoucí do haly.

Vzadu v chodbě před dveřmi do koupelny, blikala noční lampička, jejíž světlo sotva stačilo proniknout stíny blízko dveří.

Paní Gentrieová si protřela oči, teď už zcela bdělé a přešla ke schodišti. Zastavila se, chvilku naslouchala, ale nic neslyšela. Roztřásl jí vlezlý noční chlad a paní Gentrieová si přitáhla župan úžeji k tělu. Nervózně se zachvěla. Věděla, že ji vzbudil zlověstný zvuk, ale její mysl si stále nemohla ujasnit, jaký zvuk to doopravdy byl. Mohlo to být prásknutí dveří. Někdo mohl zakopnout o židli a spadnout, nebo… mohl to být výfuk nákladního auta. Paní Gentrieová, nyní už docela probuzená, zcela věcně a vědomě odmítla možnost výstřelu.

Pak se ale z temnoty domu ozval další zvuk, tlumený, dutý, neurčitý, jako by ve tmě někdo na něco narazil nebo něco shodil. Tento zvuk přicházel docela určitě ze suterénu. A tohle si žádalo manželova mužného zakročení.

Paní Gentrieová pospíšila do ložnice. Třásla se a rozrušeně si uvědomovala, že noční vítr nadouvá krajkové záclony jako dva balóny, které se na chvilku nafoukly, pak zplihly a se slyšitelným plesknutím se přilepila na okno.

Paní Gentrieová šla toho večera první spát. Manžel dokončoval dole ve sklepě nátěry. To je tak, když se žena spolehne, že manžel stáhne okno. Ať si je teď ve sklepě vetřelec, pro tento okamžik byly pro paní Gentrieovou záclony mnohem důležitější. Jak tak pleskají o špinavé sklo, vytřou všechnu nečistotu. „Arture!“ zvolala naléhavě, když spěchala přes pokoj vylovit záclony z otevřeného okna.

Žádná odpověď. Musela s ním pořádně zatřást, než ho probudila, a další chvíli trvalo, než pochopil, že slyšela podezřelý šramot.

„Ale to se asi vracel kluk,“ řekl.

Paní Gentrieová se podívala na budík. Bylo pět minut po půl jedné. „Ten už je dávno doma,“ namítla.

„Dívala ses?“

„Ne. Vždyť ti říkám, že někdo přímo běžel po schodech a o něco zakopl.“

„Určitě to byl náš mladík a vítr mu zapráskl dveře!“

„Ale já jsem slyšela další zvuky a určitě to bylo ze suterénu!“

„Vítr!“ tvrdil. Když se však mlčení paní Gentrieové stávalo vysloveným nesouhlasem, vzdychl. „Tak já se tedy jdu podívat.“

Věděla, že se Artur podívá velice povrchně. Slyšela ho chodit v suterénu, rozžíhat a zhasínat světa. Dohadovala se, zda to byl opravdu mladý Artur. Znovu vyšla chodbou až ke schodišti. Synův pokoj byl nahoře první vpravo od schodiště. Jeho dveře byly zavřeny. Potichoučku je otevřela a nahlédla dovnitř.

„Arture!“

Neozvala se žádná odpověď.

Temný vnitřek pokoje výmluvně dosvědčoval, že místnost je prázdná. Klapla vypínačem. Syn nebyl doma. Nedotčené lůžko se zdálo paní Gentrieové dalším důvodem k poplachu. Ale pleskavé kroky manžela vystupujícího po schodech ze sklepa byly připomínkou věcné reality. A náhle velice zatoužila chlapce chránit, nechtěla, aby se manžel dozvěděl, že ještě není doma.

„Byl tam někdo?“ zeptala se, odstupujíc od synových dveří. „Samozřejmě ne,“ odvětil nasupeně. „Slyšela jsi určitě prásknout dveře do sklepa. Asi je zavřel vítr. A po schodech nejspíš skákal Mefisto!“

„Cože - dveře do sklepa?“

„No, právě ty, z kuchyně.“

„Jak to? Vždyť ty se přece vždycky zavírají. Odjakživa…“

„Dnes ne. Nechal jsem je otevřené. Chtěl jsem udělat průvan, kvůli těm nátěrům, které jsem dělal večer. A vítr je zřejmě zavřel. To je všechno!“

Paní Gentrieová si připadala hloupá. Únava v manželově hlase, jeho otrávená, skleslá ramena, když kráčel chodbou, ji v tom ještě utvrdila. Tak se nechat znervóznit, tak to zveličit - takhle si v noci splést zvuky. Artur, utrmáceně kráčející chodbou, se zachoval opravdu jako muž, který se za jednadvacet let svého manželství naučil smiřovat se skutečností, že ženám napadá všelicos a že poslat muže na noční výzkumy může k těm nápadům docela dobře patřit. S tím se prostě nedá nic dělat. Jedině hupnout zpátky do postele, zahřát se pod pokrývkou, která ještě docela nevychladla, a snažit se co nejrychleji usnout.

Paní Gentrieová, plná kajícnosti, následovala manžela. Přitulila se těsně k němu, zaposlouchala se do pravidelného rytmu jeho dechu a cítila, jak se k ní přikrádá slastné teplo ospalosti jako mocný lék, vtahující ji do vítaného zapomnění spánku.

Ráno ji probudil budíček. Sklapla páčku zvonku a otevřela okno. Oblékla si župan a šla nahoru zapnout plynové ústřední topení. Jak se rozednívalo, zdály se jí úzkosti minulé noci směšné. Neodolala však a šla se potichu podívat do synova pokoje.

Jeho šaty byly pohozeny v bezstarostné hromádce na židli u okna. Spal hlubokým spánkem, zachumlaný v pokrývkách jako dítě.

Teprve v tu chvíli si paní Gentrieová uvědomila, jak strašně se bála, že až otevře dveře, uvidí opět nerozestlanou postel, nedotčenou a bělostnou, jak ji už jednou věděla pět minut po půl jedné v noci.

Paní Gentrieová potichu zavřela. Chlapec nemusel ještě aspoň hodinu vstávat.

Tak se veliký dům probudil do své každodenní všednosti, která se ani o vlásek nelišila od všednosti jiných dnů, až do té chvilky, kdy sirény policejního vozu přervaly ticho v okolí a zcela rozvrátily pokojný chod domácnosti paní Gentrieové.

3

Perry Mason právě kupoval u stánku balíček cigaret, když Della Streetová prošla domovními dveřmi, nesena proudem lidí vystupujících z ulice. Mnohé mužské oči sledovaly se zalíbením, jak se řadí do fronty úředníků, postupujících k výtahům. Od švů punčoch načrtnutých přesně uprostřed půvabných lýtek až po pěknou křivku brady představovala souhrn účinné ženské upravenosti, na němž oči utkvěly s pozoruhodnou snadností.

Perry Mason hodil na skleněný pult čtvrťák a otočil se rovněž k výtahům. Vtom zachytil Dellin usměvavý pohled. „Kam tak naspěch?“ zeptala se.

Mason ji vzal za loket a prohlásil: „To je ale překvapení!“

„To bych řekla, že je to překvapení! Jak to, že nastupujete tak časně? Visí snad ve vzduchu vražda, o které nemám ani tušení? Nečekala jsem vás před jedenáctou, vzhledem k tomu, že jste včera dřel, když já už jsem šla domů. V kanceláři bude jistě všechno páté přes deváté.“

„Úplně jste uhodla, Dello,“ přisvědčil, „a neopovažujte se pohnout třeba jen o vlas zákoníky na mém stole! Vypracoval jsem si novou teorii o tom případu Sjednocených železnic. Mám zákoníky otevřené na příslušných stránkách a srovnané na sobě přesně v tom pořadí, v jakém vám nadiktuji dopisy!“

Vmáčkli se oba do jednoho z přeplněných výtahů a byli dalšími zájemci zatlačeni ode dveří až do zadního kouta, do důvěrné blízkosti. Masonova ruka, podpírající dosud Dellin loket, se napjala kolem ní na ochranu před tlakem kolemstojících drobným gestem přátelství a porozumění, jež charakterizovalo jejich vztah.

„Vyhrajete ten případ?“ zeptala se.

Přikývl, usmál se na ní, ale neřekl nic, dokud výtah nezastavil a dokud se neprodrali ven. Teprve když kráčeli dlouhou chodbou, poznamenal: „Teď už to bude hračka. Stále jsem si myslil, že by měl být uveden pod heslem ‚poslední jasná šance‘ ale nemohl jsem najít autoritu, která by tento názor podepřela. Až včera kolem jedenácté jsem objevil, jak bych měl dosáhnout výroku, který chci vybojovat.“

„To je prima,“ zaradovala se Della.

Della Streetová odemkla dveře Masonovy soukromé kanceláře a oznámila: „Nakouknu dopředu, co se děje. Budete chtít poštu?“

Mason se ušklíbl: „Ne všechnu. Nejvýš šeky. Účty zahoďte a ostatní korespondenci srovnejte do sloupku ‚k vyřízení‘.“

„Kde bude pěkně odpočívat týden nebo čtrnáct dní, než se přeřadí do sloupku ‚ad acta‘!“

„Tak dobrá; však vy už poznáte, je-li tam něco důležitého a víte, co s tím!“

Mason, který nenáviděl všechny dopisy s odporem, s jakým muž činu posuzuje všechno papírování, pověsil klobouk do šatníku, přešel k oknu, díval se chvíli dolů na zmatky ranní dopravní špičky a pak se obrátil k psacímu stolu. Přisunul si zákoník, který ležel otevřený na jeho psací mapě a začal studovat příslušné paragrafy. Jak sledoval zamotané právnické formulace a jejich složité odůvodňování, koutky jeho očí se složily do vějířků vrásek naprostého soustředění. Pomalu, aniž by si to uvědomoval, vytáhl zpod stolu otáčecí židli a posadil se na ní ke stolu; přitom nepřestal číst.

Několik minut nato se otevřely dveře a do pracovny vstoupila jeho osobní sekretářka; čekala, až vzhlédne. Trvalo to skoro pět minut, než si při obracení stránky všiml, že tam stojí.

„Copak je?“ zeptal se.

„Je tu nějaký letec; přišel v zastoupení svého otčíma,“ hlásila Della Streetová. „Sedí v přední kanceláři.“

„Nemám zájem,“ odmítl Mason. „Mám plnou hlavu tohoto případu Sjednocených železnic a nechci být rušen.“

„Je to takový energický, hezký, vysoký chlapík,“ pokračovala Della, „a je si toho vědom. Říká, že jeho otčím je invalida a nemůže přijít sám, a že s vámi musí projednat velmi důležitý právnický případ. Obává se, že situace by se mohla zkomplikovat, protože minulou noc se v bytě o patro níž střílelo.“

Mason odložil zákoník ještě poněkud váhavě. „Jak jde o střílení,“ ušklíbl se, „nemohu se soustředit na písařinu. Jak se jmenuje, Dello?“

„Rodney Wenston. Zdá se, že je to jeden z těch playboyů nadšených pro létání. Žije z jmění zděděného po matce. Kdoví jestli se k němu jeho otčím vůbec zná a kdoví, zda on patří vůbec k tomu otčímovi. Říká mu pěstoun.“

„Jak je starý?“ otázal se Mason.

„Kolem pětatřiceti. Vysoký, urostlý s tou sebejistotou muže pomalých pohybů, který je zvyklý jen na to nejlepší v životě. Když přijde do rozpaků nebo když si vzpomene na svou vadu, šlape si trochu na jazyk. Zřejmě to velice zraňuje jeho sebevědomí.“

„Létá, aby si vydělal - nebo jen ze sportu?“

„Říká tomu - můj koníček.“

„Zjistila jste toho o něm za krátkou chvíli dost!“

„To je snad také má povinnost, ne?“ odvětila Della chladně. „Ale tentokrát jsem se ani nemusela namáhat. Ten muž mi doslova vylil srdce. Proto mu asi tak trochu fandím. Nedívá se na sekretářku jako na zeď, kterou je nutno přeskočit nebo obejít, ale jako na nutnou součást obchodní organizace. Když jsem se mu představila jako vaše tajemnice a zeptala se, co ho trápí, vyklopil všechno naráz.“

„Inu, Dello, když za něj tolik orodujete a ještě ke všemu jde o střílení, tak si ho tedy vyslechněme. A co to šišlání, Dello?“

„Není tak hrozné. Opravdu, vypadá velmi distingvovaně, je vysoký, má hezkou postavu, modré oči, světlé vlasy a má jich pořádnou hřívu, pěkný profil. Určitě je notně zhýčkaný, ale přitom je přece jen osobnost. To šlapání na jazyk mu dost vadí, ale když se rozhovoří, přejde to.“

„Dobrá, tak si s ním promluvím,“ svolil Mason.

Della Streetová zvedla telefon a řekla „Gertie, pošlete sem pana Wenstona.“ Položila sluchátko a varovala Masona: „Ne abyste se začetl do toho zákoníku.“

„Beru na vědomí,“ slíbil Mason.

„Až na to, že půlka vaší mysli je stále zaujata jeho obsahem.“ Mason otočil váhavě zákoník hřbetem nahoru. Dveře jeho soukromé kanceláře se otevřely a Rodney Wenston se zdvořile uklonil. „Dobré jitro, pane Masone. Snad mi prominete ten časný vpád, ale můj pěstoun je opravdu velice rozrušen. Dnes v noci se zřejmě v přízemním bytě v domě, kde bydlí, střílelo a on se teď obává, že celý dům se bude hemžit policisty, kteří se budou plést do věci, v níž ho máte navštívit. Tvrdí, že je strašně důležitá, a pověřil mě, abych opatřil habeas corpus mandamus, nebo jak vy právníci tomu říkáte, a abych vás k němu co nejdříve dopravil. Můj otčím je ochoten vám zaplatit, co budete chtít, jen když přijdete hned.“

„Mohl byste mi vysvětlit, oč jde?“ zeptal se Mason. Wenston se usmál. „Mám-li být upřímný - nemohl. Můj otčím je takový zatracený individualista. Měl jsem být toliko prostředníkem. Je…“

Zazvonil telefon. Della Streetová zvedla sluchátko, ozvala se obvyklým „haló“ a pak, zakrývajíc mluvítko dlaní, řekla Masonovi: „To je on. U telefonu. Elston A. Karr. Říká, že poslal svého nevlastního syna, aby vám vše vysvětlil, ale že by rád mluvil přímo s vámi.“

Mason kývl na souhlas, převzal od Delly sluchátko a ohlásil se: „Halóó!“ Uslyšel tenký, vysoký hlas, který s přehnaně přesnou výslovností oznámil: „U telefonu je Elston A. Karr, pane Masone. Svou adresu jsem uvedl vaší sekretářce. Předpokládám, že si ji poznamenala. V bytě pod mým bytem byla dnes v noci zřejmě spáchána vražda. Hemží se tu policie. Z určitých důvodů - které vám nemohu a ani nechci vysvětlovat telefonem - bych si chtěl pohovořit s právním zástupcem. Pomýšlel jsem na to sice už několik dní, ale nyní bych chtěl vše projednat rozhodně dříve, než začne policie strkat nos do mých soukromných záležitostí. Můžete za mnou přijít hned? Jsem odsouzen na pojízdné křeslo, nemohu se dostavit za vámi do kanceláře.“

„Kdo byl zavražděn?“ zeptal se Mason.

„To nevím. Tohle je pro mne zcela nedůležité, ledaže by to zasáhlo do toho, co chci udělat.“

Mason se rozhodl podniknout psychologický pokus a zeptal se: „Myslíte, že budete podezříván jako pachatel?“

Mužův vysoký hlas řekl povzneseně: „Zajisté nikoliv.“

„Proč tedy ten spěch?“

„Vysvětlím vám všecko, až sem přijedete. Je to vysoce důležité. Zaplatím vám jakoukoliv rozumnou cenu. Chci jen a jen vás, pane Masone. Žádný jiný advokát pro mne nepřichází v úvahu. Ale musíte se rozhodnout rychle.“

Mason se obrátil k Delle Streetové: „Řekněte Gertii, ať mi nesahá na ty zákoníky. Dobře, pane Karre, vyjedu hned. Dello, máte jeho adresu?“

„Mám.“

Mason položil sluchátko do vidlice. „Pojďte, Dello. Jedeme tam.“

Wenston se usmál. „Jsem hrozně rád, že jste s ním mluvil, pane Masone. On je číslo. Já s vámi nepojedu. Někdy se s pěstounem dost dobře neshodneme. Já s ním sice lítám a vyřizuji jeho záležitosti, ale příliš blízcí si nejsme. Mohu-li vám poradit - nedovolte mu, aby vás ovládl. Určitě se o to pokusí -ale jak by se mu to podařilo, ztratí všechen respekt. A mohu-li vám dále poradit, tedy se nedejte mýlit tím, že vypadá dost prostě. Je to složitá povaha, víte. Někdy postupuje poněkud orientálně. Když chce jít na sever, začne na východě a vezme to kolem dokola. Jeho byt je najat na mé jméno. Takže na dveřích uvidíte mou vizitku. Musím si už pospíšit. Díky za laskavost, se kterou jste mne přijal. Na shledanou.“

Když Wenston vyšel, nasadil si Mason klobouk. Chytili s Dellou nejbližší výtah dolů a zamířili do garáže, kde parkoval Masonův vůz. Advokát projel hbitě nástrahami ranního provozu a zaparkoval vůz o půl bloku před ulicí, kterou klient uvedl Delle Streetové. Před dvouposchoďovým domem se štukovou fasádou už parkovalo několik vozů. Krémové průčelí a střecha z červených tašek silně kontrastovaly s omšelým vzhledem staromódního domu Gentrieových na rohu ulice.

Když spěchali ke Karrovu bytu, prohodila Della: „Ten dům na rohu musí být určitě hezky starý.“

Mason se zvědavě ohlédl: „Kolem roku 1900 se postavila spousta takových domů. Tehdy to byl výkřik módy - přepychové sídlo. Jenže teď už beznadějně přestárly. Je tomu tak proto, že tato část země je poměrně mladá a styly se zde mění závratnou rychlostí. Když přijedete do některých starších oblastí, nevypadají tam takové domy nijak nemístně. Domů, kterým je sedmdesát pět až sto let, najdete mnoho - a nevypadají ani tak staře jako tenhle. Jsme na místě, že?“

„Ano. Ten levý zvonek. Pravý patří bytu Robindala E. Hocksleye.“

„Doufám, že nás nenechá dlouho čekat za dveřmi,“ řekl Mason. „Mohli bychom mít zrovna tak štěstí, že by ze dveří najednou vystrčil hlavu poručík Tragg a…“

Vtom se levé dveře otevřely. Vysoký Číňan, oblečený ve střízlivém tmavém obleku, se otázal: „Phán Mason? Jak se máte? Lačte vejít, plosím. Pokud možno, lychle…“

Mason a Della vešli dveřmi, které jim Číňan podržel, a začali vystupovat po schodech. Hbitě se pohybující Číňan za nimi tiše zavřel.

Když se blížili k hornímu odpočívadlu, uslyšel Mason zvuk pojízdného křesla; kola, opatřená pneumatikami, se rychle otáčela na parketové podlaze. Písklavý, vysoký hlas, který předtím slyšel v telefonu, právě říkal: „V pořádku, Johnsi. Nestarejte se. Dokážu to.“ Pak křeslo svižně projelo mezi závěsy na dveřích. Vyzáblá ruka stiskla brzdu a na Masonových rysech utkvěl zkoumavý pohled šedivých očí, posazených hluboko pod huňatým obočím, v obličeji, který vypadal jako lebka kostlivce potažená kůží.

Muž v pojízdném křesle budil dojem bezmezně nervózní energie. Vypadal, jako by se síla, odepřená tělu, přeměnila ve vitalitu ducha. Soustředění těch šedivých očí bylo tak intenzivní, že jejich majitel zcela zapomněl na povinnou zdvořilost. Dellu Streetovou úplně a naprosto ignoroval, věnoval všechnu pozornost jen zkoumání advokátova obličeje.

Napětí přerušil muž, který přispěchal z místnosti za vchodem zakrytým závěsy. „Pan Mason?“

Advokát přikývl.

Muž přistoupil s úsměvem. Mocné rameno vymrštilo krátkou, svalnatou paži. Silné prsty uchopily Masonovu ruku. „Jmenuji se Blaine,“ pravil, „Johns Blaine.“

Číňané zpravidla neumějí říkat -r-.

Karr sklopil víčka očí. Jeho pokožka byla v tom okamžiku tak průhledná a vosková, že se zdál spíše mrtvolou než živoucím člověkem. Pak se jeho oči pomalu otevřely. Pohled intenzivního soustředění z nich zmizel. Jeho rty se usmívaly a v očích svitlo laskavostí. „Odpusťte, pane Masone -,“ omlouval se. „Potřebuji opravdu dobrého advokáta. Už jsem o vás mnoho slyšel. Chtěl jsem si ověřit, zda pověst nelhala.“

Zvedl ruku z opěradla křesla a napřáhl ji k advokátovi. Mason vzal křehké prsty do svých a všiml si při lehkém stisku, jak jsou jemně utvářeny a jak chladná je jejich pokožka.

„A zde je moje sekretářka, slečna Streetová,“ pokynul Mason směrem k Delle.

Když se seznámili, řekl Karr: „Můj muž číslo jedna - Gow Loong.“

Mason se podíval na Číňana s neskrývaným zájmem. Jeho postavení se zřejmě rovnalo spíše postavení společníka, druha, než sluhy. Měl vysoké čelo, celý jeho zjev charakterizovala chladná umírněnost a nevyzpytatelnost jeho tmavých očí mu dodávala jakési důstojnosti.

„Moc se o něj nezajímejte,“ varoval ho Karr svým uspěchaným, nervózním hlasem. „Příliš se podobá Orientu. Chtěl byste mu porozumět - ale to se vám nikdy nepodaří. Věčná záhada. Vzbudí vaši zvědavost, a když už jste na prahu, zapráskne vám dveře před nosem. O tom jsme se už napřemýšleli - tolik -, že je škoda o tom mluvit. Jsem rád, že jste s sebou vzal sekretářku. Může si dělat poznámky, nebudu se muset k některým věcem vracet. Hrozně mě rozčiluje, když mám něco opakovat. Nač tu vlastně stojíte? Pojďte dál, sedneme si, uděláme si trochu pohodu a můžeme vše projednat.“

Uvedl velká, gumovými pneumatikami opatřená kola pojízdného křesla do pohybu nečekaně silným, pohotovým hmatem tenkých paží a projel dveřmi se závěsy tak překvapující rychlostí, že všichni ostatní zůstali o několik kroků pozadu.

Místnost za dveřmi se závěsem byla zařízena jako pohodlný obývací pokoj; na parketové podlaze leželo několik krásných čínských koberců a i nábytek měl zcela výrazný orientální ráz. Tmavé dřevo nábytku bylo umělecky vyřezáváno vzorem, v němž převládaly různé dračí motivy.

Karr zarazil své křeslo na místě rychlým obratem; ovládal je s obdivuhodnou obratností, již ho mohla naučit jen dlouhá praxe. „Posaďte se! Posaďte se!“ pozval hosty svým vysokým pisklavým hlasem. „Nebuďme formální, prosím. Není na to čas. Masone, sedněte si sem ke mně. Slečno Streetová, vám by snad lépe vyhovovalo místo u psacího stolu, budete muset psát, že? Ne! Počkejte! Máme tu několik přenosných stolků. Vyberte si některý, který by vám vyhovoval výškou. Gowe Loongu, postav stolek slečně k ruce. Dobré? Sedněte si, Johnsi. Zatraceně, vy mě ale dovedete znervóznit, když tu stále hopsáte sem a tam. Vyletěl bych z kůže!“

„Co se vlastně stalo?“ ujal se slova Mason.

„Poslouchejte mě pozorně,“ začal Karr. „Máte připravený blok, slečno Streetová? Dobrá. Dostal jsem se do choulostivé situace. Nebudu teď uvádět podrobnosti. Zkrátka, měl jsem v Číně společníka. Bylo to takové společnictví v hrubším slova smyslu. Dodávali jsme totiž zbraně po Jang-c-tiang. Kdyby nás byli dopadli, rozřezali by nás na plátečky. Říkají tomu smrt tisíce řezů.

Tak zkrátka, já a můj společník jsme je zásobovali zbraněmi. Bylo to vzrušující a neslo to peníze. Dnes už bych nic podobného nedělal. Dnes už ne. Řeknu vám jen, že ve spojitosti s tím starým společnictvím teď cosi podnikám, ale musím všechno držet pod pokličkou, dokud věc nebude vyřízena. Nechci, aby kdokoliv o mně věděl. Pokud se něco ví, pak Elston A. Karr byl zabit na té proklaté řece.

Tenhle byt jsem si pronajal na jméno svého nevlastního syna, Rodneye Wenstona. On podpisuje všechny šeky, platí nájem a všechno zařizuje. Já se vůbec neukazuji.

Existuje ovšem pár hochů, které snadno neoklamete. Nikdy nepodceňujte orientálce. Jsou pomalí, ale nikdy nechybí. Ačkoliv, někdy ani nejsou tak pomalí. Jak jsem tedy řekl, chci se vyhnout jakémukoli zájmu veřejnosti. Nikdo mě zde nesmí vidět. A naprosto nechci být vyšetřován.

Věc, o které s vámi chci jednat, se týká mého starého společnictví. Nemohl jsem ji spustit, dokud jsem si nebyl jist, že mé nastěhování sem nevzbudilo žádný rozruch. Myslil jsem, že teď nastane vhodná doba začít s akcí - a zatím tu dole dojde k vraždě. K čertu s tím! Teď si samozřejmě horliví novináři vezmou do prádla celý dům i s jeho nájemníky. Což je nejhorší, co se vůbec mohlo stát!“

„Proč tedy s tou druhou věcí nepočkáte?“ zeptal se Mason.

„Protože jsem ji už rozběhl,“ zvolal Karr rozčileně. „Hrom do toho, Masone, vždyť už jsem vám to řekl. Vykopl jsem míč a teď jej nemohu zastavit. A čím větší tajemství udělají z té vraždy dole, čím déle se celá věc potáhne, tím známější budu a tím nebezpečnější se to pro mne stane!“

„Už zde byla policie?“ informoval se Mason.

„Ne. Proto jsem vás tu chtěl mít tak rychle. Chci, abyste mi pomohl v jednání s nimi.“

Mason se zamračil. „Jak to, že tady dosud nebyli?“

„Vymluvili jsme jim to,“ řekl Karr. „Poslal jsem Johnse a Gowa Loonga dolů, aby zjistili, co se děje. Policie se jich vyptávala. Nějaký poručík z oddělení pro vraždy. Jak se jmenoval, Johnsi?“

„Tragg.“

„Máte pravdu. Tragg. Poručík Tragg. Znáte ho. Masone?“

„Ovšem.“

„Řekli Traggovi, že jsem nemocen,“ pokračoval Karr.

„A že bych mu nemohl nic povědět, i kdyby se mne přišel sem vyptávat. To však není pravda. Slyšel jsem výstřel, ale to je také vše, co vím.“

„Snad byste mi mohl spíše říct, proč jste tak naléhal, abych okamžitě přišel. Pro začátek by to bylo daleko prospěšnější,“ řekl Mason.

Karr pohodil prudce hlavou. Jeho oči planuly ohněm zničující, nervózní energie, která se zdála příliš silná pro jeho útlé, křehké tělo. „A co vaše sekretářka? Je spolehlivá?“

„Je.“

„Ručíte za ni?“

„Naprosto.“

„To je důležité. Zatraceně důležité.“

„Můžete se spolehnout.“

„Nevím, co se dole stalo,“ vypravoval Karr. „Ať mě čert vezme. Jsem odsouzen na své pojízdné křeslo. Nemohu ujít sám ani krok. Musejí mě přenášet. Nemám žádnou příležitost k navazování sousedských styků. A ani nechci být sousedský. Chci být sám. To je jediné, co chci. A teď se stane ta prokletá vražda. Začne tu čmuchat spousta novinářů. Nestrpím, abych se dostal do novin, Masone. Nechci to! Nemohu si to dovolit.“

„Proč jste pro mne poslal?“ vytrvale opakoval Mason.

„Už u toho budu. Nepřerušujte mě. Když už jsem začal, musím pokračovat A ať se nemusím opakovat. Znervózňuje mě to. Kde jsem přestal? Aha. U toho, abych se nedostal do novin. Povím vám proč. Skrývám se. Pokoušejí se mě zabít. Vůbec bych nebyl překvapen, kdyby se ukázalo, že vražda dole se stala jen proto, že nějaký vrah si prostě popletl čísla bytů. A byl jsem tak pečlivý při výběru tohoto bytu! Má ideální polohu pro můj úmysl. Ale chybil jsem. Měl jsem pronajmout i spodní byt a měl jsem tam nastěhovat Gowa Loonga. Když jsem se přistěhoval, byl spodní byt neobydlený, neobydlený celý rok. Sousedství může pro mě za mě jít k čertu. Jen kdyby domácí páni nechtěli tak vysoké nájemné. Nastěhoval jsem se sem v noci…“

„Proč jste si tedy nepronajal spodní byt?“ přerušil ho Mason. „Vždyť schody vám musely činit potíže?“

„To mi může být lhostejné,“ odsekl Karr. „Stejně se mohu pohybovat jen v pojízdném křesle. Vůbec netoužím ven. Stačí mi trochu slunce. Mám krásné balkóny na jižní a západní straně bytu, tam se dostanu a sluním se, proto se mi toto místo tak líbilo. Na jihu nám žádné budovy slunce neberou. A ten rozlehlý starý barák na severu nás naopak chrání před severákem. Miluju teplo. Mám špatný krevní oběh. Příliš dlouho jsem žil v tropech. Prodělal jsem tyfus. Chytil jsem malárii. Přecpali mě nejrůznějšími léky. Ale to je vedlejší. Teď není čas na podrobnosti. Jak jsme se dostali k diskusi o schodišti? Aha! Vy jste se mě ptal.“

Zvedl ruku a ukázal dlouhým kostnatým ukazováčkem na Masona. „Říkal jsem vám, abyste mě nepřerušoval. Nechte mě mluvit!“

Mason se usmál. „Jsou přece věci, které musím vědět!“

„Dobrá. Však k nim přijdu. Počkejte, dokud neskončím. Pak se můžete zeptat na cokoliv, co vám nebude jasné. O čem jsem mluvil?“

„O tom, abyste se nedostal do novin,“ řekl Johns Blaine v půl vteřině ticha, které následovalo po Karrově otázce.

„O vlaždě,“ opravil ho Gow Loong.

Masonovy oči utkvěly na Číňanově obličeji s nepokrytým zájmem. Vyslovil jediné slovo, které právě doznělo, bez jakéhokoliv důrazu, bez přízvuku, bez jakéhokoliv zaváhání. Byla to zřejmě nápověď, kterou Karr potřeboval.

„Správně. O vraždě,“ přitakal Karr. „Jsem hledaný muž, pane Masone. Je mnoho lidí, kteří by chtěli vědět, kde jsem. Najdou-li mne, je se mnou konec. Vždyť se nemohu skoro vůbec pohybovat. Dalo mi velkou práci, abych se nastěhoval nepozorován. Byt najímal Johns Blaine a nastěhoval se. Pak mě teprve s Gowem Loongem doslova propašovali do bytu pod pláštěm noční temnoty. Nikdo mě nikdy neviděl. To je na tomhle místě to nejhezčí. Na balkóně se můžete krásně slunit - a přitom vás nikdo odnikud nemůže vidět. Není tu žádný jiný dům, který by mohl poskytnout pohled do mého soukromí… Víte proč? Výhoda je, že náš dům stojí takřka nad roklí. V téhle zemi jmenují takovou hlubokou strž barranca. Myslil jsem, že se jim z toho důvodu nikdy nepodaří spodní byt pronajmout. Lidé mají většinou strach, že při eventuálním zemětřesení všechno sklouzne po svahu dolů do rokle. Možná, že se zde v Hollywoodu, najdou lepší místa, ale kdopak měl čas dlouho hledat! A byli mi skoro v patách, chcete-li znát pravdu. Člověk v kolečkovém křesle se nemůže učinit neviditelným. Johns v tom omezeném čase dělal hotové divy. Tohle je dobré místo. Ale nechci žádné vyšetřování. Nechci žádné dohady s policií. Nechci, aby se mi sem vnucovali. A nechci ani okem vidět jediného reportéra!“

„Co víte?“ zeptal se Perry Mason. „A co se stalo?“

„Asi týden po tom, co jsem se nastěhoval já, nastěhoval se do spodního bytu jakýsi muž,“ vypravoval Karr.

„Jakživ jsem ho neviděl. On mne také nikdy neviděl. Jmenuje se Hocksley. Nevšiml jste si jeho jména dole na poštovní schránce?“

Mason přikývl.

„Nevím vůbec, co dělá. Myslím, že pracuje pro ateliéry. Nějaký pisálek. Má zatraceně nepravidelné zvyky. V noci jsem ho slýchával diktovat. Zdá se, že vždycky diktuje v noci. Nevím, co dělá ve dne. Nejspíš spí!“

„Diktuje nějaké stenografce?“ zeptal se Mason.

„Ne, asi používá diktafon. Přesně tak to zní. Myslím, že mám pravdu. Zaměstnává nějakou dívku, která chodí denně překlepávat jeho diktát na stroji. Zřejmě ji připravuje dost práce. Ona objevila vraždu.“

„Přichází každý den?“ otázal se Mason.

„Ano.“

„A on bydlí dole sám?“

„Ne. Má hospodyni. Jak se jmenuje, Gowe Loongu?“

„Salah Pehlinová.“

„Správně. Sarah Perlinová. Nemám paměť na jména. Stejně má divné jméno. Jakživ jsem ji neviděl. Ale Johns ji viděl. Řekněte mu, jak vypadala, Johnsi!“

Blaine řekl stroze: „Padesát pět, vysoká, hranatá černooká, řídké šedivé vlasy, hladký upjatý účes. Ploché nohy, nesnaží se vypadat přitažlivě. Bydlí zde, myslím, že její ložnice je v zadním pokoji. Může měřit pět stop a čtyři nebo pět palců, váha asi sto deset nebo sto patnáct liber. Je tam na práci, jazyk drží na uzdě. Vaří, uklízí, nepere. Zřejmě je dobrá kuchařka. Hodně se tam peče. Voní to až sem. Ale zdá se, že moc nesmaží.“

„Dost, dost,“ zarazil ho Karr zvednutím rukou. „Stačí. Mason si z toho docela dobře může udělat obrázek. O ní nemusí znát mnoho. Potřebuje popis, značka její zubní pasty pro něho nemá cenu. Ženská zmizela.“

Karrovu řeč přerušil zvuk bzučáku u vstupních dveří.

„To bude policie,“ poznamenal Mason.

„Mne tedy vynechte, Masone; musíte mě vynechat,“ požádal Karr.

Mason řekl netrpělivě. „Namluvil jste za tu chvíli řečí na fůry, ale nikam jsme se nedostali. Jen proto, že jste si nepřál být přerušován, že jsem vám nemohl položit žádnou otázku. Gowe Loongu, jděte otevřít. Je-li to poručík Tragg, zdržte ho pár minut. Karre a vy teď vyklopte naprosto přesně, co se zběhlo.“

Karr se mrzutě zamračil. „Nepřerušujte mě. Já…“

„Přestaňte už,“ zarazil ho Mason. „Odpovídejte na mé otázky! Co se stalo?“

Johns Blaine hleděl na Masona v němém ustrnutí.

„Pane Masone,“ napomenul ho, „pan Karr znervózní, budete-li ho přerušovat. On je…“

„Mlčte už!“ okřikl ho Karr a řekl Masonovi. „Včera v noci, asi o půl jedné, jsem uslyšel výstřel. Někdo se pohyboval ve spodním bytě. Nedělal jsem nic. Nemohl jsem. Byl bych mohl křičet, jistě. Ale nepokoušel jsem se. Nebylo by to k ničemu dobrému.“

„Co ostatní?“ řekl Mason. „Kde byli?“

„Byl jsem sám,“ odvětil Karr. „Obvykle nezůstávám sám, ale…“

„Je-li to Tragg, Gowe Loongu,“ řekl Mason, „zadržte ho tak dlouho jak můžete, ale vpusťte ho dovnitř. Jděte a otevřete mu. A vy, Karre, mi povězte zbytek!“

„Slyšel jsem někoho běžet, pak práskly dveře,“ pokračoval Karr. „Deset či patnáct minut jsem neslyšel nic. Na to jsem slyšel někoho velice potichu a opatrně chodit. Slyšel jsem mužský hlas. Jako by telefonoval.“

„A pak?“ zeptal se Mason.

„Hodinu nic. Pak se věci znovu pohnuly. Někdo něco táhl po zemi a ven bočními dveřmi. Jako by někdo táhl mrtvolu, kterou nedokáže zdvihnout. Myslím, že to byli dva lidé. Ležel jsem v posteli. Nemohl jsem ani k oknu, ani k telefonu. Nikdy nemám telefon u postele. Znervózňuje mě, když v noci zvoní.“

„Bočními dveřmi?“ podivil se Mason.

„Tak, tak. Boční dveře jsou právě proti vchodu do garáže v tom druhém domě na sever od nás. Hocksley ji má pronajatou, parkuje tam svůj vůz. Někdy jeho vůz užívá písařka.“

„Slyšel jste ještě něco?“ naléhal Mason.

„Hlasy. Jeden z nich byl ženský. Slyšel jsem startovat a odjíždět auto. Bylo pryč asi hodinu, pak se vrátilo do garáže. Gow Loong byl v tu dobu již doma.“

„A pan Blaine?“ zeptal se Mason, který již slyšel kroky na schodech.

„Vrátil jsem se asi ve dvě,“ řekl Blaine. Kroky na schodech byly stále rychlejší. Gow Loong právě říkal: „Jděte lovnou naholu, pane. Lituji, že jsem nebyl dost lychlý. Ještě jsem neviděl policistu. Pán je tady, plosím.“

Poručík Tragg, který právě stanul na prahu, se chvíli díval na skupinku, než si z ní jeho oči vybraly Masona. Jakmile právníka, poznal, ruměnec na jeho tvářích ztmavěl, jinak nedal najevo nejmenší známku překvapení nebo mrzutosti.

„Ale, ale, podívejme se!“ pravil. „To je ale náhodička. Mohu se zeptat na důvod vaší ctěné návštěvy?“

Mason řekl nenucené. „Můj klient, pan Karr, je nervózní. Jistě chápete, že každý, kdo úzkostlivě zachovává zákon a pak má najednou čelit nezákonnosti - je samozřejmě vyveden z míry. Pan Karr chtěl již před nějakou dobou napsat svou závěť - a ona nešťastná událost dole jen znovu ukázala na pomíjivost lidského života. Poslal pro mne - abych za ním přišel v této právní záležitosti.“

„Takže vy tu stylizujete poslední vůli,“ skepticky konstatoval Tragg.

Mason chtěl něco poznamenat, pak se však zdržel a řekl jen: „Myslím, že rozhovorem o soukromých záležitostech pana Karra nic nezískáte. Můžete z toho vyvodit vlastní závěry, poručíku.“

„Vyvozuji je,“ pravil Tragg významně.

Mason se ujal představování. „Pan Karr,“ pravil, „pan Johns Blaine a Gow Loong, majordomus pana Karra.“

„S těmi dvěma jsem se už setkal,“ poznamenal poručík Tragg. „Chci si promluvit toliko s panem Karrem.“

„Obávám se, že pan Karr vám nemůže příliš pomoci,“ namítl Mason. „Právě jsem se ho také obecně ptal na tu vraždu. Přirozeně ze zvědavosti.“

„Zajisté,“ přitakal Tragg a dodal po významné odmlce: „Jen ze zvědavosti.“

Mason se ušklíbl. „Opravdu, Traggu; natolik mě znáte, že kdybych se o tu věc dole zajímal, určitě bych si nevybral metodu nějakého okolkování.“

Tragg kysele poznamenal: „Zkušenosti mě poučily, že vaše metody jsou někde křivolaké - ale vždycky vražedné.“

Mason se zasmál. „Nechme toho, Traggu. Raději si sedněte. Pan Karr vám opravdu příliš nepomůže. Fakt je, že brzy po půlnoci slyšel dva výstřely. Považoval je však za rány z výfuku…“

„Dva výstřely?“ přerušil ho udiveně Tragg.

Mason se na něj podíval široce rozevřenýma, nevinnýma očima. „Ovšem že dva! Copak nebyly dva?“

„Kdy že to bylo?“ zeptal se Tragg.

„Asi tak v jednu. Nebo ve dvě? Nedíval se na hodinky. Ale má dojem, že mohlo být asi tolik.“

„Jak tedy může tvrdit, že to bylo v tu dobu, když se nepodíval na hodinky?“

„Protože se předtím probudil kolem půl jedné a právě znovu usínal,“ vysvětlil Mason.

Tragg se zamračil. „To nesouhlasí s tvrzením ostatních svědků.“

„Čerta nesouhlasí,“ s předstíraným překvapením pravil Mason. „Pan Karr si ovšem nemůže být nijak jist, Traggu. Vždyť je tu možnost, že ve skutečnosti opravdu slyšel jen rány výfuku a že vůbec neslyšel výstřely, které mohly být vypáleny dříve v noci…“

„Padl jen jeden výstřel,“ prohlásil Tragg.

Mason tiše hvízdl.

Tragg se podíval na Karra. „Jste si jist, že byly dva?“

„Myslím, že nemohu dodat nic k tomu, co řekl pan Mason.“

„Již jsme o tom mluvili,“ prohodil Mason lehce, „ale on si není ničím jist, Traggu. Proto jsem vám řekl, že od něho nemůžete čekat žádnou pomoc!“

„Co víte o tom Hocksleyovi, který bydlil pod vámi?“ obrátil se Tragg na Karra.

„Nic,“ odpověděl Karr. „Okem jsem toho chlapíka nezahlédl. Jak vidíte, jsem odsouzen na své pojízdné křeslo a na postel. Nezajímám se o sousedy a nestojím nijak zvlášť o to, aby se oni zajímali o mne. I kdyby Hocksley žil docela obyčejně a normálně, asi bych ho jakživ neuviděl. Ale on nežil normálně.“

„Jak tedy žil?“

„Podle mne musel ten člověk, celý den prospat, protože jsem ho slýchal celé noci mluvit. A namluvil toho hodně. Jako by něco diktoval do diktafonu…“

„Proč ne stenografce?“ zeptal se Tragg.

„Diktoval možná stenografce,“ připustil Karr, „ale znělo to spíš jako diktát do diktafonu, rovnoměrný, monotónní, rychlý proud řeči, prakticky bez přestávek. Všiml jsem si, že když lidé diktují stenografce, každou chvíli se odmlčí - aspoň většina z nich. Někdy se odmlčí na dost dlouho, čekají, až je napadne správná myšlenka. Na názoru, že diktafon urychluje myšlení a podporuje soustředěnost, zřejmě něco je. Protože on diktoval bez pauz.

Takhle se mi aspoň všechno jevilo.“

Tragg pozoroval zamračeně špičky svých bot. „Hm, hm,“ bručel zamyšleně a za chvilku se obrátil tázavým pohledem na Masona.

„Všechno se jistě nějak vystříbří. Podle mých zkušeností se na začátku vyšetřování vždycky projeví nějaké malé rozpory. A co se vlastně stalo, Traggu?“

„Hocksley bydlel ve spodním bytě,“ vyprávěl Tragg.

„Byt obývala dále jeho hospodyně, paní Sarah Perlinová. Denně přicházela písařka Opala Sunleyová a přepisovala diktafonový záznam. V tomhle máte pravdu, pane Karre. Ten muž opravdu diktoval do stroje. Na každý pád tvrdí totéž i Opala Sunleyová, vaše svědectví mi tedy potvrzuje její výpověď. Jsem tomu rád.“

„Čím vlastně byl ten pan Hocksley?“ zeptal se Mason.

„Nevím,“ přiznal Tragg.

„Nevíte?“ zvolal Mason. „Což jste se písařky nezeptal?“

„To je právě ono,“ připustil Tragg. „Jeho sekretářka nám vypravovala úplně nemožnou historku.“

„Jakou?“

„Hocksley byl zřejmě zaměstnán v nějaké exportní firmě. Posílal spousty dopisů s podrobnými specifikacemi o nákladech naloďování, lodních linkách a podobně. Psal objednávky zástupcům výrobních podniků. Dopisoval si s lodními společnostmi o dodávkách. A každý ten zatracený dopis je jako celek podezřelý.“

„Co tím míníte?“ zeptal se Mason.

„Ty dopisy vypadají jako kódované,“ pravil Tragg.

„Protože z toho, co říká ta ženská, ta Sunleyová, je mně sakra jasné, že dopisy o lodních nákladech, tak jak znějí, nemohou být v dnešních podmínkách tím, čím se při povrchním čtení jeví.“

„Ona to poznala?“ podivil se Mason.

„Ne. Zřejmě jedna z těch putiček, co přijdou, zmáčknou knoflík diktafonu, přepíšou dopisy, zavřou diktafon, zakryjí stroj a v tom okamžiku zapomenou, co psaly.“

„A co kopie?“

„No právě! Hocksley si přál, aby psala dvě kopie ke každému dopisu - ale nezakládala je. Nemá tušení, kde jsou, co se s nimi dělo. A my nemůžeme najít ani jednu.“

„Hocksley byl zavražděn?“

„Buď Hocksley, nebo jeho hospodyně, nebo oba. Oba jsou pryč a máme důkazy, že se tam střílelo. Pracujeme na teorii, že buď zastřelil Hocksley svou hospodyni, nebo hospodyně zastřelila Hocksleye, neboť zatím jsme zjistili jen jeden výstřel. Ale jestliže se střílelo dvakrát - mohlo by to zcela změnit situaci.“

„Můžeme-li něco pro vás udělat, neváhejte, Traggu, a řekněte nám to,“ pravil Mason. „Pan Karr je sice strašně nervózní - zhroutil se před nedávnem a lékaři mu doporučili naprostý klid, žádné styky s neznámými lidmi, žádné pěstování známostí nebo uzavírání nových přátelství. Bylo by daleko lepší, kdybyste omezil svůj kontakt s ním na nejmenší míru.“

Tragg odstrčil svou židli, vstal, vstrčil ruce hluboko do kapes a podíval se na Karra. „Nebudete považovat za dotěrnost, když se vás zeptám - proč máte pojízdné křeslo?“ zeptal se.

„Arthritis,“ zabručel Karr stroze. „Kolena. Kotníky. Neunesou ani mou vlastní váhu. Musejí mne zvedat. Je mi poměrně snesitelně jen v určité poloze. Jakmile pohnu nohama, pekelně to bolí. Doktoři mi doporučovali diathermii, dokonce jsem to jakousi dobu zkoušel, ale pak jsem přišel k názoru, že dosáhnu stejného výsledku, zabalím-li si nohy do pokrývky, aby byly prostě v teple. Piji spoustu vody a ovocných šťav. Trochu se to lepší.“

„Teď nemáte žádného lékaře?“

„Ne, pane. Unavilo mě platit jim tolik peněz, když mi moc neprospěli. Doktor vám pomůže, jde-li o něco akutního. Jakmile jde o chronickou chorobu, je lékař bezmocný. Oni to dobře vědí. Snaží se ukonejšit pacienta, aby ho udrželi v dobré náladě. K čertu s tím vším! Nechci nic! Jakživ jsem se nedal dlouho konejšit, nechci tedy s tím začínat teď. Vyložil jsem to jasně svému poslednímu doktorovi. Hrozně se rozčilil a řekl mi, že mi nikdy nebude lépe a že se můj stav v průběhu doby spíše zhorší. Prohlédl mě od hlavy k patě, nemám-li zkažené zuby nebo ložisko skryté infekce. Vede se mi docela dobře. Posledních několik měsíců lépe než kdy před tím. Celou dobu mám nohy v teple.“

Tragg ho pozoroval s hlubokým zájmem, jako by prohlížel vzorkový exemplář ve skleněné skřínce. Pak se zamyšleně podíval na Masona. Nakonec řekl: „Omlouvám se, že jsem vás rušil, pane Karre. Musel jsem si však doplnit dosavadní vyšetřování. Víte, prostě obvyklý postup. Už vás asi nebudu muset obtěžovat. Velmi lituji, že tak trpíte, a doufám, že jsem k vašemu trápení nepřispěl.“

„Z toho si nic nedělejte,“ pravil Karr. „Rád si pohovořím s tak inteligentním mužem, jako jste vy. Bál jsem se, že sem přijde nějaký hranáč, hrozivý policajt, který tu převrátí všechno naruby a bude mít tisíc zatracených otázek. Ale vy jste milý člověk. Přijďte za mnou kdykoliv.“

„Díky,“ potěšeně přijal Tragg. „Vynasnažím se jednat s vámi až do konce sám, abyste se nemusel setkat s dalšími novými lidmi.“

„Určitě to ocením,“ odvětil Karr. „Skutečně budu rád.“

„Ještě něco,“ přeladil Tragg hlas na věcnou tóninu. „Co je s Rodneyem Wenstonem? On je…“

„Ale nic,“ přerušil ho Karr. „Je to můj nevlastní syn. Bydlí blízko pláže. Tento byt i telefon jsou psány na něho, protože ve skutečnosti najal byt on. Připustil jsem to vědomě, chtěl jsem zůstat v pozadí. Když sem přijdou nějací agenti a ptají se na pana Wenstona, můžeme říci docela klidně a pravdivě, že pan Wenston je pryč a že nevíme, kdy se vrátí. Nepřeji si žádné mrzutosti s lidmi. Wenstona užívám jako krycího manévru.“

Zdálo se, že Tragg přijal toto vysvětlení docela příznivě. Pokýval souhlasně hlavou a řekl: „Naprosto vám rozumím. Máte nějakou zvláštní příčinu vyhýbat se lidem, pane Karre?“

„To mám,“ vybuchl Karr. „Jsem nervózní člověk. Snadno se rozruším. Doktoři mi přikazují, abych se chránil nervozity. A to nemohu, když se setkávám s lidmi, zvláště s cizími lidmi. Cizí lidé se moc vyptávají. Jsou plní zájmu. Zatraceně moc mluví. Přijdou si na návštěvu a nemůžete je dostat z domu. Nemám je rád!“

Tragg se dobromyslně zasmál a poznamenal: „Takže čím méně se vás budu vyptávat a čím rychleji vypadnu, tím mě budete mít raději?“

„Nesmysl!“ zvolal Karr. „To se vás netýká. Vás jsem vůbec nemínil! Jste tu přece služebně!“

„Každopádně se raději ztratím,“ řekl Tragg. „Doufám, že vás nebudu muset znovu obtěžovat, pane Karre.“

Mason ho doprovodil ke dveřím, a sotva je za ním zavřel, zapálil si zamračeně cigaretu. Chmuřil se na cigaretový dým, dokud prásknutí domovních dveří poněkud neuvolnilo vzniklé napětí.

„Jaký mělo smysl tvrdit mu, že padly dva výstřely, Masone? A proč jste uvedl pozdější dobu?“ zeptal se Karr.

„Mohlo to zapůsobit jako výborný trik,“ řekl Mason.

„Myslíte, že zapůsobil?“

„Nevím.“

„A proč to byl dobrý trik?“

„Když policista pracuje na případu, musí vyslechnout spoustu svědků. Z jejich výpovědí si sestavuje obrázek, představu o tom, co se stalo a kdy se to stalo. Každý policista si celkem přeje získat popularitu, proto se snaží s reportéry dobře vycházet. Jinak se neprosadí. Noviny tenhle postoj znají. Řeknete-li tedy člověku, jako je poručík Tragg, aby vaše jméno neuváděl před novináři, nemusí vaše přání vůbec respektovat. Jestliže mu však vypovíte něco, co se liší od skutečností, které již o případu zná, pak si určitě nebude přát, aby se vaše jméno objevilo v novinách.“

„Proč?“

„Jestliže totiž noviny uvedou, že líčíte události jinak než ostatní svědci, nebo že vaše svědectví je v příkrém rozporu se svědectvím ostatních, povzbudí tím osobu, která vraždu spáchala a kterou hledá policie. Bude-li ona osoba zatčena, její obhájce ví okamžitě, kde má najít svědka, jehož výpověď odporuje svědectví obžaloby.“

Karrův obličej se rozzářil úsměvem. „Chytré,“ pochválil. „Zatraceně chytré. Kvůli tomu jsem vás chtěl, Masone. Že vám to tak rychle myslí…“

„Moc se nad tím neradujte,“ varoval ho Mason. „Nemyslím si, že udička opravdu zabrala.“

„A proč ne?“

„Tragg je na to příliš inteligentní. Ten chlapík není žádný blázen.“

„Myslíte, že váš úmysl prohlédl?“

„Jsem si tím prakticky jist,“ přisvědčil Mason, „ale to mi nepůsobí starosti.“

„Co tedy?“

„To, jak vám začal projevovat sympatie a jak vám sliboval, že vás ochrání před reportéry.“

„Což to není právě ono, co jsme si přáli?“

„Je - až na jednu věc,“ řekl Mason.

„A to je?“

Mason pohlédl na pokrývku, v níž byla zabalena Karrova kolena.

„Je-li váš nápad s invaliditou jen součástí vaší komedie a má vám zaručit alibi, a ukáže-li se, že jste schopen chůze, budete pro poručíka Tragga podezřelým číslo jedna - nejméně o tucet délek před všemi ostatními.“

Karrův obličej se zachmuřil v důsledku Masonova výkladu Traggových reakcí, náhle však propukl v ulehčený smích: „Tak tedy, pokud se toho týče,“ řekl, „mohu vás stoprocentně ujistit, pane Masone, že nemohu chodit. Nemohu své nohy absolutně zatížit vahou svého těla. Nemohu se sám přestěhovat ze židle do postele a z lůžka do křesla. Musejí mne přenášet. Bez pomoci se nedostanu ani k telefonu.“

„Je-li tomu tak,“ pravil Mason, „mohly by se věci zjednodušit. Mohl bych dokonce poručíku Traggovi navrhnout, aby vás dal vyšetřit úředním lékařem.“

„Nenaznačil by takový návrh, že cosi tuším? Nevedlo by to k názoru, že se domýšlím, že mě považuje za podezřelého?“

„Určitě,“ přisvědčil Mason. „Koneckonců, má vás za člověka průměrné inteligence. Byl jste v domě - a byl jste sám, když byl výstřel vypálen. Obklopujete se samými záhadami. Váš Číňan určitě nikomu při vyšetřování nepomůže. A Blainea by mohli mít docela dobře za osobního strážce. Způsob, jak popsal hospodyni, vám okamžitě napoví, že býval strážníkem. Poručík Tragg sem přijde zjistit, co víte o nočních událostech. Vaše historka se zcela liší od všeho, co tvrdí ostatní. Zjistí, že právě diskutujete se mnou. V té chvíli si musí nepochybně pomyslit, že jsem vám nakukal, jak máte mluvit. Jinými slovy, většinou jsem namluvil za vás sám.“

„No a?“

„Jestliže poručík Tragg dosud neobjevil stopy vedoucí ke skutečnému pachateli, je určitě ochoten připnout modrou stuhu rovnou na vaši hruď!“

„To by byla rána!“ vydechl Karr.

„To jsem pochopil,“ řekl Mason. „A rád bych vám připomněl, že Traggův nevhodný příchod vám zabránil dopovědět, proč jste si přál mou radu?“

Karr vzdychl. „Týká se to onoho starého společnictví. Ale není mi tak dobře, abych mohl pokračovat hned teď. Povězte mi, pane Masone, jaká je zákonná pozice přeživšího společníka vzhledem ke společnému obchodu?“

„Smrt ruší společnictví,“ vysvětloval Mason, „povinnosti přeživšího společníka je uzavřít záležitosti společného obchodu a podat vyúčtování vykonavateli závěti mrtvého společníka nebo jeho administrativnímu zástupci.“

„Co míníte uzavřením záležitostí společného obchodu?“

„Převést vše na hotovost.“

„Předpokládejme, že tu není žádný vykonavatel pozůstalosti ani žádný správce. Co se stane se jměním?“

„Přechází na dědice.“

„Není jisto, že tu jsou dědicové.“

„Právě proto byste měl mít správce, abyste se kryl.“

Karr potřásl odmítavě hlavou.

„Pročpak ne?“ zeptal se Mason.

„Jednání by pak muselo probíhat před soudem, že?“

„Ovšem.“

„Předpokládejme, že šlo o obchod, který by se před soudem nevyjímal zvlášť vhodně.“

„Proč ne?“

„Příliš nebezpečné.“

„Pro koho?“

„Pro mne!“

„Můžete tedy být osvobozen od zodpovědností jedině tehdy, když dědicům mrtvého společníka vyplatíte jejich podíl. Ovšem s podmínkou, že máte veškerou odpovědnost za to, že naleznete všechny dědice a splníte…“

„Máte na mysli,“ přerušil ho Karr, „že bych mohl vyplatit peníze někomu, kdo není nejbližší příbuzný a mohl bych pak platit do omrzení?“

„Právě tak. Kromě toho nejbližší příbuzný nemusí být vždy zákonný dědic. Řekněme, že společník měl například syna. Později se objeví, že se tajně znova oženil anebo zanechal poslední vůli, která nebyla předložena k aprobaci.“

Karr utkvíval na Masonovi svýma živýma, vnímavýma očima. „Rozumím,“ přitakal. „Ale je pro mne lepší riskovat tohle, než odpovídat před soudem na spoustu otázek.“

„Kvůli tomu jste chtěl se mnou jednat?“ zeptal se Mason.

Karr se v křesle opřel a zavřel oči. Až za chvíli řekl:

„Ano - zprvu kvůli této věci. Chtěl jsem, abyste zjistil, zda můj zemřelý společník zanechal dědice. Ale teď se přihodilo tohle…“

„Myslíte tu vraždu?“

„Ano.“

„Chcete tedy, abych pro vás pracoval v souvislosti s vraždou?“

„Ano. Chtěl bych. Chtěl bych, abyste se postaral, aby se všechno vyjasnilo co nejdříve. Nemohu si dovolit, aby se vyšetřování vyvinulo v záhadu, která se rozpadává na stránkách novin. Co myslíte, kdy se podaří Traggovi věc rozřešit?“

„Nemělo by mu to trvat dlouho. Je opravdu dobrý.“

„Něco vám povím. Vy jste dobrý. Pomozte mu. Ať se všechno vyjasní a ať se všechno vyjasní brzy.“

„Přejete si, abych zjistil, kdo vraždu spáchal?“ zeptal se Mason.

„Správně.“

„Poznamenejte si to, Dello,“ řekl Mason.

Della držela tužku, připravenou nad blokem k dalším záznamům a přisvědčila: „Mám to.“

„Proč chcete záznam?“ zeptal se Karr.

„Jste-li vinen vy a já objevím důkazy, které dostanou váš krk do oprátky, chci být v takové situaci, abych mohl správci vašeho jmění poslat účet za své služby,“ prohodil Mason.

„Vy jste ohromný,“ zasmál se Karr. „Opravdu! Pověst o vás naprosto nelhala. Máte svérázný charakter. Jste osobnost. V pořádku, Masone, začněte! Dejte se do práce. Zapojte svou detektivní agenturu. Objevte všechno, co můžete. Pomozte Traggovi zjistit, co se doopravdy stalo. Cokoliv vyzkoumáte, předejte i jemu. Gowe Loongu, jdi do mé ložnice. Horní zásuvka vpravo. Dones peníze! Rozumíš? Tenhle chlap advokát chce peníze na dlaň.“

„Hned to udělám,“ přitakal Gow Loong a vykročil směrem k ložnici.

„Nedopusťte, pane Masone, aby nápad o Karrovi jako o podezřelém ovlivnil váš úsudek,“ řekl zlehka Blaine.

„Jen se pusťte do práce. Karr je naprosto mimo hru a řekl bych, že nejlepší cesta, jak ho zbavit poručíka Tragga, je získat nějaké důkazy.“

„V pořádku. Chtěl jsem jen mít všechny karty vyložené na stole. V téhle záležitosti se může objevit, že osoba, která má co tajit, chce navenek věci odhalovat. Vezměte si třeba svědka, který při výpovědi lže, je si však vědom, že lže, a bezděky si hladí tváře špičkami prstů, načež sklouzne dlaní tak, že si při řeči co nejvíce zakrývá ústa. Tyhle příznaky známe a dobře si jich všímáme. Tvrzení pana Karra o nutnosti mít nohy v teple může být velice dobré - avšak v případě poručíka Tragga musí pohled na těžkou pokrývku na jeho nohou vést k domněnce, že si je zakrývá jen proto, aby něco utajil?“

Karr pohodil hlavou a zasmál se. „Napadlo vás totéž, Masone?“ otázal se. „Nu, přiznejte se, buďte upřímný! Napadlo?“

Mason se zahleděl na těžkou přikrývku. „Napadlo.“

Gow Loong se vracel z ložnice a třímal v rukou plechovou pokladnu. Postavil ji jemně na Karrův klín. Karr zvedl víko, sáhl dovnitř a vytáhl balíček bankovek. „Kolikpak si účtujete v podobných případech, pane Masone?“

Mason pohlédl na balíček: „Obvykle všechny náklady,“ prohlásil.

Karr znovu pohodil se smíchem hlavou. „Masone, vy se mi líbíte! Opravdu se mi líbíte! Zřejmě není vaším zvykem obcházet jako kočka kolem horké kaše.“

„Ne,“ odpověděl Mason. „Nechodím kolem horké kaše. A mohu se já zeptat, zda ode mne chcete vyřešení dnešní vraždy, nebo vyřešení starých záležitostí spojených s vaším obchodním partnerstvím?“

„Obojí, obojí, Masone,“ rychle reagoval Karr. „Ale jedno po druhém. Nejdříve chci mít z krku tu vraždu. To je pro mne hotová můra. Nemohla se stát v méně vhodné době. Jak já to vidím, jediný způsob, jak nedopustit, aby se stala záhadou, je vysvětlit ji. Možná že vám se to povede za dnešní odpoledne. Měl bych pak příležitost provést něco, co musím dokončit. Osobně nemohu pochopit, jak si mohl ten chlap - jakpak se jmenoval - vybrat tak krajně nevhodnou dobu, aby se dal zavraždit. Řeknu vám, že tohle bylo zatraceně bezohledné!“

4

Zdálo se, že paní Gantrieovou poněkud zastrašila proslulost návštěvníka. Teta Rebeka, sedící s Delmanem Steelem u stolu v jídelně nad společně luštěnou křížovkou, vzhlédla, když se Mason představoval paní Gentrieové. Oba vstali, když k nim v doprovodu paní domu přistoupil.

Paní Gentrieová je představila. „Pan Mason, právník, o kterém jste už četli,“ oznámila. „A to je sestra mého muže, slečna Gentrieová.“ Kdykoliv představovali tetu Rebeku, bylo nutno zdůraznit ono slečna. Jinak to při běžném představování uniklo pozornosti, spousta lidí byla ochotna oslovovat ji jako paní, což vedlo k pozdějším opravám, které vždycky vyzněly jako rozpačité vysvětlování. „Pan Steele, náš podnájemník, rovněž velký ctitel křížovek,“ dodala paní Gentrieová.

Teta Rebeka nebyla postrašena vůbec. Kriticky si Masona prohlédla a řekla: „Vida! Nevypadáte tak strašně! Když jsem o vás četla, představovala jsem si vás vždycky naježeného nepřátelstvím jako bitevní loď!“

Mason se zasmál; změřil si Delmana Steela, mladého muže mezi dvacítkou a třicítkou, který se mu díval bez mrknutí do očí, a přesto se zdál být připraven k obraně. Byl hezký a měl poctivou tvář, ale něco v napjaté linii jeho rtů napovídalo, že možná něco skrývá.

„Pan Steele bývá v tuto dobu v zaměstnání,“ poznamenala paní Gentrieová, „avšak po tom, co se stalo vedle, policie naléhala, abychom se všichni zdržovali doma, jedině oběma mladším dětem dovolili jít do školy. Náš nejstarší syn je také někde v domě. Však jde zrovna z přízemí. Arture, pojď sem. Představ se panu Masonovi. Přišel k nám, protože - ano, proč jste k nám vlastně přišel, pane Masone?“ zeptala se, když si mládenec s Masonem potřásli rukou.

„Vyšetřuji ten případ,“ řekl Mason.

„Máte snad klienta, kterého se to týká?“

„Ano, ale jen nepřímo. Nejde o osobu obviněnou z vraždy.“

„A už někoho obvinili?“

„Ne,“ zasmál se Mason. „Proto mohu s jistotou tvrdit, že nezastupuji osobu, která by byla obviněna z vraždy.“

Obrátil se a prohlížel si Gentrieho mladšího, asi devatenáctiletého mladíka; měl vysoké, citlivé čelo, které kontrastovalo s plnými rty. Jeho nos byl rovný a velmi pěkně utvářený. Mason si v duchu říkal, že ačkoliv by tento chlapec asi nemohl být považován za idol krásy, vypadá nicméně dost hezky, aby mohl být pro dívky přitažlivý.

Mladý Gentrie zahlédl na stole před tetou Rebekou naučný slovník. „Není divu, že jej nikdy nemohu najít ve svém pokoji,“ huboval. „Kdykoliv jej potřebuji, abych jej napřed půl hodiny hledal po celém domě.“

Teta Rebeka bleskově odpověděla: „Jenom nebuď takový sobec, Arture. Tvému naučnému slovníku naprosto neublíží, když si v něm někdy něco najdu. Měl by ses naučit…“

„A vida, ještě taky baterka,“ přerušil jí synovec. „Jakživ není na svém místě a v jednom tahu má vybitý monočlánek!“

„Tak už přestaň, Arture,“ zasáhla paní Gentrieová.

„Opravdu nevím, o čem mluvíš. Vypůjčila jsem si ji včera od tebe na pár minut, když jsem prohlížela konzervy na policích ve sklepě. Mohla jsem jí mít rozsvícenou nejvýš půldruhé minuty!“

„Někdo ji tedy musel nechat zapnutou,“ namítl mladík. „Ráno byla úplně vybitá.“

„A neměls ji včera s sebou?“

„Právě, že neměl. Nemohl jsem ji najít,“ stěžoval si mládenec.

„Jak to, žes ji nemohl najít? Vrátila jsem ji do tvého pokoje!“ Její hlas najednou znejistěl a syn, který se vyznal v domácí politice, dopověděl:

„Nejspíš jsi ji chtěla dát do mého pokoje, mami. Jenže podle mne jsi ji někde zapomněla.“

„Já… no… možná, že jsem ji opravdu nechala někde tady. Měla jsem košík prádla na spravování, a že by…? Kde jsi ji našel, Arture?“

„Dnes ráno ve svém pokoji.“

„A večer tam nebyla?“

Potřásl hlavou.

Paní Gentrieová se zasmála a přeladila na společenský tón.

„Jenže pan Mason se jistě nezajímá o naše domácí potíže. To se stává ve velké rodině, pane Masone. Někdo má vždycky pocit, že je ve svých právech utlačován.“

Teta Rebeka podotkla: „Pan Mason má jistě pro nás připravenou spoustu otázek, ale než s nimi začne, ráda bych se ho zeptala na radu, která by nám pomohla rozřešit jednu záhadu v téhle křížovce!“

„Prosím tě, Rebeko, nevnucuj panu Masonovi ty své pitomé křížovky!“

„Budu velmi rád, když vám budu moci poradit!“ lehce poznamenal Mason. Jen spusťte!“

„Je to slovo na pět písmen a druhá dvě písmena jsou - U - A -. Je to nějaký právnický výraz, znamenající - co má znamenat, Delmane? Co říká legenda?“

Steele jel prstem po číslicích a přečetl: Právnický výraz, znamenající ‚jako by‘!“

Pět písmen?“ opakoval si Mason.

„Právě pět.“

Advokát chvíli vraštil čelo, pak řekl: „A nehodilo by se tam ‚quasi‘?“

Rebeka vepsala tužkou zkusmo slabě písmenka do okének, zaklonila hlavu a pootočila ji na stranu, jako pták, který kriticky zkoumá brouka.

„A víte, že je to ono? Úplně správně. Je to přesně ono. Quasi. Jakživ jsem to slovo neslyšela.“

„Právníci je užívají velmi často,“ řekl Mason.

„To nám tedy ohromně pomůže, Delmane,“ prohlásila Rebeka. „Předpokládám, že pan Mason chce vědět všecko - zrovna jako policie.“

„Posaďte se, pane Masone,“ pozvala ho paní Gentrieová.

Když se Mason usadil, Rebeka pokračovala: „Jsem si jistá, že se začnete vyptávat na všechno možné, pane Masone. Jsem tak napjatá! Začala jsem luštit křížovku jen proto, abych se trochu uklidnila. Pan Steele byl tak laskav, že mi pomáhal. Luštíte také křížovky, pane Masone?“

„Bohužel, nemám na ně příliš mnoho času.“

„I já bych možná měla dělat leccos jiného - jenže nevím co. Tak raději luštím křížovky, než abych jen tak promrhávala čas. Koneckonců, řeknu vám, pane Masone, že luštění velice rozšiřuje slovník.“

„Úplně s vámi souhlasím,“ přisvědčil Mason.

„Prosím tě, Rebeko, čas pana Masona je jistě drahý,“ vmísila se paní Gentrieová. „Určitě se sem nepřišel bavit o křížovkách.“

„Nechci zase mluvit o té vraždě. Všechno vlastně začalo už včera, když jsi mě tak rozčilila svou historkou o prázdné plechovce. Od té chvíle jsem se nemohla na nic soustředit.“

„Prázdná plechovka?“ podivil se Mason.

„To je taková domácí záhada, pane Masone,“ omlouvala se paní Gentrieová. „Nedejte na Rebeku. Ona se v malých domácích záhadách vyžívá.“

„Také se zajímám o záhady,“ pravil Mason a zamrkal. „Sbírám záhady asi tak, jako vaše slečna švagrová sbírá křížovky.“

„Opravdu bych si přála, abyste tuhle záhadu rozřešil, pane Masone. Nemohu na ni zapomenout,“ prohlásila Rebeka s velkou horlivostí.

„Rebeko!“ napomenula ji paní Gentrieová.

„Ale jen pokračujte! Rád si tu příhodu poslechnu,“ podněcoval ji Mason. „Poslouchám.“

Paní Gentrieová, zřejmě zcela v rozpacích, začala:

„Vlastně to nestojí za vypravování, pane Masone. Kontrolovala jsem včera ve sklepě naše plechovky a sklenice zavařeného ovoce. A při tom jsem našla v polici prázdnou zavíčkovanou plechovku.“

„Prostě prázdnou plechovku?“ opáčil Mason.

„Ano.“

„Ne. To není vše,“ zasáhla Rebeka. „Byla to totiž úplně nová plechovka. A byla zastrčená na polici ke starým plechovkám se zavařeninami. Nebyl na ní žádný štítek - a přece byla uzavřená - jistě znáte způsob, jak se uzavírají plné plechovky, prostě se na ně narazí patentní víčko.“

„Vy máte uzávěrovou hlavu na zavařeninové plechovky?“ zeptal se Mason.

„Máme. Zavařuji spoustu ovoce a konzervuji i zeleninu, něco do sklenic, zbytek do plechovek. A tak jsme si pořídili i uzávěrovou hlavu, kterou se plechovky perfektně zavíčkují.“

„A tahle plechovka byla prázdná?“

„Tak prázdná, jako byste ji právě přinesl z obchodu,“ řekla paní Gentrieová.

„Nebylo to docela tak, Florence,“ namítla Rebeka. „Čím více o všem uvažuji, tím více si uvědomuji, že s touhle plechovkou je všechno nějak divné. Když se plechovka kupuje v obchodě, není přece hermeticky uzavřená!“

„Co jste s tou plechovkou udělala?“ zeptal se Mason.

„Co! Hodila jsem jí do bedny se starými plechovkami,“ odpověděla usměvavě paní Gentrieová.

„Ani jste ji neotevřela? Vůbec jste se do ní nepodívala?“

„Nepřesvědčila jste se však, že je opravdu prázdná?“

„Artur se přesvědčil. Artur je manžel Florence, pan Gentrie, víte!“

„Byl doma, když jste ji našla?“

„Ne. Ale večer se díval po nějaké plechovce, ve které by mohl rozmíchat nátěrovou barvu. Našel si v bedně právě tuto plechovku.“

„A byla prázdná?“

„Říkal, že byla.“

„Já jsem tu plechovku viděl, pane Masone,“ vmísil se do řeči Delman Steele. „Sešel jsem včera večer do suterénu, chtěl jsem se pana Gentrieho na něco zeptat. Natíral právě rámy okének a zárubně dveří, vedoucích do garáže. Ptal jsem se ho, jestli tu plechovku viděl…“

„To já jsem požádala pana Steela, aby šel dolů a vyhrabal v bedně tu plechovku. Nemohla jsem se zbavit myšlenek na ni,“ skočila mu do řeči Rebeka.

Steele se zasmál a dodal: „A tak jsem se téměř pohádal s tím poručíkem, který vyšetřuje to střílení vedle!“

„Pročpak?“

„Kontroloval, kdo všechno byl včera večer v suterénu,“ vysvětloval Steele. „Někdy chodívám na kus řeči za panem Gentriem nebo za slečnou Gentrieovou, když pracuje v temné komoře. Ale včera bych byl asi dolů nešel, nebýt toho, že mě o to slečna Gentrieová požádala.“

„Co má suterén společného s vraždou v sousedství?“ podivil se Mason.

„To nedovedu pochopit. Tragg byl dole, všechno prolezl, hledal tu i onde, pak se vrátil a vyptával se nás na kdeco.“

„Budu si muset pořídit na temnou komoru zámek,“ rozhořčila se Rebeka. „Vtrhli tam, shrnuli záclonu, dovnitř se samozřejmě dostalo světlo a zkazilo mi nejméně půl tuctu filmů. Co mne se týče, myslím, že policie by měla být ohleduplnější.“

„Víte, že by mne ta plechovka také zajímala? Říkáte, že v ní pan Gentrie rozmíchával nátěrovou barvu, pane Steele?“

„Ano. Určitě tam ještě bude.“

„Jak ji otevřel?“

„Dole je přece otvírač konzerv!“

„Jistě se mnou budete souhlasit, pane Masone, že bychom se tam měli podívat,“ řekla Rebeka. „Ta plechovka přece nemohla vyrůst na polici jako hříbek. Byla úplně nová, lesklá. Nemohla tam být dlouho - a proč by si vůbec někdo dával práci s hermetickým uzavíráním úplně prázdné nové plechovky?“

„To je nejasné i mně,“ přisvědčil Mason.

„Já to také nechápu - ale pro někoho to zřejmě mělo smysl!“

„Zmínil jste se o dveřích do garáže,“ vrátil se Mason k Steelově poznámce. „Jde snad o ty dveře, které ji spojují s garáží, kde měl své auto pan Hocksley?“

„Ano,“ přisvědčila paní Gentrieová. „Je to totiž dvojitá garáž s jedněmi dveřmi vedoucími do sklepa. Náš dům stojí na svahu, víte, takže základy jsou stupňovité a sklep má vlastně dvě podlaží. Mám za to, že byl postaven dávno předtím, než nastala móda automobilů, nebo přinejmenším dříve, než lidé začali oceňovat výhody garáže ve vlastním domě. Pak někdo přestavěl tento konec suterénu tak, že vznikly garáže pro dva vozy. V jedné je naše auto, druhou jsme pronajali. Výhodnější je ta strana, kde jsou umístěny dveře do sklepa, proto jsme si ji ponechali, a samozřejmě užíváme dveří do sklepa při odjezdu či při návratu domů, zvláště když prší.“

„Nevadilo by vám, kdybych se na ty garáže podíval?“ zeptal se Mason.

„Samozřejmě nevadilo. Můžete jít rovnou dolů po schodech do sklepa, pane Masone, a otevřít dveře, nebo můžete vyjít z domu, obejít jej a vejít dveřmi garáže.“

„Šel bych raději sklepem.“

„Pojďme tedy tudy, pane Masone,“ vyzvala ho paní Gentrieová.

Rebeka odsunula rázně slovník i křížovku, vstala a uhladila si sukni. „Jestli si tedy myslíš, Florence Gentrieová, že půjdeš s panem Masonem dolů do sklepa a tam s ním budeš diskutovat o prázdné plechovce a mne tu necháš sedět, abych neslyšela váš rozhovor, tak jsi tedy na omylu. Čím více o tom přemýšlím, tím více mi napadá, že ta prázdná plechovka může, i když nemusí, být klíčem k tomu, co se stalo.“

„Jak by mohl být klíčem?“ zeptala se paní Gentrieová a zamrkala.

„To nevím,“ odsekla Rebeka, „ale docela dobře by mohla být! Co myslíte, Delmane?“

Steelův smích byl nakažlivý. „Pěkně prosím, nezatahujte mě do rodinných rozepří,“ pravil; „jsem jen podnájemník. Považují mě sice za člena rodiny - ale jen s poradním hlasem. Nejsem oprávněn podílet se na diskusích.“

Paní Gentrieová se také zasmála. „Nezatahovala bych vás do nich ani na píď, Delmane. Když jste si pronajímal pokoj u nás a zeptal se, můžete-li se chovat jako člen rodiny, řekla jsem vám, že existuje jen jedna věc, kterou vám musím absolutně zakázat - a to je používání telefonu.“

Obrátila se k Masonovi a usměvavě dodala: „Měli bychom mít tři linky. Prosím vás - tři dospívající děti! Všichni si v jednom kuse domlouvají schůzky a kdykoliv zazvoní telefon, konají se závody, kdo jej první zdvihne. Někdy si myslím, že jej rozbiju na padrť. Občas se mi nepodaří ani ráno ani večer objednat v obchodech potřebné potraviny, ba ani zavolat mým vlastním známým!“

„Mluvili jsme o plechovce, Florence,“ poznamenala Rebeka.

„Prokluzuje ti spojka, teto Rebeko! Co k čertu má prázdná plechovka společného s…“ rozhořčil se mladý Gentrie.

„Arture!“ varovně vpadla paní Gentrieová. „Nikdo se tě neptal na tvé mínění! Pojďte tudy, pane Masone.“

Všichni se k nim přidali a sestupovali za advokátem po schodech do sklepa. Mason si jej celý prohlédl. Paní Gentrieová mu ukázala místo, kde našla plechovku; její syn ho zavedl ke dveřím do garáže. Mason se prstem lehce dotknul nátěru veřejí.

„Tyhle tedy pan Gentrie včera natíral?“ zeptal se.

„Divíte se, že už jsou suché, že?“ poznamenal Steele.

„Jde o druh rychle schnoucího acetonového laku,“ vysvětloval. „Pan Gentrie má totiž obchod domácími potřebami. A tenhle vzorek úplně nové nátěrové barvy mu zrovna včera přinesl nějaký obchodní zástupce. Prý k vyzkoušení. Včera večer mi to pan Gentrie vypravoval.“

„Je nutné barvu rozmíchávat?“

„Jistě - polovina barvy a polovina ředidla,“ vysvětlil Steele. „Pan Gentrie měl za to, že je výrazně lepší než dosavadní výrobky. Prodává se ve dvou plechovkách, v jedné je barva, a ve druhé rychle schnoucí ředidlo. Stačí prostě obsah obou plechovek smíchat a použít. Předpokládá se, že uschne za šest hodin“.

Mason ukázal na místo blízko dveří do garáže. „Někdo zřejmě nevěděl, že nátěry jsou čerstvé. Vypadá to, jako by někdo ve tmě hledal kliku a dotkl se prsty nátěru.“

„Opravdu, vypadá to tak,“ přisvědčil Steele.

„Ukažte, podívám se,“ zvolal mladý Gentrie a prodral se s horlivou zvědavostí dopředu.

„To je divné, předtím jsem si toho nevšiml,“ podivil se Steele. „Už jsem přece byl dole s policií. Je to jen šmouha.“

„Barva je už docela suchá. Říkal jste, že uschne za šest hodin?“ pravil Mason.

„Ano. Za čtyři až šest hodin. Tak mi to aspoň vysvětloval pan Gentrie. Z vlastní zkušenosti tu ovšem tvrdit nemohu!“

„Podívejme se raději po té plechovce,“ navrhla Rebeka a zamířila k pracovnímu stolu, kde začala přehrabovat odložené nářadí. „Tady je zrovna nějaká plechovka, ještě se zbytkem barvy a se štětci. Mohla by to být ona, Delmane?“

„Pravdaže je to ona,“ prohlásil Delman. „Však víte, jak pan Gentrie vždycky otvírá plechovky. Nikdy nejede otvíračem po celém obvodu plechovky. Nechává si vždycky proužek plechu, tak asi jeden a půl centimetru, a pak víčko odkroutí.“

„Správně,“ potvrdila paní Gentrieová. „Říkává, že když se odkrojí víčko až do konce, spadne dovnitř plechovky. Já si pěkně víčko přidržím a odříznu je úplně. Kdežto Artur je odkroutí. Na téhle plechovce zrovna vidíte, kde to tak provedl!“

Mason zamyšleně pohlížel na plechovku. „Prohlédněme si ještě víčko té plechovky, ať ji prozkoumáme jaksepatří!“

„Proč víčko?“ zeptala se paní Gentrieová.

Mason jen pokývl.

„Inu, tak prohlédneme bednu s odpadky, tam je asi najdeme. Ale to mi nejde na rozum, proč…“

Steele ji vpadl do řeči. „Včera jsem si všiml, že pan Gentrie odložil víčko na lavici. Je tady, blízko rohu. Odkládal na ně plechovku s barvou.“

Mason zdvihl okrouhlé víčko a prohlížel je, zvláště místo, kde bylo ukrouceno od kraje plechovky.

„Je to správné víčko?“ zeptal se.

„Myslím, že je,“ prohlásil Steele. „Vzpomínám si na to charakteristické zkroucení plechu. Ostatně, podívejte se, zde se stáčí.“

Masonovy oči projevily vážný zájem. „Minutku, minutku,“ pravil. „Toto víčko není správné!“

„A pročpak ne?“

„Protože víčko správné plechovky bylo krouceno směrem doleva. Jenže na tomto víčku je patrno, že bylo krouceno směrem doprava!“

Steele se naklonil a pečlivě si prohlédl plechový kotouček, pak znovu zkontroloval plechovku. „Aby mě husa kopla,“ zvolal, „viděl jsem ten kousek plechu ležet zde na lavici a přirozeně jsem se domníval, že pochází z té plechovky! Proč pro všechno na světě pan Gentrie otevřel jednu plechovku, její víčko zahodil a pak hledal jiné víčko v bedně odpadků? Gentrie je sice levák… Ale s tím víčkem máte naprostou pravdu, pane Masone, naprostou pravdu… Ale proč?“

„Nemám sice tušení, proč to udělal,“ řekl Mason.

„Ale že to udělal, to nám ukazují tyhle plíšky. Nezbývá, než abychom se dali do prohrabování bedny s odpadky!“

Rebeka medovým hlasem oslovila paní Gentrieovou:

„Ták, vidíš, povídala jsem ti, že to má něco společného s tím, co se stalo vedle. Máš příležitost poučit se, co nastane, když se dá do práce trénovaná mysl!“

Paní Gentriová vzdychla: „Ze mne by byl ovšem prašpatný detektiv,“ pravila, „ale vždyť všecko vypadalo tak všedně!“

„Zdá se, že se trošku podobám vaší slečně švagrové, paní Gentrieová,“ usmál se Mason. „Jakmile něco vybočí jen malinko z obvyklého pořádku, začnu z toho snovat záhady. Ale tohle je bezesporu zvláštní místo pro prázdnou plechovku a nedovedu si představit, proč by někdo uzavíral úplné prázdnou plechovku? Něco na tom přece jen musí být!“

„Určitě. Já jsem s ní sice zatřepala - ale nic jsem neslyšela. A bůh ví, že ta plechovka byla opravdu tak lehoučká, jako by byla prázdná, nic v ní nemohlo být. Jenže teď - když se na to všichni díváte takhle - já opravdu nevím…“

„Jestli se nemýlím,“ napřímil se Mason, až do této chvíle hluboko schýlený nad bednou, v níž usilovně hledal mezi odhozenými plechovkami, „tak by tohle mělo být správné víčko správné plechovky!“ a vytáhl z pestré směsice plechový kotouček.

„Dejte pozor, ať se neříznete,“ varovala ho důrazně paní Gentrieová.

„Pan Mason by ani nemusel být detektivem - a určitě by tě hned odhadl jako matku tří dětí, mami,“ zasmál se její syn. „Tohle nedělej, ať tě ani nenapadne udělat to nebo ono!“

Mason se napřímil a s víčkem v ruce spěchal k plechovce se štětci. Podržel kulaté víčko tak, aby ukroucený tenký proužek plechu těsně navazoval na druhý konec na okraji plechovky.

„To je ono!“ zvolal Steele.

Mladík dychtivě natáhl ruku: „Hele, pane Masone, půjčte mi to taky!“

„Arture!“ napomenula ho paní Gentrieová. „Nevyrušuj stále pana Masona!“

„Spodek víčka je celý poškrábaný,“ konstatoval Mason.

„Zdá se na omak velice drsné. Prohlédneme si ty škrábance! Nakloníme víčko směrem k oknu, aby světlo dopadlo šikmo a…“

„A je to šifrovaná zpráva!“ vyjekla vzrušeně Rebeka.

„Něco je tam napsáno! Vlastně naškrábáno v plechu! Já jsem to věděla! Já jsem to prostě věděla! Říkala jsem ti to, Florence! Tys mě sice nechtěla poslouchat, ale…“

Mason vytáhl z kapsy tužku, vytrhl list papíru z poznámkového bloku a požádal: „Prosím vás, zapište mi někdo ta písmena, jak je budu diktovat!“ Rebeka horlivě přiskočila: „Napíšu je!“

Mason ji podal papír i tužku a pak, nakloniv víčko ke světlu, četl písmena:

„KKDACK CCIAJ GDLACC GEDBCE CKADD CLIKAC JCGBD GDFBCH DOGBJ.“

Mason vzal záznam a pečlivě jej srovnal s originálem.

„To mě podržte,“ řekla paní Gentrieová, zřejmě zcela vyvedená z míry. „Jak tohle může mít něco společného s tím, co se stalo vedle?“

Mason zasunul do kapsy pláště plechové víčko s ostrou hranou i lístek papíru. „Možná že je to jen náhoda,“ souhlasil. „Ale hodně zvláštní, podivná náhoda, že? Kdo z vás vůbec slyšel výstřel?“

„Já,“ ozvala se paní Gentrieová.

„Spal jsem jako dub,“ prohlásil Steele. „Vzbudil jsem se až hlukem. Domnívám se ale, že to už bylo po všem. Snažil jsem se uvědomit si, co mě probudilo, a došel jsem k názoru, že to byly dva výstřely.“

„Řekl jste to poručíku Traggovi, vedoucímu oddělení pro vraždy?“ zeptal se Mason.

„Myslím, že ne,“ pravil Steele. „Víte, on si byl tak jist, že výstřel byl jeden, že jsem se nepokoušel odporovat mu. Mé dojmy byly ovšem velice neurčité, prostě jsem se snažil definovat zvuk, který mě probudil ze zdravého spánku. Znáte to - jde skutečně jen o pocit - spíše jen o ozvěnu kdesi hluboko v podvědomí.“

„Vím přesně, co máte na mysli,“ pravil Mason, „a vyjádřil jste to opravdu výborně. Bylo by asi dobré, kdybyste zašel za poručíkem Traggem a pověděl mu, že jste znovu o všem uvažoval a že je dost možné, že výstřely byly dva.“

„Nebyly dva,“ tvrdila Rebeka. „Jen jeden. Byla jsem v tu chvíli úplně vzhůru. Myslila jsem, že jde o ránu z výfuku osobního nebo nákladního auta. Bezpečně padl jen jeden výstřel!“

Mason se obrátil k mladému Gentriemu a vysoko vyhrnul obočí.

Mládenec potřásl hlavou. „Ode mne pomoc nečekejte. Všechno jsem zaspal. Nebyl jsem sice v posteli dlouho, když se věc zřejmě zběhla - tak asi patnáct, dvacet minut…“

„Kdy bylo vystřeleno?“

„Kolem půl jedné po půlnoci.“

„Kdy jste šel spát?“

„Deset nebo patnáct minut po půlnoci. Shodil jsem se sebe šaty a skočil jsem do postele. Byl jsem venku, doprovázel jsem domů jednu mladou dámu - a pomyslel jsem si, že ráno musím zase do práce - zkrátka - nemohu se nikdy dospat.“

Paní Gentrieová mu starostlivě připomenula: „Arture, prosím tě, neměl bys říct panu Masonovi, s kým jsi strávil večer?“

Mladík se zarděl. „Ne,“ odmítl stručně.

„Všimla jsem si, že jsi jméno oné mladé dámy zamlčel i tomu poručíkovi - jakže se jmenuje?“

„Tragg,“ pohotově doplnil Mason.

„Není třeba zatahovat do takové věci ženu,“ rozkřikl se mládenec.

„Arture, nebyla to ta…“ chtěla se zeptat paní Gentrieová. „Nevyslovuj žádné jméno,“ přerušil ji naléhavě syn.

„Nechci, abys strkala nos do mých věcí. Už je dost zlé, že mám neustále v patách tetu Rebeku. Hernajs, jsem snad už dospělý a dost velký, abych se o sebe staral sám. Já vás také nešpicluju…“

„Arture!“

„Tak dobře. Omlouvám se. Ale nikoho nejmenuj. Myslím to naprosto vážně. Tohle se všechno dostane do novin a nevidím, k čemu by bylo dobré, aby se v nich rozmazávalo, s kým jsem večer byl!“

„A to tedy podnikneme s tou šifrovanou zprávou?“ řekla Rebeka. „Stojíme tu, zbytečně ztrácíme čas mluvením a vrah zatím může krásně proklouznout policii mezi prsty.“

Mason se obrátil k paní Gentrieové. „Dříve než něco podnikneme, musíme si být jisti tou plechovkou. Paní Gentrieová, víte jistě, že jste tu novou plechovku nepostavila na polici se zavařeninami?“

„Vím, že ne. A Hester ji tam jistě také nedala. Je sice občas zapomnětlivá, ale tak pitomá zase není. A kromě toho, ta plechovka tam mohla stát pouhých pár dní. Ale kdy - a kdo ji tam mohl dát… to opravdu nevím.“

„Nuže pak je třeba o věci uvědomit poručíka Tragga. Povězte mu vše zcela přesně, on už si sám vyvodí závěry. Koneckonců, tohle je jeho záležitost.“

5

Mason, usazený ve své soukromé kanceláři v rozměrné otáčecí lenošce nakloněné dozadu, si opřel paty o roh psacího stolu a sepjaté ruce založil za hlavou. Prohlížel s lenivým úsměvem na Dellu Streetovou.

„Konečně mám zase jednou případ, ve kterém mám celkem volnou ruku. Karr mě zapřísahá, abych udělal vše pro objevení pravdy. Nezáleží mu na tom, kdo na věc doplatí.“

„Ani když to bude on sám?“ zeptala se a zkoumavě na něho pohlédla.

Mason přikývl. Jeho oči, teď právě se soustřeďující do nitra, nevnímaly ani Dellu, ani stěny kanceláře.

„Však jste mu to řekl na rovinu,“ poznamenala. „Čeho jste vlastně chtěl dosáhnout? Postrašit ho - nebo ho zmást?“

„Ani to - ani ono. Chtěl jsem se jen vyhnout nedorozumění a chtěl jsem poznat svoje postavení. Poručík Tragg přece není žádný blázen. Jediná opravdu důležitá okolnost, která chrání Karra před podezřením, je jeho nepohyblivost. Tragg se však jistě nespokojí jen se slovem kohokoliv. Bude si chtít všechny údaje ověřit.“

„Vyžádal si povolení k úřední prohlídce?“

„Oh, tak hrubý zase nebude, ledaže by získal ještě něco dalšího. Koneckonců nemá takovou pozici, aby si mohl dovolit urazit velkého poplatníka. Dá se do ověřování pěkně od lesa, ale o to důkladněji. Spolehněte se, že ano.“

„Myslíte, že mu Karrovy nohy nedají pokoj?“

„Kdybych byl na jeho místě, určitě by mě znepokojovaly.“

Della se zasmála. „Do jistě míry vás znepokojují i tak.“

Mason rozepjal ruce za hlavou, zvedl levé zápěstí a podíval se na náramkové hodinky. „Paul Drake má zpoždění. Měl tu být před deseti minutami s předběžným hlášením. Vida - my o vlku a vlk za dveřmi!“

Sotva zaznělo Paulovo charakteristické zaklepání na dveře soukromé Masonovy kanceláře, Della Streetová vyskočila ze židle, rychle přešla místnost a otevřela.

Paul Drake, šéf Drakeovy detektivní agentury, vysoký, štíhlý chlapík s výrazem ustavičné hádankovité rozpačitosti na tváři, vstoupil s bujarým: „Ahoj, mládeži!“

„Pojď dál a sedni si,“ pozval jej Mason.

Della Streetová si vzala notes, uvelebila se u malého stolku a připravila si pero. Paul Drake vklouzl do velké kožené klubovky, zkroutil se tak, že seděl napříč, vyňal z kapsy poznámkový blok a spustil: „Tak to tedy vypadá na jednu z těch věcí.“

„Jak to?“

„Důvod, proč je poručík Tragg tak nesdílný, spočívá v tom, že běhá stále dokola. A tak nechce s nikým o ničem mluvit, dokud nebude mít o čem mluvit.“

„A co ty?“ zeptal se Mason.

„Já jsem na tom podobně, Perry. Zjistil jsem většinu podkladů, které zná policie a něco nad to.“

„Co jsi zjistil?“

„Ten chlap - ten Hocksley - je úplná záhada. Kromě toho si myslím, že Opala Sunleyová, stenotypistka, která přicházela denně překlepávat záznamy z diktafonu, určitě ví víc, než hodlá připustit. A pak si myslím, že paní Perlinová, Hocksleyova hospodyně, zřejmě věděla víc, než bylo pro ni zdrávo.“

„Co vlastně Hocksley dělal?“

„Nikdo neví. Zřejmě většinu dne prospal, zatímco noci trávil diktováním. Užíval diktafonu. Děvče vždycky ráno našlo dva až patnáct diktafonových záznamů k přepsání. Někdy měla prakticky volno. A někdy psala, až jí prsty brněly. Někdy dokonce ani nestačila všechno přepsat. Říká, že většina záznamů obsahovala čistě obchodní korespondenci a že si obsahu dopisů nevšímala; přepsala je, zkontrolovala, aby v nich nebyly chyby a překlepy, a připravila je Hocksleyovi k podpisu. Pořizovala jednu kopii, kterou rovněž nechávala Hocksleyovi. Neví, co s nimi dělal. V celém domě se nenašel žádný pořadač, kde by byly založeny. Našel se jen diktafon, přístroj na smazání záznamu, psací stroj, čisté diktafonové pásky, značná zásoba dopisních papírů, obálek, poštovních známek, listovní váhy - a to je skoro všechno vybavení kanceláře. Počkej - přece ještě něco - ještě trezor.“

„A co je s trezorem?“

„Je pravděpodobně klíčem k celé situaci,“ dokončil Drake.

„Když jsem mluvil s Traggem, zdálo se mi, že se velice vyhýbá jakékoliv zmínce o safu,“ zadumal se Mason.

„To bych řekl. Ten trezor totiž musel stát pěkné peníze. Stojí v rohu Hocksleyovy ložnice. Není to žádný krám, který dostaneš na bleším trhu na obyčejné kancelářské škrábanice. Tenhle má totiž své určení a svou jedinečnost.“

„Co v něm bylo?“

„Opět jiná otázka,“ odpověděl Drake. „Když tam policie dorazila, bylo v trezoru padesát dolarů v hotovosti, asi sto dolarů v poštovních známkách a ani jedna jediná další zatracená maličkost.“

„Byl zamčen?“

„Byl. O kombinaci zámku informovala Tragga Opala Sunleyová.“

„Takže i kdyby se tam vloupal zloděj, moc by si nepomohl.“

„Asi ne. Nejspíš by jej zase zavřel a pečlivě zamkl.“

„Nu, sto padesát dolarů je sto padesát dolarů,“ zasmál se Mason.

„Povídali, že mu hráli. Jenže vtip je jinde. Chlapík, který si koupil takový trezor, jej stěží kupoval na poštovní známky a halířové drobné.“

„Bodejť.

A co střílení?“

„Střílelo se v místnosti, kde stojí trezor,“ vypravoval Drake. „Možná že Hocksley někoho překvapil, jak se pokouší do trezoru vloupat. Třeba hospodyni.“

„Jak vědí, že safe sehrál na scéně činu nějakou roli?“ zeptal se Mason.

„Na podlaze před ním jsou kapky krve, v jednom místě dokonce malá kalužinka. Možná důkaz, že zloděj byl zastřelen. Ale Hocksley zmizel a po jeho hospodyni se slehla zem. Několika místnostmi bytu se táhne stopa krve a krev byla nalezena i v Hocksleyově voze. Takže mi teď můžeš vysolit peníze a pak si můžeš vybrat. Buď nějaký zloděj zabil Hocksley a jeho hospodyni a obě mrtvoly odklidil, nebo Hocksley zastřelil zloděje, hodil tělo do automobilu a někam je odvezl. Krev v automobilu vede k názoru, že osoba, která byla zastřelena, ležela na zadním sedadle, což se zdá být nejlogičtějším vysvětlením.“

„A jaké je tvé nejlogičtější vysvětlení?“

„Do trezoru se pokoušela dostat hospodyně. Hocksley ji zastřelil, odnesl do vozu a mrtvolu odvezl. Hocksley byl přece velký, silný chlap, ten by hospodyni unesl velice snadno, protože prý byla štíhlá žena kolem padesáti let. Naopak ona by ho neunesla. Na podlaze chodby v Hocksleyově bytě bylo několik vypálených zápalek, asi půl tuctu.“

„Co ses dozvěděl o Hocksleyovi?“ zeptal se Mason.

„Ne moc. Hocksley je údajně vysoký, silný muž, zřetelně napadá na nohu. Je výstřední, zvláště úzkostlivě dbá, aby byl stále absolutně sám.“

„Takže už jsou dva,“ konstatoval Mason.

„Cože?“

„Dva nájemníci v jednom domě, kteří si nepřejí žádné styky se sousedy.“

„Řekl bych, že Hocksleyova situace je poněkud jiná než Karrova. Karr je takový nervózní starý morous. Hocksley zase provozoval obchody, které chtěl zřejmě utajovat a držet pod pokličkou. Hocksley v noci pracoval, kdežto ve dne spal. Lidé, kteří mu prodávali safe, jednatel, který mu pronajímal byt, společnost, u které koupil své auto - všichni si na něj vzpomínají strašně matně. Ale když se jejich popisy dají dohromady, vzniká docela dobrý obrázek muže, asi osmačtyřicetiletého, nejvýš padesátníka, širokoramenného, s ohnivě zrzavými vlasy. Jeho kulhání je velmi zřetelné - nejen takové lehké napadání, jako když někdo uhýbá ztuhlé noze, ale ten typ, kdy jedna noha je rozhodně kratší.“

„Zjistil jsi nějaké spojem mezi Hocksleyem nebo jeho hospodyní a někým z Gentrieová domu?“ zeptal se Mason.

„Kdepak! Je tu ovšem vztah mezi Opalou Sunleyovou a Arturem Gentriem - mladším. Aspoň něco.“

„Nepovídej!“

„Vážně! Artur Gentrie, tedy otec Gentrie, natíral včera večer veřeje a dveře garáže dole ve sklepě. Mám za to, že byls první, kdo zpozoroval, jak někdo, kdo o nátěrech nevěděl, tápal po garážových dveřích a odnesl si čerstvou barvu na špičkách prstů. Jakmile ses o tom zmínil, Tragg hned přiměl své poddané, aby pečlivě prohlédli oba vozy, nenajdou-li na nich stopy barvy - na kličkách dvířek nebo na volantu. Nemohli nic najít. Zato v Hocksleyově bytě našli dva krásné otisky prstů provedené v téže barvě, jako byl nátěr na garážových dveřích.“

„Kde byly ty otisky?“ zatajil Mason dech.

„Na telefonu,“ řekl Drake. „A telefon stojí na Hocksleyově psacím stole. A Hocksleyův stůl je v ložnici, v téže místností, kde je i safe - a telefon není daleko od dveří pokoje. A jestlipak víš, že existují postranní dvířka z garáže, kterých užíval i Hocksley? A že vedou rovnou na dvorek, který spojuje Hocksleyův byt s domem Gentrieových? Jsou velice blízko bočních dveří, vedoucích do Hocksleyova bytu.“

„Byly otisky zřetelné, aby jich mohla policie použít?“

„Dokonalé. Tragg už určitě něco připravuje. Čeká jen na vhodnou chvíli, aby mohl udeřit najisto.“

„Což znamená, že…“

Mason neodpověděl, protože právě bázlivě vstoupila dívka, která obsluhovala domácí telefonní ústřednu.

„Nevěděla jsem, jestli vás smím vyrušit, pane Masone,“ omlouvala se.

„Říkala jsem té paní, že máte důležitou poradu, ale ona tvrdí, že s vámi musí mluvit a že se to týká právě vaší porady.“

„Kdo je ta paní?“ zeptal se Mason.

„Nějaká paní Gentrieová. Je s ní ještě jakýsi mladík, prý její syn.“ Mason pohlédl na Drakea.

Drake, nahlížeje do poznámkového bloku, poznamenal: „Byl prý v posteli a spal, když zazněl výstřel. Vrátil se však domů jen asi patnáct či dvacet minut před tím střílením. Měl schůzku s Opalou Sunleyovou, stenografkou, která pracovala u Hocksleye.“

„Jsi si tím jist?“ otázal se Mason.

„To se ví.“

„Vždyť on se přece zuby nehty bránil a nechtěl prozradit jméno dívky, se kterou byl…“

„No jo, to musíš brát jako druh romantického rytířství,“ přerušil ho Drake. „Opala Sunleyová ze schůzky nedělala žádné tajemství. Řekla všechno policii hned na začátku. Mladý Gentrie zatím nesmí volně používat rodinného auta, a kvůli ní už vůbec ne. Jeli taxíkem. Pozval ji do kina. Koupil jí čokoládovou zmrzlinu. Trošku se procházeli v parku. Padla nějaká ta pusa, kolem půlnoci ji doprovodil domů. Říkali si dobrou noc na schodech asi půl hodiny a mladý Gentrie odešel domů asi o půlnoci. Zřejmě hned, jak dorazil domů, hupnul do postele a usnul.“

„Musel uhánět domů hezky rychle, když se s ní loučil o půlnoci a již za čtvrt hodiny nato byl v posteli,“ ocenil chlapcův výkon Mason. „Jak daleko je byt Sunleyové od Hocksleyova bytu?“

„Asi dvanáct bloků. Až budeš znovu mladý, můžeš tu vzdálenost ujít dokonce i za čtvrt hodiny, zvlášť když budeš předtím dávat půl hodiny dobrou noc své nejmilejší.“

Mason pokývl dívce ve dveřích: „Zaveďte je sem. Mám takové tušení, že mysl toho mládence něco tuze tíží!“

6

Paní Gentrieová vešla do Masonovy soukromé pracovny se synem v patách, což vypadalo, jako by ho vedla.

Vstup paní Gentrieové se vyznačoval rodičovskou uražeností.

„Pane Masone,“ pravila, „budete nám muset pomoci. Jde o Artura.“

Mason pohlížel na mladíkovu zamračenou tvář a řekl: „Nesvěřujte mi nic důležitého, paní Gentrieová, neboť v této věci nejsem zcela volný činitel. Je docela možné, že vám nebudu moci pomoci.“

„Jenže - já musím o všem s někým promluvit - a nikoho jiného neznám, na koho bych se mohla obrátit. Leží mi to na srdci už do té chvíle, kdy jsem slyšela, co Artur vykládá policii. Napřed jsem si myslila, že je mou povinností stát po boku svého syna, který chce rytířsky ochraňovat dobré jméno jisté mladé dívky. Pak mne však napadlo, jak hrozně vážné to může být - protože - no, protože možná - ta vražda je spojena - zkrátka, nemohu už zůstat klidná!“

„Co tě bere, mami,“ reptal mládenec, „co tě to, prosím tě, napadlo?“

Matka upínala úzkostnýma očima na advokátovi:

„Myslíte, že jednám správně, pane Masone?“

„Varoval jsem vás,“ pravil Mason, „pokračujte!“

Mladý Gentrie vybuchl: „Vy si tady, lidičky, pokračujte a povídejte si o mně, co je vám libo. Ale pamatujte si, že já na své výpovědi nezměním ani písmenko - za nic na světě. Byl bych rád, kdybyste si to konečně uvědomili.“

„Prosím vás, pane Masone, vysvětlete tomu klukovi, jak strašně důležité je říci pravdu!“ naléhala paní Gentrieová.

„Už jste byl někdy na štíru s pravdou, Arture?“ zeptal se Mason. „Třeba jen proto, abyste se vyhnul trestu?“

„Ne. Nikdy,“ řekl mladý Gentrie zamračeně.

„Arture, já vím, žes tentokrát nemluvil pravdu. Povídám ti, že jsem ten výstřel slyšela. Probudil mě. Šla jsem se podívat do tvého pokoje a tys nebyl v posteli. Nebyl jsi vůbec v pokoji!“

„Určitě jsi nahlížela do pokoje před půlnocí. Přišel jsem domů kolem půlnoci, snad o deset nebo patnáct minut později!“

„Podívala jsem se na budík. Bylo pět minut po půl jedné!“

„Tak ses špatně podívala. Bylo určitě pět minut po půl dvanácté a ty sis zafixovala, že bylo po půl jedné. Že jsi neměla brýle?“

„Neměla jsem sice brýle, ale tolik ještě vidím, Arture,“ řekla paní Gentrieová. „Určitě jsem se nezmýlila. Jsem si tím jista. A všichni se shodují, že právě v té době padl onen výstřel.“

„Co myslíš tím - všichni?“

„No - všichni ostatní v domě, všichni.“

„Tak ti tedy řeknu, že Steele je pěkný vykuk,“ ohradil se její syn. „Nevěřil bych mu ani za mák! Jen si všimni, jak pořád obletuje Rebeku, luští s ní křížovky, kam se hne ona, tam je i on. Co tím vlastně sleduje? Copak patří do rodiny? Je podnájemník. Hotovo. Víc nic. Víš stejně dobře jako já, jak je Rebeka domýšlivá a sobecká, že má jazyk jako meč a že jej neudrží za zuby. Vykecá všechno, co ví.“

„Arture, takhle bys neměl mluvit o tetě Rebece!“

Mládenec vzplanul. „Tuhle večer jsem hledal svůj naučný slovník a nemohl jsem jej najít. Šel jsem dolů, jestli ho zase nemá ona - zrovna mu o mně vykládala bůhvíco. K tomu nemá žádné právo.“

„Jsi trochu moc podrážděný, Arture,“ namítla paní Gentrieová. „Vždyť třeba vůbec nemluvili o tobě.“

„Čerta nemluvili. Všechno jsem slyšel. Jak jste plni obav, že mám známost se starší ženou, než jsem já. Povídala…,“ chlapcův hlas se náhle zlomil. Začervenal se.

„Kecala,“ řekl mládenec.

„Pana Masona vůbec nezajímá naše domácí hašteření, Arture; přišla jsem sem, protože…,“ mírnila paní Gentrieová synovo vzrušení.

„Jsem už dospělý a za takových okolností raději odejdu z domova. Práci si najdu. Nemusím být v tatínkově krámě. Svou mzdu si bohatě zasloužím, možná i víc. Já se uživím. Já se chlapské práce nebojím.“

Paní Gentrieová se obrátila k advokátovi. „Mám takovou starost,“ řekla. „Artur nebyl ve svém pokoji, když zazněl ten výstřel. Tvrdí, že byl, ale já vím naprosto jistě, že nebyl. A teď ještě ke všemu policie našla nějaké otisky v Hocksleyově bytě a… opravdu, hrozně bych si přála, aby syn přiznal pravdu. To je vše, jen abych věděla, co nás ještě čeká.“

„Myslíte ty otisky prstů zamazaných od čerstvého nátěru?“

Přikývla.

„Říkám vám, že jsem byl v posteli,“ tvrdohlavě opakoval mladík.

Paní Gentrieová se snažila situaci vysvětlit. „Měl schůzku s tou sekretářkou, s Opalou Sunleyovou - a přísahá, že ji doprovázel o půlnoci domů. Obávám se, pane Masone, že to dělá jen proto, aby jí zajistil nějaké alibi.

Podívej se, chlapče. Tys mohl zrovna přicházet po schodech, když padl ten výstřel. Vzal sis baterku a šels na výzvědy.“

„Vždyť jsi přece říkala, že jsem nebyl v pokoji!“

„Nebyls, když jsem se tam dívala po prvé. Postel byla zcela netknutá. Ale slyšela jsem, jak se někdo plíží chodbou a po schodech!“

„Povídám ti, maminko, že ses jen spletla v době, nemělas brýle a nevidělas dobře.“

„Vždyť nejen já - všichni tvrdí, že výstřel padl o půl jedné a pěti minutách!“

„Blbost,“ procedil mladík. „Je to jen proto, žes neměla na nose brýle…“

„Tak ty myslíš, že výstřel padl v jedenáct třicet pět?“ přerušila ho paní Gentrieová.

„No co? Určitě - když jsem nebyl ve svém pokoji. Ne - počkej - ale určitě -je to tak. Muselo být vystřeleno v jedenáct třicet pět.“

„Hochu, hraješ o čas. Pořád se pokoušíš vymyslit, jak bys ji mohl dosvědčit dobré alibi před půl dvanáctou!“

Artur vyskočil. „Prosím tě, mami, nech mě už! Mám všeho po krk! Všechno překroutíš! Podle tebe stále jen přemýšlím, jak z toho dostat Opalu. Nechtěla bys ji nechat na pokoji?“

Paní Gentrieová pohlédla na Masona.

Mason bez zesílení hlasu, ale se značnou dávkou autority přikázal: „Tak se teď pěkně posaďte, Arture. Pohovoříme si.“

Arturovy oči se na chvíli vpily do advokátových. Váhal - pak si však přece sedl, ale jen na krajíček židle.

„Toto je první případ vraždy, který se vás nějak dotýká,“ pravil Mason. „Já už jich viděl tucty. O slečně Sunleyové mnoho nevím. Ale tolik jsem už i já poznal, že se ji pokoušíte ochraňovat. Asi vás vůbec nenapadlo, že nejjistějším způsobem, jak na ni obrátit reflektor nemilosrdné nepřátelské publicity, by bylo překroutit pravdu ve snaze udržet ji mimo hru.“

Artura Gentrieho výklad zaujal, i když na sobě nedal zájem znát. „Nerozumím vám,“ zamumlal odmítavě.

„Začínáte zamlčovat a zamlžovat skutečnosti, jen abyste zabezpečil Opale Sunleyové klid,“ vysvětloval Mason. „Jenže takhle jste ji nejen do případu zatáhl, ale namočil jste ji v něm až po uši!“

„Rád bych věděl jak?“ vyrazil Artur Gentrie bojovně.

„Hodní mladí mužové totiž v případech vyšetřování vraždy kvůli hodným mladým ženám nelžou. Rozumíte mi?“

„Nejsem si jist!“

„Působíte dobrým dojmem. Veřejnost by byla ochotna považovat vás za hodného mladíka. Jenže by si představovala, že vaše důvody, abyste lhal, abyste ochraňoval nějakou ženu, jsou daleko silnější, naléhavější a upřímně řečeno - poněkud hanebnější, než bývá obvyklá přitažlivost, jakou by hezká mladá žena měla pro vás mít.

Ale nebudu se s vámi přít. Nebudu vám to vymlouvat. Vysvětlil jsem vám jen, jak vypadají fakta. Chcete-li zatáhnout Opalu Sunleyovou do téhle aféry, chcete-li poskvrnit její pověst a chcete-li, aby se noviny hemžily titulky o starší ženě, která vodí za nos jelimánka…“

Gentrie vyskočil ze židle, jako by byl zápasníkem, který se na znamení gongu vrhne na protivníka. „Neříkejte nic takového!“ vykřikl, „nesmíte!“

Mason zdvihl k mladíkovi ruku obrácenou dlaní nahoru, jinak se ani nepohnul. „Bolí, co?“ prohodil. „Bolí, protože sám víte, že je to pravda. A teď - co mi máte povědět?“

„Nic.“

„Tak tedy jděte domů. Vypadněte. Řekl jsem vám, že se s vámi nebudu přít a že vám to nebudu vymlouvat. To jsem vám řekl. A co jsem vám řekl, je pravda. A pravda je kyselina, která proleptá všechno falešné. Jediná věc, které se kyselina nedotkne, je čisté zlato neporušené pravdy. Moje slova se vám stejně vpálí do svědomí a budou bojovat se lží tak dlouho, až se probojují ke skutečné pravdě. Pak se budete chtít vyzpovídat, buď své matce, nebo mně. Bude vám lépe, až tohle uděláte. A teď vypadněte. Mám moc práce. Nemám čas s vámi diskutovat. Sbohem.“

Když byl mladý Gentrie doveden do advokátovy kanceláře, vyzbrojil se zřejmě k odporu proti domlouvání a přesvědčování a nyní se zdál docela omráčen břitkým propuštěním. „Jak to -.“ pravil, „nevypravoval jsem nic…“

„Je mi líto, Gentrie,“ odbyl ho Mason, „nemám času nazbyt. Neobtěžujte se nějakým vypravováním, dokud si nepromyslíte, co jsem vám řekl. Sbohem, paní Gentrieová. Zavolejte mi, až budete chtít za mnou zase přijít.“

Její oči byly smutné a zároveň vděčné. „Díky, pane Masone. Díky. Pojď, Arture.“

Artur se na prahu otočil, pak náhle napřímil ramena, vystrčil bojovně bradu a vypochodoval, prásknuv za sebou dveřmi. Kdyby dveře nebyly opatřeny automatickým zavíráním, byly by práskly daleko hlučněji.

Mason se ušklíbl na Dellu Streetovou. „Horkokrevný kohoutek. Jen ať zuří.“

„Myslila jsem, že vás udeří, když jste mluvil o Opale Sunleyové.“

„Taky chtěl. V jeho věku mu to připadalo nejmužnějším způsobem reakce. Dello, někdy si na mou duši myslím, že tenhle horkokrevný, bezprostřední přístup mládí k věcem, bez rozvažování, zda je nebo není něco výhodné, jaké to bude mít důsledky, je zatraceně lepší než to, čemu říkáme zralý názor!“

Její oči se na něho usmály. „Poslouchat tedy impulsy?“

„Přesně tak,“ přisvědčil.

Rozesmála se. „No, je to dobrý nápad. Člověk by očekával, že více takové filozofie vyslechne v taxíku cestou domů než v advokátní kanceláři. A co je s tou šifrovanou zprávou?“

„Vy byste mě doslova udřela, Dello,“ bránil se Mason.

„Inu, já se tedy poddám. Copak nám šifra říká?“

„Napadá vás něco?“

„Napadá mě moc věcí. Až moc!“

„Podívejte, šéfe, je-li to šifra, nedokázal byste ji vyluštit? Ve zprávě je celkem devět slov. Vždycky jsem slýchávala, že každá šifrovaná zpráva může být rozluštěna, je-li dostatečně dlouhá.“

„To je ovšem správné,“ řekl Mason. „Jenže si myslím, že zde nejde o obyčejnou šifru, kde jsou jen přehozena písmena!“

„Proč ne?“

„Rozeberme si ji. Je v ní devět slov. Pět z nich začíná písmenem C. Písmeno C je v každém slově nejméně jedenkrát.“

„Nemohlo by třeba nahrazovat E nebo A?“

„Mám za to, Dello, že vám uniká nejpodstatnější věc z celé zprávy,“ řekl Mason.

Studovala text, napsaný na stroji, který ji Mason přistrčil. Po chvíli ticha řekla bezradně: „Nemohu na nic přijít.“

„Jen se pěkně znovu podívejte; je poměrně jednoduchá.“

„Myslíte skutečnost, že v ní nejsou žádná krátká slova?“

„Vida, už máte aspoň něco,“ přisvědčil Mason. „Nejkratší slovo má pět písmen. Nejdelší šest. To je přece zvláštní. Devět slov. Čtyři o pěti písmenech, pět o šesti písmenech. Ale něco je tu daleko důležitější.“

„Co?“

„Vzdáváte se?“ zeptal se škádlivě.

Přikývla.

„Posledních čtrnáct písmen abecedy není vůbec zastoupeno,“ vysvětloval.

„Celá zpráva se skládá ze slov, která tvoří jen prvních dvanáct písmen abecedy.“

Della Streetová se mračila, upřeně pohlížejíc na strojopis. Pak řekla zamyšleně: „Máte pravdu. Ale co to znamená?“

„Napovím vám ještě další zajímavost,“ pokračoval Mason. „Každé slovo obsahuje buď písmeno A nebo písmeno B.“

„To snad není ani tak důležité. Mám za to, že důležitější je, že daleko běžněji se vyskytuje písmeno C.“

„Možná ne, ale uvažme také umístění těch písmen, Dello. Každé slovo obsahuje buď A nebo B, ale ani A, ani B se neobjevuje na začátku nebo na konci slova. Vždycky jsou buď druhým nebo třetím písmenem od konce slova.“

Poskytl Delle chvilku, aby si mohla zkontrolovat jeho závěry. Když přikývla, pokračoval.

„Ta prázdná plechovka je významná hned v několika směrech. Jsem zvědav, zda Tragg některé náznaky přehlédl anebo prostě napjatě čeká na další vývoj.“

„Nač - například?“ zeptala se Della.

„Plechovka obsahovala zprávu, která byla někomu určena,“ vysvětloval Mason. „Na zločinu se tedy podílejí dvě osoby. Znamená to, že ten, kdo položil plechovku na polici, musel mít snadný přístup do suterénu a rovněž osoba, pro niž byla zpráva určena, musí mít do suterénu snadný přístup. A na druhé straně je jisto, že tyto dvě osoby se nemohly spolu stýkat.“

„Nerozumím vám,“ podivila se Della.

„Je to přece jednoduché, Dello,“ podotkl Mason.

„Kdyby se ty dvě osoby mohly setkat a promluvit spolu, nemusely by si dávat takovou práci s vyškrabáváním zprávy do víčka plechovky na zavařeniny, se zaletováním konzervy a s jejím umístěním ve sklepě!“

„Svatá pravda!“ přisvědčila Della.

„Skutečnost, že za místo zprostředkující dodání zprávy byl zvolen sklep, naznačuje, že obě strany musely mít do sklepa volný přístup.“ Přikývla.

„A tak tu máme poněkud zvláštní situaci,“ konstatoval Mason. „Dvě osoby mají přístup ke stejnému místu - a to k místu nejvýš neobvyklému - ke sklepu velkého, prostorného, starodávného sídla a přece se nemohou spolu stýkat!“

Della Streetová řekla vzrušeně: „Při vašem rozboru, šéfe, mi připadá všechno jasné jako den. Jedna z těch osob tedy musela mít přístup do sklepa Hocksleyovou garáží, druhá z Gentrieová domu.“

„Což je jedna z možností,“ přitakal Mason.

„Ale, šéfe, tohle přinese spoustu komplikací,“ nahodila Della.

„Právě, právě,“ přisvědčil Mason.

„Myslíte, že mladý Gentrie - a Opala - jsou v historii namočeni?“

„Důkazy ukazují jinam,“ řekl Mason.

„Co tím myslíte?“

„Pak by přece zpráva byla docela zbytečná - pokud jde o vraždu.“

„Proč? - Aha - chápu! Protože přece měli schůzku, že?“

„Teď jste uhodla.“

Della Streetová řekla usměvavě: „Takže až zprávu rozšifrujeme, může se z ní vyklubat nějaké ‚Miláčku, miluji tě, ať se děje co chce‘. Zamilovaní mívají takové nápady. Znáte je - nebo neznáte?“

Mason přikývl a pak pokračoval: „Řekněme si na rovinu, Dello, kdyby tohle byla jednoduchá šifra, kdy písmena jsou toliko přeskupena a dávají souvislou zprávu, byl bych velmi překvapen, kdyby zpráva měla něco společného s vraždou. Ale - je-li všechno jiné - myslím, že obsah je daleko důležitější. Nejzajímavější však je, že dokonale zřejmý a zcela logický smysl unikl všem.“

„At en je?“

„Je jedinou reálnou stopou identity osoby, jíž byla zpráva určena.“

„Čí stopy?“

„Pochopitelně oné jediné osoby, která ji skutečně dostala,“ řekl Mason.

„Vy myslíte…“

„Artura Gentrieho.“

„Mladšího? Vždyť jste říkal, že…“

„Kdepak! Otec! Ten jediný šel do sklepa. Tvrdí, že našel plechovku v bedně na odpadky a otevřel ji, aby v ní mohl smíchat nátěrovou barvu s ředidlem. Pak víčko zahodil. Všimněte si: když se Steele o víčko zajímal, ukázalo se, že bylo zaměněno. Víčko se šifrovanou zprávou bylo v bedně, kdežto plechovka byla podložena jiným víčkem bez zprávy.“

Della Streetová vzdychla: „Propána, šéfe, co říkáte, je opravdu nabíledni. Takhle, jak jste všechno shrnul, to vyznívá zpropadeně!“

Mason si přitáhl list papíru s přepsanou zprávou a znovu se do ní zahloubal. Najednou se rozesmál.

„Co je?“ zeptala se Della.

„Ta šifra!“ zvolal. „Ta šifra je úplně jednoduchá!“

„Vy umíte zprávu přečíst?“ překvapeně se zeptala Della. „Umím, umím, Dello. Je až absurdní, jak je jednoduchá. Stačí podívat se na problém ze správného úhlu.“

„A správný úhel je?“

„Všimněte si, že je použito jen prvních dvanácti písmen z abecedy! Všimněte si, že každé slovo obsahuje buď A nebo B, a že tato A a B se vždy vyskytují jako druhé nebo třetí písmeno od konce slova. Nuže, spolu se skutečností, že slova mají buď pět nebo šest písmen, je tenhle poznatek určujícím faktorem celé záhady. Moc rád bych věděl, zdali už na to přišel také Tragg.“

„Já tedy ne,“ posteskla si Della.

„Dvanáct písmen, dvanáct, Dello! Panebože, vždyť to přímo bije do očí!“

„Nic mě nebije,“ zasmála se Della, „ani do očí, ani jinak. Jsem úplně vedle.“

Mason odstrčil židli od stolu. „Víte co, Dello, vytratím se na patnáct nebo dvacet minut. Však vy na všechno přijdete, než se vrátím.“

„Já jsem obvykle velice mírumilovná žena,“ poznamenala Della. „Rozhodně nejsem milenec posedlý vražednou mánií. Ale jestli takhle vzbudíte mou zvědavost a hodláte se přitom vytratit ze dveří, neříct mi, co je ve zprávě - tak se na vás vrhnu s první vhodnou zbraní a dopadnu vás dříve, než se dostanete k výtahu!“

„Ale já přece nevím, co zpráva obsahuje,“ bránil se Mason.

„Vždyť jste povídal…“

„Nic jsem nepovídal. Řekl jsem jen, že řešení je snadné. Páni, Dello, já už vám nemohu víc říct! Vždyť jsem vám stejně skoro všechno prozradil!“

„Vrátíte se opravdu za dvacet minut?“

„Opravdu.“

„A pak mi prozradíte, co je ve zprávě?“

„Brzy nato.“

„A pak mi prozradíte, že za tak krátkou chvíli rozřeším celé tajemství?“

„Měla byste.“

„V jaké spojitosti je těch dvanáct písmen?“

„Kolik je dvanáct?“ zeptal se Mason. Zamračila se: „Šest a šest.“

„Voda, voda, Dello.“

„Myslíte tedy, že jako dvě a dvě jsou čtyři, tak šest a šest je dvanáct?“

„Samá voda, Dello.“

„Tak jedenáct a jedna?“

„Zkuste deset a dvě,“ usmál se Mason, „a budete na správné stopě. A jestli ještě teď na smysl nepřijdete, tak zaplatíte láhev něčeho pořádného!“

Mason vzal ze šatníku klobouk, ušklíbl se na dívku a vyšel z místnosti směrem k výtahu.

7

Della Streetová seděla u svého stolu a horlivě psala tužkou, když se Mason vrátil s podlouhlým balíčkem pod paží. „Objevila jste?“ zeptal se.

„Osvítilo mě,“ přisvědčila. „Pomohla vaše narážka na deset a dvě.“

„Rozluštěno?“

„Mám dva možné způsoby,“ řekla. „Číslice začínají buď na A a končí na J. nebo začínají na C a končí na L.“

„Začínají na C a končí na L,“ potvrdil Mason. „Protože A a B jsou opravdu písmena.“

„Jak pak to víte?“

„Protože A a B jsou umístěna vždy jako druhé nebo třetí písmeno od konce slova.“

„Dobrá, budu tedy postupovat takto,“ řekla Della.

„Co vám vychází?“

„Nuže, jestliže C je jedna, pak D jsou dvě, E tři, F čtyři, G pět, H šest, I sedm, J osm, K devět a L je nula, což dává zprávu: 992A19 117A8 520A11 532B13 13A22 1079A1 815B2 524B16 215B8.“

„Myslím, že se na tenhle klíč můžeme docela spolehnout,“ konstatoval Mason.

„Ale pak je to šifra v šifře,“ zamumlala Della. „Tohle ještě není žádná zpráva.“

„Není,“ přisvědčil Mason, rozvazující provázek na balíčku. „Máme tu něco, co nám pomůže.“

„Co máte?“

„Existují dvě knihy, Dello, kterých mohlo být užito jako klíče, dvě knihy, které vládnou bohatým slovníkem a v nichž jsou jednotlivé stránky děleny na sloupce A a B. Bible a slovník.“

„A protože se mladý Gentrie zmínil o slovníku, myslíte, že…“

„O slovníku se vedlo vůbec moc řeči,“ souhlasil Mason a strhl obal s knihy. „O bibli se nikdo ani nezmínil. Mladý Gentrie má slovník, jenže teta Rebeka si jej neustále vypůjčuje. Tvrdí ovšem, že jej potřebuje k luštění křížovek, což však nemusí být pravda. Na každý pád vypadá slovník jako pomůcka velmi slibně.“

„Jak jste poznal, který slovník máte koupit?“

„Všiml jsem si u Gentrieových slovníku náhodou. Ležel na stole. Byl to Websterův vysokoškolský slovník, páté vydání.“

„Takže ta čísla jsou zřejmě odkazy na stránky.“

„No ne, Dello, vy jste uhodla. Například první slovo by mělo být devatenácté slovo shora ve sloupci A na straně 992.“

„Sloupec A je ovšem první sloupec?“

„Tak, Dello. První zleva.“

„Hrome, šéfe, jsem napjatá jako struna,“ pravila Della. „Úplně se chvěju. Podívejme se!“

Mason zalistoval ve slovníku, pak jel prstem po slovech ve sloupci.

„Co je tam?“ zeptala se Della nedočkavě.

„Vzduch.“ řekl Mason.

„Vzduch?“ zamračila se. „To bude nějaká chyba.“

„Zkusme další!“

„Osmé slovo v levém sloupci na straně 17.“

Mason se vrátil o několik set stran a oznámil: „Čistý. Co následuje?“

Vzrušení prochvívalo Dellin hlas, když vybuchla: „Ale to začíná klapat, šéfe! Vzduch čistý! Následuje jedenácté slovo ve sloupci A na straně 520.“

Mason rychle hledal a přečetl: „Po. A dál?“

„Třinácté slovo ve sloupci B na straně 532.“

„Co je?“ zaútočila netrpělivě Della.

„Půlnoc,“ důrazně řekl Mason. „Zapisujete si text? Vzduch čistý po půlnoci.“

„Máme to! Máme to!“ radovala se Della. „Zločin byl opravdu spáchán po půlnoci. Informace sedí. Je řešením všech těch záhad!“

„Jen nekřičte hop, dokud jste nepřeskočila,“ varoval ji Mason. „Copak znamená další slovo?“

„Dvacáté druhé slovo ve sloupci A na straně 13.“

„Ale,“ přečetl Mason za chvíli. „A dál?“

„Prvé slovo ve sloupci A na straně 1079.“

Mason listoval. „Zvednout,“ oznámil. „Další.“

„Druhé slovo ve sloupci B na straně 815. Páni, šéfe, pospěšte si trochu!“

Mason převrátil stoh stránek a znovu si dlouze hvízdl.

„Vyklopte, co tam je!“ zahartusila Della.

„Telefon,“ recitoval Mason.

Della Streetová na něho vykulila oči. „Vzduch čistý po půlnoci, ale zvednout telefon! - Policie našla otisky právě na telefonu!“

„V pořádku. Další slovo.“

„Šestnácté slovo ve sloupci B na straně 524.“

„Před,“ sdělil Mason. „A co je poslední slovo?“

„Osmé slovo ve sloupci B na straně 215.“

Mason znovu zalistoval a pak řekl: „Dotek. Takže máme celou zprávu, Dello. Vzduch čistý po půlnoci, ale zvednout telefon a nedotknout se při tom sluchátka!“

„Co podniknete, šéfe?“

„Ať mě hrom, vím-li, co podniknu, Dello.“

„Uvědomíte Tragga?“

„Myslím, že ne. Alespoň zatím ne!“

„Domníváte se, že ve věci může být zapletená Rebeka?“

„Nevím,“ přiznal Mason. „Koneckonců, jediný, kdo plechovku, a tedy zprávu skutečně dostal, je Artur Gentrie. Plechovka byla postavena do sklepa záměrně. Obsahovala informaci. Osoba, jež ji tam dala, věděla, že skrývá zprávu, a zřejmě totéž věděl i člověk, jemuž byla určena. A jediný, kdo ji otevřel, je Artur Gentrie.“

„Jenže, když se střílelo, byl v posteli a spal.“

„Právě.“

Zabzučel zvonek telefonu, který nebyl uveden v telefonním seznamu, jehož číslo znalo sotva půl tuctu lidí. Mason zvedl sluchátko a ozval se prostým: „Slyším.“

„Nejnovější zprávy, Perry,“ ozval se mu do ucha hlas Paula Drakea.

„Stalo se něco?“

„Vzpomínáš si, co jsem ti povídal o otiscích prstů na telefonu?“

„Samozřejmě.“

„Tragg sice ani nedutá, ale zjistil, čí jsou ty otisky.“

„Čí?“

„Artura Gentrieho.“

„Staršího,“ dodal Mason triumfálně. „Právě jsem povídal Delle, že…“

„Omyl, Perry, omyl,“ přerušil ho Drake. „Mladšího, toho, jemuž říkají náš mladík.“

Mason se zamračil. „Zatraceně, Paule. Podrazils mi nohy zrovna ve chvíli, kdy se tady vytahuju před slečnou sekretářkou. Proč jsi k čertu nepočkal s touhle informací aspoň půl hodiny?“

„Inu,“ prohlásil Paul zvesela, „tak to bývá s teoriemi. Postavíš ji - a ona se ti rozsype.“

„Ale vždyť se všechno spojovalo docela logicky,“ namítl Mason, „fakt, že by otisky patřily mladšímu Gentriemu, nijak nezapadá.“

„Jde bezpečně o jeho otisky. Ale nech si tuhle informaci pro sebe. Dostal jsem tip od jednoho z reportérů, neboť Tragg ani nepípl. Reportér jej vytáhl přímo z daktyloskopa z kanceláře státního návladního, ale musel slíbit, že bez dovolení zprávu neuveřejní. Tragg zřejmě připravuje pro chlapce smyčku a čeká, až se do ní chytí.“

„Oukej,“ komentoval Mason, „pohlídej mi situaci, Paule.“ Odložil sluchátko, podíval se na Dellu Streetovou a potřásl hlavou. „Nějak mi ta zatracená věc nesedí!“

„S otisky Gentrieho mladšího?“

Přikývl.

„Ale pak musela být zpráva určena jemu!“

Mason vstrčil ruce hluboko do kapes. „To mám za to, Dello, že jsem se tak vytahoval!“ prohlásil.

8

Zařinčení telefonního zvonku vzbudilo Perryho Masona z hlubokého spánku. Zatímco se jeho omámené smysly teprve vzpamatovávaly z dřímoty, jeho ruka automaticky zvedla sluchátko. Ohlásil se ospale: „Haló!“

Číslo tohoto telefonu znali jen Della Streetová a Paul Drake; aparátu na Masonově nočním stolku se používalo jen v nejnaléhavějších případech.

Ozval se Paul Drake. „Haló, Perry, hrozně nerad tě budím, ale vzchop se, jde o důležitou informaci.“

„V pořádku. Vnímám. Co se děje?“ otázal se Mason.

„Četls ve večerníku zprávu, že spolupracuješ na Hocksleyově případu a že jsi pověřil vyšetřováním Drakeovu detektivní kancelář?“

„No a?“ Mason si rozsvítil lampičku.

„Ona také četla noviny a zavolala mě.“

„Kdo?“

„Jedno po druhém. Chci se ujistit, že jsi opravdu vzhůru, dříve než ti povím, kdo.“

„Jsem vzhůru. Už jsem si dokonce i rozsvítil. Tak kdo?“ naléhal Mason netrpělivě.

„Paní Sarah Perlinová, Hocksleyova hospodyně, mi volala do kanceláře a žádala o osobní rozhovor s panem Masonem. Chce učinit úplné doznání. Chtěla vědět, kde tě zastihne. Co mám dělat?“

„Úplné doznání?“ podivil se Mason.

„Ano.“

„Kde je?“

„Mám ji na lince!“

„Vystopovals, odkud volá?“ zeptal se Mason.

„Z budky. Nevěděl jsem, co mám dělat. Tak jsem se rozhodl, že tě raději vzbudím a poradím se. Jestli ji nedokážeme zadržet tak, abychom mohli uvědomit policii a požádat o zaměření hovoru rádiovým vozem, nastavujeme vlastní záda! Naproti tomu ovšem…“

„Poraď jí, ať zavolá na toto číslo,“ řekl Mason. „Pověz jí, že se mnou může mluvit zde.“

„A co policie?“

„Zapomeň na ni!“

„Oukej,“ souhlasil Drake. „Držím ji na druhé lince. Nepokládej, Perry, zjistím, jestli nepřerušila hovor.“

Mason poslouchal, jak ve sluchátku slabě bzučí dráty. Pak znovu uslyšel Drakeův hlas. „Dobrá, Perry. Slíbila, že tě do dvaceti minut zavolá. Má za to, že jsem dal stopovat, odkud volá, a předpokládá, že uvědomím policii. Prý přejde do jiné budky. A povídala, jestli jsem dal zprávu policii, nebude to k ničemu dobrému. Chce mluvit výhradně s tebou.“

„Takže zavolá do dvaceti minut?“ ujistil se Mason.

„Přesně.“

„Dobře, Paule. A co vlastně děláš v kanceláři tak pozdě v noci?“

„Pro chudáky není odpočinku,“ politoval se Drake. „Došla mi spousta materiálu. Třídím zprávy a posílám chlapce po nových stopách. Zrovna jsem končil.“

„Kolik je vůbec hodin?“

„Kolem jedné po půlnoci.“

„Jaký měla ta žena hlas, Paule?“

„Nezdála se nijak vzrušená. Hezky se poslouchá.“

„A opravdu řekla, že se chce přiznat?“

„Podle jejího tvrzení ano. Její doznání by ovšem úplně rozbilo celý případ. I teorii policie, že padl jen jeden výstřel. Neboť zmizeli dva lidé. Předpokládalo se, že Hocksley zabil svou hospodyni, odstranil mrtvolu a skrývá se, nebo naopak, že zabila ona jeho.“

„Až na jedno - v posledním případě by nutně potřebovala pomocníka. Nenaznačila ti, o koho mohlo jít?“

„Kdepak! Ani zdání! Jen povídala, že chce mluvit osobně s panem Masonem a že chce učinit úplné doznání. Jinak ani hlásku!“

„Paule, zůstaň raději v kanceláři, pro případ, že bych tě potřeboval,“ požádal Mason.

„Jak dlouho?“

„Dokud ti nezavolám, že už tě nepotřebuji.“

„Ještě že mám v kanceláři gauč, Perry,“ pravil Drake. „Natáhnu se, a v případě, že bys telefonoval, noční služba mě zavolá k telefonu.“

„Moc mě mrzí, že tě okrádám o spánek, Paule,“ omlouval se Mason. „Co mám dělat. Už jsem si zvykl,“ rezignoval Drake.

„Oukej. Tak já ti tedy zavolám,“ končil Mason.

Položil telefon, protáhl se, zívl, vyskočil z postele, zavřel okno v pokoji, oblékl se a kouřil cigaretu, když se konečně ozval telefon.

Mason zvedl sluchátko a ohlásil se: „U telefonu Perry Mason.“ Uslyšel tichý ženský hlas, mluvící s chladnou rozhodností: „U telefonu Perlinová. Je po všem. Rozhodla jsem se - učinit doznání.“

„Ano, paní Perlinová.“

„Nesnažíte se zjistit, odkud volám.“

„Ani jsem se nesnažil.“

„I kdybyste se pokoušel, nic by vám to nepomohlo.“

„Ujišťuji vás, že to nehodlám zkoušet.“

„Chci s vámi mluvit. Musím s vámi mluvit.“

„Prosím. Mluvíte se mnou,“ vyzval ji Mason.

„Takhle ne. Chci s vámi mluvit někde, kde náš rozhovor bude přísně soukromý.“

„Chcete přijít za mnou?“ zeptal se Mason.

„Ne. Budete muset přijít vy za mnou.“

„Kam?“

„Slibujete mi, že neuvědomíte policii?“

„Slibuji.“

„Přijdete sám?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Tak brzo, jak je možno stihnout dopravu. Za předpokladu, že se mnou budete jednat nezáludně a podáte mi přímé svědectví.“

„Přijeďte tedy na East Hillgrade Avenue číslo šest-nula-čtyři. Neparkujte vůz přímo před domem. Nechte jej o půl bloku níže. Nevstupujte předními dveřmi. Budou zamčené a nebudu na zvonění otvírat. Obejděte garáž a počkejte u zadních dveří, až se v domě rozsvítí. Pak vejděte. Zadní dveře budou otevřené a nezamčené. Přijďte ale určitě sám a neuvědomujte o ničem policii!“

„Budu tam asi za patnáct nebo za dvacet minut,“ řekl Mason.

„V pořádku. Pamatujte, co jsem vám řekla a jednejte podle instrukcí.“

„Vaše pozvání vypadá velmi lákavě, paní Perlinová,“ řekl Mason, „ale určitě se nepoženu nocí jen na základě telefonického rozhovoru s ženou, která tvrdí, že pro mě má důvěrnou zprávu?“

„Rozuměl jste snad, kdo s vámi mluví?“

„Hospodyně pana Hocksleye?“

„Zajisté, A řeknu vám pravdu. Potřebuji někoho, komu mohu důvěřovat.“

Mason se ji snažil vyprovokovat, proto poznamenal: „I tak jsou vaše údaje velmi mlhavé, paní Perlinová.“

Zaváhala, pak zvolna řekla: „Zastřelila jsem ho. Měla jsem právo zastřelit ho. Zničila jsem mrtvolu tak, že ji nikdo nikdy nenajde. A pak jsem uvažovala, zda můj čin byl moudrý. Vypadám jako zločinec. Musím se vás zeptat, jestli mám vypovědět celou pravdu. Co jsem udělala, je naprosto spravedlivé. Žádný soud by mě nikdy nepřesvědčil o opaku. Přijdete tedy - nebo mám zavolat jiného právníka?“

„Přijdu,“ řekl prostě Mason. „Jste tedy na Hillgrade Avenue?“

„Budu na vás čekat - nezklamte mě. Jinak mě nikdy neuvidíte. Dodržte, co jsem vám uložila. Až přijdete k domu, vejděte zadními dveřmi. Musíte jednat podle instrukcí, abych poznala, že váš úmysl je opravdový. Snad si říkáte, že se mnou se jedná těžko, ale pochopíte proč, až vás budu informovat o všech okolnostech.“

„Dobrá, jedu,“ prohlásil Mason a položil telefon.

Podíval se na hodinky, ověřil si čas, pak na list papíru napsal adresu. East Hillgrade Avenue č. 604, složil list, na obálku napsal adresu poručíka Tragga, zalepil ji, položil na noční stolek a zavolal detektivní agenturu Paula Drakea. Když ho dostal k telefonu, řekl: „Paule, jdu pryč. Situace nevypadá zvlášť dobře. Je možné, že jdu jednat s ženou, která má zřejmě vražedné sklony. Jestli se ti do hodiny neozvu, vyjeď prozkoumat dům na East Hillgrade Avenue č. 604. Dostaň se do toho domu za každou cenu. Vezmi si pistoli - a raději také pár ostřílených chlapců.“

„A proč mi nedovolíš vzít je raději s sebou hned a doprovodit tě, Perry?“

„Nebylo by to k ničemu dobrému, Paule. Položila si určité podmínky. Zřejmě bude mít možnost zkontrolovat si, zda je splním. Nepochybuji, že je schovaná někde na druhé straně ulice a číhá, co udělám.“

„Tak dobrá, Perry. Jestli se za hodinu neozveš, vrazím tam.“

Mason odložil sluchátko do vidlice, oblékl si lehký svrchník, narazil si klobouk hluboko do očí a vyšel z bytu. Když mířil ke garáži, kde parkoval svůj vůz, vyhnul se pečlivě jakémukoliv rozhlížení; nechtěl vypadat, jako by se bál sledování. Vklouzl za volant, nastartoval motor, pokývl nočnímu vrátnému a vyrazil do temné, opuštěné ulice.

Plnil pokyny do písmene. Nechal auto v blízkosti čísla pět set na Hillgrade Avenue a šel pěšky dále po svahu směrem ke křižovatce.

Číslo šest set čtyři byl první dům vpravo za příčnou ulici, typický jihokalifornský bungalov, čistý, chladný, účelný, ničím se neodlišující od tisíců jiných bungalovů. Dům vypadal temný a opuštěný, což Mason očekával. Rozhodla-li se paní Perlinová, že ho bude sledovat, aby se ujistila, že k domu nepřivede policii, bude potřebovat nějakou dobu, aby se spokojeně vrátila do domu a rozsvítila. Možná že ho nechá dost dlouho čekat. To, že mu nařídila, aby čekal, dokud nerozsvítí, a teprve pak vešel zadním vchodem, ho přesvědčovalo, že žena sama vejde předními dveřmi, odloží klobouk a plášť a potom bude prohlašovat, že byla celou dobu v domě.

Mason kráčel po stinné straně ulice, obešel garáž a zamířil k zadní části domu. Měsíc právě vstupoval do poslední čtvrti a slabě nažloutle svítil; v jeho záři se mu podařilo najít postranní chodník a příjezdovou cestu ke garáži. V hlubokém stínu rozložitého pepřovníku našel právník prázdnou bedničku, na kterou se posadil jako na improvizovanou židli a čekal.

Pozoroval, kdy se v domě rozsvítí. Fluoreskující ručičky na jeho hodinkách odtikávaly minutu po minutě, ale nic se nedělo. Ani za patnáct minut. Ani za dvacet minut.

Mason se nepokojně zavrtěl. Musí brzy zavolat Paulu Drakeovi, jinak nastanou komplikace.

Zvedl se potichu s bedny a po špičkách zamířil k domu. Do jeho mysli se vkrádala naléhavá, znervózňující myšlenka. Což, jestli na něho nalíčila rafinovanou past? Co když na něho vymyslila léčku? Naleznou-li ho zde, bude pro něho krajně trapné vysvětlovat, jak se ocitl na dvorku cizího domu téměř ve dvě hodiny po půlnoci. Byl doopravdy neobvykle důvěřivý, až příliš důvěřivý. Zapůsobil na něho zvuk jejího hlasu, jeho naléhavost, skutečnost, že ho probudila z hlubokého spánku? V tom ženském, pěkně modulovaném hlase bylo něco upřímného, co ho ovlivnilo.

Podíval se znovu na hodinky a váhavě se rozhodoval, že bude muset zatelefonovat Paulu Drakeovi, aby zbytečně nebděl. Je docela zřejmé, že předpokládala, že by mohl udělat něco podobného, a rozhodla se počkat tak dlouho, dokud…

V domě se rozsvítilo.

Mason uviděl, jak se kužel světla vyřinul z nezastřeného okna. Zaplavilo trávník pod okny až po ozdobný živý plot. A znovu si Mason naléhavě uvědomil, že tohle může být velice chytře vymyšlená lest. Hlas v telefonu ho poslal na zadní dvorek cizího domu. Pak stačilo toliko zavolat majiteli onoho domu. Jakmile rozsvítí a půjde k telefonu. Mason se pokusí vejít zadními dveřmi. Každý by byl oprávněn zastřelit ho jako zloděje.

Jenže je velký rozdíl, domluvit si telefonicky s povzbudivě klidným hlasem dostaveníčko a skutečně v půlnočním chladu čekat na cizím zadním dvorku.

Mason se rozhodl přece jen vyzkoušet zadní dveře. Ukáže-li se, že nejsou zamčené, vejde, ať se stane cokoliv. Jinak se vrátí domů a hotovo.

Šel po špičkách po chodníku, zastavil se na chviličku pod schodky vedoucími ke dveřím, pokračoval v cestě, otevřel vnější dveře, ucukl, jak zapraskalo rezavé pero závěsů, překročil linoleum pokrytý práh a zkusil kliku dveří.

Otevřely se dosti rychle.

Mason do nich zlehka strčil. Viděl slabý odlesk odraženého světla prosvítajícího dveřmi nějakého pokoje vzadu v chodbě. Postoupil několik opatrných kroků vpřed - a náhle světlo zhaslo. Celý dům se ponořil do temnoty. I když si jeho oči na ni zvykly, nemohl Mason určit, ve které místnosti se světlo nejdříve rozsvítilo a pak stejně nečekaně zhaslo.

Mason zůstal stát ve tmě, která se znenadání stala překážkou dalšího postupu, a vdechoval domáckou vůni, která udávala jediný bezpečný směr - kuchyni. Čekal, zda se nestane něco, co by mu mohlo být vodítkem.

To, nač čekal, se brzy dostavilo. Uslyšel zadržovaný zrychlený dech a zvuk lehounkých kročejů, blížících se chodbou k němu. Z kuchyně mohly vést na chodbu létací dveře…

Slyšel, jak panty dveří tiše vrzly. Někdo otvíral. Na míjivý okamžik měl pocit, že někdo stojí na prahu létacích dveří a napjatě poslouchá. Pak se dveře zavřely a tichounké kroky zamířily k němu. Hledaly tedy buď jeho - nebo zadní dveře.

Mason opatrně o krok ustoupil a levou rukou zatápal po zdi. Uvědomil si, že někde u dveří přece musí být vypínač. Osoba v chodbě postupovala naslepo. Slyšel, jak zakopla o stolek a měl tedy výhodu, mohl stanovit, že kroky směřují k zadnímu vchodu, a mohl jasněji určit pozici svého protivníka. Noha neviditelného zavadila o židli. Pak slyšel, jak někdo rychle, poplašeně nabral dech a ženský hlas se chvějivě zeptal: „Kdo je zde? Kdo je tu? Promluvte - nebo střelím!“

„Přišel jsem podle naší úmluvy,“ odvětil Mason.

Poznal, že žena už nepostupuje k němu, ale vrací se pod ochranu temnoty, pohybuje se tiše a pokouší se nezpůsobit žádný hluk. Přesto však zřetelně slyšel zvuk tápavého pohybu. Jeho prsty, klouzající po stěně, konečně našly knoflík vypínače. Stiskl jej.

Lampa před vchodem byla stíněna mléčným sklem, její světlo, pronikající otevřenými dveřmi do kuchyně, však stačilo, aby jeden druhého uviděli.

Byla zřejmě mladá, její postava byla pružná, štíhlá. Nemohl vidět výraz její tváře, ale viděl paži, kterou napřáhla před sebe, a viděl záblesk kovu v její ruce. „Nebuďte blázen,“ varoval ji Mason. „Odhoďte tu zbraň.“

Ruka se jí ani nezachvěla. „Kdo jste? Co tu chcete?“

„Přišel jsem na schůzku.“

„S kým?“

„S ženou, která mě pozvala. Jste to vy?“

„S největší jistotou ne. Postavte se stranou a nechte mě odejít!“

„Vy zde nebydlíte?“

Vteřinu zaváhala, pak odpověděla: „Ne.“

Mason ustoupil ke zdi a řekl: „Prosím, pak tedy odejděte.“

Přistoupila obezřetně téměř k němu. Světlo pronikající dveřmi dopadlo na její obličej. Spatřil hluboké hnědé oči, krátký, pikantní nosík, zlatavé vlasy, které splývaly zpod ohrnuté střechy kloboučku, posazeného na jednu stranu hlavy. Byla dost vysoká a její krátké sukně odhadovaly jemně utvářená dlouhá lýtka od kolen až ke kotníkům.

„Jen se hezky držte z cesty,“ varovala ho, držíc zbraň stále v pohotovostí.

„Prosím vás, nač máte to dělo?“ zeptal se Mason, pokoušející se zapříst s dívkou rozhovor.

Neměla naprosto chuť odpovědět, kráčela stále kupředu, pomalu, opatrně, jako by ho chtěla překročit.

„Aby vám náhodou neujely nervy a nestiskla jste kohoutek,“ prohodil s obavou Mason.

„Vím, co mám dělat.“

„Tak tedy dejte pozor na židli, která stojí před vámi,“ varoval ji. „Narazíte na ni, revolver vystřelí a…“

Obrátila hlavu směrem, který jí naznačil - ale už ji pevně objaly Masonovy paže. Jeho levá ruka sevřela její pravé zápěstí. Cítil, jak se její svaly napjaly. Jeho prsty sevřely její zápěstí silněji. Jakmile její prsty ochably, vzal ji revolver a zasunul si ho do kapsy kabátu.

Uvědomila si, že je odzbrojena, a tato skutečnost jí dodala panickou sílu. Vzepřela se pažemi a snažila se osvobodit z jeho objetí. Ale Mason ji držel silně. Zvedla vysoko pravou nohu a namířila podpatkem na jeho žaludek.

Mason uhnul stranou a v pohybu ji zkroutil zápěstí. Ztratila rovnováhu a musela druhou nohou vyrovnat vychýlení, aby nespadla. Mason ji uchopil levou paží kolem pasu, pravou kolem ramen, takže obě její paže byly uvězněny podél těla.

„No tak - buďte rozumná,“ pravil.

Cítil, jak její odpor slábne. Štíhlá postava, přitisknutá k němu, ochabla. „A žádné kopání,“ varoval ji Mason a uvolnil těsné sevření. „Kdo jste?“ zeptala se.

Jmenuji se Mason. Jsem právník. To jste nebyla vy, kdo mi telefonoval?‘ „Vy jste - vy jste Perry Mason?“

„Právě ten.“

Přimkla se k jeho paži. V tom pohybu bylo cosi beznadějného. Vnímal chvění jejich zmučených nervů ve špičkách jejich prstů. „Proč jste to neřekl hned?“ zašeptala.

„Telefonovala jste mi?“ ptal se znovu.

„Ne.“

„Co tu děláte?“

„Já… přišla jsem sem… na schůzku.“

„S kým?“

„Na tom nezaleží. Teď už vím, že šlo o léčku. A chci pryč! Chci pryč! Nemůžeme odtud odejít?“

„Také jsem sem přišel na schůzku,“ přiznal Mason.

„A co kdybyste mi řekla, kdo jste vy?“

„Já jsem - Opala Sunleyová - volala jsem policii včera ráno…“

„S kým jste se tu měla setkat?“

„S paní Perlinovou.“

„Já také,“ řekl Mason. „Co kdybychom počkali společně? Možná že se chtěla setkat s námi oběma najednou. Řekla mi, že chce učinit plné doznání.“

„Už je neučiní,“ špitla dívka.

„Proč?“

Mason cítil, jak se celá chvěje. Byla víc než nervózní. Chvěla se jako člověk, jehož úzkost se co nevidět změní v bezhlavou paniku. „Pokračujte!“ nařídil Mason. „Kde je paní Perlinová?“

Dívčiny prsty se mu zaťaly do paže. „Je - je v ložnici. Mrtvá.“

„Podíváme se.“

„Ne! Ne! Jděte sám!“

„Kdepak! Ani na okamžik vás nespustím z očí. Budete muset pěkně se mnou!“

„Nemohu! Nemohu ji znovu vidět! Nemohu se tam vrátit!“ Mason ji vzal kolem pasu. „Pojďte,“ domlouval jí.

„Vzmužte se. Musíte se prostě přemoci. Čím rychleji se dokážete ovládnout, tím to bude snazší!“

Doprovodil svá slova jemným tlakem, postrkoval ji ke dveřím kuchyně. Otevřel je a škrtl zápalkou. Její mihotavý záblesk mu ukázal vypínač. Rozsvítil. Místnost zaplavilo světlo, které je v prvé chvíli oslepilo. Zařízení bylo tak sériové, že vzalo místnosti jakoukoliv osobitost. Uvědomil si, že to musí být nájemní dům, který byl zřejmě pronajat i se zařízením.

„Kde je?“ naléhal na dívku.

„Tam - na konci chodby.“

V jídelně byly dvoje dveře. Jedny vedly do chodby, druhé do obývacího pokoje. Chodba vedoucí prostředkem domu se u předních dveří rozšiřovala v malou halu. Mason v ní rozsvítil. Napravo vedly dvoje dveře, zřejmě do ložnice, mezi nimiž byla koupelna. Mason se obezřetně pohyboval halou.

„V které ložnici?“ zeptal se.

„V první.“

Mason ji vlídně postrčil kupředu. Otevřel dveře ložnice, rozsvítil a zastavil se. Prohlížel si vnitřek pokoje. Opala Sunleyová se protáhla kolem něho dveřmi na chodbu.

„Nemohu!“ řekla. „Nemohu! Nechci! Nepokoušejte se mě tam dovléci!“

„Dobrá,“ řekl Mason. „Jak chcete.“

Žena, která ležela na podlaze pokoje, se zřejmě zhroutila z polštářovaného taburetu před toaletním stolkem. Byla oblečena na vycházku, na hlavě měla dokonce klobouk, který se posunul na bok, jak padala. Ležela na levém boku, levou paži nataženou, ruku zaťatou do koberce. Prsty pravé ruky svíraly revolver, obrácený hlavní vzhůru. Byla zřejmě střelena jednou, v levé části hrudníku zela drobná rána.

Mason přešel pokoj, shýbl se a položil ukazováček na ženino levé zápěstí.

Mladá žena stála na prahu s vytřeštěnýma očima a zřejmě bojovala s přáním utéci s hlasitým křikem z domu a s naléhavou potřebou sledovat každý Masonův pohyb.

Advokát se napřímil. „Nuže, musíme zavolat policii.“

„Oh, ne, ne, ne!“ vykřikla. „Nesmíte! Nesmíte!“

„Proč ne?“

„Protože… Oni by tomu nerozuměli… To…“

„Čemu by nerozuměli?“

„Jak jsem se sem dostala.“

„A jak jste se sem dostala?“

„Telefonovala mi. Řekla, abych přišla za ní sem.“

„Telefonovala i mně. Také požádala, abych sem přišel.“

„Prý - prý se chce k něčemu přiznat!“

„Kdy vám telefonovala?“ zeptal se Mason.

„Asi před hodinou. Možná ještě ani neminula hodina.“

„Co přesně říkala?“

„Vyzvala mě, abych vešla předními dveřmi, rozsvítila a chvíli na ni počkala pro případ, že zde hned nebude.“

„Uvedla, kde je a co dělá?“

„Někoho hlídala. Já jsem ani všechno nepochopila. Nemluvila se mnou ona sama.“

„Jak to?“

„Ne… Pojďme odtud. Nemohu tady mluvit. Nemohu…“

„Počkejte. Aspoň chvilku,“ zadržel ji Mason. „Znáte tu osobu?“

„Samozřejmě. Jak by ne?“

„Kdo je to?“

„Paní Perlinová. Hocksleyova hospodyně.“

„Bydlila zde?“

„Ne. Bydlila v Hocksleyově bytě. Nevím, jak se sem dostala.“

„Viděla jste ji dnes vůbec?“

„O tom nebudu vypovídat.“

„Jste na omylu,“ upozornil Mason. „O tom budete vypovídat - budete vyšetřována tak, až vám bude hučet v uších. Kdo vám telefonoval?“

„Nevím. Ženský, velmi příjemný hlas. Sarah prý má pro mne nějakou zprávu. Auto mám nechat o půl bloku výš na svahu. Měla jsem se sem vrátit a vejít předními dveřmi. V případě, že tu Sarah nebude, si mám rozsvítit a udělat si pohodlí. Povídala, že Sarah přijde za pár minut po mně. Že hlídá někoho, kdo ji chce ošidit. Nemůže se uvolnit, aby mi zatelefonovala sama.“

„Nenapadlo vás, že je to past?“

„V tu chvíli ne.“

„Žádala vás žena, která vám telefonovala, abyste neinformovala policii?“

„Žádala.“

„A vás přesto nenapadlo, že jde o léčku? Jinými slovy, necítila jste, že je krajně podezřelé vejít ve dvě hodiny v noci jen tak z ničeho nic do zcela cizího domu? Rozsvítit si v něm a udělat si pohodlí?‘

Povídám vám, že mne to v tu chvíli nenapadlo. Až potom.“

„Kdy potom?“

„Až jsem přišla skoro k domu a přemýšlela jsem, co mám dělat. Ta žena mi sdělila, že přední dveře budou odemčeny. Rozhodla jsem se tedy, že zkusím, jestli jsou opravdu otevřené. Budou-li, vejdu. Jinak bych byla ani nezazvonila, ani bych se nepokoušela dostat dovnitř.“

„Zkusila jste tedy přední dveře a ty se otevřely.“

„Ano. Vešla jsem. Zdálo se, že není nikdo doma. Myslila jsem, že najdu koupelnu a…“

„K čemu se vám chtěla paní Perlinová přiznat?“

„O dalším se ta žena nezmiňovala. To jest ta, která se mnou mluvila, mi nic víc nepověděla. Prostě jen sdělila, že Sarah se mi chce k něčemu přiznat a požádat mě, abych ji odpustila.“

„Ano.“

„Nemáte ani nejmenší tušení, kdo byla ona osoba?“

„Ne. Uvedla, že mi prostě vyřizuje vzkaz, protože Sarah je právě něčím zaujata, a…“

„A tak dále. Vzala jste zřejmě všechno za bernou minci. Naznačila ta žena aspoň, kdo je?“

„Ne. Měla jsem dojem, že je servírkou v nějaké restauraci, kde si Sarah zřídila hlavní stan. Víte, kde mohla Sarah stát někde u dveří a čekat a hlídat. Zmínila se, že Sarah stojí naproti u okna a pozoruje nějakého muže, kterému volala dřív, aby si ověřila, jestli ji nechce podvést“

„Máte vlastní vůz?“

„Ano. To jest, není můj. Ale mohu si ho vypůjčit, kdykoliv potřebuji.“

„A zaparkovala jste o půl bloku výš na svahu?“

„Ano.“

„Uložila vám přesně, abyste zaparkovala o půl bloku výš na svahu?“

„Přesně tak.“

„Ten výstřel byl opravdu osudný,“ řekl Mason. „Je mrtva. Ani nejmenší stopa po pulsu. Z umístění rány a ze směru kulky se dá usuzovat, že smrt musela být okamžitá. Proč by však spáchala sebevraždu?“

„Říkám vám, že nevím.“

„A proč o tom všem nemůžete informovat policii?“

„Protože - protože se bojím. Bojím se, že jsem v hrozné kaši, pane Masone. Sarah byla jediná, která by mohla svědčit v můj prospěch - v případě, že policie objeví určitě věci.“

„A vy byste si přála, abych toto všecko zatajil?“ mávl rukou Mason směrem do pokoje a k mrtvému tělu. „Jen proto, abych vás ušetřil výslechu na policii?“

„Nikomu to neublíží, když to pro mně uděláte,“ zašeptala. „Stejně nemůžete udělat nic, co by pomohlo tohle vyřešit.“

Mason ji zamyšleně pozoroval. Pak se náhle zeptal:

„Měla paní Perlinová dlouholeté zkušenosti jako hospodyně - nebo kdysi mívala jmění, pak nějakou nešťastnou náhodou o ně přišla a musela se začít živit jako hospodyně?“

„Ne. Byla léta hospodyní. Viděla jsem její doporučení od zprostředkovací kanceláře, když ji pan Hocksley přijímal.“

Mason zamířil chodbou k jídelně. Ruce zastrčil hluboko do kapes, hlavu naklonil dopředu. Šla za ním a úpěnlivě vzdychala. Mason se k ní zprudka otočil. „Víte, co vlastně ode mne chcete?“ zeptal se.

Neodpověděla, když se odmlčel. Dívala se na něho výmluvným pohledem, se sevřenými rty.

„Chcete, abych zatajil vraždu,“ zdůraznil Mason, „abych takřka strčil krk do oprátky - a přitom své přání vyjádříte tak nenuceně, jako bych vám měl koupit zmrzlinu anebo se vám podepsat do památníku.“

Pohlížela na něj upřeně, všechnu prosbu vepsanou v očích. Napřáhla ruku k jeho rameni.

„Jakmile odejdu z tohoto domu a neohlásím vraždu policii, stávám se sám podezřelým,“ pravil Mason. „Dávám se vám všanc. Nakolik jste do toho namočena?“

Potřásla hlavou.

„Povězte! Mluvte!“

„Vůbec ne.“

„To si myslíte vy,“ řekl Mason. „Včera ráno jste volala policii, že?“

„Musíme mluvit zde?“

„Aspoň něco musíme projednat zde!“

„Ale být tady je nebezpečné!“

„Nebezpečné je odejít!“

„Včera ráno jsem přišla do práce. Nikdo nebyl doma. Obvykle tam bývá paní Perlinová a skoro vždy jsou pro mne připraveny pásky z diktafonu.“

„Záznamy?“ zeptal se Mason.

„Víte, pásky namluvené do diktafonu.“

„Aha.“

„Jenže tentokrát tam nebyly. Ani paní Perlinová tam nebyla.“

„A co Hocksley?“

„Vídám ho málokdy. Většinu dne prospí. Pracuje dlouho do noci.“

„Ale znala jste ho?“

„Ano.“

„Pokračujte.“

„Nemohla jsem pochopit, proč tam není pro mne připravena práce, ani žádná zpráva. Začala jsem se tedy rozhlížet a viděla jsem, že dveře do pokoje pana Hocksleye jsou otevřené. Pak jsem uviděla ty krvavé skvrny. Vešla jsem a uviděla jsem před trezorem kaluž krve. Pak jsem šla ven do garáže, kde máme vůz.“

„Garáž je v sousedním domě?“

„Ano. Pan Hocksley si ji pronajal od Gentrieů.“

„Byl vůz v garáži?“

„Ano. Ale i v něm byly krvavé skvrny, po celém zadním sedadle. A to je opravdu vše, co vím, pane Masone. Pak jsem hned zavolala policii.“

„Proč se tak vzpíráte zavolat ji teď?“

„Nemohu přece nijak vysvětlit, že jsem zde. Nemohu vysvětlit - spoustu věcí.“

„Co například?“

„Ty - ty komplikace - jak jsem se sem dostala. O tom, co se tady dělo. Copak nevidíte? Myslili by, že jsem se spolčila s paní Perlinovou a odstranila s ní pana Hocksleye!“

„Proč byste měla chtít odstranit pana Hocksleye?“

„Já nevím. Já jen vím, co by asi říkali oni. Všechno naznačuje, že jsem mohla mít spojení s paní Perlinovou, jako by mne ona dnes už vyhledala a jako bych o tom neinformovala policii.“

„A ona se nějak pokoušela s vámi spojit?“

„Nu, určitým způsobem ano.“

„A vy jste to neoznámila policii?“

„Prosila mě, ať to nedělám.“

Mason se podíval na hodinky, chvilku uvažoval a pak řekl: „Když pro vás udělám, co navrhujete, co uděláte vy pro mne?“

Upírala na něj oči, které se ani nepokusily uhnout. „Co chcete, abych udělala?“

„Nechtěl bych, abyste mě nechala ve štychu, až půjde do tuhého!“

„Dobrá!“

„Vytrváte?“

„Ano - jen - jen mě nepodveďte.“

„Co si myslíte?“

„Neslibujte mi, že mi vyhovíte, a pak, sotva odejdu, nevolejte policii!“

„Víte co?“ navrhl Mason. „Pokud jde o volání, mám lepší nápad. Vím o jednom motelu, který bude mít ještě otevřeno. Koupím vám obložené chleby a něco k pití - a budete mě mít na očích, že se ani nepokusím přiblížit se k telefonu.“

Stiskla jeho paži. „Netušíte vůbec, co to pro mne znamená! Strašně moc -všecko!“

„Oukej. Tak tedy pojďme!“

„Neměli bychom zhasnout?“

„Ne,“ odmítl Mason. „Necháme všechno tak, jak to je.“

„Ale rozsvítila jsem přece já!“

„Nevadí. Tak nechte rozsvíceno.“

„Zamknete dveře?“

„Ne. Necháme je odemčené.“

„Proč?“

„Předpokládejme, že se něco stane. Předpokládejme, že nás bude sledovat nějaký jiný vůz. Řekněme, že nás někdo uvidí odcházet. Vypovíte, co víme - a policie najde dveře zamčené.“

„Ano. Chápu. Jenže my máme dva vozy. Nemůžeme…“

„Nastoupíte do mého vozu,“ rozvíjel Mason plán, „zavezu vás k vašemu autu. Přestoupíte, otočíte a pojedete za mnou čtyři nebo pět bloků, tam zaparkujete, vystoupíte a půjdete se mnou do toho malého baru. Pak vás odvezu zase k místu, kde bude zaparkováno vaše auto. Takže mě nespustíte z očí a budete si jistá, že jsem nikam netelefonoval.“

Vzhlédla k němu: „Myslím, že jste báječný. Vůbec si nedovedu vysvětlit, proč tohle všechno pro mě riskujete.“

„Já také nevím,“ přitakal Mason.

9

Paul Drake s ustaraným obličejem šedivým únavou pohlédl přes stůl na Perryho Masona a řekl: „Až si budeš příště myslit, že ti zase na něco naletím, tak na tebe udělám leda dlouhý nos!“

Advokát zdvihl obočí. „Ale, Paule, copak je tohle za nápady?“

„Ty víš zatraceně dobře, co je tohle za nápady,“ zavrčel Drake.

„Snad se nezlobíš, že tě nával práce připravil o jednu noc. Paule?“ podivil se Mason. „Třesky - plesky - vezmi si příklad ze mne! V jednu hodinu v noci mě vytáhli z postele - a byla to jen kachna!“

„A já předpokládám, že jsi o kachně vůbec nic neslyšel?“ vybuchl Paul Drake.

„Vysyp, co tě souží, Paule,“ řekl smířlivě Mason.

„Oh, ne, ty nevíš, co se děje,“ pravil sarkasticky Paul Drake. „Nemáš ani nejmenší tušení. Ty bys mě přece za nic na světě nezatáhl do bryndy!“

„Co tě posedlo, Paule?“

„Proč jsi netelefonoval?“

„Kdy?“

„Kdy! Tehdy, kdy podle úmluvy měls volat!“

„Cože, já jsem…“

„A co úmluva, že vyjedu a zachráním tě z pasti na Hillgrade Avenue, jestli se do hodiny neozveš?“

„Měl jsem potíže,“ vysvětlil vážně Mason. „Mluvil jsem se svědkem a nemohl jsem se dostat k telefonu. Jinak bych byl všechno beznadějně zašmodrchal. A pak, pro tebe byl na Hillgrade Avenue jen skok. Nejvýš dvacet minut - a bylo lépe, když jsi šel zbytečně ven ty, než aby se pokazil záměr, na němž jsem pracoval já.“

„Oh, tak zbytečná práce,“ pravil Drake, „chápu.“

„Nuže,“ řekl Mason, „tak se to aspoň jevilo mně. Dům byl tmavý až asi na dvě okna a na zvonění nepřišel nikdo otevřít.“

„Až na jedno: všechny dveře byly odemčeny a přímo vybízely ke vstupu,“ nadhodil Drake.

Mason potřásl hlavou: „Mne nevybízely.“

„Proč ne?“

„Nebuď dítě, Paule. Někdo ti zatelefonuje v jednu hodinu v noci, udá adresu a uloží ti, abys vstoupil zadem do domu, kde jsi v životě nebyl.

Skočíš na takové pozvání - a někdo vyjde ven s pěkně nabitou opakovačkou a řekne: ‚Vida, zloději!‘ a vypálil ti celou dávku do žaludku. Ne, pěkně děkuju. O takové přivítání nestojím. Buď někdo otevře na slušné zazvonění -nebo se nepokouším vejít.“

„Čímž tvrdíš, žes vevnitř nebyl?“

„Chci tím zdůraznit, že nemívám ve zvyku na telefonické zavolání cizího člověka vstupovat do cizího domu. A co se podařilo zjistit tobě? Šels na tu adresu - a zjistils, že ses zbytečně namáhal. Načež ses za dvacet či třicet minut vrátil. Zjistils, že jsem tam nebyl. A byl sis vědom, že jsem byl buď unesen, anebo pracuji na případu z nového hlediska.“

„Tak tak. Pro mne neznamená načisto nic proběhnout se pár minut sem a tam,“ řekl Paul sarkasticky.

„Co stále tak tajuplně naznačuješ?“ zeptal se Mason hlasem, který mírně podbarvil netrpělivostí.

„Naprosto si nemyslím, žes vešel dovnitř,“ ironicky pokračoval Drake. „Ani se nedomnívám, žes tam našel mrtvolu a nechtěl na sebe vzít odpovědnost za telefonickou zprávu policii, protože bys musel vysvětlovat, jak ses tam dostal. Vůbec nepředpokládám, že ti třeba hladce napadlo, žes už našel dost a dost mrtvol a proč bys tedy nemohl jednu přihrát Paulovi Drakeovi? Ty víš hromsky dobře jako já, že mám mezi svými lidmi pár zkušených chlapů, kteří půjdou rovnou do toho domu. A věděls, že já tam budu taky a že najdu tu mrtvolu a že když ji najdu, musím zavolat policii!“

„Jakou mrtvolu?“ podivil se Mason.

„Ahá! Tak ty nevíš, že v domě byla mrtvola?“

„Co je s mrtvolou? Čí mrtvola?“

„Zřejmě paní Sarah Perlinové, Hocksleyovy hospodyně,“ pravil Drake. „Možná že spáchala sebevraždu, ale taky možná že byla zastřelena.“

„Chceš tím říci, že Sarah Perlinová byla opravdu v tom domě?“ zeptal se vzrušeně Mason.

„Samozřejmě že byla v tom domě. V ložnici před toaletním stolkem. Po výstřelu spadla na zem. Všechno spáchal její vlastní revolver.“

Masonův obličej byl jediným rozpačitým otazníkem. „Paule, nestřílíš si ze mne? Opravdu tam byla?“

„Pravdaže tam byla.“

„A byla to opravdu ona? Identifikovali ji?“

Drake přikývl.

„Pak tedy musela být zabita po telefonickém rozhovoru se mnou… hrome, Paule, ona mi přece chtěla učinit doznání. Musela mi tedy telefonovat odněkud z budky, pak šla domů, aby se připravila na schůzku se mnou. Myšlenka na její čin jí mohla tížit, a tak se rozhodla spáchat sebevraždu. Je tam snad něco, co naznačuje, že nejde o sebevraždu?“

„Směr výstřelu a poloha těla,“ poznamenal Drake.

„Pověz mi všechno, co se stalo, Paule.“

„Čekal jsem, až zatelefonuješ. Napřed mi nenapadlo nic zlého. Prostě obyčejná věc. Pak, když už uplynulo čtyřicet pět minut, a o tobě ani hlásku, začal jsem mít starosti. Mohla to být docela dobře léčka, Perry. Pracuješ na poměrně neobvyklém případě. Jsi o nějaký ten skok před policií. Býváš obvykle hezky blízko vrahovi. Ten chlapík může být v tísni, a když tě umlčí, může se zachránit před cestou do plynové komory v San Quentinu. Jedna hodina v noci je opravdu podivná doba k vytažení advokáta z postele. Čím více jsem o všem uvažoval, tím méně se mi situace líbila. Sehnal jsem pár šikovných chlapců, a seděl jsem tu jako na trní s očima na ručičkách hodin. Nějak jsem cítil až do morku kostí, že nezavoláš. Byl bych nejraději vyrazil - někdy jde o vteřiny -, ale řekls hodinu, tak jsem dodržoval slib.

Věř mi, hochu, když se velká ručička na elektrických hodinách blížila k celé, byl jsem už k neudržení. A můžeš si myslit, že jsme ulicemi přímo upalovali k Hillgrade.“

„Anděl,“ pochválil ho Mason. „Já věděl, že je na tebe spolehnutí. A co bylo pak?“

„Neztrácel jsem vůbec čas odhadováním stavu, věcí. Dostal jsem se k domu 604 na East Hillgrade a uviděl jsem světla v oknech. Šlápl jsem na brzdy a zastavil rovnou před domem, vyskočil jsem ven a moji chlapci za mnou a všichni tři jsme pádili po schůdcích ke dveřím. Mačkali jsme zvonek, jako by hořelo. Zkusil jsem dveře. Byly odemčené. Vešli jsme. Víš, co jsem našel.“

„Co jsi našel, Paule?“ potřásl hlavou Mason.

„Byla tam malá vstupní hala, s obloukovým vchodem do obývacího pokoje,“ referoval Drake. „Vzadu byly dveře do jídelny a do kuchyně. Na druhé straně vedly dveře do chodby. Na chodbě svítilo světlo a dveře do ložnice byly otevřeny. Prošel jsem chodbou a zamířil k ložnici. Chlapci zatím prohledali obývací pokoj a jídelnu. Měl jsem revolver po ruce, to mi věř. A tak jdu ke dveřím do druhé ložnice. Byly otevřené. Podíval jsem se dovnitř. Uviděl jsem ženskou hlavu s šedivými vlasy rozhozenými po podlaze, viděl jsem napřaženou levou paži a pravou ruku svírající revolver. Zavolal jsem ostatní, přistoupili jsme k ženě a zjistili, že je mrtvá. Pak jsme tě hledali po celém domě. Držel jsem svou zbraň v pohotovosti a klepal jsem se strachem o tebe!

Když jsme nenašli ani nejmenší stopu po tobě, vyhledal jsem telefon, zavolal policii a řekl jsem, aby poslali vůz s vysílačkou a aby vyrozuměli vyšetřovací skupinu z oddělení vražd.“

„Zmínil ses o mně?“

„Ne. Nepovažoval jsem to za vhodné. Byl jsem si vědom, že budou všechno prohledávat do nejmenších podrobností. A pak - v tu chvíli jsem si myslil, že jde o sebevraždu.“

„Teď už si to nemyslíš?“

„Já už vůbec nevím, co si mám teď myslit! Spíš se však začínám klonit k názoru, že to byla vražda.“

„Co říkala policie?“

„Chtěli vědět, jak jsem se dostal tak pozdě v noci do domu a jak to, že jsem našel mrtvolu.“

„Co ty?“

Drake řekl omluvně: „Po telefonickém hlášení jsem měl jen čtyři nebo pět minut - a už tam byla vyšetřovací skupina. Nemohl jsem si vymyslit takovou historku, která by na beton seděla. Kdybych měl trochu víc času, určitě bych ji vylepšil. Ale tak…“

„Povídej!“ naléhal Mason.

„Nemohl jsem si být absolutně jist, kdo je mrtvá. Při rychlé úvaze všechno vypadalo na jasný případ sebevraždy. Řekl jsem poldíkům, že mi telefonovala nějaká ženská, ať přijdu, dříve než bude pozdě, ať skočím do vozu a jedu co nejrychleji na tuto adresu, že najdu věc, která je ve spojení s Hocksleyovou vraždou a že mě nález bude určitě zajímat!“

„I kdybys vymýšlel celou noc, Paule, nic lepšího bys nevymyslil,“ ušklíbl se Mason.

„Přehlédls jedno slabé místo v mé historii, Perry,“ zavrtěl hlavou Drake. „Které?“

„Jak bych jim vysvětlil, proč jsem po telefonickém hovoru tak dlouho otálel? Nevěděl jsem přece, kdy stiskla spoušť revolveru! Mohl jsem jen předpokládat, že někdy po rozhovoru s tebou. Lékařské vyšetření by tedy muselo ukázat, že byla mrtva nejméně hodinu před tím, než jsem uvědomil policii. A to by byl amen s mou historií. Namluvil jsem tedy poldíkům, že jsem pracoval na nutné záležitosti, která mě zdržela v kanceláři, takže i když jsem jí řekl, že přijedu hned, nemohl jsem všeho nechat, pak také chvíli trvalo, než jsem dorazil do garáže pro vůz - a tak jsem se trochu opozdil, ale věděl jsem, že ji nemohu jen tak pustit. No, a to je tak asi vše, co jsem poldíkům řekl.“

„Co oni?“ zeptal se Mason.

„Chtěli vědět, jak dlouho mi trvalo, než jsem se tam po telefonickém rozhovoru dostal. Mluvil jsem o hodině - a jasně jsem viděl, že mi nevěří. Tvrdili, že kdybych byl na stopě něčemu tak důležitému, jak naznačovala zpráva, určitě bych na Hillgrade přijel dříve.“

„A pak?“ otázal se Mason.

„A pak jsem zase já řekl, že jsem přirozeně nesledoval čas na minutu, že mi připadal interval tak dlouhý proto, že jsem měl tolik práce; že je docela možné, že neuplynula hodina, možná jen padesát pět minut, nebo docela i jen půl hodiny. Tak jsem se dostal do úzkých. Všechny časy jsou nabourané.“

Mason se zamračil. „Myslíš, že byla mrtvá déle než…“

„Byla mrtvá od půlnoci,“ řekl Drake, „Možná dokonce dříve.“

„Jak to mohli poznat?“

„Vzali v úvahu teplotu v pokoji, teplotu těla a odhad, jak dlouho trvá, než tělo ztratí jeden stupeň teploty,“ odvětil Drake.

Mason zachmuřeně přemítal: „Nemohla být mrtva od půlnoci. V jednu se mnou telefonovala.“

„Nezapomněl jsem,“ připustil Drake. „Ale nemohl jsem se s nimi hádat.“

„Ale přesto mají pravdu, Paule,“ řekl Mason.

„Co?“

„Byla zabita kolem půlnoci. Takže jde o vraždu.“

„Přece s tebou mluvila a…“

„Ne,“ odmítl Mason. „Mluvila se mnou nějaká žena, a to velmi dobře ovládaným hlasem: Zvuk jejího hlasu byl harmonický, ale ve způsobu, jakým mluvila, bylo něco podivného, jako by měla pod jazykem kamínek. To je vysvětlení.“

„Vysvětlení čeho?“ překvapeně vyhrkl Paul.

„Mluvila se mnou nějaká žena,“ pravil Mason. „Tvrdila, že je paní Perlinová. Všechno na mne nahrála. Nikdy jsem s paní Perlinovou nemluvil a neznal jsem její hlas. Ale žena, která volala i další osobu, řekla, že volá místo paní Perlinové, která nemůže přijít k telefonu.“

„Jakou další osobu?“ podivil se Paul.

„V tuhle chvíli, Paule,“ pravil Mason, „mlha za mnou, mlha přede mnou.“

Detektiv na něho pohlédl, vzdychl a poznamenal: „Pravděpodobně mlha přede mnou, ale ať mě ďas, jestli před tebou.“

„Když jsem se na tu mrtvolu podíval,“ navázal Mason, „nezdálo se mi, že by tahle žena mohla mluvit hlasem, jaký jsem slyšel předtím v telefonu. Tak jsem se zeptal druhé strany - zda hospodyně patřívala k lepší společnosti a je nějakou nešťastnou náhodou a shodou okolností musela přijmout místo hospodyně. To by totiž vysvětlovalo ten výborně ovládaný hlas, víš?“

„A odpověď?“

„Negativní.“

Drake si zapálil cigaretu. „To znamená, že - ta druhá strana, která tam byla s tebou - byl někdo, kdo znal hospodyni velmi dobře, kdo znal její minulost, někdo, kdo je zainteresován na Hocksleyově případu, protože i ona byla do domu přivedena telefonickou zprávou. Byla to dívka, Perry? Mohu hádat?“

Drake vyňal z úst cigaretu a vyfoukl kouř k jejímu žhavému konci. „Nepředpokládám nic, Perry, ale může se stát, že ty s nějakým ženským komplicem budeš obviněn z vraždy. Mohlo by se to stát.“

„Když ta žena byla mrtvá před půlnocí?“ zeptal se Mason. „V tu dobu jsem přece hezky dlouho spal doma v posteli.“

„To tvrdíš ovšem ty.“

„Měl bych to vědět.“

„Jestli chceš nadále působit zmatky kolem vražd, Perry,“ nadhodil Drake, „měl by ses raději oženit. Pak bys měl alespoň zajištěnou spolupráci, pokud se jedná o postelové alibi.“

„O čem to k ďasu mluvíš, Paule,“ řekl podrážděně Mason. „Nač já k čertu potřebuji alibi?“

„Copak já vím,“ odvětil Drake. „Ale dostal jsem echo, že poručík Tragg chce velice důkladně vyšetřit, co jsi včera v noci vyváděl.“

„Tragg ani netuší, že jsem byl někde v okruhu míle na Hillgrade Avenue.“

„Ale dozví se to,“ prorokoval Drake.

Mason odstrčil svou židli. „Nespals celou noc, Paule. Proto vidíš všecko pesimisticky.“

Drake k němu rozladěně vzhlédl. „Ty vždycky provedeš nějaký divoký kousek, Perry, pak očekáváš, že ti budu krýt záda, a neřekneš mi ani, oč jde. Varuji tě. Poručík Tragg zjistí, že jsi byl včera v noci na Hillgrade Avenue, a zjistí-li pravou příčinu, proč jsi mi do hodiny netelefonoval, jak bylo domluveno, budeš mít potíže.“

„A co je pravá příčina, že jsem tě do hodiny nezavolal?“ zeptal se Mason. Drake se zamyšleně díval na advokáta. „Souhlasí-li příčina, kterou mám na mysli, pak jen doufám, že nemám pravdu.“

„Tak jen dál, ven s tím,“ zasmál se Mason.

Drake roztáhl všechny prsty levé ruky a ukazováčkem pravé ruky na nich vypočítával. „Za prvé, mě nemůžeš oklamat. Důvod, proč jsi mi nevolal, byl určitě velice důležitý. Za druhé, důležité je něco, co je ve spojitosti s oním telefonickým rozhovorem. Za třetí, v tomto kontaktu neobjevils nic podstatně nového, jinak bys mě informoval, abych měl na čem pracovat. Za čtvrté, seznámil jsi se s osobou, která znala dobře hospodyni, ale musíš ji dokonale krýt. Za páté, dostal ses do takové situace, že se neodvažuješ svěřit ani mně. Snažíš se mě dostat ze hry. Nuže, jaká je odpověď na mých pět bodů?“

„Vrátím ti otázku,“ řekl Mason. „Jaká je odpověď na tvých pět bodů?“

„Opala Sunleyová,“ řekl Drake.

Mason vstal. „Varoval jsem tě, abys nehádal, Paule. Snažím se tě udržet v bezpečné vzdálenosti, a ty si skočíš rovnou do ohně!“

„Stejně jsem se už smažil na pánvičce,“ ušklíbl se Drake.

10

Della Streetová si pobzukovala písničku, když otevírala dveře Masonovy soukromé kanceláře. Pod paží nesla stoh ranní pošty. Na prahu se zastavila a překvapeně pronesla:

„Copak, copak, ranní docházka se stává zvykem?“

Mason se na ni vesele zašklíbil: „Račte dál a posaďte se.“

Vrátila se a zavřela dveře vedoucí do přední kanceláře. „Stalo se něco?“ zeptala se. „Byl jste vzhůru celou noc?“

„Ne. Abych pravdu řekl, pár hodin jsem se prospal. Takže jsem se měl lépe než Paul Drake.“

„A proč jste bděl?“

„Kolem jedné hodiny po půlnoci mi zatelefonovala nějaká žena. Prohlásila se za Sarah Perlinovou a chtěla učinit doznání o vraždě R. E. Hocksleye. Pozvala mě do čísla šest set čtyři na East Hillgrade Avenue a uložila mi, abych nevcházel dříve, dokud neuvidím světlo. Vejít jsem měl zadním vchodem. Požádal jsem Paula Drakea, aby jel za mnou v případě, že se mu do hodiny v naprostém pořádku neozvu.“

„Kde získala vaše soukromé číslo?“

„Zavolala Paula Drakeovi a Paul ji držel na lince tak dlouho, dokud se mne nedovolal. Takže mé číslo se dozvěděla na můj příkaz od Paula.“

„A byla to paní Perlinová, Hocksleyova hospodyně?“

„Hlas tvrdil, že u telefonu je Perlinová. Myslím však, že nebyla.“

„Proč?“

„Protože v tu dobu byla paní Perlinová mrtva. Když jsem dorazil do domu na Hillgrade, našel jsem ji mrtvou na podlaze, s revolverem v pravé ruce a s kulkou v srdci. Mohla to být sebevražda.“

„Podal jste zprávu policii?“

„Nepřímo,“ řekl Mason. „Měl jsem právě na udičce jinou rybičku. Po domě totiž bloudila Opala Sunleyová se stejně divokou historkou, jako byla moje. Neuvědomoval jsem si ani, jak naprosto neuvěřitelně by zněla má historie, až bych ji vypravoval Traggovi, dokud jsem neuslyšel Opalu Sunleyovou vypravovat obdobnou verzi.“

„Co jste udělal?“

Mason se zatvářil spiklenecky: „Nechal jsem to vylízat Paulovi. V té době skoro uplynula domluvená hodina. Opala Sunleyová mě žádala, ať nic neoznamuji policii a nechám ji volně odejít.“

„Nezavání to spojenectvím ve zločinu?“

„S největší jistotou ano - byla-li ona vinna tím zločinem.“

„Splnil jste její přání a nehlásil jste nález mrtvoly policii?“

„Mohl jsem si tu velkorysost dovolit, protože jsem věděl, že co nevidět tam dorazí Paul Drake, nejdéle za pár minut. Jediná věc, která mi dělala starosti, byla ta ženská, ta Sunleyová.“

„Co jste tedy podnikl?“

„Vzal jsem ji do baru a pokusil jsem se trošku ji přimáčknout ke zdi.“

„Výsledek?“

Mason potřásl hlavou. „Je velice chytrá dívka - anebo jsem já svůj útok pěkně zbabral. Začala se bránit dříve, než jsem stačil objednat první skleničku.“

„Jaký způsob obrany volila?“ zeptala se Della Streetová. „Poučila bych se - mohla bych té metody příležitostně použít.“

„Loupáčky a máslo, Dello,“ řekl Mason, „a to spoustu másla. Spořádala pět loupáčků, dříve než jsem do ní dostal první koktajl. Pak už bylo mé úsilí samozřejmě zbytečné.“

„Asi se vyzná,“ uznale poznamenala Della.

Mason přikývl. „Mám její telefonní číslo. Acton jedna-jedna-jedna-jedna-nula.“

„Mluvila o mladém Gentrieovi?“

„Ne mnoho. Mladší Artur Gentrie je do ní bláznivě zamilován. Ona je starší než on a považuje jeho cit za takovou dětinskou lásku, ale nechce zničit jeho iluze. Říká, že je velice, velice vážné, když mladík má starší ženu jako svůj ideál a poprvé v životě se slepě zamiluje.“

„Ona je opravdu první láska mladého Gentrieho?“ zeptala se Della Streetová.

„Svěřil jí, že ano.“

„Nevěřím.“

„Řekl jí, že už byl párkrát zamilován, docela dětsky, ale že zdaleka nešlo o tak mohutný cit, jaký chová k ní.“

„Takže ona s ním stále chodí a povzbuzuje ho?“

„Tvrdí, že ho nepovzbuzuje. Snaží se mu být starší sestrou, ale Artur - jak ona se vyjadřuje - nechce zchladnout. Opala prý se pokoušela najít mu nějakou mladou dívku, která by byla tak přitažlivá, aby ji vypudila z Arturovy mysli a aby nastal - jak ona tvrdí - normálnější stav. Ironie je, Dello, že ona zase je až po uši zamilovaná do nějakého chlapíka a záležitost s mladým Gentriem musí před ním tajit, protože její přítel je nezdravě žárlivý. A naopak o něm nesmí ani dutnout před mladým Gentriem, protože nechce zničit jeho iluze.“

„Docela pěkná zápletka,“ pravila Della Streetová. „Kolik je jí let?“

„Podle vzhledu asi dvacet dva nebo dvacet tři, ale jedna zmínka mi naznačila, že reálnější odhad bude dvacet pět.“

„Co vám řekla Opala Sunleyová o událostech v Hocksleyově bytě?“

„Jak mi vyprávěla, přišla ráno do práce jako obvykle, uviděla krvavé skvrny, běžela se podívat na auto a viděla, že na zadním sedadle jel někdo, kdo krvácel. Nemohla najít ani Hocksleye ani paní Perlinovou. Uvědomila tedy policii.“

„To je vše, co vám pověděla?“

„Přibližně. Snažil jsem se z ní vypáčit, kdo je její přítel. Myslím, že on byl hlavní příčinou, proč nechtěla, aby policie zaregistrovala její návštěvu v bungalovu na Hillgrade v jednu hodinu čtyřicet pět minut po půlnoci. Přijela ve vypůjčeném voze. Mám číslo, samozřejmě.“

„Ve voze svého přítele?“

„Ne. Kupodivu ne. Vůz patří nějaké dívce, jmenuje se Ethel Prenticová, která je zřejmě Opalinou blízkou přítelkyní - může jejího auta kdykoliv používat.“

„Ještě něco?“

„Uvedla jen pár maličkostí o své práci. Ten Hocksley byl opravdu tajemný muž. Zrovna jako Karr, který, bydlí v bytě nad ním. Skutečně prapodivná shoda okolností. Dva tak tajuplní lidé se nastěhují do jednoho domu - v poměrně krátkém období jednoho týdne. Přitom byly oba byty předtím pět měsíců volné.“

„Myslíte, že mezi Karrem a Hocksleyem bylo nějaké spojení?“

Mason pokrčil rameny a připustil: „Možná že je všechno jen náhoda. Viděla jste Karrův inzerát v novinách?“

„Ne. Co v něm je?“

„Řekla mi o něm Opala Sunleyová. Prý si jej všimla jen proto, že znala Wenstonovo jméno z vizitky na dveřích. Vyšel už dvakrát.“

Mason vzal se stolu ranní noviny, otevřel je na stránce inzerátů, našel rubriku „osobní“ a řekl: „Dejte pozor, Dello. Osobní. Pátrám po dceři muže, který byl společníkem v obchodě se zbraněmi na řece Jang-c‘-tiang v roce 1921. Podrobné informace vědomě neuvádím, oprávněná druhá strana bude vědět, kdo jsem a kdo byl její otec, a bude moci předložit doklady o naší výpravě na sklonku roku 1920 a začátkem roku 1921. Nepřeji si být vydírán a varuji každého, kdo by se o to pokusil. Vydírání bude trestáno podle zákona. Prokáže-li dcera mého společníka svou totožnost, bude jí vyplacen značný finanční podíl z majetku, který dosud spravuji. Nevěděl jsem, že můj společník zanechal nějakého dědice, teprve nedávno jsem o tom byl náhodou informován. Nesnažte se o setkání, napište nejprve Rodneyovi Wenstonovi, 787 East Dorchester Boulevard, nebo mu zatelefonujte na číslo Graybar, 8-9351.“

Mason dočetl a odstrčil noviny stranou. Della Streetová našpulila rty. „Vida, vida! A o tom inzerátu vás informovala Opala Sunleyová?“

Mason přikývl.

„Ale to je významné, nemyslíte?“

„Mhm, Karr se sice zmínil, že rozjel akci k vyřešení onoho společnictví, ale o inzerátu nepadlo ani slovo.“

„Jak se stalo, že vám o tom mohla Opala Sunleyová povědět?“

„Jen tak, při řeči.“

„Co povídala o Hocksleyovi?“

„Nic zvláštního. Nic, co bych už nevěděl. Všechnu práci dostávala zadanou v podobě diktafonových pásek. Hocksley diktoval v noci, většinu dne strávil v posteli.“

„Spal celý den?“

„Ne. Byl ve svém pokoji. Vstával odpoledne a četl noviny, jedl topinky a pil kávu a někdy trochu diktoval.“

„Do diktafonu?“

„Ano. Do jeho pokoje směla vstupovat pouze paní Perlinová. Čekala, až se probudí, přinesla mu, co napsala Opala Sunleyová, nadiktované pásky přinesla k přepisu Opale; nosila mu tam jídlo, někdy tam poseděla a povídali si. Opala slýchávala jejich tichý rozhovor.“

„Pozorovala nějaké náznaky milostného vztahu mezi Hocksleyem a paní Perlinovou?“ zeptala se Della Streetová.

„Opala tvrdí, že o ničem neví.“

„Považuje to tedy za možné?“ otázala se Della Streetová.

„Zdá se, že tu byla velice určitá pravděpodobnost.“

Della Streetová chvíli potichu rozvažovala, pak potřásla hlavou a řekla: „Nesedí to, šéfe.“

„Co nesedí?“

„Celá její historie. Žádné děvče na světě by nepřijalo práci za těchto podmínek. Každá by chtěla o zaměstnavateli vědět něco bližšího. Za prvé, měla by jistě tu a tam oprávněné dotazy týkající se úkolů. A za druhé, všechna snaha o tajnůstkářství by nutně musela vzbudit její zvědavost.“

„Myslíte tedy, že mi lhala?“ zeptal se Mason.

„Nemyslím. Jsem si tím nadobro jista.“

Mason se ve vzpomínce usmál. „Lhala co nejpřesvědčivěji,“ pravil.

„Slečinka!“ blesklo v Delliných očích.

„Tak se mi zdá, že nemá cenu čekat, až se něco stane, Dello,“ podotkl Mason. „Nebylo by nejlepší pokusit se o spojení s vrahem?“

„Jistě, ale jakpak to chcete provést?“

„Mohla byste, Dello, skočit do obchodu domácími potřebami a koupit tam narážečku víček na konzervy. A také nějakou novou plechovku. Naškrábeme zprávu na víčko, zaplombujeme, otřeme otisky prstů a postavíme ji na poličku ve sklepě Gentrieových.“

„Myslíte, že ji vrah dostane?“

„Tohle zjištění by právě mohlo být zajímavé.“

„A jakou zprávu tam vyškrábeme?“

„Takovou, která by věci trochu rozhýbala,“ navrhl Mason. „Nemůžeme potřebovat, aby případ usnul. Poskytlo by to policii příliš snadnou příležitost, aby se upnula na nás.“

Della Streetová zvedla z Masonova stolu slovník. „Tak si vymyslete hezkou zprávu a já vám ji zakóduji.“

„Podívejte se, Dello,“ pravil Mason. „Ve zprávě by mělo být něco, co by vyprovokovalo akci. Dejme tomu, že dáme vrahovi zprávu. Uvažme, že musí být sestavena ze slov, která obsahuje slovník. Nemůžeme užívat mluvnické časy ani plurál. Chceme něco, co ho přiměje rychle jednat. Například: ‚Advokát Mason má v náprsní tašce fotografii otisků prstů, osudné, nebudou-li získány zpět.‘ Ne, počkejte, to se nehodí. Nemůžeme užít tvaru ‚nebudou-li‘. Podmíněný způsob neodpovídá slovníku. Ve slovníku je jen infinitiv.“

Della Streetová se mračila na svůj těsnopisný blok.

„Můžeme napsat ‚nutno získat zpět‘, šéfe. Pak je tam infinitiv a ten je normálně ve slovníku. Tím se vhodně nahradí ‚nebudou-li‘.“

„Tak dobrá. Pokuste se zprávu zašifrovat.“

„Mně se ten nápad nelíbí.“

„Proč ne?“

„Je příliš riskantní.“

„Ale pomůže nám navázat kontakt s vrahem.“

„Právě. Jenže místo a dobu setkání si určí vrah. A může také první střílet. A pak si může pohodlně vybrat vaši náprsní tašku!“

„I to se může přihodit,“ připustil Mason. „Ale může při tom uklouznout. A já budu opatrný.“

„Ano,“ poznamenala Della. „Umím si představit, jak jste opatrný - a až vrah najde vaši náprsní tašku bez fotografie otisků prstů, co potom?“

Mason přešel kanceláří ke knihovně. Na ní stála pěkná japonská tmavočervená váza vykládaná smaltem. Vyňal z kapsy kapesník, vyleštil vázu, několikrát projel prsty pravé ruky kštici vlasů a pak přitiskl špičky tří prstů na povrch vázy. „Zaneste jí dolů do kanceláře Paula Drakea, Dello,“ řekl. „Ať pořídí latentní otisky prstů a vyfotografuje je. Neříkejte mu, proč je chceme. Jednu fotografii uložím do náprsní tašky, takže - i kdyby něco nevyšlo - vrah nebude mít podezření.“

„Šéfe, přála bych si, abyste se do toho nepouštěl. Přece nemusíte tolik riskovat osobně! Proč neuvedete, že máte ty fotografie v trezoru v kanceláři?“

„Ne. Kancelář nemůžeme sami uhlídat - a nikoho jiného nemůžeme zasvěcovat. Chci provést plán sám.“

„Proč?“

„Protože pak se nebude jevit jako léčka. Kdybych chtěl nalákat vraha do nějaké kanceláře a dal ji hlídat, bude to velice pravděpodobně vypadat jako past. Osoba, s níž jednáme, je příliš inteligentní, než aby vlezla do tak zjevné léčky.“

Della Streetová sáhla po slovníku. „Tak dobrá,“ ustoupila, „zašifruji vám zprávu. Ale přesto bych si přála, abyste pokus nepodnikal, šéfe.“

„Dejte mi ten slovník, Dello. Pomohu vám… Právník… Sedmé slovo ve sloupci A na straně 569.“

Della za chvilku nahláskovala kódové slovo: GHKAL.

Mason přelítl stránky k M a řekl. „Není ohromné, Dello, že mé jméno se vyskytuje ve slovníku?“

„Neměl byste tuto výsadu přát raději Paulu Drakeovi?“ poznamenala Della. „Mohli jsme napsat ‚Detektiv Drake‘ zrovna tak dobře jako právník Mason‘.“

„Ne,“ odmítl Mason s úšklebkem. „Paul nám právě teď není zvlášť přátelsky nakloněn. Mohl by být pohoršen, že jsme si ho vybrali za oběť návnady. A vůbec, nepokoušejte mě s tím nápadem, Dello. Detektiv Drake má totiž aliteraci, kterou právník Mason postrádá.“

„Mám text změnit?“ nabízela horlivě Della.

„Ne. Absolutně ne. Apage, satanas. Vraťme se k našemu šifrování, Dello. Mason je na straně 455 ve sloupci B, druhé slovo.“

Della Streetová si potichu opakovala: „455B2, což znamená GFFBD. A co dál?“

„Počkejte, moment, už se dívám. Druhé slovo ve sloupci B na straně 417.“

„PCIBD.“

„Prima,“ pochválil ji Mason. „Teď - otisky prstů - strana 499, sloupec A, devatenácté slovo a strana 523, sloupec A, sedmé slovo.“

Della Streetová hlásila: „FEKACE a GDEAL.“ Zadívala se, co napsala, a najednou vypukla v smích.

„Co je?“ zeptal se Mason.

„Jen si představuji, co by se stalo, kdyby tuhle zprávu našel poručík Tragg. Napadlo vás, šéfe, že dvě z těch pěti slov končí na AI?“

Mason se zachmuřil a poškrábal se na hlavě. „Tohle není moc dobré, Dello. Naznačujeme Traggovi příliš směr. Ten bude vědět zatraceně dobře, že nejde o obyčejnou šifru, ale o kód.“

„Myslíte, že může návnadu najít?“

„Mohl by.“

„Pořád nemohu pochopit, co vlastně zamýšlíte. Copak člověk, který tuto zprávu dostane, nepozná, že jde o past?“

„Nepozná, je-li můj nápad správný. Osoby, které užívají tohoto druhu spojení, mají obě přístup do sklepa. Ale z nějakého důvodu se neodvažují spolu mluvit veřejně. Je-li tomu tak, nebudou mít příležitost objasnit dvojsmyslnost tohoto případu. Jinými slovy, osoba, která dostane tuto zprávu, nemůže prostě zvednout telefon a říct: ‚Haló Bille, dostal jsem tvou zprávu; co míníš těmi otisky prstů? Jsou tvoje? Nebo moje? Nebo…“ Mason se náhle odmlčel a upřeně hleděl na Dellu Streetovou. „Uvědomujete si, co jsem právě řekl?“ zeptal se.

„O telefonu?“

„Správně.“

„A co má být?“

„Co k čertu by přimělo člověka k těmto komplikovaným způsobům korespondence na víčkách plechových konzerv, kdyby mohl telefonovat?

Víte, Dello, myslil jsem si, že tenhle nápad s kódem je nutný, protože tu jde o dva lidi, kteří potřebují kontakt, nemohou se vídat a proto si nechávají na určitém místě tyto šifrované zprávy.“

„A je to snad špatná úvaha?“

„Ale proč u čerta si nemohou telefonovat? To by přece nemohlo být nebezpečné? Kdokoliv může kdekoliv vstoupit do budky, hodit do aparátu minci, vytočit číslo a mluvit s kým chce. Tak by si přece mohli sdělit podrobné instrukce bez nebezpečí, že se ztratí nebo - jak se stalo v tomto případě - najde plechovku hospodyně a prostě ji hodí do odpadu.“

Zamračila se: „Proč tedy ne?“

„V tom to právě vězí. Je možné jediné vysvětlení: Ti lidé si nemohou telefonovat, buď proto, že se k telefonu nemohou dostat,“ pravil Mason, „nebo, mohou-li se k němu dostat, nemohou jej použít.“

„Proč?“

„Uvažujte, Dello. Například hluchý člověk přece nemůže telefonovat.“

„Aha.“

„Nebo zmrzačená osoba,“ rozvažoval Mason. „Ta také nemůže telefonovat.“

„A nemohla by taková osoba mít telefon vedle lůžka?“ namítla Della. „Vždyť může-li ta osoba postavit plechovku na poličku do sklepa, mohla by určitě dokázat zvednout telefon a zavolat!“

„A přece je tu osoba, která je zmrzačená a nemá telefon u postele,“ řekl Mason. „Nevzpomenete si? Karr! Karr nám přece tvrdil, že ho zvuk telefonu rozčiluje, a proto jej u postele nemá!“

„Tak se mi zdá, že jste na něco přišel,“ prohodila Della.

Mason si třel bradu. „Nápad začíná vypadat docela slibně,“ připustil. „Ale proč by měl Karr korespondovat kódovaně s někým z Gentrieová domu?“

„V tomhle případě je jediným člověkem, který se nemůže dostat k telefonu, i kdyby chtěl,“ poznamenala Della.

„Opravdu je,“ stiskl Mason rty. „Budeme si asi muset na pana Elstona A. Karra řádně posvítit. Všechno začíná vypadat tak, jako by on nastrojil vloupání do Hocksleyova bytu. Ovšem nemusí to znamenat, že se podílí na Hocksleyově vraždě!“

„Jestliže on nastrojil vloupání - nebyl by morálně odpovědný i - i za tu vraždu?“ zeptala se Della Streetová.

„Byl,“ souhlasil Mason a jemně mrknul. „Za jednoho předpokladu.“

„A ten je?“

„Že mu ji budou muset dokázat.“

„Právě jste ji dokázal - chladnou, neúprosnou logikou,“ podotkla Della.

„Dokázal, jenže to neznamená, že Tragg se bude ubírat stejnou cestou. Mohl by toto hledisko úplně přehlédnout.“

„Hlouposti! Ten předstírá, že tam jen tak lelkuje - a pak najednou -zásah!“

Mason zamířil k věšáku a sundal klobouk. „Obstarejte určitě tu plechovku a přístroj na víčkování konzerv, Dello,“ připomenul. „A tu vázu zaneste do kanceláře Paulu Drakeovi. Jdu se dát oholit, dám si udělat masáž obličeje, manikúru a dopřeju si pořádný šálek černé kávy.“

„Zařídím,“ slíbila Della a pak dodala, „a nenechte se obloudit tou uculující se sexbombou - tou slečnou Sunleyovou! Nebo vás její sladkost už docela svedla?“

„Mohla jste rovnou říct, abych se nedal obloudit její pseudopřímostí,“ ušklíbl se Mason. „A byla by tam dokonce aliterace!“

„Hrome,“ ozvala se Della, „uvědomuji si, že jsme neměli ten slovník kupovat!“

11

Poručík Tragg zazvonil u domovních dveří, a když mu paní Gentrieová otevřela, zdvořile smekl klobouk.

„Velice lituji, že vás stále vyrušuji,“ omlouval se. „Ale potřeboval bych podrobnější informaci o některých maličkostech.“

Paní Gentrieová zaváhala, pak se usmála a pozvala ho dál. „Jen pojďte, poručíku.“

„Doufám, že nejdu nevhod?“

„Ale kdepak. Vy nikdy. To ti druzí pánové sem vpadnou, neřeknou ani ‚s dovolením‘ ani nesmeknou klobouk. Vy jste vždycky dokonalý gentleman.“

„Děkuji vám,“ řekl a po chvilce pokračoval: „Musím se za ty chudáky mládence trochu přimluvit. Jsou přepracováni a dostávají tolik úkolů, že už prostě nemají čas myslit na lidi jako na lidské bytosti. Vidí v nich jen svědky, podezřelé, možné oběti, spoluviníky - však mi rozumíte.“

„Ano, chápu,“ přisvědčila paní Gentrieová, uvádějíc Tragga do obývacího pokoje.

Rebeka vzhlédla s úsměvem, který byl téměř koketní.

„Dobré odpoledne, poručíku.“

Tragg přešel pokoj, aby se s ní mohl pozdravit.

„Jakpak se dnes máte?“ zeptal se.

„Dobře, děkuji.“

„Vypadáte velmi hezky.“

„Že?“ přidala se paní Gentrieová. „Zdá se, že ji vraždy svědčí. Je rozjařená a plná elánu.“

„Ale Florence,“ pravila Rebeka, „ty o mně mluvíš, jako bych jindy byla úplný invalida.“

„Ale jdi. Sama si musíš být vědoma, že vypadáš daleko lépe a určitě máš lepší náladu. Máš aspoň něco, co tě zajímá.“ Obrátila se k poručíku Traggovi a řekla: „Rebeka tráví spoustu času v temné komoře a vůbec je většinu dne doma. Stále se snažím ji přimět, aby chodila trochu na procházku, víc se pohybovala, ale bez valného úspěchu.“

„Pro živáčka, co má taky člověk dělat?“ zeptala se Rebeka. „Nemám naději, že bych si mohla vzít rodinné auto, i kdybych uměla řídit, jakože neumím. A procházky? Copak je potěšením otloukat si nohy o betonový chodník, zatímco kolem vás sviští auta a vyplivují do ovzduší spoustu otravného plynu? A vůbec, poručíku, nechápu, proč smějí auta jezdit po ulicích v obytných čtvrtích? Vždyť je to hřích a ohrožení lidského zdraví!“

„Může být,“ přisvědčil Tragg. „A copak je u vás nového?“

Paní Gentrieová potřásla hlavou.

Jakmile Rebeka začala řečnit, mluvila bez zábran. „Právě před hodinou tu byl pan Mason,“ vyprávěla. „Podle toho, co říkal, prováděl konečné vyšetřování.“

Z Traggových jemně řezaných rysů se vytratilo něco z jejich chlapeckosti. „Vida,“ pravil, „pan Mason. Byl tu víckrát, že?“

„Jistě. Několikrát,“ potvrdila Rebeka.

Poručík Tragg pohlédl na paní Gentrieovou. „Rád bych věděl, co má Mason společného s tímto případem,“ pravil.

„Proč by se o něj nemohl zajímat?“

„Mason je právník,“ řekl Tragg, „neobchází tu, aby řešil záhady. Nijak zvlášť mu nejde o zatčení vraha. Zajímá se o výdělek a honorář si vydělá vždycky, když zastupuje nějakého klienta. Jenže tentokrát nemohu zjistit, koho vlastně zastupuje. Nezmiňoval se vám o tom?“

„Tedy… ne…,“ řekla paní Gentrieová. „Neříkal nic.“

Zachmuřil se. „To je divné, paní Gentrieová. A já si s vámi musím prohovořit dost nepříjemnou záležitost.“

„Jakou?“

„Týká se vašeho nejstaršího syna.“

„Ano.“

„Rád bych věděl, jestli vám vždycky řekl pravdu?“

Paní Gentrieová odpověděla poněkud vzdorně: „Artur je hodný chlapec.“

„Ovšem že je,“ přisvědčil Tragg. „Ptám se vás jen, jestli vám vždycky pověděl čistou pravdu.“

Rebeka, která se už chvíli nepokojně vrtěla ve svém křesle, čekajíc na vhodnou chvíli, aby se mohla vmísit do rozmluvy, podotkla: „Musíš, ovšem, Florence, připustit, že od té doby, co začal chodit…“

Florence se k ní otočila: „Rebeko, prosím tě…“

Tragg zasáhl sice omluvně, ale naléhavě: „To mě právě uvádí do rozpaků,“ řekl. „Vaše slečna švagrová se dotkla přesně té situace, která mě za vámi přivedla, paní Gentrieová.“ Obrátil se k Rebece. „Chtěla jste mi říci, že od té doby, co se zajímá o tu písařku ze sousedství, začal být trochu tajnůstkářský, že?“

Rebeka ohrnula nos. „Tajnůstkářský - to není správný výraz. Podle mého názoru z toho nemůže vzejít nic dobrého. Takový mladý chlapec - a chodí s ženskou, která je o tolik starší než on! Za mých let tohle nebývalo!“

Paní Gentrieová řekla umírněně: „Rebeko, snad by bylo lepší, kdybys nechala Artura na pokoji!“

„Já nic proti Arturovi nemám,“ bránila se Rebeka.

„Všechno patří jen té malé hubaté protivě. Když se na ni podíváte, vypadá, jako by neuměla do pěti napočítat. Dovoluji si říct,“ a zde se Rebečin hlas úplně změnil, stal se nápadně podobným hlasu Opály Sunleyové – „dobrý den, slečno Gentrieová, jakpak se dnes všichni máte?“

„Hned mám chuť ji pořádně od srdce vynadat, asi nějak takhle: Všichni se máme dobře, jen kdybyste ze svých nalakovaných drápků pustila našeho chlapce a dopřála mu normální vývoj.“

Paní Gentrieová řekla přísně: „Nech toho, Rebeko!“

Tragg zazářil na paní Gentrieovou svým nejkrásnějším úsměvem: „Nezlobte se, paní Gentrieová; byla to má chyba, já jsem k tomu slečnu vyprovokoval, a jak si jistě všichni uvědomujete, zcela úmyslně. Jste si absolutně jista, paní Gentrieová, že váš syn spal ve své posteli, když v té noci padl v sousedství výstřel?“

Paní Gentrieová váhavě odpověděla. „Ne. Nejsem si jista, že spal ve své posteli.“

„Jste si snad jista tím, že nebyl doma?“ zeptal se Tragg klidně naléhavým hlasem.

„Nevím. Proč se mě ptáte?“ otázala se.

„Sám nevím,“ pozoroval ji Tragg s úsměvem. „Vím jen, že jste opravdu starostlivá matka, která má stále na mysli své děti, a že jste se určitě v okamžiku, kdy jste uslyšela něco, co vám připadalo jako výstřel, nejprve přesvědčila, zda jsou všechny v bezpečí. A pokud jsem si správně všiml, pokoj vašeho nejstaršího syna je právě mezi vaší ložnicí a schodištěm.“

Oči paní Gentrieové se vpily do Traggových, když se zeptala: „Máte snad důvod, proč chcete Artura do té záležitosti zatáhnout?“

„Nepokouším se ho do ničeho zatáhnout, paní Gentrieová. Ale snad bych vám měl povědět, že ty dva otisky na telefonu v pracovně pana Hocksleye tam zanechal váš syn.“

Paní Gentrieová chtěla něco poznamenat, ale pak se rozmyslila a mlčela.

„Otisky prstů na telefonu mohl zanechat jen někdo, kdo se dotkl barvy, kterou váš muž natíral večer dveře do garáže. Váš manžel ten nátěr do půl desáté nedokončil - jak vím. Zřejmě tedy váš syn, který byl v té době mimo domov, se vrátil někdy potom v noci domů, pravděpodobně potmě a z nějakého důvodu šel sklepem. Protože nevěděl, že dveře jsou natřeny, dotkl se jich, jak tápal kolem sebe. Sledujete mě, paní Gentrieová? Kdyby si byl rozsvítil nebo kdyby ve sklepě hořelo světlo, byl by si všiml čerstvého nátěru na dveřích, a kromě toho, určitě by netápal sklepem s napřaženýma rukama.“

„Myslím, že máte úplně pravdu, poručíku,“ přisvědčila Rebeka. „Sama jsem slyšela někoho jít opatrně chodbou právě v tu dobu, kdy mě probudila rána“

„Někdo chodil v noci po domě?“ zeptal se jí Tragg.

„Ano.“

„Vy jste přece také slyšela někoho chodit po domě, paní Gentrieová?“

„Ne. Slyšela jsem Mefista, našeho kocoura.“

„A přece jste vstala a dokonce přiměla svého manžela, aby šel dolů?“

„Ano.“

„Proč?“

„Protože jsem se bála.“

„Čeho?“

„Napadlo mě, že ta rána zněla skoro jako výstřel.“

„Myslila jste, že byla vystřelena ve vašem domě?“

„Proč? Ne! To jest, neuvažovala jsem o tom tolik.“

„Takže jste prostě vzbudila manžela a přiměla ho, aby prozkoumal dům?“

„Ano.“

Tragg byl několik vteřin zticha; chtěl, aby význam položených otázek a odpovědí pronikl do mysli paní Gentrieové. Pak mile pokračoval: „Váš syn tedy byl potmě ve sklepě. Tápal ke dveřím garáže, otevřel je a vešel dovnitř. Pak otevřel další dveře a prošel do Hocksleyova bytu. Jak tápal v temnotě po garážových dveřích, umazal si prsty levé ruky barvou. Když se dostal do Hocksleyova bytu, posvítil si na cestu zápalkami. Váš manžel je levák, ale váš syn ne. Vyňal zápalky z kapsy, pravou rukou škrtal, takže se levou rukou ničeho nedotkl, dokud nezvedl sluchátko telefonu. Barva na jeho prstech byla ještě vlhká. Muselo to být chviličku po tom, co se prsty dotkl garážových dveří. A když se vrátil…“

Rebeka náhle nabrala zhluboka dech, jako by chtěla něco prohlásit. Tragg se k ní obrátil. „Ano?“ zeptal se vybízivě, když nic neříkala.

„Jen bych ráda věděla, jestli…“

„Poručík Tragg se jistě nezajímá o tvé divoké teorie, Rebeko,“ napomenula ji paní Gentrieová.

Tragg se laskavě usmíval. „Co jste si myslila, slečno Gentrieová?“

„No,“ řekla Rebeka. „Možná je to bezvýznamné. Dveře mé temné komory se totiž otvírají do sklepa. Před dveřmi je uvnitř závěs tak, aby při jejich otevření nevniklo do temné komory světlo.“

„Chcete říct, že závěs je tak daleko ode dveří, že můžete napřed otevřít a zavřít, a teprve potom odhrnout závěs a projít dovnitř?“ zeptal se Tragg.

„Jistě,“ přisvědčila Rebeka.

„Máte velice hezkou temnou komoru,“ pochválil Tragg.

Rebeka zářila pýchou. „Je opravdu výborně vybavená. Sami jsme si všechno zařídili. Mám i zvětšovák pro denní světlo, takže při zvětšování obrázků mohu užívat rozptýleného denního světla a…“

„Ale chtěla jste mi něco říci právě o temné komoře?“ zeptal se Tragg.

„Hned to bude. Zkrátka, měla jsem v krabici na poličce v komoře jeden sestřihaný film. Jeden exponovaný film jsem měla ještě nevyvolaný v tanku a právě jsem chtěla založit nový film do…“

Paní Gentrieová přerušila její výklad a vysvětlovala Traggovi: „Myslí, že strážníci se zachovali bezohledně.

Otevřeli dveře její temné komory, odhrnuli celý závěs, do komory vniklo světlo a filmy se zkazily…“

„Ne, tohle jsem nechtěla vyprávět,“ odmítla Rebeka.

„A kromě toho, Florence, dokážu snad mluvit sama za sebe!“

„Co jste mi tedy chtěla povědět, slečno Gentrieová?“

„Že ty filmy nemusely být zkaženy při vstupu policistů ve dne, ale už v noci předtím, někým, kdo v komoře škrtl zápalkou. Našla jsem na podlaze v temné komoře několik ohořelých zápalek. V tu chvíli jsem si myslila, že si asi některý z detektivů zapaloval cigaretu, ale teď mě napadá, že to mohl být někdo, kdo prohledával mou komoru v noci a posvítil si zápalkou. Spousta lidí si neuvědomí, že pouhé škrtnutí zápalkou má v temné komoře stejný efekt jako rozsvícení žárovky. A může napáchat stejnou škodu, jako stisknutí vypínače elektrického osvětlení.“

„To je velice zajímavé,“ prohodil Tragg. „Máte v temné komoře hodně materiálu, slečno Gentrieová?“

„Oh, příliš mnoho ne. Nemám tolik peněz na tyhle nákupy.“

„Fotografování je dost drahý koníček,“ poznamenala paní Gentrieová.

„Nemusíš mi jej předhazovat; svým způsobem se zase vyplatí.“

„Pracujete snad na zakázku?“

„Občas,“ odvětila Rebeka.

„Sem tam pro pár sousedů,“ doplnila paní Gentrieová.

„Nejde totiž tolik o vyvolávání a rozmnožování,“ pochlubila se Rebeka. „Z toho nejsou žádné peníze. Spíš příležitostně nějaká zvětšenina. Hrozně bych si přála mít dost peněz, abych nemusela škudlit na každé koruně. Dokázala bych udělat báječné věci, jen kdybych měla dost peněz; mohla bych si koupit auto a jezdit ven.“

„Dovede udělat opravdu hezké věci,“ vysvětlovala paní Gentrieová Traggovi. „Často ji radím, aby se specializovala na snímky dětí.“

„Děti!“ vzplanula Rebeka. „Ten tvůj mateřský komplex! Ty bys tak chtěla mít obrázky svých miláčků o každých narozeninách, obrázek, jak mazánek obléká první dlouhé kalhoty, snímek v každém novém oblečení! Takový druh obrázků zamořuje dům - a neznamená pranic, ani špetku umění!“

„Pro mne a pro Artura znamenají mnoho,“ podotkla paní Gentrieová.

„Ale pro mne neznamenají nic. Zbytečně se na ně vyplácá kvalitní fotografický materiál. Rodinná alba jsou přeplněná takovým brakem.“ Obrátila se k poručíku Traggovi a řekla: „Dělám ráda snímky neobvyklých seskupení mračen na pozadí vysokého nebe, nebo květin; určitě bych vyhrála první ceny v soutěžích, kdybych měla dost peněz, kdybych mohla jezdit vlastním vozem a nemusela pořád používat dávno expirovaný materiál.“

„Co znamená označení expirovaný materiál?“ zeptal se Tragg.

„Víte, filmy se povedou, když jsou čerstvé. Vydrží jen po určitou dobu. Když si koupíte film, musíte si všimnout emulzního data.“

„Aha, to je to razítečko s datem na obalu?“

„Ano,“ přisvědčila Rebeka.

„A dá se film použít i po tomto datu?“

„Někdy dá. Záleží na péči, s jakou byl uskladněn. Můžete jej s úspěchem použít ještě šest měsíců po expiračním datu, a když byl uložen v chladu a suchu, dokonce i po letech.“

„Takže vy si koupíte právě tyhle expirované filmy a papíry?“ zajímal se Tragg.

„Baže, v partiových prodejnách. Prodávají je pak s velkou slevou.“ Tragg hezkou chvíli rozmýšlel, pak poznamenal: „A co se stane, když film nakonec opravdu příliš zestárne?“

„To už je jiná. Potom se obvykle zamlží.“

„A filmy, které jste měla v kazetě, byly staré filmy - s prošlou expirační dobou?“

„Ano.“

„Nemohlo tedy jejich zamlžení způsobit právě stáří emulze?“

„I to by se mohlo stát,“ připustila Rebeka váhavě.

„Jenže až dosud jsme neměla žádné potíže s filmy, které získávám ze svého stálého zdroje. Ta osoba obchoduje jen s nejlepším zbožím.“

„Byly však zamlžené?“

„S naprostou určitostí.“

„Opravdu nesmírně zajímavé,“ pravil Tragg. „Je to ovšem něco zcela jiného, než jsem chtěl sdělit paní Gentrieové. Jde o to, že její syn je ve velmi nebezpečné situaci. Má se za to, že se pokusil zmást stopy v případě vraždy. Je docela možné, že kryje viníka.“

„Nechápu, jak můžete tvrdit něco takového,“ dotčeně se ohradila paní Gentrieová. „Artur je hodný chlapec. On…“

„Informuji vás právě proto,“ pevně řekl Tragg, „že jsem přesvědčen, že váš syn je hodný chlapec. Jsem si jist, že je velmi mladý, velmi romantický a že je ochoten na své rytířství i doplatit. Pokouší se krýt někoho, kdo má na svědomí vraždu - což je obzvlášť nebezpečné. Paní Gentrieová, já vím, že váš chlapec je hodný syn - ale Opala Sunleyová je starší než on, zkušenější, vyzná se. Jsem přesvědčen, že falešná solidarita není absolutně na místě. Zvláště, když tato solidarita vede vašeho syna k tomu, aby nám zatajoval informace a sám se dostával do sporu se zákonem.“

Paní Gentrieová odvrátila oči a řekla téměř bez dechu, zadržujíc vzlyk: „Nespáchal by nic špatného.“

„Neřekne-li nám pravdu, budeme muset učinit opatření, abychom se té pravdy dopátrali,“ varoval Tragg.

„Říkám vám zcela přímo a upřímně všechno právě proto, že ho máte tolik ráda a tak vám na něm záleží.“

„Vidíš, vidíš, Florence, jak to vypadá,“ pravila Rebeka.

„Mne bys neposlechla! Snad si dáš aspoň říct od poručíka! Jakmile začne chlapec zatajovat věci před vlastní matkou…“

„Co se Artur pokouší zatajovat?“ hněvivě opáčila paní Gentrieová.

„Spoustu věcí,“ řekla Rebeka s pohrdavým odfrknutím.

„To bylo nějakých tajných schůzek s tou holkou! A víš stejně dobře jako já, že telefonem se s ní nikdy nedomlouval - aspoň odtud -, a přece se scházeli, i když se ti nesvěřoval. Snažila jsem se tě varovat…“

„Snad bys mohla počkat, až budeme samy, Rebeko,“ řekla chabě paní Gentrieová. „Vždycky schválně posloucháš, když si děti domlouvají schůzky, a pak se jich vyptáváš. Artur je ve věku, kdy se mu takové jednání protiví. Vždyť už není hošík. Dospívá v muže.“

„Jenže tohle stvoření ho zatáhlo do případu vraždy,“ pokračovala Rebeka s farizejským uspokojením, „a já se jen pokouším pomoci poručíku Traggovi, to je vše. Je mi strašně proti mysli, co se děje, mám Artura ráda jako vlastního, ale koneckonců, když se mladík začne toulat po nocích… a teď ty otisky prstů… je to jasné jako nos mezi očima. Určitě tam v tu noc proklouzl…“

„Nech řeči,“ zarazila další příval slov paní Gentrieová rozhořčeně. „Nevíš nic konkrétního, jen se dohaduješ, že proklouzl do sousedství. A kromě toho, Opala Sunleyová tam přece nezůstává večer…“

„Jak víš, že ne?“

„Přichází vždycky ráno a pracuje během dne!“

„A často do večera!“

„Jen když má mnoho práce!“

Rebeka pohrdavě vyprskla.

Poručík Tragg, který pozorně konverzaci sledoval a všímal si měnícího se výrazu tváří obou žen, smířlivě zasáhl. „Velice lituji, paní Gentrieová, že jsem přinesl špatné zprávy. Měl jsem jen zájem o vysvětlení skutečnosti, jak se mohly otisky prstů vašeho syna dostat na ten telefon.“

„A jste si naprosto jist, že jsou to otisky jeho prstů?“

„Naprosto!“

„Nemohlo se stát - že se tam dostaly - prostě později?“

Tragg vyhrnul obočí. „Myslíte až po výstřelu?“ zeptal se.

Paní Gentrieová uvažovala. „Ne. Myslila jsem - dříve, než otec začal natírat.“

„Myslil jsem, že jeho otec míchal barvu z plechovek, které si přinesl z obchodu?“

„Ano,“ přitakala sklesle paní Gentrieová.

Vtom vyšla z kuchyně Hester a mlčky se zastavila na prahu.

„Chtěla jste, abych přinesla ze sklepa nějaké zavařeniny. Které mám přinést, madam?“

„Moment,“ paní Gentrieová pohlédla na poručíka Tragga. „Omluvil byste mě laskavě na okamžik, poručíku? Musím zařídit aspoň nejnutnější v domácnosti…“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Tragg. „Jen si beze všeho zařiďte, co potřebujete, paní Gentrieová.“

Paní Gentrieová se obrátila k Hester. „Přineste zbytek zavařenin z roku

1939 a 1940, plechovky i sklenice. Jsou na levé straně police, Hester. Dejte je do spižírny. Dokud je nevypotřebujeme, nebudeme brát čerstvější.“

„Až budete ve sklepě hotovy, mohl bych se tam také podívat?“ zajímal se Tragg.

„Beze všeho,“ svolila paní Gentrieová.

Hester otevřela dveře do sklepa. Těžké kroky jejích plochých nohou zaduněly na schodech.

„Kdybyste se zeptal mne,“ zapřádala znovu řeč Rebeka, „pověděla bych vám, že tohle může mít mnoho společného s tím, co se událo vedle. Nemyslíte, že ta zpráva byla určena někomu, kdo…“

Paní Gentrieová jí vpadla do řeči: „Tak dost, Rebeko. Poručík Tragg se určitě nezajímá o tvé teorie a já zase naprosto nehodlám mlčet k tvým zastřeným narážkám o šifrovaných zprávách, které si posílali Opala Sunleyová a Artur. Pokud vím, tak dnes máš schůzi v klubu křížovkám.“

Rebeka afektovaně vzdychla. „A já si zase myslím, Florence, že si své věci dovedu zařizovat sama. Mám ještě dobrou hodinu času a způsob, jakým se mě chceš zbavit, může poručíkovo podezření na chlapce ještě zesílit. Víš stejně dobře jako já, že zprávy v plechovkách mohou, ale nemusí, být úmluvami o jejich schůzkách. Telefonem se nikdy neodvažoval schůzky domlouvat. Z toho, jak Artur jedná, bys mohla usuzovat, že Opala je vdaná! Mohla by…“

Ze sklepa se ozval Hesteřin hlas, volající bez jakéhokoliv vzrušení: „Paní Gentrieová, zase je tu jedna!“

Paní Gentrieová přistoupila ke dveřím do sklepa, ohlédla se přes rameno a zaváhala. Uvědomila si, že nechává Rebeku samotnou s poručíkem Traggem. Možná že právě tohle si poručík Tragg přeje? Zcela určitě si to však přeje Rebeka!

„Co je, Hester?“ zvolala.

„Je tu zase!“

„Co?“

„Nová prázdná plechovka v polici,“ odvětila Hester.

Paní Gentrieová se vrátila do pokoje, kde si mezitím poručík Tragg přisunul svou židli těsně k židli Rebečině, což byla příprava na tichou důvěrnou konverzaci.

Tragg vzhlédl.

„Pane poručíku, Hester tvrdí, že v poličce stojí nová prázdná plechovka,“ oznámila paní Gentrieová.

Tragg se zvedl ze židle a dlouhými kvapnými kroky zamířil ke dveřím sklepa. Odstrčil paní Gentrieovou a vzal schody úprkem po dvou. „Kde je ta plechovka?“ zeptal se Hester. „Tady!“

„Proboha! Nedotýkejte se jí!“ křikl Tragg.

Plechovka vypadla polekané Hester z ruky zařinčela na cementové podlaze.

„Neříkal jsem vám, abyste ji pustila!“

„Povídal jste, ať se jí nedotýkám,“ tupě odpověděla Hester.

Tragg zdvihl pečlivě dvěma prsty plechovku, postavil ji na pracovní stůl, vyňal z kapsy malý kožený váček, opatřený zipem, ne o mnoho větší než měkké pouzdro na brýle.

Obě ženy, které se vzápětí přihnaly za ním do sklepa, jej pozorovaly v tichém úžasu. Otevřel zip, vytáhl z váčku kartáček z velbloudí srsti a tři malé krabičky. Vybral z ní trochu na kartáček a posypal rovnoměrně celý povrch plechovky. Pak pečlivě prohlížel otisky prstů, které se v prášku objevily.

„Ukažte mi ruce,“ poručil Hester. Když poslechla, sňal víčko další krabičky, nanesl z jejího obsahu trošku syté černé barvy na špičku jejich prstů a otiskl je na papír ve svém poznámkovém bloku.

„Co vás to napadá!“ bránila se nabručeně Hester. „Já jsem nic neudělala!“

Poručík Tragg nebyl z těch hrozivých, arogantních detektivů, kteří se do oddělení pro vyšetřování vražd kvalifikují z řad strážníků utlučených službou na pochůzkách. Naopak, byl velice zdvořilý, ba tím zdvořilejší, čím slibnější byla stopa, na niž narazil.

„Odpusťte,“ pravil teď s odzbrojujícím úsměvem. „Myslil jsem, že víte, oč jde. Pokouším se zjistit otisky prstů osoby, která postavila plechovku na polici. Má-li se mi to podařit, musím eliminovat vaše otisky prstů.“

Paní Gentrieová si nebyla jista, zda Hester ví, co znamená výraz eliminovat, proto dodala na vysvětlenou: „Chce zjistit, které otisky jsou vaše, Hester, aby je mohl odstranit.“

Hester řekla jen: „Aha.“

Avšak Tragg neutřel žádné otisky prstů. Kontroloval všem, jednomu po druhém, otisky a porovnával je pod lupou s otisky Hesteřiných prstů. Byl nesmírně opatrný, aby nenechal na plechovce žádný otisk vlastních prstů.

„Kde byla ta plechovka?“ zajímala se Rebeka.

Poručík Tragg neuznal za vhodné na otázku odpovědět. Rebeka se tedy obrátila k Hester. „Kde jste ji našla, Hester?“ vyptávala se.

Hester mlčky ukázala na poličku.

„No ne!“ podivila se Rebeka. „Na přesně stejném místě, kde stála první plechovka!“ Paní Gentrieová přikývla.

„Jenže v té první bylo cosi naškrábáno na vnitřní straně víčka. Pan Mason to objevil,“ poznamenala Rebeka.

„Něco jsem přehlédl,“ prohlásil Tragg se smíchem.

„Schopnosti pana Masona nesmíme podceňovat. Je to právník nesmírně bystrý a šikovný. Máte nějaký otvírač konzerv, paní Gentrieová? Mohu jej použít?“

Potřásl hlavou. „Zdá se, že jeden vedle druhého patří vaší Hester. Zřejmě ten, kdo ji postavil na polici, všechny své otisky pečlivě otřel.“

„Přece ji ta osoba nemohla postavit na polici a přitom se jí ani nedotknout!“ reptala Rebeka.

„Proč ne? Třeba se schválně otisků vyvarovala,“ namítl Tragg.

Paní Gentrieová ukázala Traggovi otvírač konzerv. Poručík upevnil plechovku v držáku a kruhovou čepelí otáčel kolem okraje plechovky, dokud zcela nevykrojil víčko. Pak je vysypal z plechovky na dlaň.

Hester stála zamračeně opodál, ale paní Gentrieová i Rebeka přistoupily těsně k Traggovi a hleděly mu přes rameno, když nakláněl víčko ke světlu tak, aby mohl prozkoumat jeho povrch.

„Tak,“ prohlásil spokojeně. „Tu ji máme. Další šifrovaná zpráva.“

„Neříkejte!“ Rebečin hlas se chvěl vzrušením. „Aby tak znamenala další vraždu, poručíku!“

Tragg se obrátil k paní Gentrieové. „Mohla byste mi předčítat ta písmena? Zapíši si je do zápisníku.“

Paní Gentrieová zašilhala na víčko plechovky. „Nemám tu brýle - a ta písmenka jsou tak lehce vyškrábána…“

„Ukažte, přečtu vám to,“ popadla Rebeka víčko.

„Ta má oči jako jestřáb,“ přisvědčila paní Gentrieová.

„Vezměte víčko jen za hrany, ať na něm nenecháte otisky,“ varoval Rebeku Tragg. „Až si zapíši jednotlivá slova, zjistím si, zda jsou na něm nějaké otisky.“

Rebeka pomalu diktovala, zatímco Tragg si poznamenával jednotlivá slova. Pak si stoupl za Rebeku a přes její rameno si zkontroloval zápis se zprávou, která se na víčku objevila.

„V pořádku,“ prohlásil nakonec. „Teď si prozkoumáme otisky. Myslím sice, že žádné nenajdeme, ale udělat to musíme.“

Tragg opravdu žádné nenašel a poznamenal: „To bychom tedy měli.“

Rebeka opravdu vzdychla: „Kdybyste dal na mne,“ prohlásila, pohlížejíc kradmo na paní Gentrieovou, „musel byste připustit, že náš sklep funguje jako poste restante pro zamilované a že ta stenotypistka nechává prostě Artura vytahovat horké kaštany z ohně.“

„Kde je Artur?“ zeptal se Tragg paní Gentrieové.

„S otcem v krámě.“

„Myslím, že by bylo správné, abychom mu zatelefonovali a požádali ho, aby přišel hned domů,“ řekl Tragg.

Paní Gentrieová se poslušně obrátila ke schodům, v půli cesty se však zarazila a zeptala se: „Mám mu říct, proč ho voláte?“

„Ne. Povězte mu jen, že jsem zde a potřebuji s ním nutně mluvit.“

„Ale pokud jde o tu plechovku, věřte, že Artur by…,“ začala paní Gentrieová.

„Chápu,“ vpadl jí do řeči Tragg. „Ale byl bych raději, kdybyste Artura nechala, ať za sebe mluví on sám.“

Paní Gentrieová se vyšplhala po schodech, vešla do kuchyně a zavřela za sebou dveře. Tragg se obrátil k Rebece. „Pokusíme se…,“ řekl.

„Víte co,“ zvolala Rebeka, jejíž oči žhnuly vzrušením. „Právě mě napadlo, jak by se dalo zjistit, jestli je to můj synovec. Mohli bychom plechovku znovu uzavřít a postavit ji zpět na poličku,“ řekla Rebeka s koketním úsměvem, se zřejmou snahou získat si Tragga.

Tragg přihmouřil oči: „Na tom vašem nápadu něco je,“ připustil, „ovšem za předpokladu, že by se nám podařilo zavíčkovat ji tak, aby nebylo poznat, že byla již jednou otevřena.“

Rebeka zamítla připomínku s pohotovostí nadšence, který se drží své oblíbené myšlenky. „Mohli bychom zprávu přepsat na víčko jiné plechovky, uzavřít ji a postavit na polici. Vždyť ten, kdo má zprávu dostat, přece nemůže rozeznat jednu od druhé.“

Tragg se na Rebeku zahleděl a v jeho očích kmitl jakýsi respekt: „To by mohlo být výborné,“ připustil.

Rebeka si uvědomila, že udělala dojem, a skromně sklopila oči. Její sukně se zavlnila, jak se zhoupla v kostnatých bocích. „Víte, poručíku, vy jaksi člověka úplně inspirujete k dobrým nápadům.“

Tragg jen na okamžik zaváhal, pak vyběhl po dvou schody nahoru a odvolal paní Gentrieovou od telefonu.

Shromáždil všechny tři ženy kolem sebe a řekl jim:

„Vezmu si tuto plechovku jako důkaz. Přepíši zprávu do jiné nové plechovky, uzavřu ji a postavím zpět na polici. Nikdo se nesmí dozvědět, co tu podnikáme. Povídám nikdo! To znamená, že žádná z vás o tom nesmí ceknout živé duši. Rozumíte mi, Hester?“

Hester se podívala na paní Gentrieovou: „Když mi to paní Gentrieová poručí.“

„Poslechněte ho, Hester,“ potvrdila paní Gentrieová.

„Nesmíte nic říct nikomu na světě.“

„A vy?“ zeptal se Tragg Rebeky.

Stará panna stiskla spiklenecky rty a horlivě přikývla.

Tragg přenesl pohled na paní Gentrieovou. „Nechápu, proč právě můj sklep je užíván k takovým nesmyslům…,“ vzdychla.

„Ale souhlasíte s tím, že tato věc musí zůstat absolutně mezi námi?“ zeptal se Tragg.

Paní Gentrieová váhavě přikývla.

„Takže o ní nesmíte říct ani svému manželovi,“ ukládal ji Tragg. „Nemám před Arturem žádné tajnosti. Já…“

„Ale tohle tajemství musíte zachovat. Všichni čtyři o něm musíme mlčet jako hrob. Jasně?“

„Nu dobrá, když vám na tom tak záleží.“

„Záleží - a znamená to, že zvláště váš nejstarší syn se nesmí nic dozvědět.“

Paní Gentrieová se vyčítavě podívala na Rebeku: „Za tohle mohu poděkovat tobě, Rebeko!“

„Dobře,“ přisvědčila paní Gentrieová. „Přejete-li si tolik mlčení, neprozradím nic. Ale uvidíte, že náš chlapec nemá důvod, aby vám sedl na lep!“

„Pojďme tedy někam, kde můžeme dostat novou plechovku. Vyryji zprávu na víčko plechovky hrotem kapesního nože.“

Rebeka zazářila na Tragga úsměvem nezadané ženy kolem čtyřiceti, která usiluje o přitažlivého muže. „Donesu vám plechovku a ukážu vám, jak se dá uzavřít.“

„Děkuji,“ řekl Tragg. „Mohl bych si napřed zatelefonovat? Tak, abych nebyl rušen?“

„Telefonní kabinu ovšem nemáme,“ řekla omluvně paní Gentrieová. „Musíte do obývacího pokoje. Ale…“

„To stačí,“ přijal Tragg.

„Nebudeme poslouchat,“ ujistila ho Rebeka.

„Abyste si byl jist,“ pravila paní Gentrieová s náznakem úsměvu v koutcích rtů, „půjdeme všechny tři do kuchyně.“

„Nevidím důvod, proč bychom měly být všechny tři pohromadě jako stádo,“ namítla rozhořčeně Rebeka.

„Už jsem řekla,“ přerušila ji rozhodně paní Gentrieová.

„Půjdeme všechny tři do kuchyně.“

Rebeka vypochodovala ze sklepa se rty stisknutými do tenké čárky uraženého úsměvu a následovala paní Gentrieovou do kuchyně; Hester jí šla v patách. Tragg zmizel v obývacím pokoji. Pečlivě za sebou zavřel a kradmo otočil klíčem. K jeho nespokojenosti zámek hlasitě cvakl. S tím se ovšem nedalo nic dělat.

Tragg zdvihl sluchátko, vyňal svůj zápisník, dal si zavolat detektiva Texmana a tiše ho oslovil: „U telefonu Tragg, Texi. Vezměte si slovník a vyhledejte mi tato slova. Máte tužku? Výborně. Sedmé slovo v prvním sloupci na straně 569. Druhé slovo ve druhém sloupci na straně 455. Druhé slovo ve druhém sloupci na straně 417. Devatenácté slovo v prvním sloupci na straně 499 a sedmé slovo ve druhém sloupci na straně 523, dvanácté slovo v prvním sloupci na straně 921. Sedmnácté slovo ve druhém sloupci na straně 489. Jedenácté slovo v druhém sloupci na straně 356. Šesté slovo ve druhém sloupci na straně 468. Dvacáté druhé slovo ve druhém sloupci na straně 1022. Čtvrté slovo v prvním sloupci na straně 1041 a dvacáté šesté slovo ve druhém sloupci na straně 600. Až budete mít celý kód, zavolejte mě do bytu Artura Gentrieho. Budu tady, počkám, dokud nezavoláte. Nemělo by vám to trvat dlouho. Přečtěte mi pak nalezená slova v přesném pořádku a o mé zprávě mlčte! Nesmí se z ní dostat ani slovo do novin a nesmí se o ní dozvědět ani nikdo jiný od nás! Považujte ji za přísně tajnou! Rozuměl jste? Dobrá! Na shledanou.“

Tragg zavěsil a vrátil se do kuchyně, kde Hester naprosto soustředěně loupala brambory, paní Gentrieová leštila utěrkou plechovku a v poměrně dobré tolerantní náladě pozorovala svou švagrovou.

Rebeka, uvelebená na kuchyňské židli s rovným opěradlem, poklepávala špičkou nohy nervózně na podlahu. Její tenká, hranatá postava se třásla uražeností. Sotva Tragg vešel, vstala.

„Musel jste za sebou zamykat?“ spustila na něho.

Tragg se na ni zadíval s nevinným úžasem v modrých očích. „Ale božínku,“ zvolal, „copak jsem za sebou zamknul? Zvyk je železná košile! Odpusťte, ani jsem si to neuvědomil. Tohle provede člověk, jehož povoláním je vyšetřovat vraždy, docela bezděky, slečno Gentrieová. Nemínil jsem tím nic zlého!“

Napřáhl k Rebece pravou ruku, a když po chvíli váhání vložila do jeho dlaně svou hubenou, kostnatou ruku, Tragg ji zakryl svou levou rukou a chvíli stál, s úsměvem na ni shlížeje.

Uraženost na její tváři se rozplynula a pomalu roztála v upejpavém, šelmovském úsměvu. „Takovému roztomilému prosebníkovi nikdo neodolá,“ zavrkala.

Paní Gentrieová věcně poznamenala: „Už to pusť z hlavy, Rebeko. Poručík je muž přetížený starostmi a povinnostmi. Nemá čas dávat pozor na každou maličkost. Vždyť tu také není na společenské návštěvě.“

Rebeka se obrátila k švagrové, zřejmě chtěla něco říci, ale pak zůstala potichu. Hněv na její tváři znovu ustoupil úsměvu, když se otočila k poručíkovi: „Posaďte se poručíku.“

Uklonil se a galantně jí podržel židli: „Až po vás, slečno Gentrieová, až po vás,“ prohlásil.

Rebeka vzdychla zadostiučiněním. Uvelebila se na kuchyňské židli s rovným opěradlem s výrazem filmové hvězdy, která právě milostivě udělila odpuštění kajícnému, ale žhavému ctiteli.

„Luštíte někdy ve volných chvílích křížovky, poručíku?“ zeptala se s náznakem vyzvání.

12

Mason vystoupil z výtahu a kráčel dlouhou chodbou ke svým kancelářím. Klobouk měl bezstarostně posunutý z čela, ruce hluboko v kapsách a pískal si refrén šlágru, který byl v současné době nejpopálenější. Vypadal jako muž, který je velmi spokojen sám se sebou i s celým světem.

Dveře pracovny Paula Drakea se otevřely; Della Streetová vystrčila hlavu a rozběhla se k němu.

Mason se otočil a pozdravil ji usměvavýma očima.

„Kampak, Dello? Nač ten spěch?“

„Čekám na vás,“ oznámila. „Všude vás hledám.“

„Něco se stalo?“

Rozhlédla se chodbou oběma směry, pak vklouzla rukou pod jeho paži a spiklenecky řekla: „Pojďte do kanceláře Paula Drakea.“

Úsměv na Masonově tváři zhasínal. Vrátil se asi o půl tuctu kroků zpět k Drakeovým dveřím a Della Streetová ho vedla kolem telefonistky v centrále za skleněnou přepážkou do Drakeovy soukromé pracovny.

Když Della vstrčila Masona do dveří, Drake zdvihl hlavu a spokojeně kvitoval: „Tak jste ho přece našla!“

Přikývla.

Mason se usadil na rohu stolu Paula Drakea. „Proč jste oba tak rozčileni?“

„Našli něco o tom telefonu, Perry,“ prohlásil Drake.

„O kterém?“

„O kterém! O Hocksleyově přece.“

„Myslíš ty otisky prstů? To je staré!“

„Ne. Něco jiného.“

„A co?“

„Aparát byl totiž napojen na důmyslné poplašné zařízení proti zlodějům. V základně přístroje byla malá dírka, tak zrovna na jeden drát. Ve skutečnosti to byla droboučká fotobuňka. Procházel ji paprsek neviditelného záření, a jakmile kdokoliv vstoupil do sledované oblasti, způsobila poplach. Zvednutí telefonu celé zařízení vypínalo; stačilo pak jen jít k trezoru, otočit jeho zámkem, vybrat jej, zavřít - a vrátit sluchátko do vidlice. Protože telefon byl zařízen na normální vytáčení čísla, poplašné zařízení nijak neovlivňovalo manipulaci s ním.“

„Oh - oh!“ zavzdychal Mason.

Della Streetová a Paul Drake ho úzkostlivě pozorovali.

„Je to jasné, do jaké pozice to staví mladého Gentrieoho?“ zeptal se Drake po chvíli.

Mason pokýval hlavou.

„A kromě toho,“ vmísila se Della, „zařízení zcela odpovídá šifrované zprávě v plechovce. Takže Tragg může jít takřka najisto.“

Mason si zapálil cigaretu. „Ano,“ řekl zamyšleně. „Všechno hraje. Plechovka byla prostě signál. Kdykoliv by se ocitla na poličce, znamenalo dobu, kdy může být trezor vyloupen. Kdyby nějaké nepředvídané okolnosti způsobily menší změny plánu, byly by obsaženy na vnitřní straně víčka!“

„A také tam byly,“ dodal Drake. „A osoba, které byla zpráva určena, ji zřejmě v pořádku dostala.“

„A samozřejmě podle nich jednala,“ doplnila Della s významným pohledem na Masona.

„Ke všemu máme na telefonu otisky prstů Gentrieho mladšího,“ dodal Drake. „Pomysli, Perry, jen čistě pro úplnost, že ta zpráva obsahovala pokyny, co se má udělat s telefonem. Musí ti být nadobro jasné, co to znamená vzhledem k mladému Gentriemu.“

„Oni ovšem nemusí ten kód vůbec rozluštit,“ pokračoval Drake. „I když je to nepravděpodobné. Mají k dispozici celé oddělení expertů na dešifrování. Ať ta zpráva obsahovala cokoliv, vsaď se, oč chceš, že Tragg jí bude mít rozluštěnou za týden, nejvýš za čtrnáct dní - ale možná i podstatně dřív,“ rozvíjel Drake svou teorii.

Mason si zapálil další cigaretu, vyfoukl oběma nosními dírkami dva proužky kouře a poznamenal: „Jen tak, Paule, odhadem, na kolik procent bys typoval šance?“

„Procento - šance nač?“

„Že zpráva obsahovala pokyny o telefonu?“

„Řekl bych, že půl na půl.“

„Dobře,“ řekl Mason, vyhýbaje se Dellinu pohledu.

„Žádná hora není tak vysoká, jak vypadá. Ještě něco nového?“

„Ano,“ přitakala Della. „V kanceláři na vás čeká Rodney Wenston. Je s ním nějaká žena, která se prohlašuje za dceru Karrova společníka. Wenston si myslí, že je spíš vyděračka, a chce, abyste ji odhalil.“

„Byla u Karra?“

„Nebyla. Karr uložil Wenstonovi, aby vyřídil všechny telefonické hovory, které se budou týkat onoho inzerátu. Wenston tvrdí, že nemá-li tato žena průkazné doklady, nedovolí ji vůbec s Karrem promluvit. Tvrdí, že byl proti uveřejnění Karrova inzerátu v novinách. Má za to, že bude beztak přitahovat jen podvodníky a dobrodruhy. Myslí, že chtěl-li Karr v té věci něco podniknout, měl si raději najmout soukromého detektiva, aby vypátral, co se stalo s dcerou Karrova společníka. Jenže Karr je hrozně netrpělivý a nechce čekat.“

„Kde je ta žena?“

„Čeká s Wenstonem v kanceláři. Vůbec nedopustil, aby sama něco vykládala. Chce, abyste byl přítomen, až bude vypravovat svou historii poprvé.“

„Perry, mám tu ještě něco pro tebe,“ přihlásil se Drake. „Copak?“

„Ten Wenston vystupuje jako pěkně zazobaný playboy.

Bydlí jako nabob mezi Culver City a Santa Monica. Má tam dokonce soukromé letiště a letadlo. Často lítá ze svého sídla do San Franciska. A hádej, kdo byl jeho pasažérem při všech cestách?“

„Karr?“ zeptal se Mason.

„Tak zkrátka, poslouchej. Když s ním má Karr letět, přijede k Wenstonovu domu krásná limuzína. Řidič si otevře zamknutou bránu ve zdi, obklopující rozsáhlý pozemek, projede příjezdovou cestou za dům až k hangáru a pak za hangár až na nejzazší konec letišťátka. Wenston má motory zahřáté a letadlo zcela připravené k odletu. Roluje a otočí se. Dveře auta se otevřou a z něho se vyhrnou ti dva - Číňan a Johns Blaine, zřejmě Karrův tělesný strážce. Pak vystoupí Karr…“

„Neblázni,“ ujelo Masonovi. „Řekls opravdu - vystoupí?“

„Jasně. Když říkám, že vystoupí, tak vystoupí…“

„Myslíš tím, že šel?“

„Mhm. Ne sice moc dobře, ale šel.“

„Kdes to sebral, Paule?“ naléhal vzrušeně Mason.

„Rozmlouval jsem s jedním starým trampem, který má chajdu zrovna pod železničním náspem nedaleko Wenstonova letiště. Znáš takové chajdy. Trampové si je postaví z plechu ze starých sudů a sem tam nějakého prkna na úhoru, který nikomu nepatří!“

Mason přikývl.

„Ten chlapík tedy vídával Wenstona odlétat a zase se vracet. Občas na vzdáleném konci letiště přistupoval nebo vystupoval cestující. Vždycky býval po ruce menší podsaditý muž - což byl asi Johns Blaine. Také Číňan tam býval. Cestující obvykle prošel těch několik kroků mezi autem a letadlem a nastoupil. Chodí dost pomalu, ale chodí. Podle popisu to musí být Karr.“

„Nelže ten tramp?“ zeptal se Mason.

„Krk za něj samozřejmě nedám,“ prohlásil Drake. „Ale vypadá v pořádku, i když je podivín. Dostal jsem se do jeho chatrče, říkal jsem si, že by stálo za to získat ho jako informátora. Chtěls mít přece přehled o Wenstonových akcích. Usoudil jsem, že peníze by asi tomu člověku oči nezaslepily. Ale posbíral jsem starší šatstvo a pár pokrývek a přišel jsem podél tratě pěšky. Strávil jsem s ním skoro celý den, popili jsme spolu láhev jakési laciné kořalky, kterou jsem přinesl zabalenou v pokrývce. Pěkně jsme se nametli. Ještě dnes mě z toho brní hlava. Ale rozvázal a dost mi pověděl.“

Mason se uchichtl: „Měl bych se tam vydat a také si s ním podebatovat!“

„Ty!“ zhrozil se Drake. „Peklo je proti tomu krásné! Kdybys měl, Perry, vypít, co jsem musel vypít já, měl bys z toho smrt. Ten chlast byl mizerný. Mám hlavu jako balón před prasknutím.“

Mason sklouzl s Drakeova stolu a řekl: „Proč si neopatříš lepší chlast, když se chceš namáznout. Paule? Stejně by šel na účet klienta. To je poprvé, cos takhle nemístně šetřil.“

Drake hluboce zavzdychal. „Jo. Bývaly to krásné doby, kdy jsem trampoval načerno nejrůznějšími vlaky. Vždycky jsem vybalil z pokrývky pořádnou režnou. Ale teď? Teď jsem přilepený tady ve městě, hledám ti po nocích mrtvoly, spím sotva pár hodin, málem se zničím mizernou kořalkou a tohle je tvůj dík za všechno!“

Mason vykročil ke dveřím: „Chybí ti fantazie, Paule. Měls mu napovídat, že jsi vyděrač, pašerák whisky, anebo sis měl do láhve s vinětou laciného šmejdu nalít prvotřídní koňak.“

Drake zachrčel: „Jen to zkus, chlapečku, s takovými oblbovačkami na starého mazáka! Dej se do toho, hochu! Jen spusť!“

Když procházel halou, Mason se zeptal: „Čekají ti lidé na mne dlouho?“

„Dost. Upozornila jsem je, že máte poradu u kolegy právníka a že vás telefonem nezastihnu - protože jste vzkázal, že nesmíte být vyrušován. Ale že se pokusím najít vás osobně, vysvětlím vám situaci a přivedu vás. A jak dopadl plán s plechovkou? Podařilo se vám ji vpašovat do sklepa?“

„Povedlo se,“ přisvědčil Mason. „Přišel jsem k nim s aktovkou plnou lejster, v rukavicích, a požádal jsem, abych si mohl znovu prohlédnout sklep, zvláště čerstvě natřené dveře do garáže. Poslali se mnou Hester, tu těžkopádnou služebnou, která není nijak inteligentní. Počkal jsem, až se otočí zády, a potichu jsem vsunul plechovku na polici.“

„Myslíte, že si vaší akce nevšimla?“

„Neohlédla se, ani když jsme se už vraceli nahoru. Buď je opravdu takový oslík, nebo se snaží tak vypadat, aby ušla pozornosti. Tak, Dello, past je nastražena, uvidíme, kdo se chytí.“

„Nelíbí se mi to,“ poznamenala Della. „Buďte opatrný, ať tu past někdo nesklapne na vás!“

„Kdepak! O to už se postarám,“ slíbil Mason.

Odemknul dveře do své soukromé pracovny a vešel.

Della Streetová řekla: „Za chvilku vám je přivedu. Pan Wenston by rád s vámi mluvil ještě dříve, než se setkáte s tou ženou.“

„Dobrá. Přiveďte ho. Uvidíme, co ho tíží!“

Wenston vešel do Masonovy soukromé kanceláře téměř vojensky ostře. Zdvořile se uklonil Delle Streetové a pevně stiskl Masonovu pravici. „Zase jakási komplikace,“ začal. „To děvče je určitě vyděračka. Vůbec jsem ji nechtěl vyslechnout. Chci, aby svou historii vypravovala nejdříve před vámi. Pokud s ní nepromluvíte vy, nezavedu ji vůbec k otčímovi. Ostatně ani nemusím. Třeba ji odhalíte, tu vyděračku.“

„Proč si myslíte, že je vyděračka, když jste s ní dosud ani nemluvil?“ zeptal se Mason.

„Vlastně ani nevím,“ přiznal se Wenston. „Ale spíš taková telepatická intuice. Nezdá, se mi upřímná. V celém jejím vystupování je cosi falešného.“

„Chcete tedy, abych s ní promluvil?“ zeptal se Mason.

„Dejte jí zabrat,“ horlivě nabádal Wenston, „podrobte ji křížovému výslechu.“

„A nebylo by lepší zavést ji rovnou za panem Karrem?“

„Ne. Znám fakta toho příběhu. Chci se přesvědčit, jestli mluví pravdu. Nemluví-li, nesmí se Karrovi ani přiblížit!“

„Přejete si tedy křížový výslech?“

„Tak,“ přisvědčil Wenston.

„Nuže dobrá,“ rozhodl Mason, „přiveďte ji, Dello, podíváme se jí na zoubek.“

Della Streetová uvedla do kanceláře Doris Wickfordovou. Mason usoudil, že jí může být o něco více než dvacet sedm, snad třicet let. Měla havraní vlasy, tmavé tenké obočí, těžká víčka, podmalované oči a bledou pleť, která spolu s nehybným výrazem hráče pokeru jí dodávala zvláštní lhostejné vzezření.

„Dobrý den. Vy jste pan Mason?“ zeptala se a podala mu ruku. Její břidlicově šedé oči ho podrobily dlouhému, důkladnému průzkumu. Pravila: „Předpokládám, že pan Wenston mě označil jako vyděračku.“

Mason se zasmál.

Wenston poznamenal důstojně. „Požádal jsem ho, aby vás podrobil křížovému výslechu.“

„Očekávala jsem to,“ řekla. „Nesvěřila jsem panu Wenstonovi podrobnosti, protože je nechci stále opakovat. Říkám vám rovnou, pane Masone, vím, že onen inzerát nedával pan Wenston. Zajedno je pan Wenston příliš mladý, než aby mohl být společníkem mého otce v roce 1920. A také proto, že vím něco o osobách, s nimiž můj otec tehdy spolupracoval. Jednou z těch osob byl muž jménem Karr a předpokládám, že on je tím, kdo uveřejnil výzvu v novinách. Ptala jsem se na to pana Wenstona, ale on odmítá odpověď. Chtěla jsem vědět, zda je příbuzným pana Karra, nebo je-li jen jeho zaměstnanec - ale on mi řekl, že se všechno dozvím až ve vaší kanceláři. Nuže, mám za to, že o věc se zajímá jen pan Karr. Proč tedy nemůžeme jít přímo za ním a nevyřídíme všechno rovnou u něho?“

Wenston pevně odmítl: „Rozhodně nedopustím, aby se pěstoun rozrušoval, dokud neprokážete, že máte na ten rozhovor právo. Napřed musíte přesvědčit mne - pak teprve můžete jít za ním.“

„Jaké doklady vyžadujete k přesvědčení?“ zeptala se slečna Wickfordová a její oči prohlédly Wenstona od hlavy až k patě pohledem, který byl všechno jiné - jen ne srdečný.

„Budu vyžadovat spoustu přesvědčujících dokladů,“

„V pořádku, ty mám,“ řekla slečna Wickfordová vesele, přitáhla si židli a rozepjala přezku na velké kabelce, kterou svírala pod paží.

„Povězte mi, jak se jmenoval váš otec křestním jménem - možná nám to ušetří čas!“ požádal Wenston, vrhaje na Masona významný pohled.

Podívala se na něho výsměšně: „Tatínek se jmenoval Wickford. Protože měl potíže se svými věřiteli, odešel na Východ. Když byl v Šanghaji, přijal jméno Tucker.“

Wenston ji zamračeně pozoroval: „Chci však znát jeho křestní jméno. Bylo dosti neobvyklé. Můžete nám je říci?“

„Proč bych nemohla?“ bránila se pohoršené. „Mohu vám také povědět, jak se stalo, že měl takové křestní jméno. Bylo to jméno Dow. Skládalo se z iniciálek mého jména: Doris Oktavia Wickfordová. Oktavia se jmenovala má matka. Když si otec chtěl vybrat nějaké opravdu zvláštní křestní jméno, vytvořil z těchto iniciál jméno Dow.“

Tentokrát se podařilo Wenstonovi udržet obličej bez jakéhokoliv výrazu.

„A dál?“ naléhal. „Kde máte důkazy?“

Vytáhla z kabelky obálku se zprohýbanými rohy, podobnými oslím uším na dětské knížce. Na obálce byla čínská známka a razítka.

„Jak vidíte,“ pravila Doris důrazně, „dopis byl odeslán ze Šanghaje 8. ledna 1921.“

Wenston i Mason se naklonili, aby se podívali na obálku. Wenston po ni sáhl. Odstrčila jeho ruku prudkým gestem a zvolala: „Ale, ale, neposlucho! Podívat se můžete - ale ruce pryč!“

„Tohle psal váš otec?“ zeptal se Wenston.

„Správně! A adresát jsem byla já - Doris Wickfordová.“

„Zpáteční adresa v levém rohu nahoře zní George A. Wickford, Šanghaj,“ řekl Mason.

„V pořádku. Však to bylo jeho pravé jméno. Zde je fotografie jeho oddacího listu s mou matkou. Stalo se tak v září 1912 a zde je kopie mého křestního listu. Listopad 1913. Vidíte - jméno mé matky bylo Oktavia a já jsem byla pokřtěna Doris Oktavia Wickfordová.“

Mason přezkoumal fotokopie dokladů, a když zvedl oči, setkal se jeho pohled se zmateným Wenstonovým pohledem.

„Přečtu vám několik výňatků z jeho dopisu,“ navrhla.

„Musíte si ovšem uvědomit, že jsem tehdy byla osmileté dítě a že mi otec psal tak, jak asi otcové píší svým dcerám v tomto věku.“

Vyňala z obálky několik přeložených listů papíru. Byly popsány tužkou. Papír byl tenký, měkký, typický rýžový papír z čínských papíren. Četla:

„Má drahá dceruško, je to už strašně dávno, co tě tvůj tatínek neviděl. Moc mi chybíš. Doufám, že jsi hodná. Zatím tatínek vůbec neví, kdy se bude moci k tobě vrátit domů, ale snad to nebude trvat příliš dlouho. Víš, mám tady velmi dobrý obchod a předpokládám, že až se vrátím domů, budu moci zaplatit všechny své dluhy. Pamatuj si, nesmíš nikomu vypravovat, kde je tvůj tatínek, protože ti lidé, kteří mi způsobili tolik potíží, by se pokusili zabránit mi v tom, abych naspořil dost peněz a abych mohl vyrovnat své závazky. Kdyby mě jen nechali ještě nějakou dobu na pokoji, zaplatím všechno a ještě mi zbude. Pak se k tobě vrátím, a budeme spolu pořád. Dostaneš ode mne krásné šaty a poníka, jestli po něm ještě toužíš.“

Vzhlédla a poznamenala: „Psala jsem mu tehdy, že bych si k vánocům přála poníka.“

„A vaše matka?“ zeptal se Mason.

„Zemřela, když mi bylo šest let, právě před tím, než tatínek odešel do Číny.“

„Čtěte dál, prosím.“

Vrátila se k dopisu a pokračovala: „Mám tu opravdu dobrý obchod, jenže ti o něm nemohu nic vypravovat. Mám společníka. Jmenuje se Karr. To je legrační hláskování, viď? Ale je dobrý společník, má odvahu. Před třemi týdny jsme se spolu plavili po řece Jang-c‘-ťiang a jeho člun se převrátil. Několik lodníků se chytilo převrženého člunu, ale jednoho z nich strhl proud. Unášel ho velkou rychlostí a on neuměl plavat. Byl to jen Číňan a život prostého dělníka se tu příliš necení. Z Číňanů by určitě nikdo pro jeho záchranu ani nehnul prstem, přesto, že mnozí z nich byli zdatní plavci. Ale Karr, můj společník, pro něho plaval a přitáhl ho zpět ke člunu. V té chvíli jej dostihla i má loď a mužům se podařilo obrátit i první člun na dno, palubou nahoru. Ale ztratili jsme většinu nákladu, už se nám nepodařilo řece jej vyrvat.

Vody Jang-c‘-tiang jsou velmi žluté, způsobuje to bahno, které voda splavuje. V místě, kde se vlévá do oceánu, zbarvuje svou žlutí ještě velikou oblast kolem ústí. Je to velikánská řeka a Šanghaj se nalézá na jednom z jejích ramen, které se jmenuje Wangpu.

Šanghaj je obrovské město. Nikdy se ti ani nezdálo o hluku a kraválu, jaký panuje v čínských městech. Ustavičně se ti zdá, že Číňané na sebe křičí, co nejhlasitěji mohou. Nevěřila bys, že lidé mohou tropit takový rámus.

Tatínek by si moc přál, aby Doris byla hodná malá holčička a ve škole se dobře učila. Tatínkovi je líto, že ti zatím nemůže na vánoce poslat poníka -jakpak by také mohl poslat poníka z daleké Číny až do Spojených států? Ale tatínek se jednoho dne už brzy vrátí a svého poníka dostaneš. Osamělý tatínek posílá své holčičce tisíc pusinek. Tvůj milující táta. P. S. Až mi budeš psát, můžeš sice dopis adresovat na mne, ale nezapomeň uvést v adrese: U pana Dowa Tuckera; pošli dopis prostřednictvím Americké Expresní Společností, určitě jej dostanu.“

Složila jednotlivé listy dopisu a chvíli je držela váhavě v ruce, jako by rozvažovala, má-li je podat Masonovi ke kontrole, nebo ne. Pak je prudce vsunula do kabelky a řekla prostě: „Schovala jsem si jen tento dopis, protože byl poslední, který jsem dostala. Před ním jsem dostala více dopisů, ale ty jsem dávno ztratila. Zůstal mi jen tento. Už jsem o otci nikdy neslyšela. Nevím ani, co se mu vlastně stalo.“

Wenston se snažil nedat najevo, že je poněkud dojat. „Máte ještě něco jiného? Ještě průkaznějšího?“

Podívala se na něho s neosobním zájmem, asi tak, jako se člověk dívá na komára napíchnutého na špendlíku, a řekla: „Samozřejmě že mám další doklady. Zde je například naše rodinná fotografie, záběr z roku, kdy zemřela matka. Bylo mi tehdy šest, skoro sedm let.“

Vyňala z kabelky poněkud vybledlou fotografii. Měla typický vzhled matových fotografii z dvacátých let. Byl to hranatý čtvercový snímek, asi osm a půl centimetru krát osm a půl centimetru. Na obrázku seděli zřejmě na horním schodku u domovního vchodu muž a žena. Muž držel na klíně děvčátko. Ačkoliv tvářička na obrázku byla vysloveně dětská, lemovaná dlouhými copy, její podoba s Doris Wickfordovou byla velmi výrazná.

Wenston sevřel rty, zachytil Masonův pohled a téměř neznatelně přikývl.

„Pamatujete si svého otce?“ zeptal se Mason.

„Jak by ne? Ovšem, jsou to vzpomínky sedmiletého dítěte. Ano, bylo mi sedm, když jsem ho viděla naposledy. Některé vzpomínky se mi určitě vytratily z paměti - což je vzhledem k mému tehdejšímu útlému věku samozřejmé, ale pamatuji si ho docela přesně. I spoustu drobností o něm. Vzpomínám si, jak byl snášenlivý a že měl neomylný smysl pro práva ostatních lidí; měl vlastnost, která mi tehdy nepřipadala zvlášť pozoruhodná, až dnes, když již znám svět. Nikdy se nerozzlobil a nikdy neřekl nikomu nic zlého. A přece musel být umořen starostmi.“

„Kde jste bydleli?“

„Adresa je na dopise,“ řekla. „V Denveru, Kolorado.“

„Žili jste tam trvale, až do doby, kdy váš otec zmizel?“

„Nezmizel. Prostě odešel. V Denveru byla nezaměstnanost a…“

„Nuže, dobrá, ať je po vašem,“ přerušil ji Mason.

„Bydleli jste tam dlouho? Všiml jsem si, že váš křestní list uvádí jako místo narození Kalifornii…“

„Správně. Nějakou dobu jsme bydleli v Kalifornii, pak v Nevadě a nakonec v Denveru. Tatínek pracoval v dolech. Podmínky tam byly tak mizerné, že tatínek proti nim protestoval a organizoval stávku horníků. Jenže tam nikdy nebyly odbory a tak ho důlní společnost vyhodila. Pak si tatínek otevřel malý krámek a všichni havíři k němu chodili nakupovat. A společnost jej samozřejmě zcela zničila. Nutili ho do nerovné soutěže. Chtěli ho vystrnadit ze země. Tvrdili, že jeho neplodné debaty o socialismu narušují pořádek. Tatínek se začal topit v dluzích. On…“

„Tak si myslím, pane Masone, že přece jen s ní budeme muset jít za pěstounem,“ vpadl jí do řeči Wenston.

„Snad bychom měli dříve prošetřit tu nehodu na Jang-c‘-tiang,“ navrhl Mason.

„Není třeba,“ vyhrkl Wenston. „Slyšel jsem otčímovo vypravování o ní nejméně půltucetkrát.“

Mason seděl za svým psacím stolem a zamyšleně bubnoval prsty na jeho desku. Pak se náhle zeptal slečny Wickfordové: „Vy jste ten inzerát četla v dnešních ranních novinách?“

„Ne. Už včera.“

„Proč jste nepřišla hned?“

„Jsem zaměstnána - musela jsem si na dnešek vzít volno,“ řekla omluvně s drobným úsměvem. „Taky jsem šla napřed k holiči. Pak jsem teprve telefonovala na číslo uvedené v inzerátu. Ptala jsem se po panu Karrovi. Ohlásil se mi tuhle pan Wenston a sdělil mi, že je pověřen předběžným prošetřením všech fakt. Neměla jsem vůbec možnost něco mu vypravovat. Hnal mě rovnou sem. Ale jestli je ten inzerát pravdivý, chci jít rozhodně za panem Katrem. Pro mne je to otázka peněz. Nechci vás klamat, pane Masone, ale nechci klamat ani sebe. Jsou-li tu po mém otci nějaké peníze, hrozně je potřebuju.“

„Jste zaměstnána?“

„Ano. Jsem herečka. Jenže nemohu dostat kloudnou roli. V New Yorku jsem měla pár drobností, takových štěků. Jeden chlapík mi slíbil, že by mi mohl opatřit místo u filmu, abych přijela do Hollywoodu. Lhal. Zrovna teď pracuji jako kavárenská pokladní. Protiví se mi to. Bylo by pro mne ohromným zadostiučiněním, kdybych mohla dát kavárníkovi pár facek a odejít!“

„U koho jste žila, když jste chodila do školy?“

„U tety. Zemřela před třemi lety. Opravdu, pane Masone, tohle všechno si můžete ověřit. Jestli jde v tom inzerátu o něco podstatného, pak tu zbytečně ztrácíme čas.“

„Myslím, že by ji pěstoun chtěl vidět,“ řekl Wenston Masonovi a pak dodal: „Hned.“

Mason vzal z věšáku klobouk. „Oukej, tak jdeme,“ řekl.

13

Všichni v pokoji se shlukli kolem pojízdného křesla, v němž seděl Elston A. Karr. Přesto, že den byl teplý, měl nohy zabalené v pokrývce. Jeho pleť již neměla voskovou barvu, tváře se mu zardívaly. Když podal Masonovi ruku, cítil právník, jak je kůže na ní suchá a horká. Karr si prohlédl fotografii i dopis a podíval se nejprve na Johnse Blainea, pak na Gowa Loonga, muže číslo jedna.

„Nuže?“ zeptal se.

Blaine neříkal nic.

Rodney Wenston poznamenal: „Když jsem ji přivedl za Masonem, myslil jsem, že je jen nějaká hanebná vyděračka. Ale ty doklady mě dost přesvědčily.“

Doris Wickfordová se dotčeně ozvala: „Nejsem žádná vyděračka a už mám po krk podezřívání, abyste se mnou jednali, jako bych byla. Já jsem přece nedávala inzerát a nepokoušela jsem se s vámi setkat. Vy jste inzeroval, vy jste mě hledal. Jestliže můj otec zanechal nějaké jmění, není vaše, a není důvod, abyste mi je dával jako milodar, jako projev své lidumilnosti. Vždyť práva lidí v podobných případech má chránit soud!“

Karr se na ni ani nepodíval. Utkvíval pohledem na Gowovi Loongovi. Gow Loong napřáhl ukazováček. Nehet na něm přečníval prst o dobrého půl palce. Položil dlouhý nehet na fotografii: „Úplně se podobá Dowovi Tuckerovi,“ prohlásil.

Karr pokývl.

Gow Loong se obrátil na Karra: „Vy jste moc unaven. Máte moc pláce. Moc stalostí. Měl byste jít spát. Aspoň na dvě hodiny. Až se vzbudíte, bude vám lépe. Moc lidí. Moc hovolu. To není plo vás doblé.“

Karr se otočil k Johnsu Blaineovi. „Nevím, proč bychom věc protahovali. Zdá se, že dívka má pravdu. Pak ještě všechno přezkoumám, ale na obrázku je opravdu Dow Tucker. To, co říká o sestavení krycího křestního jména, zní docela rozumně. Podejte mi album z nočního stolku v ložnici.“

Gow Loong vypadal jako nezúčastněná kulisa. Zaštítil se mlčením. Celá jeho osobnost se skryla za bezvýraznou masku chladného, lhostejného obličeje. Johns Blaine odkvapil do ložnice.

Mason se věcným tónem otázal: „Máte to album stále v ložnici?“

„Jen snímky,“ vysvětloval Karr. „Negativy jsou v bezpečí. Nedal bych je ani za milión. Prožil jsem v Číně dobrodružství, nad nimiž by vám vstávaly vlasy na hlavě. Viděl jsem věci, které běloch nesmí vidět, věci, které nesmí vidět nikdo. Navštívil jsem chrám Vášnivého Buddhy za hradbami Zakázaného Města. Viděl jsem živého mrtvého, který vstal z hrobu jen z poslušnosti k bohu Lámů. Snad byste to považovali za účinek hypnózy nebo za pověru či za pouhopouhé fantazie; ale já viděl věci, které nedovede nikdo vysvětlit, věci, kterým nemůžete porozumět, o nichž se lidé neodvažují mluvit. Johnsi, podívejte se do toho alba. Vyberte z něho snímky, pořízené v Šanghaji na sklonku roku 1920 a začátkem roku 1921.“

Blaine převracel stránky alba. „Tuhle je - na tomto obrázku, pořízeném na džunce na Wangpu, je Dow Tucker pěkně vidět,“ pravil.

„Ukažte ten snímek Masonovi,“ poručil Karr. „Chci, aby si jej prohlédl.“

Mason se zadíval na obrázek tří mužů, usazených na vysoké palubě velké džunky. Kamera byla zaostřena na jejich tváře. V pozadí se rozkládala mlhavě vodní hladina, rýsovala se nejasná linie břehu a bizarní pagoda tyčící se k nebi. Muži se ze široka usmívali, s oním nepřítomným výrazem, jaký člověk automaticky nasadí při výzvě „nemrkat - tvářit se příjemně“. Na stolku před nimi stál rozměrný čajník. Vedle něho byly na podnose tři jemné čínské šálky v kulatých podstavečcích, zabezpečujících je před převržením. Za skupinou poněkud bokem stál Číňan, pohlížející starostlivě na muže uprostřed. Byl to nepochybně Gow Loong. Muž uprostřed byl Elston A. Karr, robustnější, o dvacet let mladší, ale se stejnou chladnou soustředěností svítící v očích, s nepokojnou, nezkrotnou věcností vyznačující se v každém rysu obličeje. Dvacet let ten obličej jistě změnilo. Zhubl. Kůže byla hladce napjata jen na lícních kostech, pod očima však vytvářela váčky. Ale nicméně byl to on - Elston A. Karr.

Muž po jeho pravici byl muž, kterého ukazovala na své fotografii Doris Wickfordová. Nemohlo o tom být pochyb. Fotografie byly zřejmě pořízeny v přibližně stejné době. Částečná pleš, tupý nos, delší spodní ret, hluboké linie táhnoucí se od nozder k bradě, kterou rozděloval důlek, huňaté obočí a velké odstávající uši byly neomylné charakteristiky.

Masona zaujal třetí muž na fotografii. Byla to osoba se širokým hrudníkem a mohutnou šíjí; plné mužovy rty byly sice zvlněny úsměvem, ale i z fotografie bylo jasné, že jeho oči se vůbec neusmívají. Byl to druh očí, které se neusmívají nikdy. V zamračeném soustředění pohlížely přímo do objektivu. Vypadaly, jako by onen muž tak houževnatě myslil na nějaký podivný plán, až se jeho myšlenky nesmazatelně odrazily v jeho tváři.

„Kdo je to?“ zeptal se Mason.

„Jidáš - špinavec - prodal nás za třicet stříbrných,“ vyrazil Karr. „Málem zavinil mou smrt.“ Pohlédl na Doris Wickfordovou a dodal. „Je odpovědný také za smrt vašeho otce. Nikdy na něho nezapomenu - nikdy.“

Ve způsobu, jakým to vyslovil, jako by se šeptem ozvala hrozba, osudná jako zvuk nože ostřeného na ocílce.

Mason srovnal fotografii, vyňatou z alba s fotografií, kterou mu podala Doris Wickfordová. Pomalu pokynul hlavou a pak se zeptal: „Máte ještě nějaké Tuckerovy obrázky?“

Karr vybídl pohybem hlavy Blainea a ten začal obracet listy v albu. Čtyřikrát se zastavil a upozornil Masona na další obrázky. Vždy to byly snímky stejné čtveřice: Karra, jeho společníka Tuckera, Gowa Loonga a onoho podsaditého, zamračeného muže, který je zřejmě podvedl.

Vtom se Karr prudce obrátil k Doris Wickfordové.

„Chci si zkontrolovat, co uvádíte. Kde jste bydlela, co jste dělala, koho jste znala.“

„Pochopitelně. Víte, když tatínek odjel, byla jsem ještě děcko, ale pamatuji se na něj dost přesně. Mohu vám vyjmenovat, kde všude jsem bydleli -alespoň většinu míst. Mohla bych se vás také na něco zeptat? Zanechal můj otec - slušné jmění?“

„Naše společenství bylo hazardem,“ řekl vážně Karr.

„Nevěděl jsem, že váš otec zanechal nějaké dědice. Byli jsme společníky. Něco jsme vydělali. On byl zabit. Nemohl jsem dát jeho podíl odhadnout úředně. Náš podnik nebyl takový, aby snesl kontrolu na berním úřadu. Kdyby nás byli dopadli, byli jsme o hlavu kratší. Nebo by nás pověsili. Byl to nejnebezpečnější, nejriskantnější podnik světa - ale také nejvýš fungující. Až na toho prokletého Jidáše; ale dostal jsem se odtud - i s našimi penězi. Investoval jsem je. Investice byly úspěšné. Nedávno si Gow Loong vzpomněl, že jednoho večera, když se Dow Tucker opíral o zábradlí džunky a díval se, jak v přístavišti čínské vesnice křepčí malá děvčátka, ukázal na jedno z nich, asi sedmi nebo osmileté a posteskl si, že má doma dcerku přibližně stejně starou. Mně se o tom nikdy nezmínil - byl velice zdrženlivý, o svých osobních a rodinných záležitostech nikdy nemluvil. Gow Loong si nikdy neuvědomil význam té vzpomínky, až později, když jsme spolu probírali onu noc, kdy byl Tucker zajat a zabit. Jsem unaven. Všechno si promyslím. Poslechnu rady Gowa Loonga a odpočinu si. Dejte panu Blaineovi všechny údaje, na které si vzpomenete, kde jste bydleli, kde jste pracovala, kde jste studovala, prostě všechno. A panu Masonovi odpovězte na všechno, nač se vás zeptá.“

Přikývla.

„Ještě něco,“ vyrazil Karr. „Bydlela jste u tety?“

„Ano.“

„Nemá vaše teta více dopisů od vašeho otce?“

„Jakživ mě to nenapadlo.“

„Víte, kde by mohly být?“

„Ne.“

„Pokuste se je objevit. Možná že jí psal. Navštivte mě potom. Nebo ne. Už za mnou nechoďte. Buďte ve styku s panem Masonem. Je mým právním zástupcem. A nevšímejte si nepřátelského výpadu Rodneye Wenstona. Nemá do toho co mluvit. Řekl jsem mu ovšem, aby byl opatrný v jednání s těmi, kdo se přihlásí na inzerát. Jste-li opravdu dcerou mého společníka, budu s vámi jednat jako přítel. Jste-li vyděračka, dám vás vsadit do vězení. Jenže teď nechci marnit příliš mnoho času na zjišťování, která z těch dvou možností to bude.“

Mason uslyšel, jak Gow Loong rychle nabral dech. Jako by chtěl něco říct. Pak se však muž číslo jedna rozmyslil jinak. Ve chvíli, kdy Mason zvedl zrak, Gow Loong stál naprosto nehybně. Jako by rozhovor ani neposlouchal.

„Chtěls něco říci, Gowe Loongu?“ zeptal se Karr.

„Maskee,“ odpověděl Číňan, muž číslo jedna.

Dívka se tázavě podívala na Karra.

„To je čínsky?“ podivila se naivně.

Karrovy ledové oči roztály v úsměvu. „Skoro jako čínsky,“ vysvětlil. „Je to takzvaná pidgin angličtina, běžná v mezinárodních přístavech. Tohle slovo, maskee, je ze všech slov nejběžnější. Znamená, že se nic neděje. A teď odejděte, má drahá. Myslím, že pro vás budu mít brzy důležitou zprávu. Jen co pan Mason prošetří…“

Přerušil jej řinčivý zvuk zvonku. Karr bleskl pohledem po Gowovi Loongovi. „Podívej se, kdo to je,“ řekl. „Nechci nikoho vidět.“

Jak se však ukázalo, Gow Loog neměl co vyřizovat.

Slyšeli, jak sestupuje po schodech, jak otvírá vstupní dveře, pak promluvil velmi rozhodným tónem autoritativní hlas a na schodech se ozvaly kroky dvou mužů.

Poručík Tragg předešel na schodech čínského majordoma. „Dobré odpoledne vespolek,“ pozdravil. „Dobré odpoledne. Ale vida, opět pan Mason. A cizí mladá dáma. Doufám, že příliš nevyrušuji. Váš sluha mi řekl, že jste zaměstnán, Karre, ale protože i já musím dávat povinnosti přednost před svými osobními zálibami, musím vás vyrušit. Doufám, že mi rozumíte.“ Tragg se odmlčel a podíval se tázavě na Doris Wickfordovou.

„Slečna Wickfordová,“ představil Mason. „Poručík Tragg z oddělení pro vraždy.“

„Vraždy!“ vyjekla slečna Wickfordová vyplašeně.

„Už je to tak,“ vysvětlil Tragg. „Asi se příliš o vraždy nezajímáte, slečno Wickfordová, ale kdybyste četla noviny, věděla byste, že jeden muž a jeho hospodyně byli…“

„Copak vy pracujete právě na tomto případu?“ zeptala se.

Tragg přimhouřil oči a zadíval se na ni. „Ano, madam,“ řekl hlasem najednou zcela neutrálním. „Bydleli právě ve spodním bytě.“

„Bydleli dole?“ vyhrkla; její oči se rozšířily a potemněly.

„Ano, právě ve spodním bytě,“ opakoval Tragg. „Nevěděla jste o tom?“

Její víčka ani nemrkla, oči nejevily překvapení. „Ne.“ odpověděla.

„Lituji,“ pravil Tragg, „ale budu se muset trochu vyptávat. Vrátíme se k noci, kdy byla spáchána vražda, pánové. Nuže, Gowe Loongu. Kde jste byl?“

„V městě. V čínské čtvrti. Navštívit své bratrance.“

„Kolik bratranců?“ zeptal se Tragg.

Zdálo se to snad? V Loongových očích zablýskl výsměšný triumf. „Jednadvacet.“

Slečna Wickfordová přerušila ticho zachichtnutím. „Jednadvacet bratranců!“ zvolala.

Karr vysvětloval Traggovi: „Čínský bratranec se liší od našeho. V Číně totiž mají ve skutečnosti jen asi stovku příjmení. Každý, kdo má stejné příjmení, je považován za příbuzného. Jde o velice vzdálené příbuzenství. Nedá se vůbec srovnávat s vžitým pojmem v této zemi. Proto také Číňan řekne o jiném Číňanovi: ‚Podobá se mému bratranci!‘“

„Chápu,“ poznamenal Tragg. „Ohromně zajímavé. Vy se tedy jmenujete Loong?“

„Ve skutečnosti to není jeho příjmení,“ přerušil ho znovu Karr. „Gow Loong je jméno, kterého používá on. Přeloženo doslova znamená ‚devět draků‘. Je z provincie Kanton. Nesnažte se je vyhledat v oficiálních mandarinských slovnících. Kantonština je totiž úplně jiná řeč. Tohle jméno je vlastně jakási přezdívka. Znamená, že je silný, moudrý, odvážný a udatný jako devět draků. Každý z nich představuje určitý přívlastek: loajálnost, odvahu, prozíravost, houževnatost, chytrost v peněžních záležitostech, studijní schopnosti, - počkejte - kolik je to? Sedm? Ty dvě ostatní vlastnosti jsem zapomněl. Pravděpodobně ctnost a synovská úcta. Nevadí. Jistě jako ilustrace postačí. A jak sám vidíte, má jednadvacet svědků. Zde nebyl. Vím, že zde nebyl. Chcete-li si to prošetřit, je to docela snadné. Co ještě chcete?“

Tragg se obrátil k Blaineovi.

„Už jsem vám vysvětlil, že v době, kdy byla spáchána vražda, jsem letěl s panem Wenstonem sem ze San Franciska,“ pravil Blaine. „Opustili jsme San Francisko asi v jedenáct hodin. Pár přátel mě doprovodilo k letadlu.“

„Ještě dobře, že jste je pozval,“ zašeptal Wenston. „Jinak bych ani já sám neměl alibi.“

Tragg se prudce otočil ke Karrovi: „A vy?“ vybafl na něj.

Karr čelil jeho očím s chladným vzdorem: „Byl jsem zde - sám.“

„Což je dosti neobvyklé - ne?“

„Je.“

„Seděl jste v pojízdném křesle?“

„Ne. Ležel jsem v posteli. Mám za to, že tohle jsme si už pověděli, poručíku.“

„My dva ne,“ řekl záludně Tragg. „To povídal tuhle Mason.“

„Co tím míníte?“ zeptal se Karr.

„Já jsem sice kladl otázky,“ pravil Tragg, „ale pokud se pamatuji, Mason na ně odpovídal.“

Karr hleděl na detektiva s chladnou soustředěností člověka, který je pánem svého ducha a nestrpí nevítané důvěrnosti. „Máte snad výhrady k tomu, co řekl pan Mason?“ otázal se.

„Mohl bych mít,“ prohlásil Tragg.

„Za těch okolností ovšem,“ oznámil Karr s chladnou důstojností, „budu muset požádat pana Masona, aby za mne opět odpovídal. Není mi dobře, poručíku. Tento rozhovor mě unavuje.“

„Neberte to tak zle, pane Karre,“ řekl Tragg vlídně.

„Chci vám jen ušetřit budoucí nesnáze.“

„Děkuji vám za ohleduplnost. Nemusíte se pokoušet před něčím mě chránit. Dovedu se o sebe docela dobře postarat.“

„Přesto, že nejste schopen chůze?“ namítl Tragg.

„Přesto, že nejsem schopen chůze.“

„Nerad bych měl v této věci nějaké nejasnosti,“ pozoroval jej upřeně Tragg.

„Nebudete mít žádné nejasnosti. Skutečně nemohu chodit.“

„Byl jste tedy v tomto bytě,“ začal Tragg. „Pokud je známo, byly pod touto střechou pouze tři osoby - vy, Hocksley a jeho hospodyně.“

„Hocksley!“ zvolala slečna Wickfordová.

Tragg na ni pohlédl: „Hocksley,“ potvrdil.

„Cože!“

„Je vám to jméno známé?“ otázal se Tragg.

Usmála se a zavrtěla pochybovačně hlavou.

Tragg zabodl zrak do jejích očí. „Ale řekl bych, že jste někdy nějakého Hocksleye poznala, slečno Wickfordová?“ zeptal se vlídně, jako by si spolu jen tak povídali.

„Ne,“ odpověděla.

„To jméno vám něco říká? No tak, nechoďme kolem horké kaše!“

„V jednom ze svých dopisů se tatínek zmínil o nějakém Hocksleyovi.“

„Kdy?“

„Oh, asi tak před dvaceti lety.“

Karr se nevesele zasmál. „To bude asi stěží stejný Hocksley,“ poznamenal.

Tragg neodvrátil od dívky oči. „To jste musela být úplné dítě?“

„Ano.“

„Kolik vám bylo?“

„Sedm.“

„Kde byl váš otec?“

„V Číně.“

„Co říkal o Hocksleyovi?“

Podívala se rychle na Karra, jako by čekala na jeho znamení. Tragg naléhal: „Tohle se týká jen vás a mne, slečno Wickfordová. Co psal váš otec o Hocksleyovi?“

„Můj otec tehdy pracoval v Číně v obchodě s nějakými společníky. Myslím, že jeden z jeho partnerů se jmenoval Hocksley.“

Tragg toto sdělení několik vteřin rozebíral, pak se náhle zeptal: „Kdy jste se seznámila s panem Masonem?“

„Asi před půldruhou hodinou.“

„S Karrem?“

„Před čtyřiceti minutami.“

„Znala jste někoho z přítomných osob již dříve?“

„Dříve než jsem se setkala s panem Masonem, seznámila jsem se s panem Wenstonem.“

„Jak dlouho před tím?“

„Několik minut.“

„Co zde vlastně děláte?“

Wenston spěšně zasáhl. „Je zde na obchodní návštěvě. Ve vysoce důvěrné záležitosti. Není třeba o ní dlouho diskutovat.“

Tragg ohrnul rty: „Ale, ale, ale,“ pravil. „To se podívejme. Nevyšel náhodou v dnešních ranních novinách jeden inzerátek, v němž kdosi hledal dceru svého zemřelého společníka?“

V místnosti zavládlo hluboké ticho, jež rušil jen sípavý dech Elstona A. Karra. V němém očekávání na něj všichni pohlédli.

„Váš otec se jmenoval Wickford?“ zeptal se Tragg a otočil se bleskově k dívce.

„V Číně žil pod jménem Dow Tucker.“

„Psal vám o svých společnících?“

„Ano.“

„Kdy? Uveďte přesně datum.“

„Na sklonku roku 1920.“

„Co se stalo potom?“

„To vám mohu povědět já,“ řekl Karr. „On…“

„Ticho, Karre,“ poručil Tragg, aniž by spustil pohled z dívčina obličeje. „Od onoho dopisu, napsaného začátkem roku 1921, jsem už o otci neslyšela. Později jsem se doslechla, že zemřel.“

„Jak zemřel?“

„Mám za to, že byl zavražděn.“

„Nevíte to?“

„Nevím.“

„Jeho mrtvola nebyla přepravena domů?“

„Nikdy.“

„Získala jste jeho smrtí nějaké dědictví?“

„Ne. Dosud ne.“

„Žije ještě někdo z příbuzných?“

„Ne.“

„Kdy zemřela vaše matka?“

„Asi půldruhého roku před tím, než tatínek odjel do Číny.“

„Kdo vás vychovával po otcově odjezdu?“

„Teta.“

„Matčina nebo otcova sestra?“

„Matčina.“

„Kde žije?“

„Je mrtva.“

„Jak dlouho?“

„Tři léta.“

„Váš otec psal, že uzavřel partnerskou dohodu s mužem, který se jmenoval Hocksley?“

„Ano.“

„Zmiňoval se o jeho křestním jménu?“

„Já…“

„Schovala jste si ten dopis?“

„Ne.“

„Uvedl jméno druhého partnera?“

Chviličku zaváhala, pak řekla: „Nu - uvedl.“

„Jmenoval se Karr?“

„Ano.“

„Vzpomínáte si na jeho křestní jméno?“

Mlčela několik vteřin, až Tragg připomněl: „Ptal jsem se vás na jeho křestní jméno!“

„Snažím se rozpomenout.“

„Vzpomínejte rychleji.“

Obrátila se ke Karrovi: „Vaše křestní jméno je Elston, viďte?“

„Ano.“

„Někde hluboko v podvědomí mi utkvělo, že Karrovo křestní jméno bylo Elston. Ale nevzpomínám si určitě. Možná je to jen asociace - když jsem se odpoledne poznala s panem Karrem - možná jsem se spletla.“

„V čem?“

„Ve jménu otcova partnera.“

„Kolik jiných Karrů znáte?“

„Žádné, jejichž jméno by se hláskovalo jako toto.“

Tragg pohlédl na Karra: „Nuže?“ zeptal se.

„Na sklonku roku 1920 a na jaře roku 1921 jsem uzavřel společnictví se dvěma muži v Šanghaji. Jeden z nich se jmenoval Dow Tucker. Myslím, že to byl otec téhle dívky. Druhý se jmenoval Hocksley.“

„Hleďme,“ podivil se poručík Tragg hlasem, který projevoval pouze zdvořilý zájem. „A co se stalo s Hocksleyem?“

Karr pečlivě volil slova, když odpovídal: „Hocksley zmizel. Zmizel za podezřelých okolností. Odnesl s sebou velký díl ze společného majetku. Naštěstí ne všecko. Ale hodně.“

„Tak,“ pravil Tragg. „To jste tedy musel být na něho pochopitelně řádně roztrpčen.“

Z Karrových očí vyšlehl blesk, přesto, že se snažil svůj výraz kontrolovat: „Byl hoden pouze opovržení.“

„Říkáte, že odnesl značnou část společného jmění?“

„Ano.“

„Jinými slovy část vašich peněz?“

„Ano.“

„A samozřejmě jste si přál dostat je zpět?“

„Jistě.“

„A také jste se ho nepochybně pokoušel vystopovat?“

„Ovšem.“

„Zkrátka vaše snahy byly korunovány úspěchem, Karre. Dostal jste Hocksleye do spodního bytu. Do horního jste se nastěhoval sám a…“

„Nic takového jsem neudělal,“ přerušil ho Karr. „Najal jsem tento byt, protože jsem si přál klid a soukromí. Z příslušných záznamů musí být zcela zřejmé, že teprve za nějakých deset dnů či za dva týdny byl spodní byt pronajat muži jménem Hocksley. Mohu vás ujistit, že jsem vůbec nevěděl, kdo bude mým sousedem, dokud se tohle nestalo. Jsem upoután na svůj byt. Nechodím ven. Já…“

„Ale váš Číňan chodí ven?“

„Ano. Nakupovat.“

Tragg ohrnul rty, obrátil se ke Gowu Loongovi a pak prudce zpět ke Karrovi. „Nuže, dokončeme tu první část. Jak se jmenoval váš společník v Číně?“

Karr se rozmýšlel.

„Vyklopte to,“ pravil Tragg. „Ať to dokončíme. Nikam se nedostaneme, když budeme přešlapovat na místě.“

„Říkali jsme mu Red. Myslím, že jsem jeho skutečné křestní jméno ani neznal… A kdybych je byl znal, už bych je zapomněl.“

„Snad bych vám mohla trochu pomoci, poručíku,“ ozvala se slečna Wickfordová. „Jmenoval se Robindale E. Hocksley. Vzpomínám si, že o tom otec psal. Byla jsem sice dítě, ale to jméno mi utkvělo v paměti. Byla bych vám je už řekla, ale přerušil jste mě další otázkou.“

Tragg se na ni neohlédl a řekl: „Nepomohla jste mi ani za mák, slečno Wickfordová. Já přece jeho jméno znám. Věděl jsem všechno o tom společnictví dříve, než jsem sem přišel. Neptal jsem se proto, abych získal informace, ale abych zjistil, kdo je ochoten se mnou spolupracovat a kdo se pokouší něco skrývat. Proč jste mi neřekl Karre, že jméno vašeho společníka bylo stejné jako jméno zavražděného?“

„Neznal jsem je, až po vraždě. Ani mi nenapadlo, že by mohlo jít o shodu příjmení. Nikdy jsem nevěděl, že pravé jméno Reda Hocksleye bylo Robindale.“

„A co vy?“ zeptal se Tragg Gowe Loonga.

„Co se má týkat mne?“ bránil se Gow Loong s křiklavým kvapem rozčileného Číňana.

„Jak dlouho pracujete u pana Karra?“

„Moc dlouhou dobu!“

„Už v Číně?“

„Už v Číně.“

„Pamatujete si na všechny tři společníky, o nichž mluvil pan Karr?“

„O Ledovi Hocksleyovi vím hlomadu,“ řekl Gow Loong. „Moc špatný chlap. Hlozně zlý. Žádný neměl k němu důvělu…“

„Viděl jste muže, který bydlel ve spodním bytě?“ zeptal se Tragg. Gow Loong potřásl hlavou. „Neviděl.“

„Přečetl jste si jeho jméno na vizitce?“

„Nečetl.“

Tragg se obrátil k Blaineovi: „A co vy?“

Blaine přívětivě odpověděl: „Pracuji u pana Karra teprve jeden rok.“

„Co je podstatou vaší práce?“

„Jsem něco jako ošetřovatel. Jak vidíte, pan Karr nemůže…“

„Už jste někdy dříve působil jako ošetřovatel?“

„No…“

„Máte povolení nosit zbraň?“ přerušil jej Tragg s významným pohledem na jeho kapsu.

Blaineova ruka zamířila automaticky tím směrem. „Jistěže mám povolení. Já…,“ zarazil se, když zachytil vítězný záblesk v Traggových očích.

Tragg se zasmál. „Copak jste dělal, než jste se stal Karrovým osobním strážcem?“

„Měl jsem detektivní agenturu v Denveru v Coloradu,“ vyhrkl Blaine a začervenal se. „Málo jsem vydělával, a když se naskytlo toto místo s pevným platem - a dobrým platem - přijal jsem je.“

„To už zní líp,“ konstatoval Tragg. „Chcete-li si uchovat povolení nosit zbraň a chcete-li se jednou vrátit k detektivní branži, budete pěkně moudrý a budete se mnou spolupracovat. Tak copak víte o Hocksleyovi?“

„Vůbec nic.“

„Viděl jste ho někdy?“

„Podívejte se, poručíku, budu k vám docela upřímný. Byl jsem přijat jako osobní strážce pana Karra. Vzal jsem tohle místo, protože mě informoval, že jeho život může být v nebezpečí kvůli nějakým starým záležitostem v Číně. Jakživ jsem neslyšel mluvit o Hocksleyovi; dnes poprvé se dozvídám něco bližšího o obchodech pana Karra v Šanghaji. On mi nikdy přesně neřekl, jakého nebezpečí se vlastně obává. Myslil jsem, že dosud zbraně dodává - že je dostává přes Japonce. O podrobnosti jsem se nestaral, ale myslím, že duší toho podniku je Karr. Myslím, že kdyby se Karrův případ projednával veřejně, způsobilo by to velký povyk, nejen kvůli Karrovi, ale kvůli celému podzemnímu spojení, jímž se do Číny pašují zbraně. Nevím, jaké stanovisko by zaujala vláda, domnívám se však, že je na tom - aspoň neoficiálně -zainteresována. Tohle je jeden z důvodů, proč jsem mlčel. Nemohu vám mnoho povědět o metodách dodávky zbraní, ale určitý obrázek jsem získal. Do podniku je zapojena celá flotila čínských rybářských džunek, které zbraně provážejí z pobřežních vesnic. Ti lidé přece musí z něčeho žít - aby se uživili, musí lovit ryby. Japonci si tuto skutečnost uvědomují. Příležitostně jejich džunky prohledávají. Některé jsou mimo jakékoliv podezření. Jiné zase ne. Všechny prohledat nemohou. Takže, jak vidíte, pro Karra je životně důležité zůstat ve stínu - což je má práce. Udržuji ho mimo - mimo oběh.“

Tragg nabral zhluboka dech a zadíval se na Karra.

Karr řekl Blaineovi s úsměškem: „Kdybyste si ty drby nechal pro sebe! Vaše nápady o mé činnosti jsou šílené!“

Blaine pokrčil rameny: „Najal jste si mě. Odvádím vám dobrou práci. Chci pro vás dobře pracovat i dál. Ale přece poznám, odkud vítr věje. A nehodlám se zaplést s policií!“

„Kdepak jste své vědomosti posbíral?“ zeptal se chladně Karr. „Špehoval jste?“

„Nešpehoval,“ bránil se dotčeně Blaine. „Mám je všechny od vás.“

„Co tím myslíte?“

„Z různých maličkostí - co jste dělal, z narážek, které jste tu a tam utrousil, z výrazu vašeho obličeje,“ vypočítával netrpělivě Blaine. „Vždyť jsem přece býval soukromý detektiv a ještě dříve jsem byl policajt. Co si o mně k čertu myslíte? Že budu s někým celý rok a nebudu ani vědět, proti čemu ho mám chránit?“

Tragg vstal, prošel se k oknu, tam zůstal stát s rukama vraženýma do kapes a díval se ven. Pak se na patě obrátil a pohlédl na Perryho Masona. „Osobně si myslím, pane Masone, že tohle je uhýbání. Neříkám nic - zatím ne. Ale kdykoliv pracujeme na nějakém případě a vy se objevíte na scéně, čerstvá stopa, kterou sledujeme, nás zavede zpátky k výchozímu bodu a my se začneme motat dokola jako v kruhu. Možná je to pouhopouhá náhoda, ale zatraceně podivná náhoda.“

„Když už mluvíme o chození do kolečka,“ pravil Mason, „přišel jste sem jen na základě domněnky, že zde zastihnete slečnu Wickfordovou, která by vám mohla podat určité informace o minulých stycích pana Karra?“

„Nebuďte hloupý,“ rozčilila se slečna Wickfordová. „Poručík Tragg nemohl vědět, že zde budu, protože já sama jsem neměla o ničem tušení do té chvíle, než jsem si přečetla ranní noviny, a…“

„Přišel jsem sem vyšetřovat,“ přerušil ji Tragg.

„Přesně tak,“ konstatoval Mason. „A padly opravdu důležité otázky. Protože však tyto zajímavé informace, které jste zjistil o dřívějším společníkovi pana Karra, byly čistě náhodné, jsem přirozeně zvědav na příčinu vaší návštěvy. Nebo je snad slečna Wickfordová maskovaným spojencem?“

„Ukojím vaši zvědavost, Masone,“ řekl Tragg. „Přišel jsem vyšetřit, jak to bylo s tím telefonem,“

„S jakým telefonem?“ zeptal se Mason.

„S telefonem, který se zdá být daleko závažnějším přístrojem než jen telefonem. Karra to určitě bude zajímat.“

Karr řekl chabě. „Nezajímám se o telefony. Jsem nemocný člověk. Zážitky tohoto odpoledne mi neprospěly.“

„Pán měl jít do postele už dávno. Měl by jít aspoň hned teď,“ radil Gow Loong.

„Půjdu, Gowe Loongu.“

„Ještě chvíli,“ nařídil Tragg. „Potřebuji vaši odpověď na několik dalších otázek.“

„Pán je nemocen,“ bránil Karra Gow Loong. „Nemůže mluvit.“

„K tomu telefonu,“ neuhýbal Tragg a položil ruku na Karrovo pojízdné křeslo.

„Co máte pořád s telefonem?“ otázal se Karr nevýrazným, slabým hlasem.

„Máme důvody předpokládat, že osoba, která spáchala vraždu, měla velice dobrý motiv ke zvednutí telefonního sluchátka z vidlice před další akcí,“ prohlásil Tragg.

Mason se vyhnul Traggovu pohledu.

„Asi chtěl někoho volat. K tomu, jak je známo, je nutné nejprve sejmout sluchátko,“ řekl Karr.

„Když jsme telefon zkoumali poprvé,“ ignoroval Tragg Karrův sarkasmus, „viděli jsme jen obvyklý stolní aparát s dvěma otisky prstů umazaných nátěrovou barvou. Pak jsme provedli pár podrobnějších vyšetření a zjistili jsme něco - přinejmenším velice zajímavého.“

„Nechoďte kolem horké kaše, poručíku. Chcete-li mě z něčeho obvinit, řekněte to rovnou,“ vyzval ho Karr.

„Právě se vás pokouší překvapit, abyste něco přiznal, pane Karre,“ varoval Mason. „Takhle totiž pracuje policie. Ani chabé zdraví člověka její metody nemění.“

„Z ničeho vás neobviňuji,“ řekl Tragg, nevšímaje si Masonova zásahu. „Sděluji vám jen, co jsme zjistili.“

„A co jste zjistili?“

„Ve spodní desce toho přístroje byl skryt nepatrný otvor, který by nikdo při povrchní prohlídce neobjevil. Telefon byl přišroubován ke stolu, což je neobvyklé. A dále bylo podivné, že stůl byl přišroubován k podlaze, takže stůl i telefon měly stálou, neměnnou polohu, což ovšem vzbudilo naše podezření. Provedli jsme tedy pečlivé prošetření a zjistili jsme, že přístroj obsahoval velmi vynalézavé poplašné zařízení. Zařízení bylo založeno na paprsku neviditelného záření, jež se zapojilo otevřením dveří. Jediný způsob, jak mohlo být zařízení vypnuto, bylo stisknutí vypínače na druhém konci světelného paprsku, nebo zvednutí telefonu a odložení mimo vidlici, což automaticky přerušilo světelný paprsek.“

„Jako byste mluvil španělsky, poručíku. Vůbec nevím, proč mi to vypravujete,“ přiznal Karr.

Poručík Tragg trpělivě pokračoval. „Jakmile totiž nějaká osoba vkročila do onoho světelného svazku, způsobila, že začal vrčet bzučák u vchodu do spodního bytu, pokud ovšem dříve nezvedla telefonní sluchátko. A tento bzučák, pane Karre, byl upevněn na vnější zdi tohoto domu - těsně pod oknem vaší ložnice!“

Karr položil hubenou, kostnatou ruku na opěradlo pojízdného křesla a stiskl je tak, že žíly pod voskovou kůží se zřetelně napjaly. „Bzučák - pod mým oknem. To je tedy vysvětlení.“

„Vysvětlení čeho?“

„Ten mě totiž musel probudit. Ještě než jsem uslyšel výstřely, slyšel jsem zvláštní, pronikavý zvuk, který se podobal bzučení moskyta. Byl to vysoký, zřetelně slyšitelný zvuk, znervózňující zvuk - zvláště pro člověka nemocného tak jako já. Poslouchal jsem a myslil, že do pokoje se nějak dostal moskyt, až pak jsem si uvědomil, že zvuk musí přicházet zvenčí.“

„Jak dlouho se ozýval?“ zeptal se Tragg.

„Chvilku. Nevím ovšem, jak dlouho se bzučák ozýval, než jsem se vzbudil.“

„Jak dlouho před tím, než jste uslyšel výstřely?“

„Slyšel jsem jen jeden výstřel,“ prohlásil Karr pevně. Tragg vzdychl: „Pak tedy jsem za ten druhý zavázán jen pohotové fantazii pana Masona.“

„Za ten druhý výstřel jste zavázán tomu, co jsem panu Masonovi řekl já,“ namítl nevrle Karr. „V té době jsem připouštěl, že se mohly ozvat dva výstřely. Jenže pak jsem v klidu vzpomínal a rozvažoval a přišel jsem k závěru, že musel padnout jen jeden výstřel a ten druhý byl snad jen jeho ozvěnou, odraženou od sousedního domu.“

„A to bzučení?“ vyptával se Tragg.

„Bzučení trvalo ještě pár minut po výstřelu, pak přestalo,“ vysvětlil Karr.

„Přemýšlejte usilovně, pane Karre! Neslyšel jste je znovu?“

„Ne. Pak už jsem je neslyšel,“ potvrdil Karr určitě.

Tragg ho chvíli pozoroval, pak prohodil: „Kdybyste mi tohle byl řekl hned poprvé, bylo by mi to podstatně usnadnilo situaci.“

Karr mu zpříma vrátil jeho pohled a namítl: „A kdybyste mi byl vy řekl o tajemství toho telefonu, byl bych si na vše vzpomněl a i mně by to bylo usnadnilo situaci.“

„V té době jsem ještě o poplašném zařízení nevěděl.“

„A já jsem nevěděl, že pro vyšetřování je důležité i bzučení moskyta.“

„Takže výstřel padl jen jeden.“

„Nyní jsem přišel k závěru, že výstřel byl jen jeden.“

„Víte, kolik bylo hodin?“

„Přesně vám to nemohu povědět. Opravdu ne. Snad někdy po půlnoci. Řekl bych, že před jednou hodinou. A teď už mě omluvte, poručíku. Musím si jít odpočinout. Nemohu se zhroutit jen proto, abych někomu usnadnil jeho postavení. Vydržel jsem již stejně více, než si mohu dovolit.“

Bez jediného dalšího slova položil ruce na kola svého pojízdného křesla. Ale Gow Loong byl rychlejší. Opřel se do křesla a tiše, rychle odvezl Karra do ložnice.

Doris Wickfordová prohlásila: „Dokud se všechno nevyjasní, pane Masone, budu se muset zřejmě utábořit na vašem prahu.“

Rodney Wenston potřásl hlavou. „Znám otčíma dost dobře,“ pravil, „nenaléhejte na něho. Budete-li na něho dorážet, nehne pro vás ani prstem.“

Poručík Tragg řekl Masonovi tak bezvýrazně, jako by komentoval předpověď počasí: „Je opravdu ohromné, jak se nám v tomto případě množí počet zvláštních shod. A kdykoliv sem přijdu, najdu tu vás.“

Mason se zasmál. „Mohli bychom vaše vyjádření obrátit: Kdykoliv si přijdu pohovořit se svým klientem, podaří se vám sem vniknout. Už si skoro myslím, že mě pronásledujete.“

„Což možná není tak špatný nápad.“

Tragg zamířil ke schodům, na prvním schodě se zastavil a kývl na Masona.

„Nezbývá mi nic jiného, než zavřít mladého Artura Gentrieho pro vraždu.“

„Za vraždu koho?“ zeptal se Mason.

Tragg se přátelsky uculil. „Myslil jste, že mě nachytáte, že? Tak abych vás uklidnil. Když jsme našli mrtvolu paní Perlinové, celý dům jsme pořádně prohledali. Všechno jsme prozkoumali, dokonce i popel v kamnech. A v tom popelu byly zajímavé věci, ani byste neřekl. Pár zbytků látky, pár knoflíků, zbytky páru bot. A na těch částech, které nebyly ohněm docela zničeny, jsme našli tmavé skvrny. Analýza ukázala, že je způsobila lidská krev. Můžete si tohle vše promyslit, Masone. A teď mě omluvte. Spěchám. Musím promluvit s mladým Gentriem hned, jakmile se vrátí z obchodu.“

14

Mason zastihl telefonicky Dellu Streetovou několik minut po páté.

„Končíte?“ zeptal se.

„Čekala jsem na vás. Jak to dopadlo?“

„No, taktak. Nechtělo by se vám vyrazit na výlet?“

„Kam?“

„Do San Franciska.“

„Jak?“

„Rezervoval jsem letenky na letadlo, které odlétá v šest. Setkáme se na letišti.“

„Dobře. Přepudruji si nos a letím k výtahu,“ souhlasila Della Streetová.

„Oukej,“ řekl Mason. „Švihněte sebou, Dello! Budu na palubě. Vaši letenku nechám v odbavovací kanceláři. Vyzvedněte si ji tam u okénka a nikde se nezdržujte!“

„Beru letiště útokem!“ slíbila a zavěsila.

Navečer bylo na letišti rušno. Přijížděla svištící auta, jiná s rámusem odjížděla. Kroužily zde skupinky lidí, kteří se buď loučili, nebo vítali přilétající cestující. Tlampač vykřikoval, že letadlo startující v osmnáct hodin do San Franciska je připraveno k odletu. Mason se naposled rozhlédl a vykročil k bráně, když Della Streetová úprkem proběhla vchodem. Zamávala na něho přátelsky rukou a rozběhla se k okénku pro letenku. Připojila se k němu, když vystupoval po schůdcích do letadla.

„Mám srdce až v krku,“ prohodila zadýchaně. „Ulice jsou úplně zablokované. Jste zde už dlouho?“

„Asi deset minut, snad čtvrthodinku. Co je nového v kanceláři?“

„Nic zvláštního. Drake vyslal spoustu chlapců vyzkoumat některé podrobnosti. Musela to být ale mizerná whisky! Když jsem tam vpadla a řekla mu, že budu v noci pryč, naléval si právě třetího bromoseltera.“

„Řekla jste mu, kam jedete?“

„Ne.“

Uvelebili se v letadle na pohodlných sklopných sedadlech. Za chviličku se rozsvítilo návěstí, vybízející cestující, aby přestali kouřit, pak další, vyzývající, aby se připoutali k sedadlům. Brzy na to motory, které zatím jen lenivě předly, zaburácely zhluboka mocnou melodii. Letadlo rolovalo po startovací ploše, obrátilo se proti větru, pilot zapjal pákou napřed pravý, pak levý motor a letadlo se začalo pomalu odlepovat do hladké rozjezdové dráhy.

„Vždycky se rád dívám, jak se zvedají,“ prohodil Mason a pozoroval okénkem letiště mizející v závratné hloubce.

„Teď už startují letadla tak hladce, že pravý moment odpoutání od země ani nevnímáte,“ podotkla Della.

Mason neodpověděl. Pozoroval zemi, která jako by se náhle propadla. Letadlo bylo již vysoko ve vzduchu, klouzalo nad střechami mrakodrapů, nad železniční tratí, nad silnicemi, ucpanými tisíci aut, která si stopu po stopě probojovávala cestu rušným provozem.

Slunce právě zapadalo a proměnilo mraky na západě v dlouhé sloupy rudého zlata. Hluboko dole se rozsvěcovaly reflektory aut. Začínaly žhnout neónové reklamy. Pak se náhle ztratily všechny známky civilizace. Letadlo letělo nad horami, pokrytými skalami a klečí. Tmavé stíny údolí a kaňonů ostře kontrastovaly se světem, které západ rozléval po vrcholcích vysokých hor.

Hluboko v údolí se po úbočí horského hřbetu klikatila v nesčíslných zatáčkách horská silnice. Pak zmizela. Objevil se pruh náhorní roviny porostlé šalvěji. Vrcholky se ještě zvýšily a byly tentokrát pokryty hřebenem borovic. Celý kraj pomalu zahaloval soumrak jako opona. V letadle rozsvítili, a tak i poslední stopy výhledu zmizely za temnými okénky.

Mason se pohodlněji opřel a řekl Delle: „Tahle cesta se mi vždycky líbí.“

„Tak povídejte, co se dělo?“ vyzvídala.

„Když jsme se rozešli, potkal jsem Tragga. Trochu jsme si pohovořili. A pak jsem šel ven a koupil jsem si noviny vydávané v San Francisku.“

„Jak dopadlo jednání u Karra?“ pokračovala Della Streetová ve zvědavých otázkách. „Udělalo to děvče dobrý dojem?“

„Zřejmě ano. Přinejmenším - na všechny - s výjimkou toho Číňana.“

„Proč?“

„Nevím,“ přiznal Mason. „U něho se vám nepodaří přesně odhadnout, co si myslí. Číňané jsou někdy úplně nevypočitatelní.“

„Odhalil jste něco z toho, co se zběhlo?“

„Ten muž, který vystupoval v Číně pod jménem Dow Tucker, a Elston Karr byli zřejmě obchodní společníci v letech 1920 až 1921. Na sklonku roku 1920 přijali ještě třetího a ten zradil partu. Tucker byl zajat, buď popraven, nebo zavražděn. Karrovi se podařilo vyváznout a zachránit část společného majetku.“

„Kdo byl ten třetí?“ zajímala se. „Někdo důležitý?“

„Robindale W. Hocksley.“

Della Streetová vykulila na Masona překvapeně oči. „Karr to určitě nepřipustil, nebo ano?“

„Připustil.“

„Páni, šéfe - je-li to skutečnost - pak je Karr až po uši namočen. Logicky ho to činí podezřelým číslo jedna.“

„Nepřehlížejte ty otisky prstů na telefonu, Dello,“ připomněl Mason. „Jsou to opravdu otisky mladého Gentrieho. Poručík Tragg je zřejmě na vahách.“

„Tahle cesta ho má trochu svést?“ zasmála se Della.

„Ne tak docela,“ vyvrátil Mason.

„Tak proč ji podnikáme?“

„Ale - jen tak. Podívat se na jednu zúčastněnou stranu,“ prohodil Mason. „Což znamená, že se nemám pokoušet vydolovat z vás podrobnější odpověď?“

„Neuhánějte mě,“ řekl s úsměvem. „Mám-li pravdu, chci provést něco neobvyklého. Nemám-li pravdu, nechci ztratit svou reputaci.“

„Jak daleko je poručík Tragg?“

„Je mi v patách, Dello, v patách. Nejsem si jist, ale možná že do rána bude dokonce o nějaký ten krůček přede mnou. Ledaže použiju zkratku.“

„A toto souvisí se zkratkou?“

„Ano.“

Mason opřel hlavu o polštářované opěradlo a zavřel oči. Della Streetová chvíli pozorovala jeho profil, pak se rovněž pohodlně opřela. Masonova ruka se přes opěradlo, rozdělující sedadla, natáhla k její a sevřela ji. „Hodné děvče,“ pochválil ji a oddal se sladké dřímotě.

Letadlo přistálo na letišti v San Francisku; sklouzlo nad kobercem krátce sestřiženého trávníku, dosedlo na přistávající plochu a rolovalo k odbavovací rampě. Muž v tmavomodré uniformě s řidičskou čapkou na hlavě zdvihl dva prsty ke štítku z umělé hmoty a zeptal se:

„Pan Mason?“

Mason přikývl.

„Vůz je připraven.“

„Nastoupíme a počkáme zde,“ řekl Mason. „Mějte motor připravený k okamžitému startu.“

Muž podržel dvířka, aby mohli nastoupit. „Budeme muset chvíli čekat,“ řekl Mason Delle.

„Jak dlouho?“

„Možná hodinu. Možná déle.“

„Tak si myslím,“ pravila Della, „že tohle se nějak týká našeho šišlavého letce, Rodneye Wenstona.“ Mason mlčky přikývl.

„Všiml jste si, že ho řádně rozladilo, když ta dívka začala předkládat důkazy, že je opravdu dcerou Karrova společníka?“

„Nevypadal obzvláště potěšen,“ připustil Mason s úšklebkem.

„Upřeně jsem ho pozorovala. Mohly by mít její eventuální požadavky vůči Karrovi nějaký vliv na Wenstonovo postavení?“

„Mohly by ovlivnit výši dědictví, které očekává. Je-li tu nějaké jmění a očekává-li, že je zdědí,“ pravil Mason s úsměvem. „Snad by bylo, Dello, lepší, kdybychom odjeli na támhleten konec letiště. Budeme tam mít stejné pohodlí jako tady. Minutku! Haló, příteli,“ obrátil se na řidiče, „co kdybyste přejel na tamten konec letiště, kde bychom byli z dosahu reflektorů a kde bychom mohli v klidu posedět?“

„Proč ne,“ souhlasil řidič, „mohu zajet až tadyhle k plotu.“

„Tak dobrá, jedeme. Máte ve voze rádio?“

„Ano, pane. Chtěl byste nějakou určitou stanici?“

„Najdete-li kousek varhanního koncertu, budu vám zavázán.“

Řidič se rozjel. Mason se pohodlně usadil, uvolnil se a zapálil si cigaretu. Řidič chvíli hledal na stupnici, pak vyladil na skladbu pro varhany a kytaru. Vrásky na Masonově čele se vyžehlily, opřel se dozadu a zaposlouchal se do hudby.

Minulo půl hodiny. Program se změnil. Řidič se tázavě otočil na Masona. Mason požádal: „Pokuste se najít opět varhany - nebo havajské kytary. Snad - počkejte…“

Před advokátovu tvář přeletěl nový výraz. Naklonil se dopředu, poklekl na jedno koleno, aby mohl oknem lépe sledovat letadlo, přilétající z jihu. Byl to jednoplošník se zatahovacím podvozkem.

„Spusťte motor,“ přikázal Mason řidiči, jakmile letadlo vysunulo kola podvozku a začalo klouzat k cementové přistávací ploše.

Řidič poslušně šlápl na startér. Motor oživl.

„Vypněte rádio,“ požádal Mason.

Della Streetová pohlédla na Masona, pak na letadlo.

Z Masonova obličeje zmizela poslední stopa uvolnění. Byl napjat jako běžec očekávající výstřel startérovy pistole.

„Umí to,“ ocenil řidič pilota, vida Masonův zájem o letadlo. Advokát ho ani neslyšel.

Letadlo rolovalo téměř k místu proti zaparkovanému Masonovu autu. V plotě se otevřela vrata a jimi tiše projel dlouhý šedivý vůz s blikajícím červeným světlem.

„Záchranka,“ šeptla Della Streetová.

Mason nespouštěl oči ze sanitky a pokynul Delle, aby byla zticha.

Sanitka se natočila zadními dvířky k letadlu. Řidič vyskočil, aby rychle otevřel zadní dvířka. Mason se mrzutě nasupil. Sanitka mu zcela zakryla výhled.

„Připravte se, brzy, vyrazíme,“ uložil řidičovi. „Budete muset jet jako čert. Nedbejte na dopravní předpisy. Všechno vám vynahradím.“ Řidič zapochyboval. „Vy chcete, abych sledoval tu záchranku?“

„Ano!“

„Jenomže ta spustí sirénu a bude blikat - takže pro ni nebudou platit žádná návěstidla.“

„Musíte mu jet v patách, abyste vždycky projel zároveň,“ nakázal Mason. „Chytnou mě.“

„Nechytnou, pojedete-li těsně za sanitkou. Poldíci budou myslit, že je to člen rodiny, který chce být u lůžka umírajícího příbuzného.“

„Co si bude myslit řidič sanitky?“

„Na tom mi čerta záleží, co ten si myslí, hlavně abychom věděli, kam jede. Tak - a teď honem.“

Dveře sanitky zapráskly. Řidič přeběhl ke svému místu, skočil za volant a vrata se rozlétla, aby vypustila sanitku na silnici.

Řidič Masonova auta potichu nastartoval, obrátil se a řekl přes rameno: „Možná že nejednáme správně. Co když…“

„Koukejte,“ houkl Mason, „kdybych vás ohrožoval francouzákem, tak ani nemuknete, co?“

„Já nevím. Já…“

„A pak,“ dodal Mason, „kdyby se něco stalo, můžete říci, že jste se bál o život, že jste si myslil, že jsem se zbláznil, že jsem se zmocnil řízem násilím… Uhněte!“ poručil.

Řidič zastavil, vklouzl na sedadlo vedle volantu a zapochyboval. „Mně se to nelíbí. Vy přece nemáte žádný francouzák.“

Mason přehodil dlouhé nohy přes opěradlo předních sedadel, protáhl štíhlou postavu v mezeře pod střechou, vklouzl na místo řidiče, zařadil druhou rychlost, opřel se uvolněně a přišlápl přívod plynu. Vůz hladce vyrazil. Mason prudce zatočil, zařadil nejvyšší rychlost a vyřítil se za sanitkou.

Krvavě červené blikavé světlo sanitky vyznačovalo cestu jako výrazná tužka. Siréna kvílela. Mason, ovládající volant taxíku s profesionální zručnosti, udržoval vůz několik málo stop za sanitkou a jel v těsném závěsu přes všechny křižovatky, které jim vyklízela siréna a blikající rudý signál.

Řidič se držel křečovitě levou rukou opěradla předního sedadla, pravou kličky na dveřích. „Proboha,“ sténal, „netušil jsem, že to bude takové!“ Jeho obličej se zkřivil nervózní napětím. Několikrát instinktivně tiskl nohu k podlaze vozu, jako by chtěl vyhmátnout řidičské páky. Jednou, když se srážka zdála nevyhnutelnou, sáhl po zapalování ve snaze vytáhnout klíč. Mason ho pleskl po ruce, dupl na brzdu a virtuózně se vyhnul vozu v protisměru.

„Nebuďte takový zatracený blázen,“ napomenul přísně řidiče, aniž spustil oči ze silnice. „Na zastavení nebyla nejmenší naděje. Šlápnutí na brzdu byla jediná šance. Kdybych zaváhal, ležel byste bradou vzhůru.“

Della Streetová na zadním sedadle se držela háčku na odkládání plášťů a podpatky zapřela do podlahy. Pozorovala kaleidoskop živého provozu, míjejícího za oknem uhánějícího auta. Rty měla maličko pootevřené, oči jí jiskřily. Řidič, který se na ni ohlédl, hledaje morální oporu svých protestů proti šílené rychlosti, se vzdal a soustředil se jen na to, aby se udržel na sedadle.

Sanitka si probojovala cestu hustým provozem a zpomalila až před rozlehlou cihlově červenou budovou nemocnice.

Mason nechal sanitku zajet do vjezdu pro úrazy. Sám objel vstupní část nemocnice, zaparkoval a řekl řidiči:

„Tady máte ten francouzák, kterým jsem vás ohrožoval!“

Podal mu tři desetidolarové bankovky.

Řidič je vstrčil beze slova do kapsy.

„Oukej?“ zeptal se Mason.

Řidič se pokusil promluvit. Ale jeho hlas vycházel z hrdla jen jako jakési sípání. Odkašlal si, nabral zhluboka dech a pak řekl: „Oukej. Ale takovou jízdu bych nechtěl znovu prožít ani za tisíc.“

Mason vyklouzl z auta: „Pojďte, Dello.“

Šla za ním ke vchodu nemocnice. Mason se zeptal dívky u informačního okénka. „Potřebuji nutně mluvit s lékařem, kterému bude přidělen pacient, jehož právě dovezla sanitka. Mám pro něj důležité informace.“

„Prosím?“

„Ehm.“

„A co mu chcete povědět?“

„Něco, co bude chtít vědět,“ odpověděl Mason.

Začervenala se. „Tak jsem to nemyslela. Týká se zpráva pacienta?“

„Samozřejmě.“

„Nebude vás moci přijmout okamžitě. Bude asi nutná operace. Telefonovali mu z Los Angeles a znova z letiště. Čekal na zavolání.“

„Který lékař ho bude ošetřovat?“ zeptal se Mason. „Nerozuměl jsem dobře jeho jménu.“

„Doktor Sawdey.“

„První písmena jeho křestního jména?“

„L. O.“

„Počkáme tedy v hale. Nebo ještě lépe. Zajdu za sestrou. Myslím, že doktor Sawdey bude informaci potřebovat ještě před operací. Kde najdu pacienta?“

„Okamžik,“ požádala. Zdvihla telefon, podívala se do interního seznamu, vytočila klapku a zeptala se: „Ve kterém pokoji bude umístěn Carr Luceman? Dovezla ho ta sanitka, právě dorazila. Operace po úrazu. Dr. Sawdey. No, ten.“

Když pokládala telefon, vyřídila: „Pacient bude v pokoji třista čtyři. Doktor Sawdey se právě připravuje k operaci. Jděte do třetího poschodí, řekněte sestře, která má službu, kdo jste, a požádejte ji, aby vás zavedla za sestrou na oddělení doktora Sawdeye.“

Mason poděkoval a řekl Delle Streetové: „Pojďte!“ a vykročil halou k výtahu.

„Třetí,“ řekl chlapci, který jej obsluhoval.

Když vyjeli do třetího patra, pokynul Mason Delle a zavedl ji na konec chodby, kde byla společenská místnost. Nyní byla tmavá, a proutěný nábytek, který v ní byl rozestavěn s úzkostlivou nemocniční přesností, bez jakékoliv osobitosti, která by dávala pokoji zdání domova, v ní stál ve strnulém tichu jako bílá strašidla.

Cestou se Mason podíval na dveře s číslem 304. „Chviličku tu posedíme a počkáme.“

Kolem nich přešla sestra v neposkvrněné bílé, naškrobené uniformě, potichu našlapující gumovými podpatky na linoleum dlouhé chodby. Zmizela ve dveřích č. 304. O chvíli později vešel dovnitř muž v tmavém obleku, mohlo mu být, něco přes padesát a zanedlouho opět odešel.

Mason čekal, dokud muž neodešel z pokoje. Za chvilku vyšla i sestra. Pak se dotkl paže Delly Streetová. „Oukej,“ šeptl, „teď je řada na nás.“

Prošli chodbou. Slabý pach dezinfekčních prostředků jim zaplnil nozdry. Mason se zastavil před dveřmi číslo 304. Byl na nich nápis: MUDr. Sawdey a pod ním tištěná výzva:

„Nevstupovat!“

Mason tiše otevřel dveře.

Uvnitř ležel na nemocničním lůžku muž. Jeho štíhlá postava byla pečlivě zakryta přikrývkami. Tlumené světlo noční lampičky vrhalo temné stíny na bílý, unavený obličej na polštáři.

Muž, který ležel nehybně se zavřenýma očima na lůžku, byl Elston A. Karr.

V nemocničním prostředí, s voskovými víčky zakrývajícími hypnotickou ohnivost očí, se zdál ubohý, utrmácený, oloupený o svou sílu, jako vypálená elektrická žárovka.

Mason stál dost dlouho na prahu a pozoroval, jak se přikrývka zvedá a klesá pravidelným dechem člověka, spícího pod vlivem účinného narkotika. Pak tiše zavřel dveře, uchopil Dellu Streetovou za paži a po špičkách ji vedl chodbou pryč.

„Co to má znamenat?“ vyzvídala šeptem, když přivolal tlačítkem výtah.

„Nevíte?“

Zavrtěla hlavou.

Mason se usmál. „Ještě stále musím být opatrný na svou pověst proroka. Neodvažuji se riskovat, ale zdá se, že budeme muset vyrazit k sídlu doktora Sawdeye a trošku si s ním pohovořit.“

15

Masonův taxík zastavil před administrací jedněch novin. Jasně ozářené kanceláře v přízemí zaujímala inzerce. Zvláštní vchod přímo z ulice usnadňoval inzerentům přístup k dlouhému pultu, kde dvě mladé svižné ženy přijímaly inzeráty do jednotlivých sloupců anebo odpovědi na inzeráty, které již byly uveřejněny.

Mason zaplatil taxikáři a pozval Dellu: „Pojďte, Dello, pomůžete mi.“

Sotva zamířil k přepážce, všimla si ho jedna z mladých žen. Odhadla ho bystrýma očima.

„Mohl bych nahlédnout do vašich novin z minulého týdne? Hledám něco…“

Sáhla pod pult a vyňala závěsný rám, v němž byly upevněny noviny z jednotlivých dnů.

„Dvoje náhodou nemáte?“ zeptal se Mason. „Chtěl bych, aby mi moje sekretářka pomohla.“

„Nebudete je však odnášet?“

„Naprosto ne.“

Postoupila několik kroků podél přepážky a vyňala druhý svazek, který podala Delle Streetové.

„Co vlastně mám hledat?“ zeptala se Della Streetová potichu.

„Možná, že nic nenajdeme. Ale spíš najdeme, než nenajdeme. Měla by to být stručná noticka někde uvnitř listu, zpráva, že pan Luceman po čištění revolveru nešťastnou náhodou zbraň upustil, ta vystřelila a zranila ho. Bude možná psána v humorném tónu. Byl povolán doktor L. O. Sawdey, aby mu poskytl první pomoc.“

Della Streetová hezkou chvíli do novin ani nepohlédla. Místo toho zírala na Masona a postupně se v její tváři proklubávalo pochopení. „Tak tohle vás napadlo…“

Mason ji přerušil. „Zadržte, Dello, nevyslovujte nic. Znovu říkám, že nechci riskovat svou pověst proroka. Pokusme se napřed najít fakta - a pak teprve budeme dedukovat.“

Mason se zabral do prohlížení stránek. Nakonec však to byla Della Streetová, kdo první objevil zprávu: „Koukněte se,“ přistrčila mu svůj rám.

Mason se postavil za ni a díval se do novin přes její rameno. Zpráva zněla:

‚ZLODĚJ HLEDAL MLÉKO - STŘELIL DOMÁCÍHO DO NOHY‘

„Car Luceman, jenž má sídlo na Delington Avenue č. 1309, měl dnes nešťastný den. Byly téměř dvě hodiny ráno, když uslyšel hluk, způsobený někým, kdo se snažil dostat do domu zadním vchodem. Luceman se posadil na lůžku a poslouchal. Čím pozorněji naslouchal, tím více byl přesvědčen, že vetřelec se pokouší vyříznout výplňové sklo.

Luceman je přes svých šedesát pět let zdatný muž, odhodlaný k činu, který nevolá policii při prvním šramotu. Rozhodl se poučit zloděje tak, že na to tak brzy nezapomene.

Pan Luceman řekl doslova: „Nechtěl jsem ho zranit, ale docela jistě jsem ho chtěl důkladně vystrašit.“

S tímto rozhodnutím vzal pan Luceman revolver kalibru 0,38 ze zásuvky svého stolu, obul si lehké trepky a bezhlučně se plížil do kuchyně. Když otevřel dveře jídelny, uslyšel jasně zvuk, jako když někdo vyřezává sklo z výplně zadního vchodu.

Pan Luceman natáhl spoušť. Obezřetně postupoval kupředu, pamětliv naučení svého generála, který vychovával mužstvo k tomu, aby vždy čekalo s výstřelem tak dlouho, dokud neuvidí bělmo protivníkových očí. Pan Luceman šel po špičkách kuchyní a uviděl temnou siluetu na skleněné výplni dveří - a klidně odložil revolver na kuchyňský stůl. Neboť zloděj - byl Lucemanův kocour. Pan Luceman zapomněl zvečera připravit zvířeti jeho obvyklou misku vlažného mléka. Kocour se domáhal své večeře a vyskakoval na výplň dveří. Zachytil se drápky na rámu skla, udržel se několik vteřin, ale vždy sklouzl zpět na schody. Zkoušel to však znovu a znovu.

Pan Luceman otevřel zadní dveře, vpustil hladového kocoura do kuchyně a šel do ledničky pro mléko. Otevřel dveře ledničky a bral právě láhev do ruky, když nedočkavý kocour vyskočil na stůl, a tam se stočil do klubíčka v blaženém očekávání. Nabitý revolver přitom odsunul na kraj stolu. Pan Luceman rychle postavil láhev mléka a přiskočil ke stolu ve snaze zabránit pádu zbraně na podlahu. Opozdil se. Zbraň již nezachytil. Padl výstřel. Kulka vnikla do pravého stehna pana Lucemana a způsobila mu bolestivé zranění. Kocour, vyděšený hlukem výstřelu, vyrazil k zadním dveřím a pan Luceman se vzdor svému poranění doplížil k telefonu. Otřes a bolest však způsobily, že omdlel a teprve ke čtvrté hodině ráno se zotavil natolik, aby mohl zavolat doktora L. O. Sawdeye, bydlícího nedaleko.

Pan Luceman bude několik dnů nepohyblivý, naštěstí rána není nebezpečná, neboť kulka nezasáhla žádnou z hlavních cév, škrábla toliko o kost. ‚Zloděj‘ se podle nejnovějších zpráv dosud neobjevil. Možná že se rozhodl opustit svou mléčnou dietu a honí někde v alejích čtyřnohé škůdce.“

Mason vzhlédl k Delle Streetové, usmál se, vrátil se k pultu a požádal: „Mohu si koupit tyhle noviny ze čtrnáctého? Potřeboval bych odpovědět na jeden inzerát.“ Položil na přepážku pěticent a ve chviličce mu dívka předala staré noviny.

Mason poděkoval a doprovodil Dellu Streetovou ven k automobilu. „Tak, a teď bychom si měli popovídat s panem doktorem Sawdeyem, který je už nepochybně doma z nemocnice,“ prohlásil.

Zakrátko zvonili u vily doktora Sawdeye. Za dlouhou chvíli otevřel dveře muž, kterého zahlédli v nemocnici.

„Doktor Sawdey?“ zeptal se Mason.

Lékař přikývl, podíval se tázavě z Masona na Dellu Streetovou, pak na čekající taxík. Snad stanovil v duchu diagnózu. „Už je po ordinačních hodinách,“ řekl odměřeně, „a kromě naprosto naléhavých případů úrazu…“

„Zdržím vás jen minutku, doktore,“ pravil Mason. „Jsem přítel pana Carra Lucemana. Poznali jsme se na Východě a rád bych ho navštívil. Měl jsem jeho adresu a jel jsem za ním hned, jakmile…“

„Měl nehodu,“ sdělil doktor Sawdey, „a leží v Parkerově Memoriální nemocnici. Bohužel, nemůže ještě přijímat návštěvy.“

Masonův obličej vyjadřoval jeho zájem. „Slyšel jsem, že měl nehodu,“ řekl účastně. „Velice rád bych ho navštívil - a myslím, že i on by mě rád uviděl. Za čtyřiadvacet hodin musím totiž zase odcestovat. Mohl bych ho v té době spatřit?“

„To je bohužel vyloučeno. Víte, dosti přecenil své síly. Varoval jsem ho, zvláště v tomto ohledu. Výsledkem je, že velice zeslábl a dostavily se komplikace. Po několik dnů musí mít absolutní klid.“

„Snad bych mohl odjezd odložit o den, kdybych věděl, že pozítří…,“ navrhl Mason.

„Nemělo by to smysl,“ řekl rozhodně doktor Sawdey. „Jsem si jist, že alespoň tři dny nesmí být vyrušován.“

„Mám tedy hromskou smůlu, doktore,“ konstatoval Mason. „Pošlu mu aspoň pohlednici. Moc mě mrzí, že ho neuvidím. Znáte ho dlouho, doktore?“

„Párkrát jsme se setkali při různých příležitostech,“ uvedl zdrženlivě doktor Sawdey.

„Doufám, že jinak to jeho zdraví příliš neublíží,“ řekl srdečně Mason. „A jak v poslední době chodil, doktore?“

„Při jeho věku ovšem by se mohlo stát…“ začal lékař vážně. „Nu, to už vám jistě napíše sám pan Luceman. Můžete mu napsat do Parkerovy Memoriální nemocnice. Předpokládám, že za takové dva dny již bude moci číst dopisy. A teď mě, prosím omluvte. Mám za sebou namáhavý den - zítra časně ráno operuji.“

Mason se důstojně uklonil. „Velmi lituji, že jsem vás zdržel, pane doktore. Moc mi však na Lucemanovi záleží, to víte starý kamarád…“

„Kdybyste mi laskavě sdělil své jméno, mohl bych…“ nabídl se doktor Sawdey.

Mason však už byl pod schody. „Opravdu lituji, že jsem vás tolik zdržoval, pane doktore. Dovedu pochopit, jak drahý je váš čas. A v kolik hodin ráno operujete, doktore?“ zeptal se, aby lékař neměl čas uvědomit si, že neodpověděl na jeho otázku.

„V osm třicet,“ zavolal doktor Sawdey a zavřel dveře.

„Dello, máte hlad?“ zeptal se Mason, když zamířili k taxíku.

„Něco na zub by neškodilo,“ připustila.

„Já ještě tak velký hlad nemám - a kromě toho musím dohlédnout na doktora Sawdeye. Chci zjistit, jestli v nejbližších deseti minutách nepoběží ven. Co kdybyste si vzala vůz a zajela si do Locarno Grillu? Přijedu za Vámi asi za dvacet minut, nejdéle za půl hodiny.“

Della se na něj podívala se zvláštním výrazem, jaký mívá žena pro muže, kterého má ráda a který si jí dost neohrabaně snaží zbavit.

„Copak se vám na mém návrhu nelíbí?“ zeptal se Mason.

„Doktor Sawdey je lékař. Odejde-li, bude to na zavolání.“

Mason přikývl.

„A bude to naléhavá výzva. Takže jistě pojede autem. Poběžíte za ním pěšky?“

„Kdepak Dello,“ vysvětloval Mason. „Potřebuji jen vědět, půjde-li ven, nezajímá mě, kam.“

Della Streetová položila ruku na jeho paži: „Tak poslyšte, milý Perry. Máte něco za lubem. Má-li to být vloupání, tak tedy je provedete v mém doprovodu.“

„Pročpak mě máte hnedle za lupiče, Dello?“

„Jen se nedělejte!“

Mason zvážněl. „Jde o těžký zločin, Dello. A nebezpečný. Chytnou-li nás, nebudeme moci nic vysvětlovat.“

„Tím spíš byste měl mít pomocníka.“

„Tentokrát ne, Dello. Je to příliš nebezpečné. Běžte hezky do té restaurace a…“

„Povídali, že mu hráli! Zůstanu s vámi. Pojedeme taxíkem nebo…“

„Taxíku se okamžitě zbavíme.“ Přešel silnici, zaplatil řidiči a řekl: „Zbytek si nechte, hochu. Máme se vrátit za deset minut. Doktor nám zatím napíše recept. Tak se tu trošku projdeme.“

„Což o to, těch deset minut vám rád počkám,“ nabízel se ochotně taxikář.

„Raději ne. Chceme tu také ještě navštívit známé, je to docela blízko. Nestálo by za to čekat.“

Řidič se dotkl na pozdrav svého klobouku a odjel.

Della Streetová prohodila: „A máme to. Právě vyplouváme na cestu zločinu! Mám-li být váš spojenec, měla bych se naučit žargonu podsvětí a mluvit s vámi jen na půl úst, šéfe! Co vlastně jsem? Kormidelník?“

„Ne, Dello,“ řekl Mason. „Vy představujete milenku gangstera! Budete mi dělat zeď!“

Della zahoupala vyzývavě boky a utrousila koutkem úst: „Ježkovy voči, šéfe, já sem ta milenka gangstera, která mu může prokázat službu, dyby mu ňákej ujařmenej vůl chtěl překazit dílo! Budu se tady vochomejtat po tý ulici a hodím po něm vočkem a…“

„A dostanete se pod zámek za obtěžování úctyhodného policisty při výkonu služby při pochůzce,“ přerušil ji Mason.

„No a? Dyť mám taky sebou ňákýho zastánce, kerej by mě vytáh. Proč bych měla bejt zabásnutá, dyž mám na špagátku toho nejbáječnějšího vobhájce? Možná že byste pro mne moh trochu zaklapat zobákem. Ale teď tu máme napřed vyloupit ten barák… Žádný marnění času…“

Zarazila se, když za sebou uslyšela vylekané zajíknutí. Vzhlédla a spatřila, jak se Mason pobaveně pošklebuje. Právě je předcházel starší muž, který je nehlučně sledoval v botách s gumovými podešvemi. Vrhl na Dellu pohled přetékající upřímným zděšením. Pak se jim vyhnul se zamumlaným „pardon“ a spěchal tak, že se jeho nohy téměř nedotýkaly chodníku.

Della Streetová zadržela dech. „Nebesa, jestli mě tak slyšel!“

„Bodejť by neslyšel, Dello,“ uchichtl se Mason. „Ten má vašeho projevu plnou hlavu!“

„Odkud se tu vzal?“

„Nevím. Zrovna jsem se náhodou obrátil a uviděl jsem, jak nám jde v patách. Vypadal asi tak, jako by právě dostal předpis na daň z příjmů obyvatelstva.“

„Myslíte, že nás špehoval?“

Mason zavrtěl hlavou: „Ten? Ne. Je to asi nějaký penzista, který bydlí v blízkosti. Teď jste mu poskytla nejvýš zajímavý námět k přemýšlení. Podle způsobu, jak se protáhl za roh, byste řekla, že je spíš loutka na provázku, kterou někdo škubnul.“

Della Streetová se zadumala: „Myslím, že jsem provedla pěknou hloupost. Vždyť už jen ta vyzývavá chůze ho musela úplně vyplašit. Vypadala jsem asi jako Fatima, břišní tanečnice z Turecka.“

„Má aspoň co vykládat kamarádům,“ uklidňoval ji Mason. „Viděl opravdovou milenku gangstera v akci! Jaké číslo měl ten Lucemanův dům?“

„Třináct-nula-devět, Delington.“

„Je tedy v dalším bloku. Poslouchejte, Dello, až vejdu dovnitř, budete stát venku u chodníku. V tu chvíli, kdy se někdo přiblíží k domu, ať je to kdokoliv, přistoupíte k domovním dveřím a zazvoníte! Jednou! Nesmí to vypadat, jako byste spěchala. Nesmíte také vypadat příliš sebevědomě a nadto, nesmíte se za žádnou cenu ohlédnout. Prostě přistoupíte ke dveřím a jedenkrát zazvoníte, tak aby vaše jednání vypadalo co nejpřirozeněji.“

„Dobrá, jednou zazvoním,“ opakovala.

„V pořádku. Otočí-li se ta osoba k domu, zazvoňte třikrát, krátce, ostře. Pak se vraťte na ulici a zdánlivě poprvé se na toho člověka podívejte. Můžete se usmát a říct: ‚Zdá se, že není nikdo doma.‘ Pak běžte k vedlejšímu domu a zazvoňte. Když vám někdo otevře, zeptejte se, odebírají-li Chronicle. Řekněte jim, že zastupujete tyto noviny a že byste je hrozně ráda získala za předplatitele za zvlášť výhodných podmínek nabídky. Mluvte pěkně hlasitě, aby vás bylo slyšet k druhému domu.“

„A co když ten člověk nebude tak dlouho čekat, ale půjde rovnou dovnitř?“

„Nevadí,“ odvětil Mason, „jen na mne hezky třikrát ostře, krátce zazvoňte v tu chvíli, jak někoho uvidíte zamířit k domu. To mi poskytne trochu času, abych mohl uniknout.“

„Moc času vám to nezabezpečí,“ namítla Della. „Zvláště, budete-li v poschodí.“

„Co se dá dělat. Tomu člověku to bude také chvíli trvat, než se dostane dovnitř, takže je to jedno. Než on odemkne přední dveře, i mně se podaří vyklouznout zadem. Koneckonců - vždyť k vyrušení ani nemusí dojít. Dello, zazvoňte signálem hned, jak se někdo ukáže na ulici. Budu si muset stejně asi svítit baterkou a mohlo by se stát, že někdo světlo zahlédne a zavolá policii.“

„A to je všechno, co mám dělat?“ zeptala se Della. „Stačí.“

„Nepokoušíte se mi mou úlohu ulehčit a ze všeho mě vynechat?“

„Ne.“

„Dáte na sebe pozor?“

„Pokusím se.“

„Jak se tam dostanete?“

„Vyzkouším dveře, asi vyříznu skleněnou výplň, aby to oživilo historii o Lucemanovu zlodějovi.“

Položila ruku na jeho paži: „Buďte opatrný, šéfe,“ řekla tiše.

„Hodlám být.“

„Nemá smysl připomínat vám, abyste příliš neriskoval,“ řekla Della, „protože to není váš styl. Vy byste stejně nedokázal čekat v kanceláři, až přijde klient za vámi, a nedovedl byste s ním zacházet tak, jak předpisují tlusté knihy, stejně jako pstruh nedovedete žít ve stojaté vodě. Ale přesto - mějte oči na stopkách!“

„Beru na vědomí, Dello - a kdybyste chtěla jít do města a počkat na mne…“

„…v Locarno Grillu,“ přerušila ho, „u pěkného, velkého biftek s oblohou… - já vím…“

Mason se rychle rozhlédl směrem nahoru i dolů po chodníku a obhlížel tmavé obrysy hranaté poschoďové vily. „Jsme na místě, Dello; dávejte pozor - a nezapomeňte na signály.“

Vykročil, jako by mířil k schůdkům vedoucím k domovním dveřím, pak však rychle odbočil na chodník mezi domy. Malá kapesní svítilna, sotva větší než plnicí pero, mu posvítila na vybetonovanou stezku vedoucí za dům.

Prohlídka zadních dveří ukázala, že vstup do domu nebude tak snadný, jak Mason předpokládal. Vnější dveře sice nebyly zavřeny na zástrčku, avšak za nimi byly masivní dřevěné dveře, vybavené odpudivým zámkem, který stál jistě daleko víc než průměrný zámek k zadním dveřím. Zběžná prohlídka oken jen potvrdila, že jsou pevně zavřena a něco v neotřesitelné nedobytnosti okenních rámů napovídalo, že jejich uzávěry jsou účinnější, než by obyčejný noční tulák čekal.

Masona to zmátlo i zaujalo. Vrátil se k zadním dveřím. Malou baterkou znovu prozkoumal zámek. Pokusil se otočit knoflíkem patentní kliky a pak do nich zlehka strčil - bezvýsledně. Zámek držel tak pevně, jako by dveře byly zacementovány.

Mason si ve svitu lampičky prohlédl obdélníková skleněná okénka v horní části dveří. A tu poznal, že ho někdo předešel.

Tmel byl v celém rámu jednoho okénka čistě odříznut a silné sklo, nějakých dvacet osm krát třicet osm centimetrů velké, bylo přichyceno čtyřmi hřebíčky jen v rozích rámu.

Masonovi stačilo pár minut, aby vyviklal hřebíky a čepelkou kapesního nože naklonil sklo k sobě tak, aby sklouzlou do nastavené dlaně. Pak už bylo hračkou vsunout ruku okénkem dovnitř, najít knoflík mosazné patentní kliky a otevřít.

Jen Mason otevřel, vrátil opatrně sklo na jeho místo a přichytil je opět hřebíčky tak, aby z rámu nevypadlo. Současně uvažoval znepokojeně o člověku, který ho předešel.

Mason poznal, že ten, kdo tu byl před ním, musel být nesmírně lstivý a obratný technik. Tmel byl nožem pečlivě odstraněn a suché částečky byly vymeteny tak dokonale, že na prahu ba ani na dřevěném zápraží pod zadním podloubím nezůstal ani drobeček. Na dveřích se sklem, opatrně zapřeným tenkými hřebíčky v rozích, nemohlo být povrchnímu pozorovateli pranic nápadného.

Mason právě zavíral dveře, když uslyšel ostrý bzučivý zvuk zvonku, který prořízl ospalé noční ticho.

Mason byl do svého problému tak zabrán, že při výbušném zvuku smluveného varovného signálu skoro poskočil. Zůstal stát a tiše, napjatě čekal, vnímal každý sebemenší šelest. Když se nic nedělo, obrátil západku zámku tak, aby se nedomykal. Přivřel dveře a spěchal po chodníku na ulici. Neslyšel žádné kroky, ale když se přiblížil k rohu domu, uviděl temnou postavu, jdoucí po chodníku tak rychle, jako by utíkala. Mason si řekl, že to vypadá skoro jako ten muž, který je před chvilkou předešel. Je to pravděpodobně domácí člověk ze sousedství, řekl si, šel hodit dopis do poštovní schránky nebo si běžel do drogerie na rohu pro nějaké toaletní potřeby.

Mason tiše obešel dům, aby uklidnil Dellu. Potichoučku na ni zapískal. Della se obrátila od domovních dveří, u kterých právě stála jako někdo, kdo znova zazvonil a čeká na otevření.

Přišla k zábradlí, které lemovalo plošinu nad schůdky: „Běžel tudy ten potrhlý mužík,“ zašeptala, „přiletěl od rohu, jako by ho vystřelili!“

„Je to asi někdo ze sousedství,“ uklidňoval ji Mason. „Už se mi podařilo otevřít zadní dveře, Dello. Půjdu dovnitř.“

„Neměli bychom raději od výzkumu upustit?“

„Ani zanic. Jen si to uvnitř rychle prohlédnu. Ten staroch na nás jistě zatím zapomněl.“

„Jenže já na to tak hned nezapomenu,“ šeptala Della.

„Oukej. Zůstaňte tedy raději zde, ve výklenku dveří. Kdyby váš přítel obíhal blok ještě jednou a viděl vás opět mířit ke vchodu, pojal by podezření. Zůstaňte tady stát ve stínu. Kdyby se však blížil někdo další, zazvoňte. Nepopleťte si signály. Musím vědět, že sem někdo jde. A nedejte se vyvést z konceptu. Budu muset možná rozsvítit.“

„A co vlastně hledáte?“ naléhala Della šeptem.

Mason odbyl otázku mávnutím ruky a zamířil potichu kolem domu opět k zadním dveřím. Prošel jimi a octnul se v kuchyni. Uvažoval, zda má nechat zadní dveře otevřené. Konečně se rozhodl raději je zavřít, ale nezamykat.

Kapesní lampička mu ukázala docela obyčejnou kuchyni. Z ostění stěn jej ovanul zatuchlý pach dávného vaření. Před výlevkou a před sporákem na místech, kde opotřebení je nejpřirozenější, bylo linoleum téměř zcela prošlapáno.

Od starých, zažloutlých nátěrů ostatního zařízení se nápadně lišila moderní svěžest bělostného smaltu elektrické ledničky. Vypadala, jako by ji sem přivezli teprve nedávno.

Mason si vzpomněl na historii noční kocourovy návštěvy. Otevřel dveře ledničky a vzápětí se uvnitř rozsvítilo světélko, ozařující neposkvrněnou bělost jejího nitra.

Na roštech poliček byly zbytky potravy, kterou si mohl připravovat osamělý starý mládenec: talíř fazolí na kyselo, které zřejmě představovaly polovinu konzervy, druhá zůstala nedojedená. Plná krabice mléka a napůl vyprázdněná láhev. Na misce ležela krabice mléka a napůl vyprázdněná láhev. Na misce ležela čtvrtka másla v originálním balení. Vedle ní se povaloval zbytek nepravidelného tvaru. Stála tam sklenička šlehačkové smetany, kelímek hořčice, nakrájená vařená šunka, která byla zřejmě nakoupena v lahůdkářství a miska z umělé hmoty s makarónovým salátem, jaký prodávají v kdekterém bufetu.

Lednička obsahovala několik dalších zbytků, ale Mason se nezdržoval jejich zkoumáním. Co viděl - byť jen letmo - mu řeklo vše, co potřeboval vědět. Všiml si, že mléko i smetana byly ještě sladké. Termostat byl nastaven na dosti nízkou teplotu. Potraviny voněly svěže, čistě, ovšem u ledničky tak kvalitní nebylo divu, mohly tam být stejně od včerejška, jako od minulého týdne.

Mason zavřel dveře ledničky a ve světle lampičky přehlédl ještě jednou zkoumavě kuchyni. Pak vykročil k další místnosti, zřejmě jídelně.

Kužel světla klouzal na starodávném nábytku, pořizovaném viditelně před mnoha lety. Koberec byl nový, laciný. Povrch stolu byl nově přeleštěn, židle přizpůsobeny barvě stolu, avšak nepřiměřenost nového koberce k vybavení jen zdůrazňovala, že někdo, kdo v tomto domě žil dlouhá léta, se rozhodl zařízený jej pronajmout a pokusil se nahradit jen věci, které vypadaly nejošuměleji.

Mason prošel jídelnou a dostal se do obývacího pokoje. Po obou stranách krbu stály vysoké knihovny, okna vedla na ulici. Záclony na oknech se zdály poměrně nové a Mason si uvědomil, že i když jsou stažené a kryjí celá okna, jejich materiál není dost těžký, aby přes ně nepronikalo světlo. Paprsek z jeho lampičky by určitě musel být zpozorován z ulice; nad knihovnami byla rovněž malá hranatá okénka, a ta nebyla vůbec kryta záclonami. Della Streetová by jej sice varovala před náhodným chodcem, ale co sousedé? Z okolních domů mohli krásně pozorovat, jak světlo jeho lampičky bloudí po jednotlivých stěnách pokoje.

Masonův problém přece nebyl problémem obyčejného zloděje. Potřeboval světlo daleko více, nejen aby se bezpečně vyhnul nábytku. Chtěl podrobně prozkoumat věci v tomto pokoji, rozlišit zařízení, které opravdu patří k domu, od věcí, které byly pořízeny nájemcem.

Neváhal dlouho. Přistoupil ke dveřím a stisknul vypínač.

Místnost zalilo zářivé světlo. Mason objevil několik stojacích lamp a rovněž je rozsvítil. Vyňal z police knihu a otočil jí hřbetem nahoru na stůl. Pro případ, že by nějaký zvědavý soused sledoval jeho počínání nezastřenými okénky, sundal klobouk a zvolnil pohyby tak, aby se podobaly věcnému chování zákonitého majitele bytu, a ne spěšným pohybům lupiče.

Kolem rohu ulice zatočil svištivě vůz. Pneumatiky zaječely odporem při prudkém zabrzdění - a vzápětí zazvonil ostře domovní zvonek. Jedinkrát. Mason strnul.

Uslyšel věcné zaklapnutí dvířek vozu. Zvonek se ozval nanovo. Třikrát. Krátce. Ostře. Mason slyšel, jak někdo kluše pod okny obývacího pokoje a běží po cementovém chodníku k zadním dveřím. Znovu zaznělo trojí zazvonění. Pak se k oblouku domovních dveří přiblížily těžké kroky.

Mason si uvědomil, že Della Streetová je chycena u dveří jako v pasti. Bleskově se rozhodl. Otočil mosazným knoflíkem, který uvolnil západku domovních dveří. Otevřel je a zdvořile pozdravil: „Dobrý večer!“ Na prahu stála jeho zbledlá sekretářka. „Co si přejete, prosím?“ oslovil ji povzbudivě. Pak si dokonale překvapené všiml policejního vozu u chodníku a širokoramenného uniformovaného policisty, který stál za zády Delly Streetová.

„Dobrý večer,“ opakoval Mason vesele. „Jdete snad spolu?“

„Nikoliv,“ řekla rychle Della Streetová. „Nabízím předplatné na Chronicle. Máme velice zajímavé…“

„Moment, moment, sestřičko,“ zabrumlal policista.

Della se obrátila a pohoršené si ho změřila.

„Děkuji vám!“ řekla kysele. „Musím se snad nějak živit - takže nějaké jízlivosti nejsou na místě. Jen proto, že jsem sama, si hned nemusíte myslit bůhvíco - vy!“

„Pojďte dál,“ pozval ji Mason. „A co mohu udělat pro vás?“ obrátil se na policistu.

Ten však už vstoupil do domu v patách za Dellou.

„Abych řekl pravdu,“ ohradil se Mason s uraženou důstojností domácího pána, „pozval jsem toliko slečnu…“

Policista si rozepnul kabát a ukázal svůj služební odznak: „Tak copak se tu děje?“ zeptal se zpytavě.

Masonův obličej se proměnil v živý otazník. „Cože?… A to se ptáte vy mne? To bych se právě rád dozvěděl od vás!“

„Hlídkujeme ve voze s vysílačkou, pane,“ vysvětloval strážník. „Nějaký muž, který bydlí o blok dále, nám telefonoval, že vyslechl rozhovor dvojice gaunerů, která chystala vloupání do tohoto domu!“

Mason se podíval na Dellu Streetovou. „Dvojice…,“ řekl. „Potkala jste nějakou dvojici, slečno…?“

„Garlandová,“ doplnila pohotově Della.

„Posaďte se, slečno Garlandová. Podle toho, co jste povídala u dveří, předpokládám, že jste obcházela celý blok. Snad jste tedy spatřila…“

„Neviděla jsem žádnou dvojici,“ odvětila Della. „Ale viděla jsem krajně podezřele vyhlížející ženu. Právě scházela ze schůdků tohoto domu, když jsem zvonila u sousedních dveří, kde asi nebyl nikdo doma. Všimla jsem si, že se ještě jednou vrátila, chvíli postála u dveří, otočila se a odešla. Zahlédla jsem ještě nějakého menšího staršího muže, který šel okolo a podíval se na nijako by ji znal.“

„U tohoto domu?“ zeptal se Mason.

„U tohoto domu,“ potvrdila Della. „Ale neviděla jsem ji zvonit. Prostě jen přišla ke vchodu, chvíli tam stála, pak se otočila, sešla po schůdcích dolů a rychle zmizela za rohem.“

„Kterým směrem šla?“ zeptal se policista.

„Směrem k zastávce tramvaje,“ pravila Della.

„Prohlédla jste ji dobře?“

„Byla dost… nu… vypadala tak nějak… zkrátka - lehce. Už ten její způsob chůze to naznačoval.“

Muž z rádiového vozu se chvíli mračil a pak řekl: „Budu se muset domluvit se svým kolegou. Jak se dostanu k zadním dveřím?“

„Tudy,“ vedl ho Mason k jídelně. „Zůstaňte sedět, slečno Garlandová. Rád si pak s vámi pohovořím.“

„Vždyť já si najdu cestu docela dobře sám,“ prohlásil usměvavě policista.

„Rozsvítím vám,“ poznamenal Mason a dodal omluvně. „To víte, hospodařím tu teď sám. Pracuji na nějakém výzkumu, a tak se příliš nestarám o pořádek. Potřebovalo by to tu uklidit.“

Světlo, které Mason rozžal, ukázalo, co elektrická kapesní svítilnička neobjevila; stůl i židle byly pokryty vrstvou prachu.

Policista se zachmuřil a důtklivě konstatoval: „To by tedy potřebovalo uklidit. Copak tu jídelnu vůbec nepoužíváte? Kde vlastně jíte?“

Mason se rozesmál. „Obávám se, že jako typickému vědátorovi mi na tom příliš nezáleží, kde se najím. Většinou v kuchyni. Mé jídlo je stejně velice jednoduché.“

Policista následoval Masona do kuchyně. Když Mason rozsvítil, uviděl nejasné obrysy postavy za zadními dveřmi.

Mason věcně pokračoval, aniž by věnoval pozornost muži za zadními dveřmi. „Většinou se krmím vejci, trochou mléka nebo něčím, co si prostě koupím v lahůdkářství. Kdybyste měl chuť na sklenku mléka, rád posloužím.“ Mason se trošku nervózně zasmál a dodal: „Nejsem si zcela jist, co by vlastně tahle situace podle etikety vyžadovala - vy jste vlastně přišel chránit mé vlastnictví, a já…“

Policista se rozhlédl po kuchyni, přistoupil k ledničce, otevřel ji, nahlédl dovnitř a rychle zrevidoval její obsah. Zaklapl ledničku, a obrátil se k zadním dveřím. „Tady je můj kolega,“ zahlaholil, když je otvíral. „Tak co, Jacku, viděls někoho?“

„Ani nohu.“

„Nějaká holka prý se potloukala kolem hlavního vchodu,“ řekl první policista. „Ta dívka, která sbírá předplatné pro Chronicle, ji viděla zahýbat kolem rohu dolů k zastávce tramvaje. Byla to asi ta, na kterou upozorňoval ten chlapík ve hlášení.“

„Může ji popsat?“

„Nevím. Ještě si s ní promluvím. Pojď sem. Tohle je můj kolega, pane -jak se vlastně jmenujete?“

„Tragg,“ řekl pohotově Mason. „George C. Tragg,“ načež dodal skromně: „Také mám bratra u policie. V Los Angeles.“

„Snad ne?“ zvolal policista a jeho chování se drobátko změnilo.

Mason důstojně pokyvoval hlavou. „Poručík Tragg z oddělení vražd,“ řekl. „Možná jste už o něm slyšel. Je…“

„To bych řekl, že jsem už o něm slyšel,“ nadšeně zvolal policista z rádiového vozu. „Tak vy jste Traggův bratr. Víte, setkal jsem se s Traggem před pár měsíci u nás na shromáždění. Přednášel nám o výslechu svědků, kteří se nachomýtli ke zločinu. Chytrý chlap! Myslí mu to!“

Mason vážně přikývl: „Byl tu opravdu před několika měsíci. A víte, že jsem ho ani neužil?“ dodal poněkud lítostivě. „Byl zaměstnán od rána do noci - já zase byl po uši zabrán ve svém výzkumu. Mám takový dojem, že ty vaše policejní kursy jsou dosti náročné - no, myslím, že policistův čas je pořádně využit.“

„To tedy je,“ ušklíbli se na sebe oba muži z rádiového vozu.

Mason za nimi pozhasínal světla. Když všichni tři vstoupili do obývacího pokoje, Della Streetová seděla uvelebená v křesle a nenucené pohlížela na náramkové hodinky.

„Jakže se jmenujete, slečno?“ zeptal se první policista.

„Garlandová,“ odpověděla zdrženlivě.

„Slečna získává předplatitele pro Chronicle,“ vysvětloval první policista svému kolegovi. „Buďte tak laskavá, slečno Garlandová, zopakujte nám ještě jednou, jak to bylo s tou ženskou, která zmizela za rohem.“

Della Streetová zdvihla oči a upřela je do nejvzdálenějšího rohu stropu. Opřela bradu o prst v rukavičce a přemítavě referovala: „Počkejte. Musím si ji vybavit Tedy - jak byla oblečena -, to vám nepovím. Ale měla v sobě něco typického. Ano, chůzi. To je ono. Takové vyzývavé - jak bych to řekla - natřásání v bocích. Měla nějaký klobouk s úzkou stříškou - a kabát - ne - neměla kabát, jen jakési sáčko, úzkou, dost krátkou sukni a byla taková - nohatá!“

Policista se pobaveně rozesmál. „Nohatá,“ opakoval si. „Ta bude asi dobrá. To bude asi zatraceně prohnaná kočka.“

„Snad ji nemůžete minout, určitě byste si ji na ulici všimli,“ dodala Della Streetová.

Policisté se na sebe podívali: „Doprovázel ji nějaký muž?“

„Ne, byla sama.“

„Jak blízko jste ji byla?“

„Byla jsem jí dost blízko. Stála jsem zrovna na plošince nad schody vedlejšího domu. Ale to víte, byla jsem tak zaujata svým úkolem. Mám navštívit ještě tolik lidí a mám na to tak málo času. Člověk se nesmí opovážit začít s obchůzkami příliš brzy, jinak přijde rovnou k rodinné večeři, nebo když hospodyně myje nádobí. A když se o chvíli opozdí, zase už je příliš pozdě, i když víte, že lidé jsou ještě vzhůru. Zvonění často probudí dítě - a hned se vám dostane špatného přijetí. Takže na získání nových předplatitelů máte opravdu poměrně velmi omezenou dobu.“

Policista pohlédl na ciferník svých hodinek: „Ale teď je přece už dost pozdě!“

Přikývla a kousla se do rtu, sklopila oči a pak řekla stísněně: „Hrozně teď potřebuji peníze. Mám malou sestru. Zkrátka - pochopte, musím získat co nejvíc peněz, to jest předplatných.“

„V pořádku, slečno Garlandová. Pojď, Jacku. Vypravíme se na honbu za tou povedenou holkou. Nic ovšem proti ní nemáme. Jste si jista, že se nepokoušela vloupat do domu?“

Della Streetová se zamyslila: „Prostě tam nějakou dobu stála. Měla jsem takový dojem, jako by se pokoušela vyhnout se muži, který šel ulicí. Proto jsem si spíše všimla jeho než jí. Však znáte, jak to chodí. Dívka bez doprovodu - musí-li pracovat - to nemá večer zrovna lehké. Koneckonců - vám to není třeba vysvětlovat.“

„Dovolují si snad na vás muži?“ zeptal se policista a chápavě se zašklebil.

„Na mne ne!“ prohlásila Della rozhodně. „Mně sice nevadí, když mi někdo slušně nabídne doprovod, ale takové pohvizdování a chytání na ulici, to nesnáším. Protože člověk nikdy neví, kdy se takové chování změní v dotěrnost nebo násilnost.“

Policisté se opět na sebe podívali. „Nu, pojedeme. Jak ji jednou budeme mít, tak ji trochu naženeme strach. Jedno je jisté. Nás neobalamutí. S tou už zatřepeme a bude zpívat… A vy, pane, jste tedy bratr poručíka Tragga. Podívejme se. Ani jsem nevěděl, že má v San Francisku bratra. Jakživ se o vás nezmínil.“

Mason zazářil: „Však jsem na něho patřičně hrdý. Z toho, co jsem o něm slyšel, je mi jasno, že je opravdu skvělý. Někdy mi i pošle výstřižek z novin o svých případech!“

„Je opravdu chlapík,“ přisvědčil policista. „Tak na shledanou. A kdybyste měli nějaké potíže, kdybyste viděli někoho na potulce kolem domu, zazvoňte beze všeho na velitelství. Možná že se nic doopravdy nestane. Ale ten človíček ze sousedství skutečně tvrdil, že potkal dvojici, která mluvila o plánech na vloupání. Míjel prý je na chodníku a slyšel přesně, co si povídali. Tak dobrou noc, Traggu. Dobrou noc, slečno Garlandová.“

„Dobrou noc,“ rozloučila se roztomile Della Streetová.

Perry Mason zavřel domovní dveře, vrátil se a poklonil se Delle Streetové. „Bude mi potěšením předplatit si Chronicle prostřednictvím tak přitažlivé a chytré mladé dámy,“ prohlásil. „Velice chápu, jak naléhavě potřebujete peníze pro svou malou sestřičku, ale když to tak vezmeme - mám si předplatit noviny jen ze sympatie k vám?“

„Nechte toho,“ přerušila ho Della. „Tohle všechno už znám. Prožíváme podobné napínáky až moc často. Ale stěží bych očekávala, že bratr poručíka policie provede takovou věc!“

Oba se rozesmáli. Mason zhasl veliký lustr na stropě a nechal svítit jen stojací lampy. „Unikli jsme jen o vlásek,“ řekl.

„Mně budete povídat!“ komentovala Della Streetová.

Mason vstal ze židle a prohlásil: „Tak - a teď musím na obhlídku.“

„Bude to bezpečné?“

„Nepochybně. Ti dva teď budou objíždět nejméně tři až čtyři bloky, nenajdou ani stopu po ženě, kterou hledají, podají zprávu svému velitelství - a v tu dobu už tam bude pro ně nějaké další hlášení. Ale nesmíme tu trčet déle, než bude nezbytné.“

„Ale co vlastně hledáte?“

„Potřebuji najít něco o Karrově životě v San Francisku!“

„Myslíte, že v tomhle domě bydlí pod jménem Carra Lucemana?“

„Myslím. Všimněte si, že křestní jméno Lucemanovo se vyslovuje přesně tak, jako Karrovo příjmení, i když se jinak hláskuje. Uvědomte si, že v tomto domě se nebydlí - je používán pouze zřídka a na krátkou dobu. Karr je určitě významný muž - buď vzhledem k hazardnímu pašeráctví zbraní do Číny - nebo ve spojení se mstou za zrazené společnictví z roku 1921. Když přijede do San Františka, nechce bydlet v hotelu - neboť osoba s jeho zevnějškem může být velice snadno vystopována.“

„A co jeho nohy? A co pojízdné křeslo?“ zeptala se Della.

„Rozluštěte si to sama, Dello. Dostal kulku do nohy. Pochopitelně se neodvažoval k lékaři v Los Angeles. Kdyby dal Karr lékaři svou losangeleskou adresu - a pak došlo k aféře Hocksleyova zmizení, ke zmizení hospodyně - neunikly by tyto souvislosti pozornosti!“

„Aha,“ vpadla mu do řeči Della Streetová. „Byl přece zabydlen v San Francisku - a odtud nikdo nezmizel, takže si mohl klidně vymyslit historii o kocourovi. Jenže - kdo ho postřelili?“

Mason se uchichtl: „Přece sám! Kocour shodil zbraň se stolu na zem, právě když…“

Della Streetová se ušklíbla. „Tohle si laskavě schovejte pro svého bratra, poručíka Tragga!“

„Dříve než začneme uvažovat, prohledáme dům,“ pravil Mason. „Na rozhovory jsou lepší místa!“

Začal pomalu obcházet obývací pokoj a výsledky prohlídky doprovázel hlasitými poznámkami. „Stěny jsou vyzdobeny obrazy obvyklých námětů. Nábytek odpovídá typu domu. Nic tu necharakterizuje individualitu, osobnost. Copak máme v knihovně? Oh, oh, podívejme se, tady je něco pro nás! Bitva o Pacifik. Asie na pochodu. Ekonomická situace v Japonsku. Účinek strategie na Singapur. Je tu nějakých patnáct či dvacet knih evidentně oblíbených, s velmi ošoupanými vazbami. To už by bylo něco. Tak se koukejme dál.“

Della Streetová se rozhlížela spíše očima hospodyně. „Vypadá to, jako by sem chodil někdo přibližně jednou týdně uklízet. Všimněte si toho velkého popelníku?“

„Co je s ním?“ otočil se Mason.

„Má pode dnem schránku - a v té jsou nedopalky cigaret, doutníku a…“

„Nejsou na nedopalcích stopy rtěnky?“ zeptal se Mason.

„Jsou…“

„Skočím nahoru, Dello. Možná že budu moci ze zařízení ložnic spíše usuzovat na skutečnosti, než zde dole, kde je vše příliš neosobní.“

„Po čem se pídíte?“

„To kdybych přesně věděl. Chci si prostě utvořit jakýsi obraz! Karr je určitě zapleten do nějaké podivné činnosti. Určitě má vztahy k Číně i nyní. Má spoustu peněz. A nevypadá na filantropa. Hocksley byl jeho společník, patrně zná dobře jeho metody. Před dvaceti lety ho Hocksley oklamal, třetího společníka vehnal do smrti. A teď se Hocksley najednou vynoří…“

„Domníváte se, že Karr chce pomstít svého mrtvého společníka? Že se chce pomstít za tu zradu?“

„To je právě ono, Dello,“ poznamenal Mason, vzal ji za loket, aby jí pomohl vystoupit po příkrých schodech do poschodí, a rozžal světlo v horní hale. „Dvacet let je dlouhá doba, je nepravděpodobné, že by muž Karrových schopností za tu dobu nenašel člověka, kterého by opravdu hledal. Zdá se spíš, že Karr na celou historii příliš nemyslel - až nyní, kdy současná situace na Dálném Východě obnovila jeho někdejší vztahy k Číně. Nu, podíváme se - a uvidíme, zda něco najdeme. Začněte ložnicí vlevo, Dello. Rozsviťte si, podívejte se i do skříní. Zjistěte, zda se v posteli spalo. Podívejte se do zásuvek. Pokuste se najít vše, co by dokreslilo obrázek osoby či osob, které zde bydlí. Já prohlédnu první ložnici.“

Mason otevřel dveře, rozsvítil a zaraženě zůstal stát na prahu. Della Streetová se po něm ohlédla z druhé místnosti, neboť vycítila jeho nehybnost. „Co se stalo, šéfe?“ zeptala se.

Mason odmítavě vztáhl ruku. „Nechoďte sem!“

Ale Della už nahlížela přes jeho rameno do pokoje, vyděšena uhnula a zadržela dech.

Z postele napůl viselo tělo muže, jehož hlava se ochable klátila a jehož obličej byl smrtelně zsinalý. V jeho prsou se černalo místo, kterým vnikla kulka a krev prosakovala pokrývkou, vytvářejíc na podlaze zaschlou kaluž. Tělo patřilo Gentrieovu podnájemníku, Delmanu Steelovi.

16

Della Streetová uchopila křečovitě Masonovu paži. Ve své nervozitě ji tiskla vší silou. „Ne - ne -,“ koktala v hrozném překvapení.

Mason uvolnil její ledové prstíky. „Zůstaňte na prahu, Dello, nechoďte dál. Ničeho se nedotýkejte.“

„Šéfe, nechte toho! Prosím vás! Nechoďte tam! Pojďte pryč!“

„Musím to dokončit,“ řekl rozhodně Mason. „Když už jsme tak daleko, nemůžeme ustoupit. Hlavu vzhůru, Dello!“

Mason se v pokoji pohyboval velmi opatrně. Vnímal pach krve, prosakující ložní prádlo, dotkl se prstem Steelova zápěstí, nadzvedl zlehka jeho paži. Obrátil se a vyšel z pokoje. Pečlivě utřel kapesníkem vypínače, postupně zhasínal světla ukazováčkem zabaleným v tkanině.

„Nenechte to jen tak!“ naléhala Della. „Zavolejte policii! Teď to musíte udělat!“

Mason se sardonicky zasmál. „Jsme v tak rozkošné situaci - a já mám volat policii! Napovídal jsem posádce rádiového vozu, že tu bydlím, že poručík Tragg z oddělení vražd je můj bratr. A vy jste si zahrála na sběratelku předplatného pro Chronicle v San Francisku. Copak teď můžeme vysvětlovat policii, že jsme v tomto domě tak krátce, že jsme mrtvolu nemohli objevit, že jsme neznali hrozné tajemství této ložnice, že jsme o tento dům prostě zakopli při své amatérské detektivní výpravě? A že jakmile jsme našli mrtvolu, rozhodli jsme se raději spolupracovat a být hodné dětičky? To bychom se museli zodpovídat před porotou, možná dokonce před hrdelním soudem!“

„Ale zavolat policii je jediná věc, kterou je třeba udělat! A my ji prostě musíme podstoupit!“

Se vší vehemencí potřásl hlavou. „Měli by nás přesně tam, kde by nás chtěli mít. Jenže my bychom byli vyřazeni nejen v tomto případě, ale možná po celý zbytek našich životů!“

„Budeme asi stejně,“ zamumlala Della. „Jakmile bude vražda objevena, začne vyšetřování. Budou se poručíka Tragga vyptávat na jeho bratra. Pěkně mu popíší dvojici, se kterou se zde setkali, a moc pochybuji, že by nás podle jejich vylíčení nepoznal.“

„Samozřejmě by nás poznal,“ připustil Mason. „To je jasné.“

„A co teď?“

„Existuje jediná cesta, jak se bránit: zaútočit!“

„Jak bychom mohli zaútočit? Máme asi takovou vyhlídku jako zajíček, za nímž se žene smečka chrtů!“

„To je právě ono,“ pravil Mason. „Nic vás nenapadá, Dello? Zatím nám nejsou na stopě. Dokud nenajdou mrtvolu, nezačnou nás hledat. A mrtvého nenajdou, dokud někdo nepřijde do domu.“

„A kdo?“

„Mohl by to být Rodney Wenston,“ uvažoval Mason, „ačkoliv ten těžko. A i kdyby přišel, nebude volat policii, z těchže důvodů jako my.“

„Proč?“

„Protože by musel vysvětlovat důvody, proč byl tento dům pronajat, i historku, kterou Karr napovídal policistům. Karr zřejmě nemá v lásce policii, nejméně tak, jako my. A Weston, pokud nemá železné alibi, by se mohl lépe než kdokoliv jiný hodit na toho, kdo stiskl kohoutek. Uvědomte si, že on létal s Karrem na ošetření do San Franciska a zpět, on kryl tajemství jeho zraněné nohy.“

Della přikývla; pak ukázala lehkým pohybem hlavy k ložnici a zeptala se: „Jak ten se tam dostal? A proč byl zavražděn?“

„Pojďme odtud, Dello,“ navrhl Mason. „V Locarno Grillu si pohovoříme daleko volněji než zde. Je nejvyšší čas, abychom odtud vypadli.“

Zhasl světla v chodbě, sešli po schodech do obývacího pokoje a Mason i zde pozhasínal světla. „Tady se o otisky prstů nemusíme starat,“ prohodil. „Jakmile by nás jednou podezřívali, mohou nás ti dva policisté dokonale identifikovat.“

„Odejdeme předem nebo zadem?“ zeptala se.

„Zajisté předem. Ruku v ruce. Asi jako manželé, kteří se vypravili do kina.“

„Na kino je trochu pozdě,“ řekla střízlivěji Della. „A můj žaludek radí, že by se manželé měli raději vydat do restaurace.“

„Oukej,“ souhlasil Mason. „Tak tedy pán a paní jdou do restaurace. Počkejte chvilku na mne, Dello, zhasnu jen v jídelně.“

„Žádné čekání,“ ohradila se rezolutně Della. „Zač mě máte? Budu se vás držet jako klíště, dokud odtud neodejdeme!“

Mason ji vzal kolem pasu. „Chápu, jak vám je, Dello,“ utěšoval ji vlídně.

„Z-z-z-zatraceně,“ vyhrkla; jeho sympatie ji pohnula takřka k slzám. „Proč vlastně nenecháme Paula Drakea, a-a-aby za nás n-n-nacházel mrtvoly?“ zajektala.

„To proto, Dello, že máme tak zvědavé nosy,“ chlácholil ji Mason. „Ale když už jsme se do téhle šlamastiky dostali, Dello, - a vlítli jsme do ní rovnýma nohama - tak se zase z ní nějak vyprostíme. Především nesmíme ztratit hlavu!“

Della se otočila, přistoupila těsně k Masonovi, přitiskla se k němu a rukama objala jeho ramena: „Nezlobte se, šéfe, že mi to tak ujelo. To není zbabělost. Prostě - prostě jsem se trochu lekla.“

Mason zhasl poslední světlo a otřel poslední vypínač. Svou malou svítilničkou ukázal cestu ke dveřím. „Připravena?“ otázal se.

„Připravena,“ přisvědčila Della.

„Tak, přes všechny nesnáze nepovolíme,“ povzbudivě řekl Mason, „hlavu vzhůru! Jdeme!“ Otevřel domovní dveře.

Vlhký vzduch se dotkl jejich tváří jako chladnými prsty. Ulice se zdála opuštěná. Mason podal Delle rámě. „Nejhorší budou první vteřiny,“ upozornil ji. Vykročili bok po boku po schůdcích.

Když byli na půl cestě k jízdní dráze, řekla Della Streetová toužebně. „Páni, jak já bych si přála utíkat! Přímo bych letěla! Zavoláme taxíka?“

„Určitě. Musíme mít na paměti, že rádiový vůz s vysílačkou tu stále krouží a hledá dvojici, která podezřele odpovídá našemu popisu.“

„Jestli nás zastaví, poznají nás.“

„V tom je právě potíž. Uvidí-li nás pohromadě, uvědomí si, že postrašený chlapík s gumovými podešvemi podával hlášení o přesně takové dvojici.“

„Oh, oh,“ zavzdychla Della Streetová. „A nemůžeme jet ani tramvají, byli bychom zase podezřelí. Kéž bychom mohli odněkud zatelefonovat pro taxi!“

Mason se usmál: „Rozhodně si, Dello, nemůžeme alespoň naříkat na nudný život!“

„To tedy ne,“ připustila Della a snažila se ovládnout nervózní, roztřesený hlas. „Starosti s nudou nám život určitě nepůsobí! Počkáme na taxi tady?“

„Raději pojďme o nějaký blok dál, najdeme si na počkání nějaké lepší místo. Nebo ne - tuhle něco jede!“

Kolem rohu zahnula tramvaj s řinčícím zvonkem. Na Masonovo zamávání zpomalila.

„Máte nějaké drobné, Dello?“ zeptal se.

„Mám, samozřejmě.“

„Tak dobrá. Budete za sebe sama platit. Sedněte si dozadu. Já zůstanu vpředu. Jako dva lidé, kteří náhodou nastoupili do vozu na stejném rohu.“

Řidič otočil velkou pákou a zabrzdil. Mason se chytil tyče a naskočil na plošinu o pár vteřin dříve, než vůz dojel na zastávku. Umožnil tak Delle, aby nastoupila do uzavřeného oddílu. Řidič uvedl pákou vůz opět do pohybu.

Po zdánlivě nekonečném zahýbání a přejíždění nesčetných křižovatek, po mnohém zrychlování a brzdění na svazích řidič na Masonovo znamení zpomalil. Právník sklouzl ze sedadla, vyskočil z vozu a rychle odešel. O půl bloku dál vystoupila upejpavě Della Streetová. Mason se v chůzi náhle otočil, zachytil její pohled a smekl klobouk. „No tohle, no tohle!“ zahlaholil potěšeně. „Jak báječné, že vás potkávám právě tady!“

Její obličej roztál v nadšeném úsměvu. „Perry!“ zvolala.

Dva námořníci, kteří už pěknou chvíli Dellu zálibně sledovali, se zklamaně odkymáceli pryč. Mason živě pokračoval: „Jsem opravdu rád. Nemáte chuť na něco dobrého?“

„Opravdu zvláštní náhoda,“ přidala se Della. „Právě mířím někam do restaurace.“

„Vím o jedné báječné v sousedním bloku,“ navrhl Mason. „Jmenuje se Locarno Grill - a co se týče roštěnek, je nepřekonatelná!“

„Zrovna mám chuť na něco podobného. Dva koktajly a jedna roštěnka ze mne udělají úplně novou ženu!“

„Uzavřeme obchod podle starého vzoru?“ zeptal se Mason.

„Přemýšlím o tom. Co mi nabídnete?“

„Dva koktajly a roštěnku.“

„Platí.“

Zavěsila se usměvavě do jeho paže a vykročili spolu ulicí. Della mu potichu zašeptala: „Nějak se mi podlamují kolena. A úplně se třesu. Potřebovala bych se napít. Jenže mám hrozný hlad.“

„Nejhorší jsou první léta, Dello, pak si na mrtvoly zvyknete,“ utěšoval ji Mason.

„Určitě. Práce pro člověka, který se nespokojí s tím, aby dřepěl ve své kanceláři a čekal, jak se případ vyvine, ale musí brouzdat po světě a vyvíjet jej, vyžaduje určité ústupky.“

„Jedním ze základů sekretářčina úspěchu je nikdy nekritizovat pana šéfa, zvláště když se právě rozhodl pozvat ji na prima večeři,“ poznamenal Mason.

„A nemá snad sekretářka právo na nutné cestovní výlohy?“

„Má, pokud nevybočí ze svých sekretářských povinností - a nestane se spoluviníkem, pak ztrácí status amatéra.“

„Kdo je spoluviník?“ opáčila pohoršené.

„Jistá milenka pohlavára gangsterů, která mu dělala zeď,“ sykl Mason koutkem úst.

„Dost, dost,“ přikazovala Della. „To byla z mé strany hrozná pitomost. Úplně se červenám, když si na to vzpomenu.“

Mason ji otevřel dveře baru a pokynul jí, aby vstoupila. „Usadím vás, objednám vám koktajl a budu si muset trochu zatelefonovat, Dello.“

Vrchní je úslužně přivítal: „Stolek blízko hudby, prosím?“

„Spíš vzadu, pěkně v rohu…,“ požádal Mason.

Vrchní se chápavě zazubil: „Ano, pane. Rozumím, pane. Tudy, prosím.“

Posadili se, Mason objednal koktajly a odešel do telefonní budky. Nejdříve zavolal letiště a zamluvil dvě letenky na půlnoční letadlo. Pak zavolal meziměstsky Paula Drakea. Drake nebyl přítomen. Mason mu nechal vzkaz: „Potřebuji zjistit co nejrychleji, co dělal v průběhu dne Wenston. Ať Paul zjistí, co je s Delmanem Steelem, podnájemníkem Gentriových. Máte vše?“

„Ano. Paul přijde asi za hodinu.“

„Povězte Paulovi, ať na mne počká,“ požádal Mason. „Budu v jeho kanceláři asi ve dvě hodiny čtyřicet pět minut.“ Dokončil hovor a vrátil se ke stolu, kde se ve skleničkách třpytily až po okraj dva koktajly. Zvedl překvapeně obočí: „Načpak ty formality, Dello? Snad jste na mne nečekala?“

„Nečekala,“ přiznala se Della kajícně. „Já už mám druhý. Právě mi ho donesli. Ať žijou zločiny!“

„Ať žijou!“ opáčil Mason. Skleničky o sebe cinkly.

17

Paul Drake se usadil u svého psacího stolu, nalil si z kávovaru. Šálek horké černé kávy a s požitkem poslouchal, jak sítkem kávovaru probublává další várka. Pak prohodil: „Jak to vy dva dokážete, že jste tak čiperní? Já bych potřeboval podepřít víčka párátky!“

„Dlouho spát je zlozvyk, Paule,“ řekl Mason. „Musíš se naučit délku spánku regulovat; nebudeš-li opatrný, tvá potřeba spánku poroste; přitom bys měl zjistit, že stačí dvě až tři hodiny spánku.“

„Aha,“ pravil Paul. „Tak daleko jsem se tedy ještě nedostal. Hodina či půldruhé hodiny by mně připadalo jako prodloužená přestávka. Dvě hodiny by mě jen vydráždily. Zato vy dva jste určitě někde v baru flámovali tak dlouho, dokud nepřestal hrát orchestr. Proto jdete tak pozdě.“

„Úplně tak,“ přisvědčila Della, rozpřáhla paže, zatočila se několikrát po kanceláři ve valčíkovém rytmu a pobrukovala si k tomu nějakou melodii. „Bylo to božské, Paule!“

Drake se ušklíbl a namítl: „Budiž vám přáno. Jenže mě neoklamete. Určitě jste někde spáchali vraždu. Kohopak jste zase objevili?“

Della přestala tančit a řekla opovržlivě: „S vámi je potíž, Paule, nemáte smysl pro romantiku. Dal jste se životem strhnout do banální rutiny, a právě když vás chci trošku probudit, začnete s vraždami. Teď začne šéf mluvit obchodně - a my jsme se měli tak dobře!“

„Já jsem měl co dělat, uklidňoval jsem za vás paní Gentrieovou,“ vypravoval Drake. „Tragg totiž dnes zatkl jejího syna. Je úplně šílená strachem o něho. Volala mi o půlnoci. Řekl jsem jí, že se vrátíte někdy kolem půl třetí. Je rozhodnuta za každou cenu na vás počkat. Upozornil jsem ji, že se s ní dnes v noci už asi nesetkáte, ale ona tvrdila, že bude stejně čekat!“

„Mohl bych za ní beze všeho jet,“ uvažoval Mason.

„Ale ona neví nic nového, Perry! Je to jen matka, která se vší mocí pokouší zachránit svého chlapce!“

Mason sklouzl z rohu Drakeova stolu: „Neměl bys tady náhodou ještě nějaké šálky na kávu, Paule?“

Drake otevřel zásuvku, vytáhl kameninové hrnečky a poznamenal: „Mohu vám nabídnout jen tyhle dva. Lepší nemám.“

„Nemusíte se tolik omlouvat, Paule! Směle nalejte!“ pobídla ho Della.

Paul otočil kohoutkem kávovaru a naplnil dva velké šálky zlatohnědou tekutinou. „Pokud je libo smetanu a cukr, račte si dát zajít chuť, panstvo. Neboť tohle je jen chudá kancelář chudáka detektiva,“ ušklíbl se.

„Co víš o Rodneyovi Wenstonovi, Paule?“ zeptal se Mason.

„Pokoušel jsem se vás chytit. Chtěl jsem vám sdělit, že hned po návštěvě poručíka Tragga odletěl do San Franciska. Tentokrát si museli být vědomi, že je můj muž pozoruje, protože Karrova noha se ani nedotkla země. Nesli ho do vozu a z vozu do letadla jako děťátko.“

„Co dělal Wenston předtím?“

„Celý den byl všude a nikde.“

„Mohl stihnout cestu letadlem do San Franciska a zpět, dříve než tam vezl Karra?“

Drake uvažoval, pak určitě odmítl. „Ne, ledaže by byl letěl časně ráno. Samozřejmě, krok za krokem ho nikdo z mých mužů nesledoval. Kontrolovali jsme jen jeho program. Kolem poledne jel do města. To tvrdí jeho domovník. Muž u benzínové pumpy na rozcestí, kde obvykle kupuje benzín, referoval, že projel kolem jedné hodiny po poledni, ale tentokrát nic nekoupil.“

„Jel svým vozem?“

„Samozřejmě. Kolem třetí byl u tebe v kanceláři, že?“

Mason přikývl: „Mohlo být kolem třetí.“

„Přišel ve dvě hodiny padesát minut,“ poznamenala Della.

Drake na ni vykulil oči: „Dello, vy si pamatujete, kdy přijdou jednotliví klienti?“

„A taky kdy odcházejí. Jak jinak bych mohla dohlížet na správné vyúčtování Perryho času?“

„Dobrý nápad,“ pochválil Paul Drake. „Budu muset svou telefonistku přimět, aby začala rovněž vést evidenci. A za přesčasy bych měl dostat dvojnásobný honorář, co myslíš, Perry?“

„Měl bys,“ souhlasil Mason. „Ale nemyslím, že něco vyrazíš. Co je ti známo o Delmanu Steelovi?“

„Toho ptáčka jsem vůbec nezastihl. Má prý být zaměstnán v projekční kanceláři nějakého architekta, ale když jsem jeho pracovní vztah projednával, zjistil jsem, že tam pracuje jen naoko.“

Mason vrhl rychlý pohled na Dellu. „Co tím myslíš?“ zeptal se Drakea.

„Zkrátka a dobře - je sice veden jako pracovník oné projekční kanceláře, ale vedoucí architekt mě ujistil, že s podnikem vlastně nemá pranic společného. Má zajištěnou místnost a rýsovací stůl - což je všechno. Přichází a odchází, kdy se mu zlíbí.“

„Kdy tam byl včera?“ zajímal se Mason.

„Přišel jako obvykle kolem deváté. Kolem desáté odešel. Vrátil se asi ve dvě a už ve tři byl zase pryč. A už se nevrátil. Legrační věci. Perry. Ten člověk si pronajme pokoj u Gentrieových, údajně kvůli zvláštnímu vchodu, který mu umožňuje přicházet a odcházet, kdy se mu uráčí. Avšak přitom se stane takřka členem rodiny. Tráví s Gentrieovými spoustu volného času. Paní Gentrieová ho považuje za osamělého chudáka a…?“

„Vím, tohle všechno vím,“ přerušil ho Mason. „Kdy včera přišel domů?“

„Nevím,“ přiznal Paul. „Volals příliš pozdě; nehodilo se volat mu pod nějakou záminkou uprostřed noci. A kromě toho, paní Gentrieová se jednomu z mých lidí zmínila, že Steele nesmí používat jejich telefon. S tou projekční kanceláří jsem si to zjistil víceméně náhodou. Nechtěli jsme, aby můj zájem vypadal jako vyšetřování, protože sis nepřál vzbudit sebemenší podezření. Takže jsem měl celou dobu za jisté, že Steele je opravdu architekt. Jeho jméno je uvedeno v pravém rohu firemní vizitky na dveřích projekční kanceláře a Gentrieovým dal na srozuměnou, že je architekt. Ale dnes odpoledne se jeden z mých mužů seznámil kolem koktajlové doby s vedoucím architekt, takže se mohl na leccos zeptat. Tehdy jsme to zjistili o Steelovi. Něco by eventuálně mohla vědět paní Gentrieová - zeptej se jí, až za ní pojedeš!“

„Myslím, že teď večer se už nedá dělat nic lepšího, než se jít pořádně vyspat!“ řekl Mason.

„Dnes večer!“ vyprskl Drake, pohlížeje významně na ciferník svých hodinek. „Když je ráno na spadnutí!“

„Dokud se nerozední, je pro mne stále večer,“ důstojně pronesl Mason. „Můžeš pokračovat. Dello, dopijte tu kávu. Půjdeme.“

Della Streetová vypila do dna. „Navštívíme paní Gentrieovou?“ zeptala se.

Mason přikývnul.

„Lidi, jak tohle vydržíte! Já už si jdu lehnout!“ řekl Paul Drake.

Mason vykročil ke dveřím, pak se prudce obrátil, ruce vrazil hluboko do kapes a podíval se na Drakea ztrápenýma očima. „Paule, budeš muset ještě něco udělat.“

„Dokud se nevyspím, nic!“ protestoval Drake.

Mason se na něj vytrvale díval.

„A co mám udělat?“ ustoupil Drake po dlouhé chvíli.

„Budeš muset vymámit přiznání z Karra!“

„Přiznání?“ vykřikl Drake.

Mason přisvědčil.

„Vůbec ti nerozumím.“

„Povím ti něco vysoce zajímavého, Paule,“ řekl Mason. „Hocksley nebyl zabit. Byl jen zraněn. Potřebuji zjistit, kdo ho postřelil a proč.“

„Jak to víš?“

„Protože jsem ho viděl.“

„Tys ho viděl?“ opakoval Paul jako ozvěna, úplně vyvedený z míry.

„Viděl,“ potvrdil Mason.

„Kde?“

„V Parkerově Memoriální nemocnici v San Františku.“

„A co říkal?“

„Neříkal vůbec nic. Zřejmě byl uspán. Bude žít, ale jeho lékař se snaží udržet ho z oběhu.“

„Jak se dostal do San Francicka?“

„Weston ho tam odvezl letadlem.“

„Weston! Ale pak hezky klame Karra…“

„Ale kdepak,“ přerušil ho Mason. „Karr a Hocksley jsou jedna a tatáž osoba.“

Drake vyskočil a odstrčil prudce židli. „Asi jsem vypil moc kávy. Nebo jsi pil moc ty, Perry. Jeden z nás určitě není normální. Vždyť Hocksley je přece zrzavý muž, napadající na nohu…“

„Událo se to spíš takhle: Ten, kdo pronajímal byt pro Hocksleye, byl Johns Blaine, v zrzavé paruce a úmyslně napadající na nohu. Jednal samozřejmě jako zástupce Karra, i když ten byt pronajal na jméno Hocksley. Ať ti ani nenapadne věřit, že by člověk tak prohnaný, jako je Karr, se nastěhoval do dvoubytového domu a přitom si dříve nezkontroloval jak spodní, tak horní patro!“

„Víš, že na tom něco je?“ připustil Drake. „Ale proč si myslíš, že Karrův byt je skrýš?“

„Proč! Protože Karr přece dodával do Číny zbraně nějakou škvírečkou v blokádě. Pochopitelně že ke své působnosti nepotřeboval nevhodnou publicitu!“

„Potom však trezor v dolním bytě patří Karrovi?“

„Ovšem.“

„A proč si jej neinstaloval ve svém bytě nahoře?“

„Asi proto, že dole mu ho hlídal Johns Blaine, který tam i spal.“

„Ale pak tedy hospodyně, ta paní Sarah Perlinová, musela o všem vědět.“

„Nepochybně.“

„A Opala Sunleyová také.“

„Ta nemusela vědět nic. Mohla - ale nemusela,“ vysvětloval Mason. „Na tom tolik nezáleží. Hospodyně v bytě bydlila, kdežto Opala Sunleyová přicházela jen ve dne.“

„Perry, říkals, že Hocksley byl zraněn. Jestliže tedy Hocksley je Karr, pak musí být Karrova noha…“

„… provrtána kulkou, ano,“ doplnil Mason. „Proto si zakrývá nohy, aby nebylo vidět obvaz.“

„Takže nemá artritidu?“

„Možná má - ale určitě ne tak těžkou, jak předstírá.“

„Perry, počkej ještě minutu,“ chytil Drake Masona. „Žádný doktor přece nemůže ošetřovat střelnou ránu a neuvědomit o tom policii!“

„Nemůže,“ usměvavě souhlasil Mason.

„Pak ti tedy už vůbec nerozumím.“

„Karr je muž mnoha tváří,“ vykládal Mason. „Je velmi vynalézavý. Na různých místech provozuje svou činnost pod různými jmény. Zde v Hollywoodu je Robindalem E. Hocksleyem, který se stará o tranzitní obchod. V San Francisku zase představuje pana Carra Lucemana, majícího sídlo na Delington Avenue číslo tisíc tři sta devět.“

„Ale i kdyby měl nevím kolik jmen, Perry, přece nemůže být ošetřen bez vědomí policie…“

„Omyl. Nemůže být ošetřen, jestliže nepodá takové vysvětlení, které by uspokojilo lékaře i policii,“ řekl Mason. „Jako Elston A. Karr, který bydlí nad bytem, v němž byla spáchána vražda, nemůže ovšem losangeleské policii dát uspokojivé vysvětlení. Ale jako Carr Luceman, žijící v San Francisku, v oblasti kde nedošlo k žádné vraždě, si může bez potíží vymyslit historku, kterou policie spolkne doslova a do písmene.“

„Co tedy mám udělat?“

„Musíš ho přimět, aby celou věc přiznal. Já ho zmáčknout nemohu. Ty ano.“

„Kde je teď?“

„V nemocnici.“

„Proč ho lékař neposlal do nemocnice hned po prvním ošetření?“

„Zřejmě rána nebyla zvlášť vážná - pokud by nenastaly nějaké komplikace. Lékař mu asi doporučil klid na lůžku a uložil mu, aby ho zavolal hned, jakmile by se ukázaly nějaké podezřelé příznaky.“

„Co vlastně mám přesně získat, Perry?“ naléhal Drake.

„Vydoluj všechny informace, které dokážeš zjistit! Vyšetři jeho výpověď o tom, co se stalo v noci, kdy se střílelo!“

„A nedostanu se do maléru, když tyto informace zatajím před policií?“

„Ty přece nemáš žádné informace!“

„Kromě těch, cos mi teď vyklopil. A těch je!“

Mason se uchichtnul. „Snad si nemyslíš, že musíš utíkat na policii hned, jakmile ti nějaký potrhlý advokát namluví nějakou pošetilou teorii o vyšetřovaném případě?“

Drake chvíli uvažoval, pak zacouval: „No - tedy - nemusím.“

Mason na něho mrknul a poznamenal: „Pravděpodobně je to jen bláznivý dohad, ale podívej se na tenhle výstřižek ze sanfranciských novin. Najdeš v něm zprávu o tom, jak se Carr Luceman náhodou postřelil. Chtěl bych, abys prošetřil všechny uvedené okolnosti.“

„Kdy mám odletět?“ rezignoval Drake.

„Leť co nejdřív, Paule. Můžeš si aspoň dát v letadle dvacet!“

„Sotva, sotva,“ zapochyboval sarkasticky Paul. „Nesmím se naučit příliš dlouho spát! A ví o všem Wenston?“

„Musí vědět.“

„I o té střelné ráně?“

„Odpoledne přece letěl s Karrem do San Franciska. Když jsem Karra viděl naposled, určitě začínal dostávat horečku. Jeho pleť byla suchá a horká a obličej mu přímo hořel!“

„Kdo kromě Karra ví, co se oné noci stalo?“ uvažoval Drake.

„V každém případě alespoň jedna osoba,“ odpověděl Mason.

„Kdo?“

„Ta, která stiskla spoušť revolveru,“ usmál se Mason.

Drake se natáhl k telefonu, vytočil domácí ústřednu a požádal hlasem, z něhož zněla naprostá fyzická únava: „Dejte mi letiště. Potřebuji aerotaxi k nutné cestě do San Franciska.“

Mason kývl na Dellu Streetovou. „Výborně, Dello. Pustíme se do našeho případu z druhého konce.“

Cestou k paní Gentrieové poznamenal Mason. „Měl jsem dát Steela stopovat už dávno.“

„Nevím, jak byste na to mohl přijít?“

„Jednoduše, Dello,“ vysvětloval Mason. „Vzpomeňte si! Když jsme o případu spolu mluvili, usuzoval jsem, že osoba, která dostávala ty podivné zprávy, musí být někdo, kdo má snadný přístup ke sklepu a kdo z nějakého důvodu nemůže být volán k telefonu. Uvědomte si, že paní Gentrieová uvedla hned na začátku, že Delman Steele má sice u nich pronajatý pokoj a je téměř členem rodiny, nemá však povoleno telefonovat. Telefon i tak používá u nich až příliš mnoho lidí. Gentrieovi mají tři děti, všechny si domlouvají nejrůznější schůzky. Kdykoliv zazvoní telefon, vrhnou se asi všechny děti k němu, závodí, kdo dřív zvedne sluchátko. Stěžovala si, že kdykoliv někdo chce volat ven, je telefon obsazen některým z dětí. Jen si vybavte, jak nám to vypravovala.“

Della souhlasně přikyvovala.

„A tak jsem stále hledal někoho, kdo nemůže používat telefon,“ rozebíral Mason, „jenže jsem neustále myslil na někoho, kdo trpí nějakou chorobou, třeba hluchotou nebo nějakým zmrzačením. Ale naprosto mi nenapadlo nejjednodušší možné řešení - člověk, který prostě někde bydlí a nemá právo užívat telefon, a přitom si nemůže zařídit telefon vlastní, protože by vzbudil příliš velkou pozornost.“

„Proč však byl Steele zabit, jestliže byl tím, komu byla určena zpráva?“

„Narážíme zřejmě na nějakou starou mstu,“ řekl Mason. „Jiné vysvětlení mi teď nenapadá. Ovšem, nemáme zatím souhrn všech skutečností.“

„Pak by ho tedy musel zabít Karr.“

„Karrův čas byl velmi dobře sledován,“ zamítl nápad Mason. „A Wenston je vůbec venku. Steele musel být totiž zabit alespoň dvě hodiny před naším příchodem. A to ještě musíme brát v úvahu, že Karr je skutečně vážně nemocen. Rána v noze, ztráta krve, horečka a napětí posledních událostí mu musely dost ublížit. Není nijak robustní. A potom, on tu arthritis v kloubech přece jen má. Může sice chodit, ale zřejmě jen pomalu a s bolestmi. Pokud jde o Steela, můžeme Karra směle vynechat.“

„Ale v tu noc, kdy se v Hocksleyově bytě střílelo, byl dole, že?“

„To je jediné logické vysvětlení,“ přisvědčil Mason. „Poplašné zařízení bylo vedeno tak, aby je uslyšel. On také připouští, že je slyšel. Musel tedy vstát a dobelhat se dolů. Někoho překvapil u trezoru - a ten ho postřelil.“

„Domníváte se, že než byl Steele zabit, dostal zprávu v plechovce, kterou jste nastražil ve sklepě Gentrieových?“

„Nevím. Jeho smrt zase všechno zkomplikuje,“ odvětil Mason.

„Jak to myslíte?“

„Na případu se podílejí alespoň dvě osoby. Jedna z nich zprávy posílá, druhá je dostává. Budeme-li tedy předpokládat, že Steele je ten, kdo zprávy dostával, vzniká otázka: Kdo je posílal? Předběžně můžeme uvažovat, že to byla Sarah Perlinová. Steele uvidí na poličce plechovku, která je tam postavena po smrti Sarah Perlinové. Je si vědom, že nová zpráva je tedy nastražená past. Proto se jí ani nedotkne. Jestli je neposílala Sarah Perlinová, usiloval by Steele - byl-li opravdu příjemcem zpráv -, aby se co nejdříve plechovky zmocnil.“

„No, teď je všechno páté přes deváté,“ pravila Della. „Byla jsem si jista, že osoba posílající a osoba přijímající jsou vrahové. A teď věci vypadají, jako by byly oběťmi! Co tedy budeme dělat?“

„Až přijdeme k Gentrieovým,“ uvažoval Mason, „musím se pod nějakou záminkou dostat do sklepa. Bude-li plechovka na polici, je to významné!“

Dellin hlas zazněl přesvědčivě, když prohlásila: „Plechovka tam ještě bude. Byla asi jen otevřena a znovu zavíčkována. Paní Perlinová musela být osobou posílající zprávy a Steele adresátem. Oba dva byli zabiti. I když nemáme proti nim nevyvratitelnou obžalobu, jejich smrt vše dokazuje. Je jasné, co se stalo. Paní Perlinová byla vyzvědačka. Zprávy podávala Steelovi. A proto ztroskotal Karrův pokus chytit pravého Hocksleye. Karr dostal kulku do nohy, ale to mu stačilo, aby poznal, co se děje. S pravou orientální mazaností oba sledoval a zabil je.“

„Na téhle teorii mi něco vadí. Co se stalo se skutečným Hocksleyem?“

„S tím, který byl v Číně?“

„S tím.“

„Třeba už je mrtev.“

„Nic na to neukazuje. Karr musel mít nějaký důvod, proč pronajímal spodní byt na Hocksleyovo jméno. Mohl přece použít tisíc jiných vymyšlených jmen, ale místo toho přiměl Johnse Blainea, aby se namaskoval za Hocksleye a aby vystupoval pod jeho jménem. Takové předstírání přece musí mít nějaký význam?“

„Víte, co by mě zajímalo, šéfe? Jestli se ten Hocksley teď objeví! Je-li v této zemi a uviděl-li své jméno v novinách, uvidíte, co se stane. Karrovi se mohlo podařit skrýt svou totožnost, protože pronajal svůj byt na jméno Rodneye Wenstona. Ale tento případ bude určitě přetřásán v novinách. A je-li Hocksley zde - chápete? Tohle síto propustí všechno, až na částečky určité velikosti. Karr se skrýval před všemi - až na Hocksleye. Nyní si Hocksley přečte, co se stalo, a přijde do bytu tak jistě, jakože… A vůbec! Co mě přimělo, abych se takhle rozpovídala? Ta Paulova káva mě má na svědomí.“

Mason se zamyšleně mračil: „Jen povídejte dál, Dello. Pokračujte. Vaše úvaha je docela dobrá.“

Potřásla hlavou: „Naprosto odmítám řešit za vás vaše případy. Odporuje to mé smlouvě s odbory.“

„Nepokoušíte se přece řešit případ,“ domlouval jí Mason. „Poskytujete mi jen různé nápady.“

„Vy nepotřebujete nikoho, kdo by vám poskytoval nápady,“ řekla Della. „Nebo potřebujete?“

Oba se rozesmáli.

Della se zavrtěla a opřela se pohodlně o jeho rameno. „Skládám zbraně,“ připustila. „Neboť chce-li se žena v tomto zmateném světě někam dostat, musí být ženská a myšlení musí přenechat mužům. Mají to tak radši.“

„Kdepak jste své moudrosti sebrala?“ zasmál se Mason.

Ospale zívla: „Z tlusté knihy zvané ‚Sekretářka a sexappeal‘. Ve dvou svazcích. Říká se tam, že vzdělaná sekretářka se nikdy se svým šéfem nehádá.“

„A je dovoleno šéfovi hádat se se svou sekretářkou?“

„K hádce je potřebí dvou stran. Tak tedy, šéfe, dejte se do řešení svých záhad. O mně se předpokládá, že budu stát vedle vás a budu vám držet kabát. Trochu jsem na tuhle zásadu zapomněla a chtěla si váš kabát obléct -ale myslím, že mi nepadne.“

Mohutný obrys Gentrieová domu byl temný a rozlehlý. Světlo prosvítalo jen z oken kuchyně a jídelny. Mason zaparkoval vůz a spolu s Dellou vstoupili po schůdcích vedoucích k domovním dveřím.

„Dello,“ napomenul ji Mason naléhavě cestou, „neprojevujte nápadný zájem o tu plechovku.“

Zaklepal lehce kotníky prstů na dveře.

V domě se ozvaly rychlé kroky. Dveře se otevřely. Stála v nich paní Gentrieová a tiskla si ukazováček na rty. „Prosím vás, pojďte pokud možno potichu,“ řekla. „Byla bych raději, kdybychom nevzbudili švagrovou. Ona si s dětmi tuze nerozumí.“

Mason přikývl.

„Pojďte dál,“ pozvala je.

Vstoupili do domu. Paní Gentrieová je vedla obývacím pokojem do jídelny. „Nerada vás vedu sem,“ šeptla, „ale obývací pokoj je zrovna pod Rebečinou ložnicí. Chce o všem vědět - a k Arturovi se nechová hezky. Ten poručík se jí trochu dvořil a zatočil Rebece hlavou. Kdybychom spolu mluvili tam, kde nás může vyslechnout, určitě by se poručík Tragg všechno dozvěděl ještě před polednem. Lichotí ji - a ona ho považuje za báječného muže.“

„Co říkala, když se dozvěděla, že Artur byl zatčen?“ zeptal se Mason tiše.

„Ještě to neví. Nedokázala jsem jí to povědět. Nevěděla jsem, kdy přijdete - a ona by seděla a klábosila - a to bych teď nesnesla.“

„Jak vlastně došlo k zatčení? Povězte mi přesně všechny podrobnosti,“ požádal Mason.

„Víte, já jsem jaksi tu pohromu stále čekala,“ přiznala smutně paní Gentrieová. „Poručík Tragg přišel před večeří. Chlapec zde nebyl. Otec říkal, že asi ve tři si Artur stěžoval na nevolnost. Poslal ho domů. Byl pochopitelně velmi překvapen, když hocha doma nenašel.“

Mason přikývnul. „Co říkal Tragg?“

„Myslím, že se hrozně zlobil. Možná ne zrovna na nás, ale spíš na sebe. Podle jeho názoru měl s chlapcem něco podniknout už dřív. Postavil k domu hlídku a telefonní společnosti přikázal vypojit náš telefon. Celý večer jsme byli pod dozorem jako ve vězení. Samozřejmě že i mladší děti se všechno dozvěděly.“

„Byl doma i Steele?“

„Nebyl. Každý týden bývá několik večerů pryč. Nevím, co si mám o něm myslit. Snad ani nemá děvče, přestože je docela přitažlivý. Zdá se tak osamělý. Nejraději sedává s naší rodinou.“

„A Rebeka?“

„Naštěstí přišla až po Traggově odchodu. Kromě křížovek a fotografování se totiž doopravdy zajímá jen o operu. Dnes měla schůzi klubu křížovkářů, spojenou s večeří, a byla také v divadle.“

„Kdy přišel Artur?“

„Bylo skoro jedenáct.“

„Vyptával se ho Tragg na něco?“

„Ne. Vzal ho do vazby. Pak odvolal hlídky a brzy začal fungovat i telefon. Zavolala telefonní společnost, sdělila, že jsme měli poruchu, ale že už je spravená. Hned jsem vás volala. Ale samozřejmě nikdo nezvedal telefon. Ani jsem nemyslila, že bych někoho zastihla. Volala jsem tedy pana Drakea. Musela být skoro půlnoc, když jsem ho dostala k telefonu. Informoval mě, že se s vámi setká později a mohu-li počkat, že vám předá zprávu.“

„Jestliže dal Tragg hlídat dům, musela by hlídka při návratu domů chytit Steela,“ poznamenal Mason.

„Ano, jestli přišel před synem,“ připustila paní Gentrieová.

„Rád bych věděl, jak byly hlídky rozestaveny,“ zajímal se Mason. „Jestlipak ti muži znali Steela aspoň od vidění? Mohli bychom Steela vzbudit a zeptat se ho?“

„Oh, já nevím,“ zaváhala v rozpacích paní Gentrieová. „Víte, že je přece jen podnájemník.“

„Dá se odtud jít do jeho pokoje?“ vyzvídal Mason.

Ukázala ke dveřím, jež se otvíraly do haly, vedoucí od jídelny k patě schodiště. „Má svůj vlastní vchod a vlastní koupelnu,“ vysvětlovala. „Pokoj má jednou pronajatý, může přicházet a odcházet, kde chce. Snažíme se se svým podnájemníkem zacházet opravdu jako s členem rodiny - až na jedno, na telefon. U nás je mnoho telefonních hovorů. Jednak děti, jednak…“

„Chápu,“ zasáhl Mason. „Snad bychom mohli přece zaklepat na jeho dveře?“

„Já bych nerada,“ zdráhala se paní Gentrieová.

„Ale je to důležité,“ nabádal ji Mason zamyšleně.

„Byla bych raději, kdybyste dovnitř jen nahlédl,“ navrhla paní Gentrieová. „Dám přednost všemu, jen ať nepřijde dolů Rebeka a nezačne se vyptávat. Kdyby ji napadlo, že Artur nebyl ve svém pokoji, když byl výstřel vypálen, a že o tom vím, určitě by všechno prozradila poručíku Traggovi. Pane Masone, prosím vás, řekněte mi, že to náš chlapec neudělal! Však víte, co prožívá hoch, zamilovaný do starší, zkušenější ženy! Bude-li si s ním ještě dlouho hrát, udělá z něho hotového blázna. Artur se v celé téhle věci choval tak divně. Když ho poručík Tragg zatýkal, jen se vztyčil, napřímil a zbělel - ale ani necekl.“

„Zkusíme, zda se Steele zamyká. Třeba si usnadníme situaci,“ rozhodl Mason.

Prošel jídelnou k hale, stiskl kliku a zjistil, že není zamčeno. Dveře se na dobře namazaných závěsech naprosto nehlučně otevřely. Nakoukl do pokoje, potom otevřel dveře dokořán, aby světlo z jídelny osvětlilo vnitřek.

„Nikdo zde není,“ konstatoval.

Paní Gentrieová vstala. „Cože, proboha, vždyť už je hodně po třetí. Vím, sice že někdy je venku dost dlouho - ale do rána - do rána ještě nikdy nebyl pryč.“

„Má-li ovšem zvláštní vchod, mohl by přijít, a ani byste ho nemusela slyšet, že?“ zeptal se Mason.

„Mohl, to je pravda,“ připustila.

Mason zkusmo otevřel a zavřel dveře. „Závěsy jsou ale výborně namazané,“ poznamenal, „a zřejmě nedávno.“

Paní Gentrieová si závěsy dveří prohlédla: „No to se podívejme,“ podivila se a potvrdila Masonovo pozorování: „Opravdu nedávno.“

„Vy jste je tedy nemazala?“

Zavrtěla hlavou.

„Mohl je někdo namazat bez vašeho vědomí?“

„Ve Steelově pokoji uklízí Rebeka. Jistě by si všimla - ale nezmínila se ani slovem. V ostatních místnostech uklízí Hester. Ale ta by si zase ničeho nevšimla. Není zvlášť vnímavá.“

„Steele měl tedy jedinečnou příležitost vyjít ze svého pokoje, projít kuchyní, sejít do sklepa a přes garáž se dostat do sousedního domu?“ zeptal se Mason.

„Jak by…,“ zarazila se paní Gentrieová. „Ale máte pravdu, kdyby chtěl, mohl by projít.“

„Z vašeho sklepa vedou dveře do garáže. V garáži jsou dveře vedoucí do dvora a ze dvora stačí přejít několik kroků ke dveřím do Hocksleyova bytu, ne?“ pokračoval Mason.

Paní Gentrieová přikyvovala. „Ale já nerozumím, proč by… opravdu pane Masone…“

„Pojďme na chvíli do Steelova pokoje. Rád bych si jej trochu prohlédl.“

„Obávám se, že by se mu nelíbilo, že jsme vešli - kdyby se vrátil.“

„Na mou zodpovědnost,“ přemlouval ji Mason. „Je opravdu důležité pokusit se zjistit, proč pan Steele není ještě doma a proč jsou závěsy dveří tak dobře namazány.“

„Myslíte, že Steele…“

„Zatím ho z ničeho neviním. Máme-li ovšem osvobodit Artura, musíme zjistit naprosto přesně, co se stalo oné noci, kdy se střílelo.“

Vstoupili do Steelova pokoje a Mason začal s rychlou prohlídkou.

„Mám dojem, že asi o půl třetí nebo ve tři odpoledne se zastavil doma. Moc spěchal. Musel to být on. I když nám nic nepovídal. Obvykle aspoň nakoukne, když takhle odpoledne někdy přijde domů, a nějakou chvíli u nás zůstane.“

„Přicházívá odpoledne domů pravidelně?“

„Někdy. Dopoledne málokdy, ale odpoledne občas přijde.“

Mason otevřel skříň, prohlédl si řadu obleků a zeptal se: „Nevíte náhodou, jak byl oblečen?“

Paní Gentrieová překvapeně ukázala na lehký šedivý oblek se světlou kostkou. „Podívejte, tenhle oblek měl na sobě ráno!“

„Opravdu?“

„Určitě. Musel se odpoledne převléknout do něčeho teplejšího. Už ano. Jeho tvídový oblek chybí.“

Mason se dal do systematické prohlídky kapes lehkého šedivého obleku.

Paní Gentrieová se vyděsila. „Já… Myslíte, že je správné, co děláte, pane Masone?“

„Jsem přesvědčen, že o něm musíme zjistit všechno, co jen je možné,“ ubezpečil ji Mason.

„Já vím. Ale je to takové… takové…“

„Nebojte se, všechno bude v pořádku,“ uklidňoval ji Mason. Podíval se významně na Dellu Streetovou a vyzval ji: „Požádejte paní Gentrieovou, ať vám ukáže, kde má Steele prádlo, Dello.“

Della odvedla pozornost paní Gentrieové k tomuto problému. „V těchto zásuvkách,“ ukazovala Delle. Della si všimla výrazu, který se objevil na Masonově obličeji, když z kapsy obleku vytáhl telegram.

„Copak je tohle?“ podivil se Mason nahlas.

„Prosím vás, to už…“ zaprotestovala paní Gentrieová, když Mason otevřel žlutou obálku. „Byla bych raději, kdybyste jej nečetl…“

Jenže Mason už telegram rozložil a přečetl. „Nu, to už něco znamená,“ prohodil. „Tenhle telegram dostal Steele do kanceláře. Zní takto: ‚Muž jménem Carr Luceman se náhodou postřelil, když kocour shodil jeho zbraň se stolu. Lucemanova adresa je: San Francisco, Delington Avenue číslo třináct-nula-devět. Vyšetřit. Leťte.‘ Podepsán: K. Anamata.“

Paní Gentrieová, viditelně rozrušená, řekla: „Pane Masone, byla bych moc ráda, kdybyste nestrkal nos do osobních záležitostí pana Steela.“

„Copak nechápete, paní Gentrieová?“ zvolal Mason. „Steele si najal pokoj u vás úmyslně. Když jste šli spát, chodíval těmito dveřmi do sklepa a dveřmi z garáže do sousedního domu. Jestliže nechodil přímo do Hocksleyova bytu, slídil přinejmenším kolem oken a zjišťoval si, co se tam děje.“

„Cože!… To přece… Tomu nevěřím!“

Mason se významně podíval na Dellu: „A kdo ví, jestli i teď není na výzvědách!“

„Proč by slídil - co dělají lidé v sousedním domě?“

„Zřejmě byl ve službách nějakého Japonce. Poručík Tragg se totiž domnívá, že lidé v sousedním domě by mohli leccos vypovědět o pašování zbraní do Číny.“

„Máte na mysli pana Hocksleye?“

„Jistě. Podle určitých důkazů se Hocksley zabýval pašováním zbraní do Číny dlouhá léta!“ vysvětlil Mason.

„Propánajána!“

„A Steele si nepochybně zajistil tuto místnost právě proto, že mu poskytovala výtečnou příležitost sledovat všecko, co se děje v sousedství!“

„Cože! To snad není možné,“ zděsila se paní Gentrieová. „Ale pak tedy musel… musel… ano, pane Masone, to by znamenalo…“

„Právě!“ přitakal Mason.

„Neměli bychom raději hned informovat policii, pane Masone?“

„Ještě ne. Musíte být zticha, abychom někoho nevyrušili. A ještě něco si musíme ověřit!“

Mason zamířil ke dveřím do sklepa, potichu je otevřel a po špičkách sešel dolů po schodech. Paní Gentrieová stiskla nahoře vypínač, vzápětí zalilo sklep světlo.

Mason přistoupil k polici, na níž stály plechovky se zavařeninami, očima však sledoval dveře vedoucí do garáže. „Tyto dveře tedy váš manžel onoho večera natíral. Kde je vůbec váš muž?“

„Přiměla jsem ho, aby šel spát. Stejně by nepomohlo, kdyby ponocoval se mnou - zítra ho čeká dřina v krámě. Chlapec mu bude chybět. Jedno je u mého manžela zajímavé. Ať se stane cokoliv, dokáže spát jako poleno. Myslím, že si nikdy doopravdy nepřipouští starosti. Ne, že by se ho nedotýkalo, co se stalo, ale neprožívá všecko tak hluboce jako já. Kdyby měl být zítra popraven, určitě by se tím nijak netrápil. Prostě by řekl: No, když to tak musí být a nedá se s tím nic dělat, není důvod, proč bychom se na to nevyspali.“

Mason se otočil tak, aby viděl na místo, kam nastražil svou plechovku. Zdálo se, že není porušena. Všiml si, že i Della si ji zevrubně prohlíží. Zachytila jeho pohled a rychle odvrátila oči.

„Je možné, že by si byl váš syn zamazal prsty barvou někde jinde než u dveří do garáže? Váš manžel přece přinesl barvu ze svého obchodu, že?“

„Ano, jistě, ale míchal ji, teprve když Artur odešel.“

„Tyhle dveře obvykle nezamykáte, že?“ zeptal se Mason.

„Ne. Tyhle ne. Ale vnější dveře garáže se vždy zamykají. Mají pérový zámek. Pan Hocksley má klíč a ještě tři nebo čtyři duplikáty.“

„Podívejme se do garáže,“ navrhl Mason. Otevřel dveře a vkročil dovnitř. „Kdepak je vypínač?“

„Moment. Je na šňůrku. Hned vám rozsvítím.“ Zatáhla za řetízek a lampa s lehkým cvaknutím zazářila. „Ale vůz zde není?“ podivil se Mason.

„Ne. Odvezla si jej policie. Na polštářích objevili krvavé skvrny. A potřebovali prý sejmout otisky prstů a provést laboratorní vyšetření. Už jej nepřivezli zpět.“

„Aha. A tyhle dveře se tedy otevírají do dvora, který vlastně spojuje oba domy.“

„Ano. To jsou ony. Už jste tu přece byl, pane Masone?“

„Vím,“ řekl Mason. „Ale musím si všechno dobře vštípit do paměti. Vida! Pérový zámek! Dveře se tedy dají zevnitř otevřít bez klíče. A když se přichytí západka, nezaklapnou do zámku. Právě takhle!“

Paní Gentrieová sledovala jeho manévr a překvapeně vydechla: „No, to je hrozné! Dveře nebyly zamčené! Vždyť je vždycky zamykáme. Ještě ráno jsem je kontrolovala - a byly opravdu zamčené. Západka byla ve správné poloze!“

„Pak je tedy zcela zřejmé,“ řekl Mason, „že se zámkem musel někdo manipulovat. Buď někdo, kdo měl klíč a odemknul zvenčí. Nebo někdo, kdo přišel do garáže z vašeho sklepa, paní Gentrieová. Pokud jde o lidi z vedlejšího domu, tedy pan Hocksley je buď zabit nebo zmizel; jeho hospodyně byla zavražděna. Zůstala jediná slečna Opala Sunleyová, Hocksleyova sekretářka. Byla zde dnes?“

„Viděla jsem ji ráno vejít do bytu jako obvykle,“ referovala paní Gentrieová - „ačkoliv za nic na světě nevím, co tam chtěla dělat, když tam není nikdo, kdo by pro ni připravil práci.“

„Kdo zde mohl být z lidí z vašeho domu? Pan Steele?“

„Nu - mohl tu být. Mohl přece chodit po domě zrovna tak volně jako kdokoliv z nás. Když tady manžel kutí často za ním přicházívá na kus řeči. Ale stejně pomáhá i Rebece s křížovkami. Prostě, vždycky si najde záminku k návštěvě.“

„Byly tady po návratu ze školy děti?“

„Mladší děti byly doma.“

„Zmínila jste se, že Artur přišel až hodně pozdě.“

„Ano.“

„Byla zde Rebeka?“

Paní Gentrieová potřásla hlavou. „Ne. Rebeka měla dnes tu schůzi křížovkářů, večeřela v klubu a odtud šla rovnou do divadla.“

„Kdy se vrátila?“

„Asi o půlnoci. Měla plno řečí o opeře, hotovou zásobu drbů, které mě ani v nejmenším nezajímaly.“

„Odešla do své ložnice a do sklepa se ani nepodívala?“

„Kdepak do sklepa! Měla na sobě své nejlepší šaty, dolů byste ji nedostal ani párem koní!“

„Kdo tu tedy ještě mohl být? Váš manžel?“

„Muž tu byl. Určitě. Často tu tráví večery, vždycky něco kutí. Ale jsem si jista, že by nezapomněl zamknout. V těchto věcech je velmi pečlivý.“

Mason dlouho uvažoval. Náhle se odvrátil od dveří. „Bude to jinak,“ řekl. „Nemá smysl tady ještě něco zkoumat. Raději dobře zamkněte ty dveře, paní Gentrieová, ano?“

Paní Gentrieová beze slova poslechla. Pak dodala zamyšleně: „Necháme je zamčené. Vůbec se mi nelíbí pomyšlení, že by ty dveře byly odemčené. Takhle by mohl do našeho domu vejít bez našeho vědomí docela pohodlně bůhvíkdo.“

„Tak, tak,“ přisvědčil Mason. „Neměli byste také dát pořádný zámek do dveří vedoucích z garáže do sklepa? Ten, kdo užívá garáž, nemusí přece mít přístup také tam?“

„Máte pravdu,“ přisvědčila paní Gentrieová. „Už jsem to Arturovi kdysi navrhovala, ale když jsme pak pronajali garáž panu Hocksleyovi, vypadala by podobná opatrnost jako podezřívavost a nedůvěra. Artur řekl, že jsme ten zámek měli buďto pořídit dřív, než jsme garáž pronajali, anebo že teď musíme počkat, dokud se nebude jednat o dalšího nájemce.“

„Uvažoval docela logicky,“ prohlásil Mason a zívnul. „Budeme muset pomýšlet na spánek!“

Della Streetová ho upřeně pozorovala a na jejím čele bylo načrtnuto několik zvědavých vrásek.

Paní Gentrieová se nepokoušela skrýt svůj zájem. Zeptala se ustaraně: „A co mám dělat s naším chlapcem? Musím přece pro něho něco podniknout? Proto jsem vás prosila, abyste přišel. Nemůžeme pro něj něco udělat? A co se Steelem?“

„Nechte zatím všechno být - alespoň do poledne,“ rozhodl Mason. „Do té doby vyzvím, jaké má Tragg plány. Pravděpodobně jen chtěl přimět vašeho chlapce k řeči - a myslil si, že mu tato tvrdší metoda pomůže.“

„Ten nepromluví - pokud se týče té ženy, určitě nepromluví.“

Mason zamířil ke schůdkům ze sklepa. „Dnes v noci už stejně nic dělat nemůžeme.“

„A ráno budete moci zjistit, co se dá pro Artura udělat?“

„To bude má první starost,“ ujistil ji Mason.

„Prosím vás, jenom potichu,“ prosila paní Gentrieová. „Nerada bych, aby někdo věděl - že jsem byla tak pozdě - či sprš tak brzo - ve sklepě - že jsem byla vůbec tak dlouho vzhůru.“

U domovních dveří ji Mason zašeptal: „Pokuste se aspoň trochu spát. Zatím nemůžete nic udělat. Dám se do práce co nejdřív. Dobrou noc.“

Otevřel Delle dvířka vozu. Naskočila rychle, pružně, rozsvítila energicky malou lampičku a prohlédla si bystře zadní sedadlo.

„Načpak ta opatrnost, Dello?“ zeptal se Mason.

„Nebylo mi nijak zvlášť dobře od té chvíle, kdy jste nastražil tu plechovku jako past a nastrčil sebe jako návnadu na udici.“

„Všimla jste si, že tam dosud stála?“ vyptával se Mason. „To se ví. Čili zprávy musel dostávat Steele.“

„Kromě několika dalších možných lidí,“ poznamenal Mason a nastartoval vůz.

„Jako například?“

„Tragg zavřel mladého Gentrieho dříve, než měl možnost jít do sklepa.“

Della chvíli rozmýšlela, pak řekla: „Máte pravdu,“ a zůstala zticha. Teprve až Mason zabočil do její ulice, poznamenala: „Myslím, že nemám to, čemu říkáte logická mysl. Čím více o všem uvažuji, tím se mi zdá všechno zamotanější.“

„Tak se teď hezky vyspěte a na všechno zapomeňte!“

„Poslyšte, nechcete mě takhle z něčeho vynechat?“ zeptala se podezřívavě Della.

„Co vás to zase napadá, Dello?“

„Napadá. Například představa, jak policie najde Steelovu mrtvolu a jak se chystá pěkná oprátka na naše krky. A přece se chováte, jako by se nic nedělo!“

„Také se nic neděje!“ zasmál se Mason.

„Víte, šéfe, že bych vás někdy hrozně ráda plácla?“

„Prosím, zde je tvář,“ nabídl Mason, „poslužte si!“ Za chvilku dodal potichoučku: „Jestli je tohle plácnutí, Dello, nastavím milerád i druhou!“

Della se zasmála a vyskočila z auta: „Nezapomeňte si utřít stopu po rtěnce! A dobrou noc!“

„…brou noc, Dello,“ šeptl!

Mason a stál tak dlouho, dokud svižně nevyběhla po schodech k domovním dveřím činžáku, kde bydlela.

18

Mason právě upadal do příjemné vlahé letargie, která předcházívá spánek, když telefon vedle jeho lůžka, naléhavě zazvonil.

Uchopil sluchátko a ospalým hlasem se ozval: „Haló, co se děje?“

Hlas, který uslyšel, byl vzrušený, slova překrývala vzlyky: „Tady je Gentrieová. Mohla jsem vědět, že celou dobu všechno víte! Nevydržím to už! Udělejte pro Artura, co můžete! Spáchala jsem ten čin kvůli němu. Já vím, že vraždu nemůže nic ospravedlnit - ale jako matka - musela jsem něco udělat, abych ho zbavila Opaly Sunleyové. Pane Masone, já už nemohu dál - prosím vás - ať mi Artur nic nezazlívá - máte mé otisky prstů. Aspoň to tvrdí zpráva v té plechovce. Poručík Tragg plechovky vyměnil. Měla jsem v kapse tužku a tajně jsem si tu zprávu zaznamenala. Jste na mně příliš chytrý, vím, že nemá smysl pokoušet se vás dále klamat. Vím - že byste mi chtěl zabránit v mém úmyslu - ale už nemůžete. Jste moc chytrý - pane Masone - moc chytrý -sbohem… já…“

Mason ji přerušil hlasem silně podnapilého člověka: „Jó, to je báječný, sestřičko. Jen rovnou do toho! Hezky se bav! Škoda že nevíš, co jsem právě dělal! Slavil! JÓ! Slavil! Na svatbě. Rodney Wenston se oženil. S Doris Wickfordovou. Hezká holka, to jo. A toho šampaňskýho! Tak na mně nechtěj nic úředního. Až zejtra - zejtra - povídám ti, dostanu Artura z kaše zejtra. Hip! Zejtra - už budu v pořádku! Pápá!“

Mason položil sluchátko, odhodil pokrývku, shodil pyžama, hodil přes sebe župan, vsunul nohy do trepek a vyrazil na chodbu, kde byl telefonní automat. Vhodil minci, vytočil ústřednu a požádal: „Rychle, prosím, policejní ředitelství. Jde o úraz! Urychlete spojení!“

Téměř hned se mu ozval hlas: „Velitelství.“

„Perry Mason. Kde mohu najít poručíka Tragga?“

„Nelze. Poručík Tragg je mimo. On… Cože? Co je zas? Počkejte okamžik, prosím… Chápu… Haló! Právě mi tu říkají, že se zrovna vrátil ze San Franciska. Chcete s ním mluvit?“

„Zatraceně! A jak!“ zvolal Mason. „Jde o sakramentsky důležitou věc!“

„Nepokládejte!“

Za pár vteřin se ozval Traggův nakvašený, nepřátelský hlas: „Co je, Masone, tady je Tragg!“

„Poručíku, teď neodporujte. Pošlete co nejrychleji nejbližší hlídkový vůz s radiostanicí k Gentrieovu domu. Bez sirén. Velmi potichu. Ať se dostanou do domu a zadrží všechny, které tam najednou, dokud nepřijdete. Musí zabránit vraždě - nebo sebevraždě.“

„Co je tohle zase za nápady?“ zabručel Tragg.

„Zatraceně! Řekl jsem vám, že teď není čas na to, abychom se přeli. Udělejte, oč jsem vás požádal - zítra vám bude váš šéf blahopřát. A neuděláte-li, půjdete na kobereček. Jasné? Jedu tam za vámi.“

Mason už Traggovi neposkytl příležitost k námitkám; odložil sluchátko a úprkem se vrátil z chodby do svého bytu. Shodil župan a v nejdivějším spěchu se oblékl. Když byl hotov, vytočil číslo Dellina bytu.

„Haló,“ ozvala se Della.

„Probuďte se, Dello! Víčko je rozluštěno!“

„Kdo? Co… Aha..“ probírala se Della pomalu. „Kde jste?“

„Jedu k Gentrieovým. Vezměte si taxi a jeďte tam také, co nejrychleji dokážete. Budete potřebovat blok. A taky kufříkovku. Možná že dokonce získáme přiznání. Člověk nikdy neví! Zdá se, že vrah se kaje, ale záleží na každé vteřině. Já už jedu. Na shledanou!“

Položil sluchátko, nasadil si v letu klobouk a vyrazil z bytu, ani nezhasnul světlo.

Podle dohody s garážmistrem byl Masonův vůz zaparkován v boxu nejbližší k výjezdu. Stačilo, aby Mason otevřel dvířka, vsedl za volant a šlápl na startér. Garážmistr sledoval s obdivem bravurní zatáčku a chvíli vrtěl nad tím výkonem starostlivě hlavou; pak se podíval na hodinky. Bylo pět minut po páté ráno.

„Ten chlapík by měl vstoupit do odborů,“ zabrblal si garážmistr sám pro sebe.

Před domem Gentrieových stály už dva rádiové vozy; právě když se Mason pokoušel vklínit svůj vůz do zbývajícího prostoru, přihnal se v jednom z nejrychlejších vozů oddělení pro vraždy poručík Tragg.

Mason se zastavil pod schody a kývnul na Tragga. Tragg k němu poklusem přiběhl a sykl: „Doufám, že nejde o planý poplach, Masone!“

„Také doufám“ přívětivě odvětil Mason. „Tak jdeme!“

Tragg zkusil domovní dveře. Nebyly zamčené. Vešli a stali se svědky podivného divadla. Čtyři strážníci z rádiových vozů střežili všechny členy Gentrieovy domácnosti. Mladé děti byly ospalé a vylekané; Rebeka seděla zahalená v teplém županu, s vlasy na natáčkách a s nenalíčeným obličejem a blýskala po nich rozhořčenýma očima. Paní Gentrieová se snažila brát situaci filosoficky. Artur Gentrie navlečený v pyžamu a v koupacím plášti potlačoval mocné zívnutí, právě když Mason s poručíkem Traggem vešli.

Rebeka se obořila na poručíka Tragga: „Snad byste mohl být tak laskav a vysvětlit mi, co tohle má znamenat?“

Tragg se jí roztomile uklonil, obrátil se k Masonovi a řekl: „Snad vy, pane právní poradce, budete tak laskav a řeknete mi, oč jde!“

Mason se ulehčené usmál, když uviděl všechny členy malé domácnosti živé a zdravé pod dozorem strážníků. „Před několika minutami zazvonil můj telefon,“ pravil, „a paní Gentrieová se mi přiznala, že spáchala ony vraždy, a oznámila mi, že se hodlá zastřelit…“

Paní Gentrieová mu vpadla do řeči: „Cože! Nic takového jsem neudělala! Naprosto něco takového popírám! Zbláznil jste se, pane Masone!“

Mason se na ni usmál: „Byl to ovšem váš hlas. Předstíral jsem, že jsem tak opilý, že nevnímám, co se mi říká. Tím jsem naplánovanou sebevraždu překazil!“

„Vždyť vám říkám, že jsem vám netelefonovala,“ bránila se rozhořčeně paní Gentrieová. „Tvrdíte něco, co vůbec není pravda!“

„Váš hlas zněl velmi rozrušeně,“ pokračoval nehnuté Mason, „což bylo ovšem přirozené, protože jste byla hysterická. Ale určitý způsob vyjadřování, přízvuk - byly nepochybně vaše.“

„Vy jste blázen,“ řekla mu do očí paní Gentrieová.

„Pověděla jste mi také něco, co pro mě bylo cennou informací. Totiž to, že poručík Tragg našel plechovku - kterou jsem já sám postavil na vaši polici, odstranil víčko a dal tam jinou, neporušenou plechovku. Tím se vysvětlila jakási nejasnost, jež mě dosud uváděla do rozpaků.“

„Je pravda, co tvrdíte o poručíkovi Traggovi. Uložil mi, abych nikomu nic neprozradila - a také jsem nikomu nic neřekla,“ vysvětlila dotčeně paní Gentrieová. „Vůbec jsem netušila, že jste tam tu plechovku postavil vy!“

Tragg se otočil k Masonovi: „Tak vy jste ji tam dal?“

„Ovšem. Aby se případ aspoň trochu vyjasnil. Byl bych všechno vyřešil už dříve, kdybyste mi nepřekážel.“

„Ale já jsem dal plechovku zase zpět!“ ohradil se Tragg. „I s kódovanou zprávou, kterou jsem dal pečlivě vyškrábat na víčko nové plechovky!“

Mason se zasmál: „Copak nechápete, že osoba, jíž byla zpráva určena, byla při vašem zásahu přítomna a že tedy ve skutečnosti obdržela zprávu bez nejmenší snahy o získání plechovky z police? Prokázal jste mi věru medvědí službu, poručíku.“

Tragg se zamračil, zavrtal se očima do tváře paní Gentrieové a řekl: „Paní Gentrieová, táži se vás…“

„Nemáte právo,“ vybuchla. „Už mám dost těch vašich úředních pitomostí. Já vím, že lidé nemohou být dokonalí, ale aby to někdo takhle zpackal, to jsem ještě nezažila!“

„Samozřejmě že teď bude mermomocí zapírat,“ upozornil Mason Tragga. „Vylákala mě sem beztak jen proto, aby mě mohla zabít. Možná ne zde - spíš někde blízko mého bytu. Jak vidíte, věřila doslova mé zprávě. A jestliže jste ještě ten kód nerozluštil…“

„Dešifroval jsem jej - brzy,“ vskočil mu do řeči Tragg.

„Pak jste snad také pochopil, oč mi šlo?“

Tragg zvolna přikývl. „V první chvíli jsem si neuvědomil, že jde jen o nástrahu,“ přiznal. „Myslil jsem, že přede mnou něco skrýváte a měl jsem v úmyslu přitlačit vás ke zdi…“

Mason zívl a dodal: „Hned, když na mne v telefonu vychrlila tu svou tirádu, začal jsem hrát o čas. Mluvil jsem tak, aby si myslila, že jsem pěkně namáznutý. Víte, Traggu, číslo mého soukromého telefonu není v seznamu, znají je jen dvě osoby: Paul Drake a Della Streetová. Ale dali jsme je také ženě, která telefonovala jako Sarah Perlinová. Tato žena musela zabít paní Perlinovou. Když se tedy neozvala ani Della Streetová, ani Paul Drake, věděl jsem, že mluvím s vrahem. Proto jsem předstíral, že šampaňské na svatbě Rodneye Wenstona mě docela zmohlo.“

„Cože?“ vyhrkl překvapeně Tragg. „Wenston se oženil?“

„A vy to nevíte?“ stejně udiveně opáčil Mason.

Tragg jen zavrtěl hlavou.

„Vzal si Doris Wickfordovou. Tím jste si přece mohl být jist, že Rodney Wenston nepřipustí, aby Doris Wickfordová upláchla s polovinou Karrova jmění!“

„Takže v pozadí všeho je Wenston?“ zeptal se Tragg.

„Samozřejmě,“ přisvědčil Mason s pobaveným úsměvem. „Karr má nějaké peníze, které patří Tuckerově dědičce. On ovšem nevěděl, že jeho partner zanechal dědice, dozvěděl se o tom náhodou. Proto se pokoušel najít dědičku inzerátem.

Takovou příležitost ovšem nemohl Wenston propást. Bylo mu jasné, že stačí jen zfalšovat pár dopisů, že stačí správně seřadit skutečnosti, které znal z blízkého spojení s Karrem, aby mohl uplatnit nároky. Kdyby dívka, která se přihlásí jako dědička, mohla předložit fotografii otce shodující se s obrázkem Dowa Tuckera, byl by nárok nezvratně prokázán.

Je pravděpodobné, že Wenston sbalil náhodou ženskou, která se hodila za Tuckerovu dceru, dřív než ho napadlo vydávat ji za dědičku. Otec Doris Wickfordové asi opravdu odešel do Číny, odkud dceři napsal několik dopisů. Schovala si obálky kvůli známkám - a Wenston při náhodném prohlížení jejího alba obálky objevil. Vnukly mu nápad. A teď už vám, poručíku, ten případ docela přenechám. Jsem si jist, když vezmete paní Gentrieovou do vazby, budete schopen vypracovat dobrou obžalobu na ni. A teď, když dovolíte, se vrátím domů a pokusím se aspoň trochu prospat!“

Mason se otočil a zamířil ke dveřím.

„Počkejte,“ rychle ho dohnal Tragg. „Teď mi nemůžete utéct. Nejsem si jist, že bude možné proti paní Gentrieové vypracovat obžalobu. Například ten telefon - vaše slovo stojí proti jejímu!“

„Už jsem vám toho řekl dost a dost, poručíku,“ ohradil se Mason.

„Znáte všechny skutečnosti. Můžete nechat všechny odejít, jen paní Gentrieovou ne.“

Jedno z dětí začalo plakat.

Gentrieová pomalu vstala: „Před očima mých dětí nic takového neuděláte! Nemáte právo…“

Jeden ze strážníků z rádiového vozu položil těžkou ruku na její rameno: „Jen hezky seďte,“ doporučil jí.

Artur Gentrie vyskočil a prudce odstrčil svou židli: „Poslouchejte, člověče…!“ vybuchl.

Dva strážníci ho podrželi.

„Nemám tu už naprosto co dělat, poručíku. Dobrou noc!“ prohlásil Mason, otevřel dveře a kvapně sběhl se schodů.

Tragg za ním volal: „Hej, vy! Masone! Přece teď neodejdete!“ Jedním škubnutím otevřel dveře a běžel po schodech za právníkem.

Perry Mason se zastavil u obrubníku. Tragg ho doběhl, rozpálený rozhořčením.

„Poslyšte,“ řekl hlasitě, „nasadíte mi do hlavy své důvtipné teorie a pak…,“ přistoupil těsně k advokátovi a tiše zašeptal: „Oč jde? O léčku?“

„Něco takového,“ odpověděl rovněž šeptem Mason. „Pojďte za mnou, Traggu. Blíží se konec!“

„Kam jdeme?“

„Sem!“

Mason hbitě oběhl roh garáže a řekl Traggovi, který ho následoval: „Poslužte mi jako stolička, Traggu - já vás pak vytáhnu nahoru!“

Tragg nastavil záda a Mason se vyšvihl na zídku. Podal Traggovi ruku a pomohl mu nahoru. Oba tiše seskočili do tmavého dvora mezi domem Gentrieových a dvoubytovou budovou.

„A co teď?“ vyzvídal šeptem Tragg.

„Čekejte!“ vydechl Mason.

Čekali v temnotě téměř minutu. Pak se dveře garáže nehlučně otevřely a tmavá postava přešla po špičkách dvůr k postranním dveřím, vedoucím do Hocksleyova bytu. Zámek s tichým cvaknutím přijal klíč. Dveře se otevřely a postava vklouzla dovnitř.

Mason s Traggem jí jako stíny následovali. Dveře byly pootevřené. Mason pokynul Traggovi, aby byl zticha, a vedl ho do teplé temnoty bytu. Do napjatého naslouchání se ozval zvuk otáčejícího se číselníku telefonu. Za chvilku promluvil ostrý ženský hlas nabitý vzrušením.

„Co to má být zase za komedii? Tak ty ses oženil s tou čerticí!… Ano, oženil. Dnes - nebo přesněji včera. Nelži! Po všem, co jsem pro tebe udělala! Jen si nemysli, že se mě lehce zbavíš! Jen to zkus! A bude to tvůj konec… Kdo to říkal? Přece on! Pan Mason… Nemyslím, že to byla past… Ne… Neřekla jsem ani slovo… Opravdu mi nelžeš? Miláčku! Ne, ne, ne… Ve skutečnosti jsem tomu nevěřila, v hloubi srdce jsem věděla, že bys mě nikdy nezradil… Ale musela jsem se přesvědčit. Musím - musím se vrátit. U nás je policie. Mason se dostal hrozně blízko k tomu, co se doopravdy stalo. Budeš to s ním muset nějak zařídit - hned. Však víš, že o ty ostatní jsem se za tebe postarala sama. Ale toto musíš udělat pro mne ty. Pak pá, drahoušku.“

Sluchátko zaklaplo do vidlice. Zašustěl oděv, jak se k nim postava přiblížila.

„Teď,“ zašeptal naléhavě Mason.

Poručík Tragg napsal svou lampičkou oslnivě bílou čáru, která jako ostrá zbraň nabodla na svůj hrot zbledlý, vyděšený obličej Rebeky Gentrieové a podržela jej tam v nelítostném třpytu.

19

Ranní slunce zlatilo nejhořejší patra mrakodrapů, když se Mason vynořil z domu Gentrieových a pomáhal Delle Streetové nastoupit do svého vozu. „Dello, dnes si zasloužíme trochu krásného nicnedělání, co říkáte? Den a noc jsem vás vláčel po světě od jedné události ke druhé a teď ještě jste musela zapsat to otřesné přiznání! Nebylo toho napětí příliš mnoho?“ zeptal se.

„Něco na vašem názoru je, šéfe,“ připustila Della. „Co takhle zaletět si na Catalinu, vykoupat se v moři, vyhřívat se na slunci, podřimovat a dát si opékané párky?“

„Takové pokušení je nad mé síly,“ vzdychl Mason.

„Kdybychom jeli rovnou na letiště, mohli bychom chytit první letadlo,“ navrhla Della.

Mason zatočil volantem a zamířil k Wilmingtonu. „Mám dojem, že tohle je správný směr ke kanceláři, že?“

„Úplně správný, šéfe. Jen jeďte rovnou za nosem,“ přisvědčila.

„Jsem poněkud zmožený,“ přiznal se Mason. „Musím se úplně spolehnout na vás, Dello. Máme-li se ztratit, měli bychom zavolat do kanceláře a říci o tom Gertii.“

„Gertie je ohromná. Té se nemusí nic sáhodlouze vysvětlovat. Ona už si s neodbytnými klienty nějak poradí.“

„Vy jednáte, jako bychom se měli doopravdy ztratit,“ poddával se Mason.

„Kdepak. Zatím ne. Jedeme do kanceláře. Ale poslyšte, vy jste mě zase jednou hezky vodil za nos.“

„Ne. Čestně, nevodil, Dello.“

„A co Rebeka?“

„Věřte mi nebo ne, Dello,“ zasmál se Mason, „i když jsem znal všechna fakta, nebyl jsem s to sestavit z nich správné řešení!“

„Co míníte těmi fakty?“

„Jen si vzpomeňte,“ připomenul Mason, „když jsme o případu debatovali, řekli jsme si, že musí jít o dva lidi, kteří se nemohou veřejně vídat a nemohou si ani telefonovat, oba však mají přístup do sklepa Gentrieových. Myslili jsme ovšem na někoho, kdo je nějak tělesně postižen, například hluchotou, nebo úrazem. Jenže správné řešení mě nenapadlo!“

„A správné řešení bylo?“

„Strašně jednoduché. Rebeka sice mohla jít k telefonu, byla-li volána, ale vždycky ji předběhly děti a zvedly sluchátko. A volat ven? To bylo těžké. Podezřívali by ji všichni hned z nějaké milostné aféry - vždyť žila poměrně uzavřeně!“

„Ale proč ji tedy prostě nevolával Wenston? Oh - teď mi to teprve napadlo! Prozradilo by ho jeho šišlání. Každý si té vady hned všimne. A pak, když došlo k vraždě, určitě by se volání neobešlo bez komentáře. Šlape si na jazyk dost výrazně, kdo ho jednou slyšel, nikdy nezapomene.“

„Tak vidíte,“ potvrdil Mason. „Vlastně jsem všechno věděl - jenže jsem jednotlivé faktory neuměl včas skloubit!“

„Ale já myslila, že žena, která vás volala jako Sarah Perlinová, měla velice kultivovaný hlas…“

„Dello, nezapomeňte, že Rebeka uměla výborně napodobovat hlasy,“ vysvětloval Mason. „Když napodobila hlas Opaly Sunleyové - vzpomínáte si? Byla dokonalá. Vždyť se dokonce pokusila napodobit paní Gentrieovou, jenže byla natolik mazaná, že předstírala velké vzrušení, jež mělo zakrýt některé nedokonalosti. Přečtěte mi její přiznání, Dello, potřeboval bych si ještě zkontrolovat několik podrobností.“

„Ale připravte se na škobrtavé čtení, šéfe - z těsnopisných poznámek to nejde expresem!“

„Jen spusťte!“

Otevřela svůj blok a četla: „Já, Rebeka Gentrieová, se dobrovolně přiznávám jen proto, aby si poručík Tragg uvědomil, jak byl hloupý. Myslil, že mi lichocením zalepí oči. Celou dobu jsem se mu vysmívala. Plně zodpovídám za ty vraždy. Nechci, aby z nich byl obžalován Rodney Wenston. Neměl s nimi nic společného.

Seznámila jsem se s Rodneyem Wenstonem náhodou, když si Karr najal byt v sousedním domě. Byla to láska na první pohled. Vždycky jsem ráda fotografovala. S trochou zkušeností je možno vložit negativ do zvětšováku tak, že obličeje osob na obrázku se zamění. Vyrobila jsem svou fotku - ale obličej jsem nahradila tváří Hedy Lamarr. Měla jsem ten obrázek náhodou v ruce, když jsem přecházela dvůr spojující oba domy. Potkala jsem pana Wenstona a ukázala jsem mu ten trikový snímek. Velmi ho zaujal. Vzala jsem ho do své temné komory a ukázala mu, jak se mi mé pokusy daří. Pomýšlela jsem na obchodní využití své šikovnosti, protože mnoho lidí chce mít fotografii své tváře - ale často ve spojení s jiným tělem.

Rodney mi pak řekl, že se do mne beznadějně zamiloval hned v tu chvíli, kdy mě uviděl poprvé, ale trvalo mu tři dny, než se vyjádřil, teprve když jsem se s ním viděla po druhé. Pak už své city nedokázal utajit.

Vždycky jsem nenáviděla svou švagrovou. Nikdy jsem nechtěla u ní bydlet. Nenáviděla jsem i děti. Chtěla jsem auto. Dokud jsem žila s nimi se všemi, nemohla jsem se naučit ani řídit. Neměla jsem nejmenší naději na vlastní auto. Pak mi Rodney pověděl o plánu, který mi mohl vynést spoustu peněz. Pak bychom se mohli vzít a žili bychom si! Jen bychom jezdili po světě a fotografovali. Bylo pouze třeba vyfotografovat starou rodinnou fotografii rodiny Doris Wiskfordové a k tělu jejího otce umístit hlavu docela jiného muže. Řekla jsem mu, že sežene-li negativy - dokážu provést záměnu bez problémů. Dal mi jeden a vysvětlil mi, že druhý je uložen v trezoru v Hocksleyově bytě. Pověděl mi, že Hocksley vlastně neexistuje, že je krycím manévrem, jménem, na něž jeho otčím pronajal spodní byt Karr si myslil, že Rodney o jeho hře nic neví. Spodní byt byl tak střežen, že on sám by se do trezoru nikdy nedostal. V bytě bydlila hospodyně, která byla do věci zasvěcena, a chodila tam sekretářka, která naproti tomu mnoho nevěděla. Byl tu ještě osobní strážce pana Karra, Johns Blaine a Gow Loong, ten Číňan. Tito lidé chodívali zadním schodištěm do spodního bytu a předstírali, že chodí k Hocksleyovi obchodně. Rodney zjistil, že všechno je podfuk. Hocksley sice kdysi existoval, byl Karrovým společníkem při pašování zbraní do Číny, ale od té doby uplynulo dvacet let. Hocksley se tehdy vykoupil. Obchodoval sám, ale ošidil své čínské zákazníky, prozradil Japoncům, kdy a kde budou zbraně překládány na čínské džunky. Výsledkem bylo, že Japonci nechávali Hocksleyovým obchodům zelenou, a Karr proto někdy užíval Hocksleyova jména ve svůj prospěch.

Jednou, když Rodney letěl se svým otčímem do San Franciska, Karr hluboce usnul. Rodneyovi se podařilo vytáhnout z jeho kapsy zápisník. Našel v něm řadu čísel a dohadoval se, že znamenají kombinaci trezoru. Svěřil mi ji a požádal mě, abych ji vyzkoušela. Doporučil mi, abych si vzala zbraň pro případ, že by se něco stalo. Rodney totiž musel vytvořit takovou situaci, aby všichni odešli z domu, kromě toho starého mrzáka. Samozřejmě sám musel také odejít. Rodney stanovil dobu pokusu na půlnoc a souhlasil, že jako signál postaví na polici do sklepa prázdnou plechovku. Kdyby se něco změnilo, měl mi na vnitřní stranu víčka vyškrábat to, že vše je připraveno na tu noc, kdy se plechovka objeví na polici.

Museli jsme se dorozumívat tímto způsobem; pro mne bylo obtížné z domova telefonovat, a kdyby volal Rodney mne, všichni by ho podle hlasu poznali.

Dvůr mezi oběma domy byl jakýmsi společným vlastnictvím. Rodney měl pochopitelně na něj také přístup a dal udělat rezervní klíč ke garáži. Protože hospodyně ho neměla ráda a pořád ho podezřívala, nechtěl Rodney dopustit, aby nás spolu někdo uviděl. Proto jsme se domluvili na signálu i na té šifře. Někdy, když jsem ho náhodou potkala na dvoře, uklonil se a usmál - já také - ale velice neosobně, ačkoliv mi srdce bilo až v hrdle.

V osudný den však probíhalo všechno špatně. Hned zrána našla švagrová signálovou plechovku, kterou Rodney postavil na polici. Našla ji dříve, než jsem mohla vklouznout do sklepa. Bála jsem se, že švagrovou napadnou různá podezření - proto jsem se neustále k tomu nálezu vracela, abych se přesvědčila. Netušila nic. Chtěla jsem se jít do sklepa podívat, není-li v plechovce zpráva pro mne. Jenže mezitím už ji zase použil Artur na rozmíchání nátěrové barvy. Zřejmě tedy v plechovce žádná zpráva nebyla. Provokovala jsem Steela, aby se na ni šel podívat. Steele ovšem netušil, proč. Namluvila jsem mu, že mě zajímá, protože byla nalezena za tak podivných okolností. Tehdy jsem zase já nevěděla, že Steele je detektiv. To jsem zjistila až později.

Tato chyba způsobila, že jsem nedostala zprávu o nutnosti vypnout poplašné zařízení. Vyšla jsem ven chvíli po půlnoci a opravdu se mi podařilo trezor otevřít. Vyňala jsem z něho spoustu papírů a vtom jsem uslyšela kroky, pomalé, vlekoucí se, tiché kroky. Schovala jsem se za trezor. Do místnosti vstoupil Karr a šel rovnou ke mně. Napřed jsem myslila, že o mně neví, ale on mě vyzval, abych vystoupila z úkrytu. Střelila jsem. Padl na podlahu. Byla jsem úplně vyděšena. Chtěla jsem vyběhnout ven, - a tu jsem uviděla vcházet synovce. Viděla jsem, jak škrtá zápalkami. Málem jsem ho zabila. Znovu jsem se schovala. Nemohl mě vidět, protože světlo zápalek ho oslňovalo. Poslouchala jsem, jak Artur telefonuje té malé potvoře s nalakovanými nehty, jak mu záleží na tom, je-li v pořádku doma. Když se přesvědčil, že ano, vyšel ven. Byla jsem lapena v tom pokoji. Karr ležel na zemi v bezvědomí. Čekala jsem několik minut, protože jsem se neodvažovala vyjít synovcovi v patách. Vyňala jsem z obálky negativ, který jsem potřebovala, a zbytek dokladů jsem vrátila do trezoru, zamkla jsem a vydala se na zpáteční cestu.

Byla jsem už blízko dveří, když jsem uslyšela cvaknout klíč v zámku. Dveře se otevřely a vstoupila hospodyně. Měla jsem ji zastřelit už v tu chvíli, ale spoléhala jsem na její překvapení a proběhla jsem v temnu kolem ní. Hmátla po mně, udeřila jsem ji zbraní. Vytrhla kus látky z mých šatů, ale vyškubla jsem se jí a práskla za sebou dveřmi. Podařilo se mi proklouznout domů. Šla jsem si lehnout do postele. Že jí kus látky z mých šatů zůstal v ruce, na to jsem přišla až druhý den. Ona ty šaty znala. Dříve nebo později vyrvaný kousek látky dokáže identifikovat.

Slyšela jsem, že obyvatelé sousedního domu vyjíždějí z garáže a domyslila jsem si, že vezou starocha k lékaři. Rodney mi kdysi říkal, že hospodyně má vlastní byt na East Hillgrade Avenue. Následující večer jsem šla za ní. Chtěla jsem se s ní dohodnout. Věděla, že ten vzorek už někdy viděla, jenže si nemohla vzpomenout, kde. To jediné mě zachránilo. Ale později by si určitě všechno uvědomila a udala by mě policii. Ohrožovala mě zbraní. Poprala jsem se s ní a při zápasu zbraň vypálila. Opravdu jsem ji nechtěla zabít.

Nepodlehla jsem panice. Vymyslila jsem si, že by bylo vtipné zavolat pana Masona a Opalu Sunleyovou a předstírat, že jsem Sarah Perlinová, která se chce přiznat k vraždě svého pána. Zdálo by se logické, že spáchala sebevraždu. Skoro mi plán vyšel. Ale Steela, Steela jsem chtěla zabít, toho špióna! Věděl příliš mnoho. Našla jsem v jeho kapse telegram, aby letěl do San Franciska. Věděla jsem, že ho musím zabít, abych zachránila Rodneye. O sebe jsem se nebála, jen Rodney nesměl být do případu zavlečen. Miluji Rodneye tak, jak snad nikdy žádná žena muže nemilovala.

Když pak zpráva v druhé plechovce oznamovala, že Perry Mason má otisky prstů, vymyslila jsem si krásný plán, jak všechno uzavřít. Vždycky jsem nenáviděla svou švagrovou. Tisíckrát jsem si přála zabít ji. Zazvonila jsem Masonovi, předstírala jsem, že mluví Florence, a přiznala jsem se k vraždám. Vyhrožovala jsem svou sebevraždou. Stačilo pak přijít klidně za Florence, říci jí, že jsem slyšela zvonit telefon, že s ní chce mluvit pan Mason a čeká u aparátu. Artur spí jako dub, toho bych jistě neprobudila. A až by přišla k telefonu zastřelila bych ji - a telefon vložila do její ruky.

Jakživ byste neobjevili pravdu, kdyby mi Mason nenalhal, že se Rodney oženil s Doris. Nemohla jsem svůj plán s Florence provést. Mason mluvil tak opile - určitě by si nepamatoval, co jsem mu povídala.

Nelituji ničeho, co jsem udělala. Udělala jsem to pro muže, kterého miluji…“

„Stačí,“ přerušil ji Mason. „Tohle zaručuje Traggovi všecko, co potřebuje.“

„A co její tvrzení, že někdo vnikl do její temné komory a pokazil jí filmy rozsvícenou zápalkou?“ dožadovala se Della vysvětlení.

„Jen zesílené alibi,“, zasmál se Mason. „Filmy nebyly pokažené. Předstírala, že je ochotna pomáhat, ale ve skutečnosti jen všechno mátla.“

„To ona letěla do San Franciska?“

„Nepochybně. Měla pro svou mimořádnou nepřítomnost dobrou výmluvu - schůzi v klubu křížovkám, společnou večeři a operu.“

„Rebeku jsem opravdu nepodezřívala,“ přemítala Della.

„Já jsem ji ovšem měl podezřívat už dřív,“ zamyšleně prohodil Mason. „Kdokoliv jen trochu zná kriminologii, byl by v ní rozeznal typ nanejvýš nebezpečného potenciálního vraha. Je stvořením plným komplexů, zklamaná stará panna, s potlačenými milostnými touhami. Wenston v ní bez potíží získal společníka, stačilo předstírat, že je do ní zamilován. Spáchala by pro něho všechno.“

„Napadlo vás, že snímek je podvržený?“ vyzvídala Della.

„Částečně. Přivedl mě na to Gow Loong. Je Číňan, všímá si daleko víc detailů, které nám prostě unikají, pravděpodobně proto, že Číňané mají báječnou paměť. Všiml si, že obličej otce na rodinné fotografii Wickfordů je nejen podobný snímku Tuckera na čínské džunce, v Šanghaji, ale že je naprosto identický. Gow Loong sice není dokonale informován o tricích v umění fotografii, neuvědomil si, že jde o montáž, ale jeho postoj vycházel z vědomí, že jeho tradiční čínský svět je pryč a on je konfrontován s něčím, čemu nerozumí - proto byl automaticky nedůvěřivý.“

„A Opala Sunleyová?“

„Hodné děvče,“ podotkl Mason. „Tušila, že se tu děje něco tajemného. Ale byla si vědoma, že je placena právě za mlčení - proto byla zticha. Byla přijata k přepisu diktafonových pásků - přepisovala je tedy. Na nic se neptala a nepokoušela se přijít tajemství na kloub. Mladý Gentrie ji opravdu zbožňuje. Když uslyšel v sousedním domě výstřel, bál se, že se Opala snad vrátila do bytu svého zaměstnavatele. Miluje ji. Její rezervovanost, pokud šlo o její zaměstnání, ho přímo nutila k domněnce, že Opala má třeba poměr se svým chlebodárcem. Nejenže ji podezříval, on také žárlil. Když ji v bytě nenašel, telefonoval jí. Její číslo znal zpaměti, kromě toho se dá snadno vytočit i po tmě. Ozvala se mu a on předstíral, že volá z domova. Pak se vrátil do svého pokoje a hrozně se styděl. Za nic nechtěl, aby se dozvěděla, z čeho ji podezřívá, že ji podezříval tak, až se rozhodl prohledat cizí byt. Je ještě tak mladý - a tak romantický. Než by přiznal pravdu, raději se dá zavřít. Dello, hleďte, my máme opravdu blíž na pláž než do kanceláře.“

„Už to tak vypadá,“ konstatovala Della. „Nepředpokládáte - doufám, že jsem zabloudila! Ale ještě mi povězte, jak se do bungalovu paní Perlinové dostaly ty na uhel spálené šaty, které našel Tragg?“

„Ale jednoduše, Dello,“ vysvětloval Mason. „Wenston odvezl Karra do San Franciska k lékaři, aby ošetřil jeho zranění. Podle toho, co navykládal doktorovi v San Francisku, byl postřelen v noci, když už ležel. Bylo však nutné, aby se tady v Los Angeles zbavil zakrvácených šatů, kalhot, spodního prádla, košile, možná i kabátu a docela určitě svých bot. Před odjezdem pověřil paní Perlinovou, aby je někam odklidila. Spálila je tedy v krbu ve svém bungalovu.“

„Proč museli odklidit paní Perlinovou?“ zeptala se Della.

„Protože ona byla nejslabší článek v jejich organizaci. Nevydržela by policejní výslech, Dello, my opravdu míříme k pobřeží!“

„No -“

„Budeme muset zavolat Gertii,“ řekl Mason. „A bude hrozně krásné, až se potom zavrtáme do teplého písku a zdřímneme si, než skočíme do mořské vody.“

„Jéje! Šunka a vejce a šálek kávy by také nebyly k zahození!“

„Nebylo by libo k tomu hromadu pohankové kaše?“

„Děkuji. Je moc těžká. Víte, musím hlídat svou linii.“

„Až budete v plavkách na pláži, Dello, ani nemusíte,“ uchichtl se Mason. „Hlídání za vás obstarají jiní.“

Usmála se na něho. „Jste hrozně milý,“ přijala poklonu. „Člověku by nepřipadalo ani tak strašné, kdyby se tu a tam při vyšetřování vražd vyděsil k smrti, jen kdyby přestávky mezi těmi případy byly kapánek delší! Vezmeme si motorový člun?“

„Vezmeme si motorový člun,“ potvrdil Mason. „No, doufám, že vám to ukážu! Jen co se trochu prospíme. Najmeme si člun a roztrhneme oceán ve dví. Pro případ, že jste si toho ještě nevšimla, tak rychlost je naše vlastnost!“

K ilustraci svého tvrzení stiskl Mason nohou rychlostní páku tak, že se ručička tachometru chvějivě vyhoupla k nejvyšším hodnotám.

„To jsem si všimla,“ zasmála se Della Streetová a upravila si zrcátko na slunečním štítu tak, aby si mohla pohodlně přepudrovat nos. Pak nevzrušeně dodala: „Kdyby vás to zajímalo, tak za námi jede na motocyklu nějaký džentlmen, který si zřejmě této naší vlastnosti také všiml.“

Mason zpomalil a jednou rukou lovil z náprsní kapsy tobolku s řidičským průkazem. Siréna zavyla, jak motocykl přistál vedle vozu. „Kampak?“ spustil strážník v jeho sedle, když Mason poslušně zastavil.

Della Streetová se naklonila přes volant a zeptala se rozhořčeně: „Co má znamenat tohle zdržování? Spěcháme k výslechu svědka v případě Hocksleyovy vraždy!“

„Vy jste jeden z hochů, kteří na tom případě pracují?“

„To bych řekla,“ ozvala se Della. „Tohle je bratr poručíka Tragga!“

Policista se usmál a zamával na ně. „Tak tedy plavte! Zrovna jsme dostali rádiovou hlášku, že Tragg ten případ rozluštil!“

Auto se rozjelo a Della se zářivým úsměvem poznamenala: „Koneckonců, nemá smysl mít příbuzné a tu a tam jich nevyužít, ne?“

Erle Stanley Gardner

The Case of the Empty Tin

Copyright © 1941 Erly Stanley Gardner

Translation © 1979 Drahomíra Hlinková

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai