Případ roztěkané rudovlásky

Erle Stanley Gardner

(1964)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Nové vydání řady proslulého mistra detektivních příběhů E. S. Gardnera se známým losangeleským obhájcem Perrym Masonem, jeho oddanou sekretářkou Dellou Streetovou a nepostradatelným soukromým detektivem Paulem Drakem. Vyznačují se brilantní zápletkou i atraktivním vykreslením všech vrstev americké společnosti, ale jejich těžištěm je především obhajoba klienta, při níž Gardner v autobiografické postavě Perryho Masona rozehrává své jedinečné umění advokátních kliček a křížových výslechů, jimiž dokáže své klienty, bojující se zavilým státním zástupcem Hamiltonem Burgerem či neschopnou policií, vysekat i z těch nejzapeklitějších situací. V Případu roztěkané rusovlásky jsou Masonovou šlechetností obdařeni hned dva lidé najednou. Evelyna Bagbyová, rudovlasá dívka bez prostředků, s níž se osud příliš nemazlil, čelí obvinění z krádeže šperků dvěma ženám z hollywoodské smetánky. Mason pomůže jejímu obhájci Neelymu odvrátit obvinění a uvede ho do velkého světa právničiny tím, že se společně pokusí vymáhat pro Evelynu odškodnění za křivé nařčení. Pár záhadných okolností ale celý případ zkomplikuje a navíc je nalezena mrtvola… Losangaleská policie považuje Masonovu klientku za hlavní podezřelou. Zřejmě se někdo snaží na ni celou vraždu svést. Podaří se Masonovi dokázat její nevinu? Oslňující rozuzlení jako vždy odhalí až v soudní síni.(www.pitaval.cz)

ERLE

STANLEY

GARDNER

Perry Mason

Případ

roztěkané rudovlásky

Erle Stanley Gardner

The Case of the Restless Redhead

Copyright © 1954 by Erle Stanley Gardner

Pocket Books, Inc. New York N. Y. 1957

KAPITOLA 1

Na ulici nebyl takový provoz, jak Perry Mason očekával, a tak advokát zaparkoval vůz před velkou šedivou budovou soudu v Riverside o celou půlhodinu dřív, než měl se soudcem Dillardem smluveno.

Případ měl podle soudcova telefonického sdělení zabrat celé dopoledne a možná i nějakou tu hodinu odpoledne, ale dalo se očekávat, že bude vyřízen rychleji, než mysleli, a že soudce pak bude mít čas. Mason se tedy pustil širokou chodbou k létacím mahagonovým dveřím, na kterých bylo jméno soudce Dillarda, a vešel do soudní síně.

Přelíčení bylo v plném proudu. Mladý advokát, zřejmě nervózní, stál u stolku obhájců, očividně v rozpacích, jak má pokračovat.

Svědek si hověl ve svědeckém křesle a očekával další otázku.

Porotci se tvářili poněkud znuděně.

Dlouhý Mason se uvelebil v židli na samém konci síně.

„Tak co, pane Bolesi,“ řekl mladý advokát, „nebylo vidět, že?“

Svědek se na advokáta usmál. „Vidět? Co?“

„Přece v noci, venku.“

„Vidět nebylo, ale ulice byla osvětlená.“

„Jak to myslíte, osvětlená?“

„Na rohu byla lampa.“

„A od té lampy bylo dost vidět?“

„To bylo.“

„Takže jste rozeznal, kde co je?“

„Rozeznal.“

„No a co jste viděl?“

„Viděl jsem, jak obžalovaná Evelyna Bagbyová bere zezadu z auta nějaký kufřík. Postavila kufřík na zem, předklonila se, otevřela ho, něco z něho vyndala –“

„No dobře,“ skočil mu advokát netrpělivě do řeči. „To už jste nám všecko vyložil.“

„Ptal jste se mě, co jsem viděl. Myslel jsem, že to chcete slyšet ještě jednou.“

„Ne, nechci vědět, co si myslíte, že obžalovaná dělala. Chci se dovědět, co jste viděl, že dělala.“

„Viděl jsem, že otevřela vzadu ve voze kufr, kam se dávají zavazadla. Viděl jsem, že vyndala kufřík. Viděl jsem, jak ho položila na zem. Viděl jsem, že ho otevřela.“

„Byla k vám otočena zády?“

„Ano.“

„Pak jste ovšem nemohl vidět, že kufřík otevřela.“

„Viděl jsem, jak se nad kufříkem sehnula. Viděl jsem, jak sahá na víko. Viděl jsem, jak se víko zvedá. Nevím, jak to mám jinak popsat“

„Nepoznal jste, co z něho vyndala?“

„To jsem nepoznal.“

Mladý advokát sklopil oči na svůj stolek, shýbl se nad spisy, nazdařbůh se prohrábl v poznámkách a zřejmě v duchu hledal otázku, kterou by mohl položit, aniž tím zhorší už beztak nepříznivou procesní situaci.

Porotci se dívali jeden na druhého, pak na hodiny, potom začali očima těkat po soudní síni.

Soudce Dillard zachytil Masonův pohled, podíval se na hodiny a kývl. Mason sklonil hlavu na znamení, že je soudu zcela k dispozici.

„Tenkrát jste přece nevěděl, komu automobil patří?“ zeptal se advokát svědka.

„Ne, prosím, to jsem nevěděl.“

„Kdy jste to zjistil?“

„Když obžalovaná odešla, tak mi začalo vrtat hlavou –“

„Na tom nezáleží, co vám vrtalo hlavou nebo co jste si říkal,“ chvatně ho přerušil advokát. „Povězte nám, kdy jste zjistil, komu vůz patří?“

„Až mi to řekla policie.“

„Šel jste na policii sám, nebo pro vás přijeli?“

„Sám. V rádiu hlásili o té krádeži. Hned jak jsem slyšel –“

„Nezajímá nás, co jste slyšel. Omezte svou odpověď přesně na otázku.“

„Prosím.“

Advokát se posadil do křesla u stolu vyhrazeného obhájcům a otočil se ke své klientce, mladé, asi tak přes dvacet; měla rezavé vlasy a šaty na ní všelijak visely. Bylo na nich vidět módní střih, ale laciná látka ztratila za čas fazónu, takže vypadaly právě tak uboze jako tvář.

Krátce se spolu šeptem poradili.

Advokát znovu zalistoval v poznámkách.

„Jsou další otázky na svědka?“ otázal se vlídně soudce Dillard.

Mladý advokát pohlédl na hodiny a opět se vztyčil.

„Jak víte, že to byla obžalovaná?“ zeptal se svědka.

„Viděl jsem ji.“

„Co jste viděl?“

„Viděl jsem, co měla na sobě. Viděl jsem jí do obličeje.“

„Prohlédl jste si ten obličej dobře?“

„Dost dobře.“

„Jak to myslíte, dost dobře?“

„Dost dobře, abych ji poznal.“

„Jak daleko od ní jste stál?“

„Pořád vám říkám, že když brala ty věci z vozu, stál jsem od ní tak patnáct nebo dvacet metrů.“

„Blíž jste se k ní nedostal?“

„Když otvírala ten kufřík, tak ne. Ale potom se obrátila a šla ke mně.“

„Co měla na sobě?“

„Pokud si vzpomínám, měla zrovna ty šaty, co má na sobě teď, a přes ně kostkovaný kabát s kožešinovým límcem.“

„Jaký kabát?“

„Takový, jako byl doličný předmět, který tu byl předložen k důkazu. Jestli se nepletu, tak to byl ten kabát, co visí tamhle na věšáku.“

Svědek ukázal na dlouhý plášť, od pasu dolů rozšířený, který visel na háčku, zavěšeném na tabuli. Byl označen štítkem na znamení, že patří mezi přijaté doličné předměty. Na tabuli byl křídou načrtnut diagram, který zřejmě ilustroval svědeckou výpověď.

„Co dělala obžalovaná ve chvíli, kdy jste ji spatřil poprvé?“

„Otvírala kufr vzadu v autě.“

„Měla klíček?“

„Nemám ponětí.“

„Nezdálo se vám, že se se zámkem nějak hmoždí?“

„Poprvé jsem si jí doopravdy všiml, až když zdvihla víko kufru.“

„A co bylo potom?“

„Potom vyndala kufřík, postavila ho na zem a sehnula se nad ním.“

„Co tím myslíte, že se nad ním sehnula? Můžete nám trochu jasněji popsat, co dělala? Co kdybyste nám to předvedl?“

Svědek se namáhavě zdvihl, toporně se předklonil a natáhl paže.

„Takhle stála,“ řekl.

„Byla k vám otočena zády?“

„Ano.“

„A čeho jste si všiml?“

Svědek se znovu uvelebil do křesla. Zazubil se. „Abych řekl pravdu, tak jejích nohou.“

V soudní síni se ozval potlačovaný smích. Dokonce i soudce Dillard se pousmál.

„Byly hezké?“ zeptal se advokát ve snaze zmírnit napětí.

„Moc hezké.“

„A co se stalo potom?“

„Viděl jsem, jak něco vyndala, pak zaklapla víko, narovnala se a strčila kufřík zase dozadu do vozu.“

Advokát rychle pohlédl na porotce, pak na hodiny, kousl se do spodního rtu a zatvářil se zoufale nerozhodně.

Soudce Dillard mu přispěchal na pomoc. „Mám dojem,“ řekl, „že věc zřejmě půjde dnes před porotu, a jak soud zjišťuje, je přítomen advokát Mason, který není od nás z města a potřebuje podepsat nějaké dokumenty. Nyní máme jedenáct pětačtyřicet, není-li však námitek, přerušíme jednání do dvou hodin odpoledne.“

Státní zástupce se ozval unaveně: „Snad bychom mohli, Vaše Ctihodnosti, skončit křížový výslech před přerušením líčení?“

Soudce Dillard se zadíval na mladého obhájce.

„Jestliže soud dovolí,“ pravil advokát, „měl bych na svědka jenom asi jednu dvě otázky, ale velmi bych uvítal, kdybych se mohl se svou mandantkou v polední přestávce poradit. Soudu je jistě známo, že jde o případ, který mi byl přidělen z úřední moci, a přiznávám se, že jsem –“

„Ano, ano,“ zarazil ho soudce Dillard. „Soud přeruší líčení do dvou hodin odpoledne. Během přestávky budou mít porotci na paměti poučení, jehož se jim dostalo od soudu, nebudou spolu o případu hovořit a nedovolí, aby se o něm hovořilo v jejich přítomnosti, ani si neutvoří nebo nevysloví jakýkoli názor, než jim bude věc definitivně předložena k posouzení. Přelíčení se odročuje.“

Soudce Dillard vstal a odcházel do své úřadovny.

Publikum – nebylo tu více než dvanáct lidí – se šouravě vytrácelo ze soudní síně. Státní zástupce si posbíral spisy a strčil je do aktovky. Mladý advokát se zastavil se svou klientkou a chvilku spolu hovořili. Potom k nim přistoupil šerifův pomocník, aby odvedl sklíčenou mladou ženu do vězení.

Vysoká, pružná brunetka, která předtím seděla u uličky a v jejíchž tmavých očích plálo potlačované vzrušení, uchopila mladého advokáta oběma rukama za paži. „Franku,“ pronesla tichým, rozechvělým hlasem, „byl jsi prostě skvělý!“

Mason kráčel kolem obou mladých lidí do soudcovy úřadovny a spatřil, jak se mladý advokát zarděl.

Když otevřel dveře úřadovny, zastihl soudce Dillarda, jak si zapaluje doutník.

„Vítejte, Masone,“ řekl soudce. „Nehněvejte se, že jste musel čekat.“

„Ale vždyť jsem nečekal,“ řekl Mason. „Přišel jsem jen o něco dřív. Co je to za případ?“

Soudce pokýval hlavou. „Nevím, co si o tom mám myslet.“

„Pročpak?“

„Ale, je to takový ten jasný, předem rozhodnutý případ. Mám sice pocit, že obžalovaná je opravdu vinna, ale – prostě aby to kat spral, když člověk sedí za soudcovským stolem, tak mu to dělá starosti.“

„Je to případ ex offo?“

„Ano. Ustanovil jsem Franka Neelyho. Jeho otec je vážený zdejší podnikatel a Frank je správný chlapec. Znám už ho řadu let a jeho otce jsem znal, skoro co jsem na světě. Frank je schopný mladý advokát, ale některé věci si člověk osvojí jedině praxí – například křížový výslech.“

„Máte snad pochybnosti, pokud se týče identifikace na základě výpovědi svědka?“ zeptal se Mason.

Soudce Dillard s odpovědí nepospíchal, chtěl si ji rozvážit. „Pokaždé mám pochybnosti, když někdo při identifikaci vysloveně sype pozorování z rukávu. Tady v té věci mě něco rozčiluje na svědkově blahosklonném vystupování. Tyhle případy ex offo, jak víte, je zvykem svěřovat mladým advokátům, aby nějak získali zkušenosti. Staří obhájci mají plné ruce práce. Případy ex offo jsou jim proti srsti. No a pro mladé lidi to znamená praxi. Ale abych nezapomněl, potřebujete něco podepsat ve věci Dalton?“

„Když budete tak hodný.“

Mason otevřel aktovku a vytáhl svazek spisů. Soudce Dillard usedl za psací stůl, spěšně je prohlédl a podepsal.

„Poobědváme spolu?“ zeptal se Mason.

„Jsem už bohužel zadán,“ odpověděl soudce. „Smluvil jsem si něco před několika dny, ještě než jste mi telefonoval. Škoda, netušil jsem, že přijedete. No a co je nového v naší metropoli?“

„Dohromady nic.“

„Vaše závratná kariéra, jak vidím, pořád stoupá, stále taháte v poslední chvíli králíky z klobouku. Jak to prosím vás děláte?“

Mason se ušklíbl. „Ani nevím. Prostě tam sáhnu. V tom je moje zásluha. No a králík mi sám skočí do dlaně.“

Soudce Dillard se uchechtl. „Zdejší advokáti jsou přesvědčeni, že prý ty králíky máte schované v rukávě.“

„Víte,“ řekl Mason, „snažím se svým kauzám a svým klientům věřit. A to mi pomáhá!“

Soudce Dillard se podíval na hodinky a podal advokátovi ruku. „Opravdu škoda, že v poledne nemohu. Vy se tady u nás moc často neukážete.“

„To ne,“ připustil Mason. „Mám pořád co dělat ve vlastním obvodě.“

„Sleduji vaše případy v tisku,“ pravil soudce Dillard, „a vždycky si na nich smlsnu.“

Mason mu poděkoval, vyšel z místnosti a v liduprázdné jednací síni zastihl mladého advokáta, jak zabrán do poznámek sklesle sedí u stolku obhájců.

Vzhlédl, zachytil Masonův pohled, poněkud nejistě kývl a podíval se jinam, ale pak z jakéhosi popudu odstrčil židli a vykročil Masonovi vstříc.

„Pane Masone!“

Vysoký advokát se zastavil. „Prosím?“ zeptal se.

„Jmenuji se Neely Frank Neely. Chtěl jsem vám jenom podat ruku. Dokud to soudce Dillard neřekl, neměl jsem tušení, že jste v síni, až pak jsem vás poznal podle fotografií. Chtěl jsem vám jenom povědět, že jsem vás vždycky – že vás obdivuju, a často jsem si říkal, jak – zkrátka jsem vám jenom chtěl podat ruku, nic víc.“

„Díky,“ řekl Mason. „Jak vám jde vaše kauza?“

„Bohužel za moc nestojí.“

„A čím to?“ zeptal se Mason.

„To kdybych věděl,“ odpověděl mu Neely, „nějak s tím prostě nemohu pohnout.“

„Třeba není s čím pohnout,“ zasmál se Mason.

Neely vypadal chvilku nerozhodně a pak vyhrkl: „Pane Masone, jak kladete při kontrolním výslechu otázky člověku, který vypověděl, že dotyčnou osobu poznal, když máte dojem, že takové určení totožnosti vyplývá z omylu nebo že snad ten člověk záměrně lže?“

Mason se zasmál. „To je jako ptát se horolezce, jak vlastně zlézá horu. Všechno závisí na té hoře. Obvykle ovšem začnete s výstupem a lezete stále výš, až se dostanete na vrchol, ale někdy vystupujete skalními komíny, jindy zas lezete po římsách, někdy se sunete podél skalní stěny a hledáte výhodnější místo. Copak vám tady vadí? Domníváte se, že ten svědek lže?“

„Nezdá se mi, že je obžalovaná vinna.“

„To je správné, že jako obhájce máte ten pocit,“ povzbuzoval ho Mason.

„Já totiž – víte, uvědomuju si, že nemám právo takhle vás okrádat o čas a – ale pane Masone, já si vám připadám tak hrozně k ničemu, docela vyřízený, a vysloveně nevím, jak dál.“

„A o co v tom případě jde?“ zeptal se Mason.

„Ta dívka, Evelyna Bagbyová, je číšnice a měla namířeno do Los Angeles, hledat si práci. Jela ve starém vehiklu a něco se jí na něm porouchalo. Potřebovala nějakou náhradní součástku, a protože měla takovou předpotopní káru, nezbylo než poslat pro součástku až do skladu ojetých vozů v Los Angeles. Evelyna čekala v motelu v Coroně, až ji dostane. Ta Irena Keithová, které se ty šperky ztratily, je velice bohatá a měla jít za družičku na svatbě v Las Vegas. Svatebčané se měli sejít v denním baru v Coroně a pak společně pokračovat v cestě. O tom jste asi četl v novinách. Vdávat se měla herečka Helena Chaneyová. Irena Keithová s sebou měla několik kufrů se spoustou šperků. Něco byly svatební dary, část skvostů patřila jí a část byl majetek Helenin. Helena jela vozem s Irenou Keithovou. Zaparkovaly, zašly do baru a tam čekaly na ostatní. Když vyšly ven, všimla si Irena Keithová, že víko kufru u auta je zdviženo. Podívala se do zavazadel. Šperky v ceně kolem čtyřiceti tisíc dolarů byly pryč. Uvědomily o tom policii. Podle jejího názoru někdo asi zpozoroval zaparkovaný vůz z motelu naproti baru a trošku si v něm zařádil. No a ten Harry Boles slyšel o krádeži z rádia. Dostavil se na policii a nechal jim tam ten popis. Policie si to přešetřila a zjistila, že v motelu bydlí moje klientka Evelyna Bagbyová. Popis, který udal Boles, se na ni dokonale hodil. Sebrali ji, prohledali jí kufr a některé šperky našli.“

„Některé?“ zeptal se Mason ostře.

Neely přisvědčil. „Briliantový náramek.“

„Co se stalo s ostatními?“

„Prý je nejspíš schovala.“

„Proč by schovávala jen některé?“

„Na to ještě žádnou teorii nemají. Vysvětlení čekají ode mne.“

„Jsou snad domněnky, že by náramek nepatřil k ukradeným šperkům?“ zeptal se Mason.

„Kdepak. Je to on.“

„Takže to vypadá dost bledě, co?“ řekl Mason.

„Ano, ale ta dívka – pane Masone, já se pořád nemohu zbavit dojmu, že je v tom nevinně.“

„Proč?“

„Nevím. Možná že mám prostě nějaké tušení.“

Mason přikývl. „Uvidíte, že na takových tušeních obvykle něco je.“

„Tolik jsem chtěl udělat v téhle věci dobrou práci.“

„Přirozeně,“ přitakal Mason.

„Ta dívka nemá peníze, a soud mě ustanovil jejím obhájcem z úřední moci. Pro soud je to ovšem docela banální případ, a vy přece víte, jak se takové věci dělají. Mladý advokát podle nich nestojí za nic, dokud se neotrká, a tak mu prostě házejí na krk obhajobu samých klientů, kteří nemohou platit, aby se otrkal. Na tomhle jsem dřel jak soumar. Po nocích jsem bifloval právní ustanovení. Myslím si o sobě, že zákon znám, jako když bičem mrská, i pozpátku. Sestavil jsem vyjádření pro porotu, ale nějak se nemohu zbavit dojmu, že věci neposlouží. Mám pocit, že porotci už se rozhodli.“

„A kdy, prosím vás?“ zeptal se Mason.

„Hned po tom, co byl vyslýchán Harry Boles a identifikoval obžalovanou. To mi bylo jasné, že se karta obrátila.“

„Má obžalovaná záznam v trestním rejstříku?“

„Zřejmě ne.“

Mason řekl: „Podívejte se, Neely, přijel jsem si sem dát podepsat nějaké spisy. Pojďte se mnou na oběd a popovídáme si o tom.“

„Já – totiž, šel bych moc rád, pane Masone, ale – víte, vlastně – už jsem si něco smluvil, ale minutku, prosím, hned to odvolám.“

„Máte schůzku s tou mladou dámou, co čekala v soudní síni?“ ptal se Mason.

Neely se až po uši začervenal a přikývl.

„Tak ji vezměte s sebou,“ vybídl ho Mason.

„To myslíte vážně, pane Masone? Bude radostí celá pryč. Ona totiž – víte, doufám, že se co nevidět stane mou paní, jen co si tady vybuduju praxi, a jistě to dokážu, jestli dostanu případ, který by mě zavedl. Otec má spoustu konexí a žijeme tady už hezkou řádku let.“

„Výborně,“ řekl Mason, „půjde tedy s námi, ale o případu při obědě mluvit nebudeme.“

Neely protáhl zklamaně obličej. „Já myslel – chtěl jsem –“

Mason zavrtěl hlavou a usmál se. „Tohle bude váš případ,“ zdůraznil. „Jestli ho vyhrajete, musí to být váš úspěch. Poobědváme a potom jí řeknete, že tu musíte být o půl druhé zpátky. Tím získáme půl hodiny pro sebe v právnické knihovně. Budu dělat, že jste Boles a že vypovídáte, a budu vám klást kontrolní otázky. Možná že vás při tom něco napadne.“

Neely se snažil Masonovi poděkovat, ale nevypravil ze sebe slovo, a tak mu jen potřásl rukou. Nakonec řekl: „Jste můj zachránce, pane Masone. Myslím, že zákony znám. Na právnické fakultě jsem měl pořád dobrý prospěch, ale když se octnete v soudní síni a před vámi je najednou svědek, který se na vás blahosklonně zubí, a s kterým prostě nehnete, máte pocit, jako by – zkrátka a dobře, je to jako ve snu, když se při rvačce po někom oháníte a mlátíte do něho ze všech sil, ale prostě to nic nevydá, je to jako byste ho hladil pírkem.“

„Úplně chápu, jak vám je,“ řekl Mason. „Po obědě se pokusíme prozkoumat, co by se dalo podniknout.“

KAPITOLA 2

Přesně pět minut po půl druhé zavřel Mason dveře právnické knihovny, usadil Franka Neelyho do židle, postavil se před něho a prohlásil: „Teď budete Harry Boles a já budu dělat vás. Začnu s vámi křížový výslech. Odpovídejte na moje otázky, pokud to půjde, zrovna tak, jak Boles odpovídal vám.“

Neely přikývl. Zřejmě už získal trochu víc sebedůvěry.

„A až se vrátíte do jednací síně,“ pokračoval Mason, „musíte mít pořád na zřeteli pár maličkostí. Především je třeba stůj co stůj udržet zájem poroty. To se vám ovšem nepodaří, když se budete hrabat v lejstrech. Jakmile se po každé otázce na svědka zarazíte a začnete se prohrabovat v papírech, bude to zaručeně vypadat, že nevíte, co vlastně chcete, a že vás svědek převezl. Musíte ho bombardovat otázkami. Spustit na něj bubnovou palbu. Za nic na světě se nesmíte zarazit. Prostě se do něho musíte bez ustání strefovat. Rozumíte mi?“

Neely truchlivě přisvědčil. „Takhle rychle si přece člověk otázky vymýšlet nemůže – aspoň já to nesvedu. Boles prohlásil, že ji viděl, jak vyndává kufřík z auta a něco z kufříku bere. Nezbývá mi než se ho ptát, jestli to ví určitě, že ji viděl, a – zkrátka a dobře, tak to jde pořád dokolečka a po každé jeho odpovědi se porota proti mé klientce ještě víc zatvrdí. Ale já prostě nemohu na žádnou jinou otázku přijít. Nač se ho mám ještě ptát?“

Mason se zasmál. „Uvidíme,“ řekl. „A ještě něco, otázky, na které už odpověděl, mu nesmíte v žádném případě dávat ve stejném pořádku jako předtím.“

„Ale to přece musím,“ protestoval Neely. „Vypověděl, že ji viděl. Identifikoval ji, a tak se ho musím pořád ptát –“

„Dobře, dobře,“ vpadl mu do řeči Mason, „ale neptejte se ho v tom pořádku, v jakém už svědčil. Jděte na něho z jiného konce.“

„Já vám bohužel nerozumím.“

„Snad se mi podaří ukázat vám, jak si to představuji,“ řekl Mason. „Tak a teď jste Boles. Budete mi odpovídat stejně, jako Boles odpovídal vám. Když nebudete vědět, co říct, tak si něco vymyslete, aby to obžalované podle vašeho názoru co nejvíc přitížilo. Svedete to?“

„To nebude problém,“ řekl Neely. „Celé dopoledne jsem inkasoval odpovědi. Bude mi potěšením vás nějakou počastovat.“

„Výborně,“ řekl Mason. „Tak se do toho pustíme. Jste připraven?“

Neely přisvědčil.

„Poslyšte,“ spustil Mason a namířil na mladého advokáta ukazovák, „vy jste vypověděl, že jste obžalovanou viděl, jak vytahuje kufřík zezadu z vozu, staví ho na zem, sklání se nad ním a otvírá ho?“

„Tak jest,“ odpověděl Neely a dodal mstivě: „A obžalovaná to byla zaručeně. Viděl jsem ji při tom!“

„Když jsem vás vyzval, abyste porotě ukázal, jak se předklonila,“ řekl Mason, „jak jste nám to tady předvedl. Sehnul jste se a kolena jste nepokrčil.“

„Ano. Sehnula se zrovna tak.“

„Že vám padla do očí zrovna v té chvíli, to byla náhoda, ne?“

„Jak to myslíte?“

„Prostě nějaká žena brala z vozu zaparkovaného před motelem kufřík. Na tom přece není nic divného. To se stává každý večer, jak je rok dlouhý.“

„Ano, to máte pravdu.“

„Tak vám tedy nepadla do očí zrovna v tu chvíli, co?“

Neely triumfoval. Zašklebil se. „Ale ano, padla. Vždyť jsem vám řekl, že jsem si všiml jejích nohou, jak byla předkloněná.“

„Viděl jste je?“

„Ano.“

„Proto jste se na ni podíval?“

„No jistě.“

„Hezké nohy?“

„Velmi hezké.“

„Když se sklonila, tak jste je viděl?“

„Ano. Sukně se jí nadzvedly a – zkrátka, koukal jsem, no.“

„Zahlédl jste nohy dost vysoko, abyste se díval dál?“

„Až tak ke kolenům.“

„A říkáte, že vyndala něco z kufříku?“

„Ano.“

„Cos tím dělala?“

„Nastrkala to do kapes.“

„Měla kapsu na šatech,“ zeptal se Mason, „anebo si to zastrčila do postranní kapsy toho pláště?“

„Strčila to do postranních kapes pláště, který je doličným předmětem C obžaloby a visí tamhle na tabuli.“

„Dobře,“ řekl Mason. „To tedy musela mít plášť na sobě a věci, které vytáhla z kufříku, ať už to bylo, co bylo, si dala do kapes, ne?“

„Přesně tak, do obou kapes. Potom kufřík zavřela a šoupla ho zas do vozu.“

„Dobrá,“ řekl Mason, „ten plášť je poměrně široký. Požádám obžalovanou, aby předstoupila a oblékla si ho. Dále ji požádám, aby se otočila zády k porotě a předklonila se, tak jak prý stála, když ji spatřil svědek Boles, a uvidíme, nakolik se asi mohl kochat pohledem na její nohy.“

Neely na Masona úžasem vykulil oči. „Propánajána,“ uniklo mu, „tohle mě ve snu nenapadlo!“

„Bolese taky ne,“ řekl Mason. „Dělejte ještě chvilku Bolese a já se vás optám na něco jiného. Tvrdíte, že jste obžalovanou viděl v té chvíli. Kdy jste ji viděl podruhé?“

„Viděl jsem ji při rekognoskaci na předváděčce na policejní stanici v Coroně.“

„Na to jsem se vás neptal,“ řekl Mason a zašermoval mladému muži prstem před obličejem. „Ptal jsem se, kdy jste ji viděl podruhé. Chci vědět, při jaké nejbližší příležitosti jste tady obžalovanou viděl po oné příhodě, při níž, jak se domníváte, jste ji spatřil u kufru automobilu.“

„No, to – příště jsem ji viděl na policii při rekognoskaci.“

„Víte to jistě?“ zeptal se Mason.

Neely přikývl, ale z jeho souhlasu jaksi vyprchalo nadšení.

Mason se zasmál. „Nějak vás to vyvedlo z míry, Neely.“

„Totiž, abych se přiznal,“ řekl Neely, „takhle jsem Bolesovi tuhle otázku ani jednou nepoložil.“

„Pročpak?“

„No protože mi nenapadlo, že by to mohlo mít cenu. Vždyť svědek vypověděl, že ji viděl u toho auta, a dál vypověděl, že ji identifikoval při rekognoskaci na policejní stanici v Coroně.“

„Ale řekl jasně, že tam ji viděl podruhé?“

„Ne, neřekl,“ připustil Neely. „Naznačil to sice, ale nevyjádřil se o tom tak zevrubně.“

„Přimáčkněte ho ke zdi,“ radil mu Mason. „Hleďte z něho dostat, jestli to náhodou nebylo tak, že šel na policii, tam oznámil popis pachatelky, policie sebrala tady tu dívku a teprve potom poslali pro Bolese a požádali ho, aby si ji tajně prohlédl, jestli je to ona. Když jim to potvrdil, tak ji zařadili mezi osoby určené pro rekognoskaci.“

„Ale tohle – to by se přece skoro rovnalo křivému svědectví, protože ten člověk opravdu vzbuzoval dojem, že podruhé ji viděl při rekognoskaci.“

„Dojem sem, dojem tam,“ řekl Mason. „Obujte se do něho. Spusťte bubnovou palbu. Nedopřejte mu čas na rozmyšlenou. Jen co zodpoví jednu otázku, vypalte na něj další.“

„Nedokážu otázky chrlit tak rychle za sebou,“ řekl Neely. „To byl pro mě dnes největší kámen úrazu. Lámu si hlavu, nač se ho zeptat, a najednou jsem prostě hotov a nic si nevymyslím.“

„To nesmíte dopustit,“ nabádal ho Mason. „Bombardujte ho otázkami, ať se týkají čeho chtějí. Zeptejte se ho, jaké bylo počasí. Zeptejte se ho, jaké mělo auto pneumatiky. Jestli měly bílé boky nebo ne. Zeptejte se ho, kde přesně parkovalo. Kolik metrů od rohu. Kolik centimetrů od obrubníku. Zeptejte se ho, jak to, že u toho byl. Zeptejte se ho, zda šel nebo zda se zastavil. Jestliže se zastavil a pozoroval dívku, vytáhněte z něho, kdy se zastavil a proč. Jak dlouho tam stál. Zeptejte se ho, jak to, že se k tomu nachomýtl, kde byl předtím, jak tam byl dlouho, kam měl namířeno, kvůli čemu se zastavil, kdy zas šel dál. Prostě ho bombardujte otázkami, celou tu dobu ho pozorujte jako ostříž a soustřeďte se, jak vám to nejvíc půjde, abyste si pamatoval všechno, co říká, a jeho odpovědi si mohl mezi sebou konfrontovat, a přitom se snažte najít Achillovu patu.“

„Bože na nebi, pane Masone, to musí mít člověk na paměti všecko tohle najednou?“

Mason mu na to řekl: „Jestli chcete, aby z vás byl dobrý obhájce v trestních věcech, nestačí jenom mít tohle všecko na zřeteli, navíc ještě musíte neustále sledovat porotce. Musíte postřehnout, co na ně udělá dojem a co ne. Musíte postřehnout, kdy se začnou nudit, a potom se hned vytasit s nějakou senzací, která je chytne. Musíte pořád myslet na protokolaci. Musíte stále pátrat po omylech svědka. Musíte pořád pozorovat soud. Otázky musíte formulovat tak, aby zůstávaly v mezích právně přípustného dokazování, a neužívat stylizace, proti níž by druhá strana mohla vznést námitky, kterým by soud vyhověl. Z toho pak má porota dojem, že nevíte, co děláte.“

„Ale propánakrále, na tohleto všecko se přece nedá myslet najednou.“

„Vy to dokážete,“ ujišťoval ho Mason a přátelsky se na něj šklebil. „Budete to všecko dělat úplně mechanicky. Hravě budete chrlit nepřetržitý vodopád otázek a přitom pamatovat na všechny tyhle věci a ještě celou řadu jiných. No a teď už musím zpátky do kanceláře. Jděte do soudní síně a rozcupujte toho svědka na kousky.“

„Myslíte, že lže, pane Masone?“

Mason pokrčil rameny. „Možná že lže. Možná že mluví pravdu. Možná že říká to, co za pravdu považuje. Ale něco vám povím – když se ta mladá žena skláněla, nohy jí neviděl, nemohl je vidět, jestliže měla na sobě ten plášť. Je dlouhý, rozšířený. Přehoďte jí ho přes ramena a řekněte, aby se předklonila, a z nohou toho moc neuvidíte.“

„To by mi bylo ve snu nenapadlo,“ kál se Neely, „a mělo mi to napadnout. Já prostě – víte, když jste mě teď na to upozornil, je to jasné jak facka.“

Mason pohlédl na hodinky a podal Neelymu ruku. „Běžte tam,“ vybídl ho, „a pusťte se do boje. A pamatujte si, že je to váš boj. O téhle naší malé konferenci nikomu ani slovo.“

KAPITOLA 3

Ve své kanceláři pročítal Masem stránky novin věnované zprávám z venkova.

„Hledáte něco?“ zeptala se ho sekretářka Della. Streetová. Mason přisvědčil. „Nejspíš tady asi nic nebude, ale v Riverside se projednával případ, který mě zaujal. Byl jsem – á, tady to stojí.“

„Copak?“ zeptala se Della Streetová.

Mason noviny složil a podal jí je, aby si je přečetla.

„Hm,“ řekla, „jakémusi mladému muži jménem Neely se zřejmě podařil brilantní křížový výslech v případě, do kterého byla zapletena družička Heleny Chaneyové. Svědek, který měl obžalovanou identifikovat, se zhroutil a pletl páté přes deváté; obžalovaná Evelyna Bagbyová vypověděla, že někdo jí uloupený šperk nejspíš podstrčil do věcí v jejím pokoji. Soud poučil porotu, že pokud se nevyskytla ještě nějaká jiná okolnost, pouhá držba ukradeného majetku sama o sobě nepostačuje k odsouzení, a že věří-li vysvětlení obžalované, nemohou ji odsoudit.“

Mason přisvědčil.

„Co se uculujete jako jezule?“ zeptala se Della,

„Ale,“ odpověděl Mason, „chvíli jsem tu věc sledoval, seděl jsem tam nějakých deset patnáct minut před polední přestávkou, a tak jsem byl zvědavý, jak to dopadne.“

Della Streetová si ho přeměřila pátravým pohledem. „Jiný zájem jste na tom neměl?“

„Říkal jsem si, že ten mladý advokát, co tu ženu obhajuje, si vede docela slušně.“

„To je všecko?“

„Samozřejmě,“ řekl Mason.

Della si advokáta pozorně prohlížela a odhadovala ho podle toho, co o něm věděla z dlouholeté zkušenosti. Sebrala se stolu jeho palmární arch a pravila: „Podívejme se, vy jste pozval k obědu hosty. Kdopak to byl?“

„Jenom nějací dva místní lidé,“ řekl Mason.

„Berňák bude asi chtít poněkud podrobnější informace,“ připomněla mu.

Mason se zasmál. „Tohle je soukromá záležitost. Neúčtujte to. Pozval jsem nějakého Franka Neelyho a Estellu Nugentovou, dívku, kterou si ten chlapík chce brát.“

Della Streetová vzala palmární arch. „Hned jsem si to myslela,“ řekla a vyšla z kanceláře.

Netrvalo dlouho a vrátila se s úsměvem na tváři. „Tak, můj milosrdný samaritáne, konal jste dobrodiní, a teď musíte nést následky.“

„Copak je?“

„V přijímací kanceláři,“ řekla mu, „je nějaké děvče s rezavými vlasy, oči má jako hvězdy a postavu mnohem slibnější, než prozrazují šaty, a říká, že se jmenuje Evelyna Bagbyová. Prý zkrátka a dobře musí, cituji, osobně panu Masonovi poděkovat. Je rezavá a umíněná.“

Mason se zakabonil. „Neměla přece tušit, že jsem do toho zasáhl.“

„Asi to tuší.“

„Uveďte ji, Dello,“ řekl Mason. „S uznáním budeme kvitovat její díky, a pak ať si jde hezky po svých. Jestli se nepletu, musí si najít práci a na mě zas práce čeká.“

„Třeba tady ta hromada dopisů,“ připomněla mu Della Streetová kousavě.

„Ano, ano, však já vím. Ještě dneska si na ně vyšetřím chvilku. Pošlete mi ji sem, Dello.“

Evelyna Bagbyová, která se vedle Delly Streetové zdála mnohem vyšší, než když seděla minulého dne v soudní síni u svého obhájce, energicky kráčela k Masonovi. Klidný pohled mírných modrých očí spočinul na advokátově tváři. Uchopila ho za ruku a stiskla ji prostě, pevně a zpříma.

„Děkuji vám.“

„Za co?“ zeptal se Mason a s úsměvem se jí díval do bezelstných modrých očí.

„Jako byste nevěděl.“

„A vy to víte?“

„Ovšem že ano.“

„A jak?“

„Pověděl mi o tom pan Neely.“

Mason se zamračil. „To neměl.“

„Řekl, že se mnou bude mluvit otevřeně. No a – já byla hrozně vděčná a taky mi to trošku vrtalo hlavou.“

„Co vám vrtalo hlavou?“

„Že odpoledne toho svědka tak roztrhal. Jako kdyby na to šel najednou docela jinak. Celé dopoledne se nemohl hnout z místa, a po obědě se do toho zčistajasna obul s takovou sebedůvěrou, jako kdyby měl bůhvíjakou praxi. Stačilo pár otázek a už z toho byl ten Boles úplný jelen a začal plácat páté přes deváté. Ptala jsem se pak Neelyho a on mi pověděl, jak to vlastně bylo.“

„Posaďte se,“ vybídl ji Mason.

Zavrtěla hlavou. „Máte spoustu práce. Kapánek jsem se bála, že mě nepřijmete. Vím, že klient musí být předem ohlášen, jinak nesmí ani strčit nos do dveří. Ale chtěla jsem, abyste věděl, že je mi všecko jasné a že jsem vám opravdu vděčná.“

„Vřelé díky,“ řekl Mason. „Slyšel jsem od Neelyho, že prý hledáte zaměstnání.“

Přikývla.

„Myslíte, že něco seženete?“

„Určitě. Nějak už se protluču.“

„Nemáte ponětí, jak se to mohlo stát, že vás svědek Boles identifikoval?“

Zavrtěla hlavou. „Vždyť mě nakonec ani neidentifikoval, když s ním Frank Neely včera odpoledne skoncoval, ale dopoledne se o to setsakramentsky snažil. U takových lidí je to vždycky tak. Dokud jim všecko klape, dělají ohromný dojem, ale jak jde do tuhého, tak se honem mažou schovat. Tohle všecko vás naučí život, když jste jako kůl v plotě a máte co dělat s všelijakou sebrankou. Hnedka víte, odkud vítr fouká. Jenom lituju, že teď mají moje otisky prstů v rejstříku, a jak se po mně bude někdo poptávat, už tam bude strašit záznam: ‚Zatčena, ale osvobozena‘, jako kdyby se snad byla porota spletla.“

„Nezmínil se vám snad obhájce, že by tu byla možnost odškodného za všechny ty nepříjemnosti, vláčení po veřejnosti a vůbec celou tu aféru?“

„Kdepak. Vždyť se všichni tvářili, že mi dělají ohromnou milost, když mě propouštějí na svobodu. Vrchní dozorkyně měla náramný vztek, že mě musí nechat odejít a vrátit mi těch pár dolarů, co jsem u sebe měla.“

Mason se obrátil na Dellu Streetovou: „Zavolejte mi Franka Neelyho, Dello. Je to advokát z Riverside. Posaďte se, slečno Bagbyová. Hned to bude.“

Della Streetová se snažila spojit s Riversidem a Evelyna Bagbyová se zadívala hloubavě, zadumaně na Masona. Sklouzla do mohutného křesla pro klienty.

„Jestli mám podle vašeho názoru právo na nich něco chtít, měla bych jenom jednu jedinou prosbu.“

„Jakoupak?“ zeptal se Mason.

„Bude vám to k smíchu, až vám to povím,“ odpověděla, „a asi mě vyhodíte z kanceláře.“

„Jenom ven s tím,“ pobízel ji Mason. „Co byste ráda?“

„Peníze mě nelákají – totiž lákají, ale po něčem toužím ještě víc než po penězích.“

„Po čem?“

„Nesmějte se mi. Chtěla bych dělat zkoušku k filmu.“

Mason ji odhadoval kritickým pohledem. Zvolna pokýval hlavou.

„Možná že budete šikovná,“ řekl, „ale nemyslete si, že –“

„Já vím,“ přerušila ho, „chcete mě upozornit, že zkoušky k filmu nejsou žádná legrace, a že i když ji třeba udělám, nemusí z toho ještě nic být. V Hollywoodu je ohromná konkurence. Tam musí mít člověk štěstí, dobrou hlavu, schopnosti, figuru, chování, vlivné známosti, a i potom je to sázka do loterie.“

Mason se usmál. „Tak nějak to je.“

„Vím, to všechno jsem slyšela. O tom o všem jsem četla. Trvalo mi sedm let, než jsem se sem dostala.“

Mason vytáhl obočí.

Ozvala se Della Streetová: „Riversidská centrála je obsazená. Musíme minutku počkat, šéfe.“

Mason se na svou návštěvnici nepřestal dívat a přitom říkal Delle: „Popros Gertii, ať to pořád zkouší. Proč vám to trvalo sedm let, než jste se sem dostala, slečno Bagbyová?“

Odpověděla se smíchem: „Před sedmi lety mi bylo osmnáct. Byla jsem nápadný zjev. Rudovlásky mívají pihy. Já je neměla. V obličeji jsem docela ušla a postavu jsem měla skvělou.“

„Pořád ještě máte.“

„Už není, co bývalo, pane Masone. Sedm roků dřiny, číšničiny, potloukání po světě, kde se nikdo se mnou nemazlil, to se nezapře. Myslela jsem, že už mě ta moje ctižádostivá touha pustila, ale co jste teď řekl, ji znova probudilo k životu.“

„Co jsem řekl?“

„Že mám možná právo něco chtít.“

„Mluvil jsem o peněžním vyrovnání. Za těchto okolností je to sice možnost třeba dost vzdálená, ale dalo by se z toho možná vyzískat tolik, abyste se mohla protlouci.“

„Ale,“ řekla, „do případu jsou zapleteni hollywoodští prominenti. Helena Chaneyová by měla mít nějaký vliv.“

„Pokud bude chtít,“ řekl Mason.

„Podívejte, řekla jsem si, že se vám se svými plány svěřím. Víte, pane Masone, v osmnácti jsem byla hrozně ctižádostivá, a co jsem si vzala do hlavy, to jsem taky provedla. Měla jsem trochu peněz, dostala jsem je po otcově smrti. Maminka mi umřela, když mi bylo deset, a tatínek, když mi bylo sedmnáct. Chtěla jsem jít do Hollywoodu a udělat kariéru, a vtom se mi připletl do cesty nějaký muž, jmenoval se Gladden. Ještě mám na památku jeho vizitku. Staunton Vester Gladden.“

„Kdo to je?“

„Zazářil najednou v mém mladém životě jako oslňující slunce. Tykal si v Hollywoodu se všemi nejvýznamnějšími a skoro nejvýznamnějšími veličinami. Vyučoval dramatickému umění. Měl divadlo v krvi. Jeho géniu vděčilo za svoji slávu dobrého půl tuctu herců a hereček. Všem velkým hollywoodským zvířatům říkal křestním jménem. Byl to –“

„Jakživ jsem o něm neslyšel,“ skočil jí do řeči Mason.

„To nejste sám.“ Trpce se zasmála. „Byl zrovna tak posedlý po divadle jako já, jenomže to byl rozený lump a stoprocentní grázl. Tenkrát jsem to samozřejmě netušila. Byla jsem vykulená osmnáctiletá žába a myslela jsem si o sobě, bůhvíjak se nevyznám, podle toho, co jsem kde pochytala z žurnálů, z filmů a z neumělého dvoření, kterým mě obšťastňovali maloměstští fešáci. Takováhle lumpárna velkého stylu, v tom jsem se vůbec nevyznala.“

„Co se stalo?“ zeptal se Mason se zájmem.

„Ále,“ odpověděla, „jak to obvykle chodí. S tím vás přece nebudu zdržovat.“

Mason ukázal rukou na telefon. „Ale vždyť čekáme na spojení, slečno Bagbyová, a vy mě zajímáte. Advokát toho musí koneckonců o lidské povaze hodně vědět – a chce-li se pokusit nějak vám vymoci zkušební snímek, měl bych být s vaší minulostí trochu obeznámen.“

„Kvůli té zkoušce k filmu vám to tedy povím. Víte, Gladden se mým ctižádostivým touhám vysmál. Vykládal mi, že se svou obyčejnou, průhlednou minulostí a naivními sny to v Hollywoodu vůbec nikam nedotáhnu. Kladl mi na srdce, že se ze mě musí stát společensky uhlazená mladá žena. No a jistě už víte, jak to bylo dál. Tu uhlazenou osůbku ze mě mohl udělat jenom jeden člověk – Staunton Vester Gladden. Absolvovala jsem u něho tříměsíční kurs. Když jsme skončili, byla jsem v mnohém směru o hodně chudší. Trošku jsem se uhladila a hodně jsem zmoudřela. Upláchl s celým mým skrovným dědictvím a já byla docela na dně, vystřízlivěla jsem a nezbývalo mi než si najít místo číšnice.“

„Obrátila jste se na policii?“

„Jistě,“ řekla. „Šla jsem na policii. Nevyložila jsem jim ovšem, co se mi stalo, od A až do Zet. Vylíčila jsem jim to jenom v hlavních rysech – jak se dostal k mým penězům a potom po anglicku zmizel. Šel na to moc mazaně. Nejdřív vykládal, že o penězích vůbec nebudeme mluvit. Potom prohlásil, že chce být můj stálý agent. Žádal dvacet procent z toho, co vydělám, až ze mě bude hvězda. Měl být můj manažér, agent, instruktor a kdovíco všecko ještě.

Začal docela nevinně, nejdřív jsem mu byla pro legraci a potom čím dál víc žasl, když se jako pomalu přesvědčoval, že mám vrozený talent, a nakonec spustil nadšené ódy na moje schopnosti, které prý se mohou rozvinout. Úplně mi zamotal hlavu. Pod jeho ochranným dohledem – to můžete dát do uvozovek, pane Masone – jsem se ovšem zdokonalovala v dramatickém umění. Zároveň jsem se vyvíjela v mladou dámu. Pomalu jsem se dovídala, co je to vlastně cit. Začínala jsem vypadat dospěle. Dozrávala jsem pro Hollywood a pro všecko, co s ním souvisí.

Nakonec dostal senzační nápad. Vyskytla se příležitost – prý nějaký větší filmový kšeft. Samozřejmě by na to něco prasklo. Ale ze mě by se stala akcionářka. Vzala bych to hopem. Cestu k slávě bych měla otevřenou. Svěřila jsem mu své peníze, aby je za mě investoval, to taky můžete dát do uvozovek, pane Masone.“

„A dál?“ zeptal se Mason.

„Zmizel. Od té doby už jsem ho vůbec neviděla,“ odpověděla. „Policie se dala samozřejmě do pátrání. Zjistilo se, že v Hollywoodu o Stauntonu Vesteru Gladdenovi jakživ nikdo neslyšel. Lidé, kterým říkal křestním jménem, neměli ani ponětí, že existuje. Policisti mi řekli, že na mě ušil docela obyčejnou boudu.“

„A tak jste ztratila ambice stát se hvězdou?“

„Aspoň jsem si to myslela. Dělala jsem číšnici. Dostala jsem tvrdou životní školu a myslím, že mě poznamenala. Vždycky jsem se dívala do zrcadla a porovnávala sama sebe s kvetoucí mladou žábou, která chtěla udělat štěstí u filmu a malovala si budoucnost tak růžově. Tak už to na světě chodí, pane Masone.

Ale odjakživa jsem měla nepokojnou krev. Jsem roztěkaná, nevydržím prostě na jednom místě. Pořád se musím někde toulat. A tak jsem si řekla: ‚Co kdybych se koneckonců přece jenom podívala do Hollywoodu?‘ No a zvládla jsem to na dvě etapy.“

„Na dvě?“ zeptal se Mason.

„Nejdřív jsem jela do Needles,“ odpověděla. „Sehnala jsem tam místo, mohla jsem si dát pár dolarů stranou, a potom jsem se najednou rozstonala. Když jsem poplatila všechny účty – za doktora a nemocnici, zůstala mi stará kára, s kterou se někam dostanete, leda když máte svatou trpělivost a hned tak vás něco neodradí, pak ještě nějaké šaty a to bylo všecko.

Tenkrát už jsem měla vědět, jak to dopadne. Měla jsem vědět, že mi Hollywood přinese smůlu. Ale řekla jsem si, že život utíká a že se do Hollywoodu rozjedu. Dojela jsem do Corony. Dál to nešlo. Kára se mi vzadu porouchala a nezbylo mi než čekat, až z Los Angeles pošlou součástky. Tak jsem zůstala v tom motelu. No a ostatní už víte.“

Mason se na ni zamyšleně podíval. „Opravdu u vás našli ten ukradený šperk?“

„Samosebou,“ odpověděla. „Byla jsem na dně, div jsem nepřišla o rozum. Měla jsem peníze zrovna tak na zaplacení opravy vozu, na motel a cestu do Hollywoodu. Utěšovala jsem se, že potom si seženu nějakou práci. Věděla jsem, že to nebude legrace. Hollywood prý se hemží nešťastnými děvčaty, co tam chtěly udělat díru do světa a místo primadon jsou z nich číšnice – jestli se jim ovšem poštěstí něco najít.

Když jsem byla v motelu druhý den, šla jsem se do koupelny osprchovat. Všimla jsem si tam povytažené zásuvky skříně, v které se něco třpytilo. Byl to ten briliantový náramek.“

Zarazila se a v duchu si znovu vybavila osudnou příhodu.

„Povídejte dál,“ vyzval ji Mason.

„Představte si to, byla jsem bez peněz, zdrcená, a najednou mě znova posedla ta ctižádost, která mě trápila před takovou dlouhou dobou.“

„A chtěla jste si ten náramek přivlastnit?“ zeptal se Mason, bryskně,

„Co vás nemá! Myslela jsem, že dostanu odměnu. Hned mě napadlo, že den před tím, než jsem se do motelu nastěhovala, tam asi bydlela nějaká zazobaná panička, a když se šla osprchovat, sundala si náramek. Potom odjela a na milý náramek zapomněla. No, a věděla jsem skoro jistě, že nemá ponětí, kde ho nechala, protože jinak by byla do motelu zatelefonovala a tam by na něj byli přišli.“

Mason přisvědčil.

„Ze všeho nejdřív mi samozřejmě napadlo, že bych se měla obléct, jít do kanceláře, tam jim oznámit, co jsem našla, a požádat je, aby o nálezu vyrozuměli hosta, který bydlel v pokoji přede mnou. Potom jsem si ale řekla, že bych byla hloupá. Ten náramek nejspíš patří nějaké nóbl milostpaní. Byla by za něj vděčná. Dala by ráda odměnu padesát nebo i sto dolarů. Ředitelka motelu by ale nálezné shrábla sama a já bych ostrouhala mrkvičku, ani by mi nikdo nepoděkoval. Nikdo by nevěděl, že někde nějaká Bagbyová existuje.“

„A tak jste se rozhodla, že si zjistíte, kdo tam bydlel před vámi, a vyinkasujete odměnu?“

„Ano. Pochybovala jsem, že by mi to řekli, kdybych se jich ptala, a věděla jsem, že jestli se zeptám, ředitelka hned zavětří. Chtěla jsem tedy vzít náramek s sebou do Los Angeles a tam se obrátit na nějakou úřední osobu, na advokáta nebo detektiva nebo někoho takového, aby mi to zjistil. Potom bych šla přímo za tou paní, vrátila jí náramek a všecko by bylo v nejlepším pořádku. No, víte, jak to dopadlo. Já –“

Zazvonil telefon a Della Streetová kývla na Masona. „Tady máte ten hovor.“

Mason si vzal telefon. „Dobré jitro, pane kolego,“ řekl, „gratuluju vám. U aparátu Perry Mason.“

Frank Neely ze sebe chrlil díky takovým tempem, že mu málem nebylo rozumět. „Poslyšte, pane Masone,“ říkal, „měl jste pravdu. Ten chlap Boles byl podfukář. Přinejmenším svědčil o něčem, co nemohl doložit. Dám na to krk, že rozhodně nemohl identifikovat toho člověka, kterého viděl, a porota k tomu názoru došla taky. Díky za plán útoku, osvědčil se.“

„Mám dojem, že trochu podceňujete vlastní zásluhu,“ namítl Mason. „Co je s obžalovanou?“

„Hned po propuštění odtud odjela.“

„Je u mne v kanceláři,“ pravil Mason.

Nastalo rozpačité ticho a po chvíli se Neely ozval: „Podívejte, já jsem to prostě nevydržel a musel jsem jí říct o vás a o tom, co jste pro ni udělal.“

„Nikomu jinému jste se ale o ničem nezmínil, či ano?“

„Ne, ani živé duši.“

„Tak o tom nemluvte,“ řekl Mason, „protože jsem dohromady moc neudělal a rozsudek, to je přece vaše zásluha.“

Neely se rozhovořil: „Škoda že vám nemohu vypovědět, co to pro mě znamenalo, pane Masone. To nemáte ani tušení. Nešlo jenom o tenhle případ, ale o celou moji kariéru. Připadal jsem si tam tak bezmocný, jak jsem se ho snažil vyslýchat a nikam to nevedlo. A když jste potom se mnou promluvil, jako kdyby mi zčistajasna spadly šupiny z očí a já – zkrátka začal jsem se najednou rvát jako drak. Nejdřív jsem poznal, že už si sám sebe vůbec neuvědomuju. Prostě jsem jenom stál a pálil jsem to do něho a on se na stanovišti svědků jen svíjel a kroutil jako červ. Zpozoroval jsem, že porota už se na něj začíná dívat jako na vyloženého lháře. A hned se mi vrátilo sebevědomí.“

„Co uděláme,“ zeptal se Mason, „s Evelynou Bagbyovou? Říká, že by ráda, aby se všechno vyjasnilo.“

„Udělejte pro ni, co můžete,“ odpověděl Neely. „Já už víc nedokážu.“

„Mluvil jste s některou zúčastněnou stranou o –?“

„Ne, s nikým.“

„Podívám se, co bych v tom mohl udělat já,“ řekl Mason. „Budete věc zastupovat spolu se mnou.“

„Prosím vás, pozdravujte ji ode mě,“ řekl Neely. „Ale tady už se dá těžko něco dělat.“

„Dám vám vědět, jak věc pokračuje,“ slíbil mu Mason a zavěsil. Usmál se na Evelynu Bagbyovou. „Neely vás moc pozdravuje.“

„Je hrozně milý,“ řekla. „Budu mu nadosmrti vděčná, ale – no prostě, vím, kdo mu nalil rozumy.“

Mason se zamyslel a svraštil čelo. „Kdo podepsal trestní oznámení, na základě kterého vás zatkli?“

„Irena Keithová. Šla za družičku. Totiž měla jít. Románek z filmového světa, však to znáte. Herečka Helena Chanyeová si měla brát loďaře Mervyna Aldriche. Zrovna den předtím jsem se o tom dočetla v jedné rubrice z Hollywoodu. Kdo by byl tušil, že se do toho zapletu! To jsem –“

Ozval se telefon, zazvonil několikrát krátce po sobě.

Della Streetová zvedla sluchátko a řekla: „Ano, co je, Gertie…? Řekněte mu, ať nezavěšuje.“

Obrátila se na Perryho Masona: „Volá znova Frank Neely z Riverside, prý s vámi musí okamžitě mluvit.“

Mason přikývl, zvedl sluchátko aparátu na svém stole a řekl: „Dobrý den, Neely. Copak je?“

Neelymu bylo na hlase znát rozčilení. „Mám tady na druhém telefonu Irenu Keithovou,“ spustil. „Říká, že jelikož Evelynu Bagbyovou osvobodili, ráda by jí dala nějaké peníze, aby odtud mohla odjet. Mluvila o pětasedmdesáti nebo sto dolarech. Co jí mám říct?“

Mason se zašklebil. „Povězte jí, že věc zastupuje spolu s vámi Perry Mason a aby zatelefonovala mně. Ale nesmíte počítat s žádným obrovským palmárem, pochybuju totiž, že ho bude chtít vysolit. O žádných penězích se s Irenou Keithovou nedohadujte. Jenom jí řekněte, ať mi zavolá, že jste v téhle záležitosti mým společníkem.“

„Výborně, provedu,“ řekl Neely. „Tak se mi zdá, že jsem zase jednou propásl šanci, pane Masone. V tom případu je zapletená samá honorace z Hollywoodu, podepsali trestní oznámení, kterým slečnu Bagbyovou obvinili z krádeže – no, ať už je to jak chce, teď se budu snažit, abych to napravil.“

„Nic jí neříkejte,“ pravil Mason, „jenom ji odkažte na mě. Nepouštějte se s ní do hovoru o tom, kolik chce dát a jak věc vypadá. Prohlašte pouze, že Bagbyovou zastupujete spolu se mnou a že se na mě může obrátit.“

„Dobrá,“ souhlasil Neely. „Povím jí to.“

Mason zavěsil a otočil se k Evelyně Bagbyové. „Poslyšte,“ řekl, „někdo zřejmě nasadil Ireně Keithové brouka do hlavy. Volala Neelymu kvůli finančnímu narovnání. Mluvila o pětasedmdesáti nebo sto dolarech, abyste prý měla na cestu.“

Evelyna měla v očích toužebné přání. „Jsem na tom teď tak bídně, že každý dolar z té stovky by pro mě znamenal jmění, pane Masone, ale – nějak už se protluču. Vždycky to nějak dopadlo. Určitě někde seženu práci.“

„Kolik teď máte na hotovosti?“ zeptal se Mason.

Usmála se. „Sotva to stojí za řeč, pane Masone.“

„No kolik?“

„Necelých pět dolarů,“

„Máte auto?“

„Starou rachotinu.“

„Jak to, že vám ho nevzali na úhradu nákladů řízení a –?“

„Mám ho na dluh,“ odpověděla, „totiž zaplatila jsem za něj tak málo, že říkat tomu na dluh je vlastně lichotka. Nikdo prosté nechtěl na sebe vzít splátky.“

Mason se na chvilku zamyslel. „Chcete si sehnat práci?“

Přikývla.

„Jakou?“

„Na tom nesejde.“

„Mate praxi s obsluhováním v restauraci?“

„A jakou!“

„Pokládáte se za zkušenou číšnici?“

„Dělala jsem v nejrůznějších podnicích všechno možné. Já už vím, jak na to, pane Masone. Něco si seženu.“

Mason požádal Dellu Streetovou: „Pokuste se zavolat Joea Padenu, Dello.“

„Bude už vzhůru?“ zeptala se.

„Nejspíš bude zrovna vstávat,“ řekl Mason. „Zavolejte mi ho a uvidíme, jestli by se u něho něco nenašlo.“

Po chvíli Della Perrymu Masonovi pokynula, aby si vzal telefon. „Haló!“

„Haló, tady je Joe Padena. Copak byste rádi?“

„U telefonu Perry Mason,“ řekl advokát. „Udělal byste mi laskavost?“

„Vy chcete, aby vám Joe Padena udělal laskavost? Máte ji mít. Joe Padena na své přátele nezapomíná. Copak si přejete?“

„Nepotřebujete náhodou číšnici?“ zeptal se Mason.

„A jak! Jestli je to vaše známá, tak ať přijde. Šikovnou číšnici, když je vaše známá, beru z fleku.“

„Pošlu vám tam jednu fešandu,“ pravil Mason, „jmenuje se Evelyna Bagbyová.“

„Je to fešanda, anebo číšnice?“

„To i to.“

„Senzace. Možná že vám Joe Padena žádnou laskavost nedělá, ale že děláte laskavost vy Padenovi, jestli jste mu sehnal opravdu formát. Víte, že tady u nás dávají lišky dobrou noc. To děvče tady bude bydlet. Manželka je v kase. Joe Padena si na nikoho nedovolí, ale děvče tu bude bydlet. Bude u nás jako doma. Někdo si dovoluje. Ale chraň pánbůh Joe Padena, kdepak ten.“

Mason se pobaveně zazubil. „Já jí to vysvětlím. Pošlu vám ji tam.“

„Kdypak?“

Mason se ohlédl na Evelynu Bagbyovou. „Za jak dlouho byste mohla nastoupit?“

„Třeba hned,“ odpověděla.

„Bude u vás za hodinku,“ sdělil mu Mason,

„Bezvadně. A teďka bych rád, pane Mason, kdybyste udělal zas vy něco pro mě.“

„Copak?“ zeptal se Mason.

„Jak to děvče vypadá?“

„Ohromně.“

„Hned jsem si to myslel. Povězte jí, aby se neptala po Padenovi. Povězte jí, aby se ptala po paní Padenové. Rozumíte?“

„Rozumím,“ řekl Mason. „Hned se tam vypraví.“

„Prima. Na shledanou.“

Padena zavěsil.

Mason vysvětloval Evelyně Bagbyové: „Je to ohromně zajímavý podnik. Joe Padena je můj klient. Spolu se ženou má restauraci v horách za Hollywoodem. Říká se tam Chata na výhledech. Je to až docela nahoře na kopcích. Z jedné strany je vidět do údolí San Fernando a z druhé na Hollywood. Jezdí tam spousta lidi od filmu. Není to žádný velký podnik, ale má atmosféru. Je nesmírně nóbl, takové dostaveníčko slavných filmových hvězd, všechny se tam občas ukážou. Budete nahoře muset i bydlet, protože s prací skončíte po půlnoci a –“

„To mi vyhovuje,“ řekla. „Podle toho, co říkáte, je to pro mě ohromná příležitost.“

„Až tam přijedete,“ radil Mason, „ptejte se po paní Padenové. K Padenovi se nehlaste. Jeho paní je v pokladně. Klíče k rodinné kase má ona a –“

„A kalhoty nosí taky ona, že?“ zeptala se Evelyna Bagbyová se smíchem.

„Jistě,“ odpověděl Mason. „U nich se budete cítit jako doma. Joe si na vás nic nedovolí. Někteří šéfové si ovšem dovolují. Vy to –“

„Všichni si dovolují,“ řekla bezstarostně. „Člověk si zvykne. V našem řemesle už to jinak nejde. Kolik si tam vydělám?“

„Nemám tušení,“ odpověděl Mason. „Je to nóbl podnik. Vědí, že jste moje známá. Bude to dost. Podívejte, chci s vámi zůstat ve styku. Hned jak se tam s nimi dohovoříte, raději mi zatelefonujte, jestli to místo berete nebo ne. Dokud nedosáhneme ve vašem případě nějakého narovnání, chci vás mít po ruce, abych vám mohl dát kdykoli vědět. Musíte být k dosažení ve dne v noci. Možná že se budu muset urychleně rozhodnout a –“

„Když se vám podaří vyrazit z nich nějaké peníze, tak je berte,“ řekla, „ale hlavně se pokuste, jestli by mě nevzali na tu zkoušku k filmu. Určitě to nebude jenom tak, a i když nakonec nakrásně slíbí, nejspíš se budou koukat vykroutit, to je mi jasné! Seženou nějakou druhou garnituru, tam mě postaví před kameru, dají mi přečíst pár řádků, budu jim muset předvést nohy, zahrát hněv, údiv, zamilování, potom mě pošlou domů a jakživa už o nich neuslyším. Prostě sehrajou komedii, v rámci narovnání. Ale –“

„Jestli na nich zkoušku vymohu,“ přerušil ji Mason, „žádná bouda to nebude. S tím už si nebudete muset lámat hlavu.“

Vděčně se usmála. „Mělo mi to napadnout,“ řekla. „Vy přece neděláte nic polovičatě. Jakpak se dostanu k té Chatě na výhledech?“

Mason odpověděl: „Della Streetová vám to nakreslí. Buď můžete jet delší cestou po mulhollandské silnici, tamtudy se jezdí nejčastěji, ale dá se jet i zkratkou do kopce po příkré, úzké cestě, to je o pořádný kus blíž. Jestli to místo vezmete, měla byste tu zkratku znát, ušetří vám hodně času.“

„Pane Masone, mám něco na srdci a myslím, že byste to měl vědět.“

„Copak?“

„Možná že jsem něco zbabrala a teď mi pořád vrtá hlavou, jestli to snad nebylo v nějaké souvislosti – ovšem nechápu v jaké – ale –“

„Jen povídejte,“ vybídl ji Mason.

„No, ten den, co jsem dojela do Corony a vypovědělo mi auto, tak jsem si z dlouhé chvíle prohlížela jeden filmový žurnál a zahlídla jsem tam článek o Heleně Chaneyové – takové ty žvásty ve stylu Červené knihovny, o bohaté chudince, kterou pronásleduje smůla, však to znáte. Rozepisovali se o ní, jak hrozně touží po štěstí, a naznačovali, že se zamilovala a doufá, že tentokrát prý to bude to pravé. Byly tam fotografie jejích prvních dvou manželů a ten druhý, Steve Merill, mi přišel strašně známý.“

„Jak to?“

„Vypadal jako Staunton Vester Gladden.“

Mason přivřel oči. „Co jste udělala?“

„Zavolala jsem do redakce toho časopisu, tam mi dali adresu herecké agentury, kde prý by mohli o panu Merrillovi vědět, a konečně jsem sehnala adresu, kam se mu dalo telefonovat.“

„A dál?“ zeptal se Mason hlasem, který nic neprozrazoval.

„Zavolala jsem mu. Představila jsem se a řekla mu, kde jsem. Vyložila jsem mu, že mám na voze poruchu, že jsem bez krejcaru a doufám, že mi okamžitě něco splatí. Taky jsem řekla, že zbytek peněz mi musí vrátit do půl roku, jinak že ho udám.“

„Jak na to reagoval?“

„Vyletěl, že mi asi přeskočilo, prý není zvyklý na vydírání a v životě o žádném Stauntonu Gladdenovi ani o Evelyně Bagbyové neslyšel. Potom praštil s telefonem. Teď mi vrtá hlavou, pane Masone, jestli snad ten hovor nějak nesouvisel s – víte, ono je to všecko hrozně zamotané – ale jestli je to vážně on –“

„Máte podezření, že je?“ zeptal se Mason.

„Ano. Teď už ano. Tenkrát jsem myslela, že jsem se spletla. Když jsem vycházela z budky, byla bych se propadla hanbou. Na fotografii se nakonec nemůže moc dát, lidi jsou si podobní.“

„A teď jste přišla k jinému názoru?“ ptal se dál Mason.

„Už několik hodin na to pořád myslím. Poslyšte, co jestli mě ten malér potkal proto, že – totiž jestli Merrill doopravdy je Staunton Gladden. Koneckonců, když si to dáte dohromady… Ten člověk byl zblázněný do filmu zrovna jako já, jenomže na to šel jinak. Když mi vzal roha s těmi penězi, byl už na tom asi hrozně bídně. Můžete si domyslet, a nebudete daleko od pravdy, že za ty peníze nejspíš odjel do Hollywoodu, tam si začal samozřejmě říkat jiným jménem a – zkrátka nejde mi to z hlavy.“

Mason poznamenal. „Neuškodí, když se na to trošku podíváme. Máte jistotu, že jde o něho?“

Zasmála se. „Vůbec ne. Podle fotky ho nepoznám. Kdybych ho viděla ve skutečnosti, mohla bych to říct určitě.“

Mason podotkl: „To si zatím necháme na jindy.“

„Myslíte, že na tom něco je?“

„Bezpochyby.“

„Víte, napadlo mi, že se vám svěřím – že byste o tom měl vědět.“

„Všechno si zjistíme,“ prohlásil Mason. „Teď máme vážnější problémy. Než dostanete první výplatu, budete potřebovat nějaké peníze na živobytí.“

Mason se obrátil na Dellu Streetovou. „Vystavte slečně Bagbyové šek na sto dolarů, Dello. Až ho podepíše, dejte jí hned peníze.“

Evelyna na něj vytřeštila modré oči. „Co vás napadá!“

„To půjde na účet narovnání, které sjednáme,“ odpověděl Mason, „a do začátku vám jistě bude nějaký ten dolar dobrý.“

„Nerada bych se zadlužila,“ namítla, „jsem zvyklá na místě všecko vyrovnat, vždycky jsem to tak dělala. Aspoň jsem se snažila –“

„Tohle není půjčka,“ vysvětloval Mason, „ale záloha na účet odškodného, které vám s Frankem Neelym vymůžeme. Budete si možná chtít –“

Zarazil se a Evelyna se po sobě podívala a zasmála se. „Já vím,“ řekla. „Musím si koupit něco na sebe. Tyhlety šaty mám z Needles, pane Masone. Měly být laciné a elegantní. Laciné tedy byly a vypadaly elegantní, dokud jsem je nedala poprvé vyčistit. Jistě vám už, pane Masone, spousta lidí řeklo, že jste hrozně, nesmírně báječný člověk, a tak už vás nebudu zdržovat a vykládat vám o svých pocitech, ale snad to uhodnete.“

Stála před ním a upírala na něj jasné, klidné modré oči. Pak napřáhla ruku a silnými prsty mu pevně stiskla pravici. „Jste skvělý člověk,“ řekla uznale.

Della Streetová jí podala mapku a sto dolarů. „Podepište šek tady na druhé straně, slečno Bagbyová.“

Evelyna Bagbyová se podepsala, vzala si peníze a mapku, vyhrkla: „Zavolám vám, pane Masone,“ ani se neohlédla a vyšla z kanceláře.

Della Streetová přiložila na rubovou stranu šeku piják.

„Kaňka?“ zeptal se Mason, když si povšiml, jak se Della tváří.

Zavrtěla hlavou. „Slza,“ odpověděla. „Ukápla jí, a vsadila bych se, že to děvče není žádné slzavé údolí.“

„Chudinka,“ řekl Mason, „asi už si dost prožila. Snad jí to s naší pomocí aspoň tentokrát někdo slušně vynahradí.“

„A teď, vážený svatý Mikuláši,“ žadonila Della Streetová, „kdybyste aspoň na chviličku zastavil své sněžné rámě, jen co byste mrkl na tu hromadu důležitých dopisů –“

Zazvonil telefon. Della Streetová se zeptala: „Kdopak je to, Gertie? Pan Mason ne – Kdo…? Okamžik.“

Otočila se k Perrymu Masonovi a přikryla dlaní sluchátko. „Jistě si budete chtít s Irenou Keithovou promluvit sám.“

Mason se zazubil jako měsíc v úplňku. „Přepojte mi ji sem,“ požádal Dellu a zvedl sluchátko svého soukromého telefonu.

„Dobrý den, slečno Keithová,“ řekl.

Hlas Ireny Keithové byl vyrovnaný, klidný, sebevědomý. „Dobré jitro, pane Masone. Zastupujete prosím jistou slečnu Evelynu Bagbyovou?“

„Zastupuju ji společně s Frankem Neelym z Riverside,“ odpověděl Mason. „Máte vy advokáta, který má na starosti vaše záležitosti?“

„Své záležitosti mám na starosti sama, pane Masone.“

Mason prohlásil: „Slečna Bagbyová je prakticky bez prostředků. Má poskvrněné jméno a pověst. Hledá tady ve městě práci. Nepochybně jí chcete nabídnout pomoc,“

„Možná že budu štědrá.“

„Snad byste měla být spíše spravedlivá.“

„Vyhrožujete mi?“

„Dosud ne.“

„Chcete mě žalovat?“

Mason odpověděl: „Naleju vám čistého vína. Nejsem dosud s případem detailně obeznámen, ale hodlám se jím zabývat. Máte-li advokáta, který se stará o vaše obchodní záležitosti, měla byste mu snad připomenout, aby této věci věnoval pozornost.“

„Tohle raději projednám sama. Budete dnes v kanceláři?“

„Budu.“

„Přijal byste mě, kdybych se u vás zastavila?“

Mason řekl: „Jsem velice zaneprázdněn. Snažil jsem se vám dát na srozuměnou, že v této záležitosti budete rozhodně potřebovat advokáta, a –“

„Žádného advokáta nechci. Raději dám tomu děvčeti peníze, než aby si nějaký advokát napočítal kdovíco za to, že mi poradí, abych se s ní vyrovnala. V konverzaci do telefonu zrovna nevynikám. Něco dám, ale moc toho nebude. Co tomu říkáte? Chcete si se mnou pohovořit?“

„Tak přijďte,“ svolil Mason. „Přijmu vás, ale uvědomte si, že bych mnohem raději jednal s vaším advokátem.“

„Vezmu si advokáta, až ho budu potřebovat,“ prohlásila. „Mám pocit, že přímo se s vámi dohodnu líp než prostřednictvím advokáta.“

„Proč?“ zeptal se Mason udiveně.

„Protože můj advokát je sice schopný člověk, ale vůbec nemá sex-appeal.“ Zasmála se. „Přijdu dneska odpoledne o půl třetí. To ještě stihnu salón krásy. Varovala jsem vás, pane Masone.“

Perry Mason odpověděl se smíchem: „Dobře, tak na shledanou v půl třetí.“

Zavěsil.

Gestem, které nestrpí odpor, strčila před něj Della Streetová hromadu korespondence.

„První čtyři dopisy jsou hrozně důležité,“ řekla, „až mi na ně nadiktujete odpověď, dám vám přečíst v novinách hollywoodskou společenskou rubriku.“

Mason povytáhl obočí. „Je tam něco o našem případu?“

„Přímo ne, ale lokálkář navázal na rozsudek a rozepisuje se o románku Heleny Chaneyové.“

„Nepovídejte!“ podivil se Mason. „Honem mi to řekněte.“

„Helena Chaneyová,“ vykládala Della Streetová, „se měla provdat za Mervyna Aldriche. Mělo to být její třetí manželství. Druhé uzavřela se Stevem Merrillem, který byl druhořadým hercem v době, kdy Helena Chaneyová byla ještě bezvýznamná hvězdička. Hned nějak potom ji objevili.

S Merrillem byla asi rok, potom objevila, že je hochštapler, a vyrazila s ním dveře. Chtěl se znova oženit, a aby mu to umožnila, zaplatila Chaneyová bleskový rozvod v Mexiku. Potom dostala strach, že ten rozvod vlastně není právně platný, a tady v Kalifornii sama podala žalobu. Dala uveřejnit výzvu, dostala mezitímní rozhodnutí a skoro už dosáhla konečného rozhodnutí o rozvodu. Vtom se o ni začal zajímat Mervyn Aldrich, ten loďař, a šuškalo se, že se budou brát. A tu podal Merrill žalobu a tvrdil, že k uzavření zákonného manželství nikdy nedošlo, protože její první manžel dosud žije a rozvod byl proveden v Mexiku – tenkrát byly mexické rozvody velice v módě.

Merrill na základě toho tvrdil, že vlastně byli společníky a ne manželi, že Helenu Chaneyovou podporoval, aby mohla hrát, a že má tudíž nárok na poloviční podíl z veškerého jejího majetku.

Konečné rozhodnutí ve věci rozvodu mělo být vydáno toho dne, kdy Helena Chaneyová přijela do Las Vegas. Její advokát měl rozsudek dostat o desáté dopoledne, měl jí hned zatelefonovat a v jedenáct měla být svatba s Aldrichem.

Teď je z toho nesmírný právnický propletenec, protože Merrill podal žalobu na zjištění neplatnosti manželství s tím, že Helenin první muž je dosud jejím zákonným manželem. Merrill má asi něco za lubem. Tak dokonale to všecko s těmi soudy zamotal, že se v tom nikdo nevyzná.

Merrill mimochodem podal žalobu u soudu dva dny po předběžném termínu svatby v Las Vegas, na kterém se Helena Chaneyová s Mervynem Aldrichem dohodli. V článku se zdůrazňuje, že ze svatby sešlo kvůli té krádeži šperků. Udělalo to svatebčanům čáru přes rozpočet, a než si mohli smluvit jiný termín, pospíšil už si Merrill s žalobou.

Byly by to nervy, kdyby se ukázalo, že Steve Merrill je opravdu ten podvodník, co napálil nezkušenou mladou žábu, která chtěla mermomocí k filmu. V tom případě by vaše Evelyna Bagbyová –“

„Moment,“ skočil jí do řeči Mason. „Jak to moje Evelyna Bagbyová?“

„Prostě vaše Evelyna Bagbyová,“ odpověděla Della Streetová. „Měl jste vidět ten její pohled! A potom, děvčata, která dostala od života tolik ran co ona, se hned tak nerozbrečí nad šekem, to už musí zažít pořádný citový otřes.

A teď, pěkně prosím, vážený pane Perry Masone, vrátíte se laskavě k té hromadě dopisů a věnujete jim svoji osobní bezodkladnou, okamžitou pozornost?“

KAPITOLA 4

Do půl třetí se Mason ze dvou třetin prokousal stohem nakupených dopisů, které se měly naléhavě vyřídit. Potom zadrnčel telefon, Della Streetová chviličku mluvila s telefonistkou Gertií a pak se obrátila na Masona.

„Přišla Irena Keithová,“ řekla. „Nemohl byste ji nechat minutku čekat a vyřídit zatím ještě nějakou poštu? Ten dopis pro soudce Carvera je dost důležitý.“

Mason zavrtěl hlavou. „Ne, soudce Carver počká. Řekl jsem o půl třetí a přišla přesně. Jen ať jde dál, Dello. Soudci Carverovi napíšeme později. Abych nezapomněl, máte nějaké zprávy o Evelyně Bagbyové?“

„Mám. V poledne volala a nechala u Gertie vzkaz. Joe Padena ji přijal. Má zrovna nedostatek personálu a byl radostí bez sebe, že u něho chce zůstat.“

„Tak to bychom měli,“ řekl Mason. „A teď se podíváme na Irenu Keithovou. Varovala mě, že osedlá všecky svoje půvaby a vytáhne do boje. To jsem zvědav, jak na mě zapůsobí.“

„Určitě zapůsobí,“ prohlásila Della. „Vlastně už zapůsobily. Chtěl jste přece vyřizovat celý den poštu, a –“

„Tohle je akutní případ,“ namítl Mason.

Della Streetová vzdychla, položila dopisy na stůl a odešla pro Irenu Keithovou.

Když se s ní vrátila do Masonovy kanceláře, bylo vidět, že jí návštěvnice imponuje. Představila ji skoro okouzleně: „Slečna Keithová, pane Masone.“

Irena Keithová vešla do místnosti a okamžitě ji zaplavila svým půvabem. Zatlačil do pozadí ponurou důstojnost kožených svazků, psacích stolů a registratur.

„Dobrý den,“ řekla. „Byla jsem u kadeřníka a dala jsem si nablýskat smrtonosné zbraně.“

Blížila se k Masonovi a podávala mu ruku. „Slyšela jsem toho o vás spoustu, pane Masone. Vypadáte zrovna tak jako na fotografii. Ale mluvím hlouposti, viďte? Chtěla jsem jenom říct, že vaše fotografie, to jste celý vy. Ale to je přece samozřejmé, ne?“

Mason jí s úsměvem pokynul, aby se posadila. „No, koneckonců,“ řekl, „z toho důvodu se přece lidé dávají fotografovat.“

„Ale co vás nemá. To byste žasl, jaká spousta lidí touží po fotografiích, na kterých vypadají jinak než ve skutečnosti. Touží po gloriole, po idealizaci – ale abychom neodbíhali od našeho jednání. Máte jistě plno práce. Chcete, abych pro tu mladou ženu něco udělala?“

Mason přisvědčil.

Pohlédla na hodinky. „Přijde sem za mnou Mervyn Aldrich. Nebude vám to vadit?“

„Aldrich?“ Mason tázavě povytáhl obočí.

„Ten náš ženich,“ zasmála se. „Byl už jednou nohou v manželském ráji. Zachránil ho gong – krádež šperků.“

Mason se rychle podíval na Dellu Streetovou. Zmáčkla knoflík a zapjala skrytý magnetofon, který zaznamenal každé slovo na pásek.

„Jen dál, prosím,“ vyzval ji Mason.

„Merv je senzační člověk,“ vyprávěla. „Možná že jste o něm slyšel. Staví v Newport Beach lodi.“

„Aldrichovy jachty?“ zeptal se Mason.

„Ano, ty. Ví, co lidi chtějí, a tak jim to dává. Velikánskou loď za pakatel. Nikdo nemá ponětí, jak to dělá. Ve velkém je to samozřejmě výhodnější, ale vydělává opravdu hodně,“

„A on měl mít svatbu?“

„Ano. Merv byl ženich, já družička a Helena Chanyeová byla nevěsta.“

„A jak to dopadlo?“ zeptal se Mason.

„Měli jsme se setkat v Coroně. Merv Aldrich jel vozem z Balboy kaňonem Santa Ana Helena a já jsme jely z Hollywoodu v mém autě. V Coroně jsme na sebe měli počkat a odtud pak jet dál do Las Vegas. Tam už bylo všecko zařízeno. Měla to být senzační svatba.“

„A co dál?“ zeptal se Mason.

„Poslyšte, pane Masone, já vám tu vlastně vůbec nemusím nic vykládat, to přece nehraje žádnou roli. Hnedle všecky podrobnosti najdete ve filmové rubrice raníků. Koneckonců ty šperky někdo ukradl, tady tu dívku soudili a osvobodili a –“

„Ale mě by ty podrobnosti zajímaly.“

„Jak je libo, když jinak nedáte,“ řekla a nervózně se zasmála.

„Pokračujte.“

„Víte,“ spěšně pohlédla na hodinky, „asi jsem jela moc rychle. Ten můj auťák jezdí jako čert, měl byste vidět, když na to šlápnu. Mám vždycky pocit, že ulítnu ze silnice. Ten vůz si zrovna nepotrpí na dopravní předpisy, pane Masone. No a samozřejmě jsme vyjeli kapánek dřív, aby byl čas – kdybychom náhodou píchli.“

Mason přikývl.

„O Heleně jste jistě dokonale informován. Udělala závratnou kariéru, z epizodní herečky se najednou stala hvězdou. Steve Merrill je hochštapler. Obyčejný šmírák. Nemá ani vindru. Chtěl by se na Heleně hojit. Kdyby se soudil normálně, nevysoudil by ani zlámanou grešli. Ale jestli se mu podaří překazit Heleně tou lumpárnou svatbu s Mervynem Aldrichem, pak má jakous takous naději na výpalné.

Možná že tomu nebudete věřit, ale Helena doopravdy touží po bezpečném přístavu domova a – obecenstvo v ní ovšem vidí světačku, protože hraje v samých takových rolích. Ale je to tak, věřte tomu nebo ne. Vždycky dostane úlohu svůdnice s nevázanými mravy a v přiléhavém svetru, a diváci ji prostě jinou nechtějí. Co jsem se jí nadomlouvala, aby tohle ze sebe nenechala dělat, jenže obsazovali ji do jednoho filmu za druhým a jí se to líbilo – ale já tady vykládám a docela jsem odbočila od věci.“

„Měly jste namířeno na tu schůzku v Coroně,“ připomněl Mason.

„Ano. Dorazily jsme tam moc zavčas. Bály jsme se, aby na nás Mervyn nemusel čekat. On nečeká na nikoho.“

„Předpokládaly jste, že tam bude Mervyn Aldrich přesně?“

„Na minutku,“ odpověděla. „Hrozně si potrpí na dochvilnost. Telefonicky si s námi seřídil hodinky, aby nám to klaplo, a hned jsme mohli společně vyrazit dál.“

„A vy jste dojely dřív?“

„O dvacet minut – přesně o jedenadvacet. Zkrátka a dobře, zaparkovaly jsme a řekly jsme si, že se půjdeme napít. Helena prohlásila, že při takovéhle příležitosti se to lékařsky doporučuje, a mně nemusela říkat dvakrát.“

„A tak jste šly do toho denního baru na koktajl?“

„Ano.“

„A co bylo, když jste se vrátily?“

„Všimla jsem si, že víko kufru vzadu v autě je zdvižené, a my tam měly – pánbůhví, kolik jsme tam měly dárků, všecky moje i Heleniny šperky a zavazadla. Jako blázen jsem hned letěla na policii. A to byla právě ta kardinální hloupost. Neměla jsem se plašit.

Než jsem se otočila, už tam byl náčelník policie. Nejspíš prahl po popularitě, slávě a úspěchu a v tomhle viděl ohromnou příležitost. Nahnal nás hned na velitelství policie. Musela jsem mu všecko podrobně vylíčit. Přijel Merv a zuřil. V životě jste neviděl takový němý vztek, byl jako kus ledu.“

„Proč to?“

„To máte tak, on je hrozný podivín. A měl zlost na policii, na vláčení po veřejnosti i na zdržení. Když Merv něco podniká, chce, aby všecko běželo jako po másle.“

„A tak ze svatby sešlo?“

„Bodejť by z ní nesešlo. Prosím vás, vždyť si nás na policii nechali až přes půlnoc. Helena šílela, Merv zuřil a pro všechny ty venkovské policajtíky a škrabálky do novin to byla prvotřídní senzace.“

„A to jste se nemohli nějak utrhnout?“

„Možná že by to bylo šlo, kdyby byla policie nevyštrachala toho svědka, nezabásla Evelynu Bagbyovou a nechtěla po mně, abych k tomu podepsala zmocnění. Prosila jsem Helenu a Merva, aby jeli dál, že tam zůstanu a rozdám si to s policií i s literou zákona, ale Heleně se beze mě jet nechtělo, a vůbec bylo najednou po romantice. Mervyn Aldrich jakživ na nikoho nečeká. Podle něho prý normální člověk promrhá deset procent produktivního času čekáním, ať už čeká na jiné, nebo nějak jinak. Merv nepočká ani pět minut, na nikoho.“

„A co bylo dál?“ zeptal se Mason.

„To už jistě všechno víte.“

„Ze svatby sešlo. Vzpomínám si, že to stálo v novinách. Odložili ji a skoro hned nato podal druhý manžel Heleny Chaneyové žalobu. Co si myslíte o tom?“

Irena Keithová sevřela neúprosně rty. „Pusté vydírání,“ prohlásila. „Steve Merrill! Ten gauner! Je to lump k pohledání. Podvodník ničemný! Výpalné –“

Zazvonil telefon. Mason pokynul Delle Streetové, ta zvedla sluchátko, prohodila několik slov s telefonistkou a pak oznámila Masonovi: „Mervyn Aldrich prý má u nás schůzku se slečnou Keithovou.“

Mason se podíval na Irenu Keithovou. „Chcete, aby sem přišel?“

Odpověděla spěšně: „Myslím, že by to bylo báječné, pane Masone, kdyby – víte, moc ráda bych všecko nějak urovnala, a Merv by chtěl určitě vědět, co se děje. Možná – dost možná že by se mu nezamlouvalo, kdybych něco dojednala bez porady s ním.“

Na Masonův pokyn Della Streetová odešla uvést Mervyna Aldriche do advokátovy kanceláře.

Irena Keithová jako by najednou úplně zapomněla na Masona. Seděla a visela očima na dveřích, jimiž Della vyšla.

Dveře se otevřely.

Irena Keithová se vymrštila ze židle a hbitě vykročila Aldrichovi vstříc. „Nazdar, Merve!“ Podala mu obě ruce. „Pojď dál a seznam se s panem Masonem.“

Mervyn Aldrich si co do výšky nezadal s Masonem, měl štíhlý pas, široká ramena, vzpřímené držení těla a opálený obličej; zdravé zabarvení pleti svědčilo o dostatečném pobytu na čerstvém vzduchu. Vzal Irenu Keithovou za ruce, chviličku se na ni usmíval a pozdravil ji: „Rukulíbám, krasavice! Tak jak se má naše družička?“ Pak pokročil k Perrymu Masonovi a podal mu ruku.

Po tomto úvodu se posadil, pohlédl na náramkové hodinky a dal se do jednání s jasnou hlavou, věcně, jako schopný předseda správní rady, který řídí schůzi ředitelů.

„Tak aby bylo jasno, Ireno,“ řekl, „telefonovalas mi cosi o nějakém narovnání s tou mladou ženou, co ukradla ty svatební dary, že?“

„Neukradla je, Merve.“

„Jak to víš?“

„Soud ji osvobodil,“ pravil Mason.

Aldrichův úsměv byl výmluvnější než slova.

„Merve,“ domlouvala mu Irena, „já to prostě vím. Něco mi říká, že to neudělala. Byla v tom nějaká lumpárna.“

Aldrich se obrátil na Masona. „Smím se zeptat, jak vy jste se do téhle věci zamíchal?“

„Vtáhli mě do ní,“ odpověděl Mason.

Irena Keithová řekla na vysvětlenou: „Merva to hrozně namíchlo, musíte pochopit. Vždyť víte, že se proto nemohl oženit.“

„Irena s Helenou nechaly všechny šperky vzadu v autě a –“

„Zamkla jsem je tam. Vím to určitě, Merve,“ řekla Irena.

Bryskně přikývl, že slyší, a pokračoval v hovoru s Masonem. „Děvčata usoudila, že se krádež musí hlásit. Popis těch věcí a podrobnosti, na nichž coronská policie trvala, zabraly přes půl druhé hodiny. Potom se objevil ten člověk – jak se hrome, jmenoval, Ireno?“

„Boles, Harry Boles.“

„Ano, ano. Viděl, jak se ta mladá žena ochomýtá kolem kufru auta, aspoň to tvrdil. Včera mu při křížovém výslechu docela selhaly nervy. Porota obviněnou zprostila žaloby. Ta ale měla štěstí! Kdepak je teď?“

„V zaměstnání,“ pravil Mason.

„A kde?“

„Tady ve městě.“

Irena Keithová vybuchla: „Merve, copak mi prosím tebe nemůžeš věřit? Mám naprostou jistotu, že – zkrátka, nemohu Se zbavit dojmu, že věc byla narafičena.“

Mervyn Aldrich zavrtěl hlavou.

„Merve, věř ženskému instinktu, dej na mě!“

Ocelově tvrdý pohled, kterým Aldrich odhadoval Masona, se upřel na Irenu Keithovou a zjihl. „Ty jsi dobrácká, že to dál nejde,“ řekl. „Pořád vidíš v lidech anděly. Prostě nedovedeš pochopit, jak to na tom našem milém světě doopravdy chodí.“

„Mervyne, moc tě prosím. Opravdu mi na tom hrozně záleží.“

Aldrich se na ni chvíli něžně usmíval a potom se znovu obrátil na Masona. Dával okatě najevo chladné pohrdání. „Co tedy navrhujete, pane Masone?“

Mason odvětil: „Irena Keithová podala na Evelynu Bagbyovou trestní oznámení pro zločin. Evelyna Bagbyová byla uvězněna, pak souzena a zproštěna obžaloby. To ponechává věc v dosti nepříznivém stavu.“

„Pro koho nepříznivém?“ ptal se Aldrich.

„Pro všechny zúčastněné strany.“

„Irena nejednala proti té ženě ze žádného zlého úmyslu. Vždyť ji jakživa neviděla. Náměstek státního zástupce Irenu vyzval, aby podepsala oznámení, a jí nezbylo než podepsat. Jakýkoli nárok proti ní by neměl oporu v právu. To by jí přece řekl každý advokát.“

Mason podotkl: „Pokoušel jsem se přimět slečnu Keithovou, aby mi prozradila jméno svého advokáta, že bych si s ním promluvil. Jelikož si přála jednat raději osobně, postupuj u podle toho.“

„To je všecko moc hezké,“ nedal se odbýt Aldrich, „ale nemůžete po Ireně chtít ani krejcar. Vždyť ona tu dívku neznala. Neměla zlý úmysl. Podepsala trestní oznámení na radu úřadů.“

„Chcete mě poučovat o právu?“ zeptal se Mason.

„Chci.“

„To pozoruji.“

Mason vstal.

„Moment, počkejte přece,“ řekl Aldrich, „možná že vám křivdím.“

„Taky se mi zdá, jenže teď už na tom nezáleží,“ usadil ho Mason.

„Ale pane Masone,“ žadonila Irena, „nesmíte si to tak brát.“

„Vždyť já si to tak neberu,“ řekl Mason.

Pak přistoupil ke dveřím pracovny a otevřel je.

Irena Keithová spěšně pohlédla na Aldriche a prudce se obrátila k Masonovi. Mervyn Aldrich jí sevřel paži. „Pojď, Ireno,“ vyzval ji. „Jdeme.“

Mason se díval, jak za nimi zacvakly dveře. Della Streetová vypnula stisknutím knoflíku magnetofon.

„Tak!“ řekla.

Mason stál a mračil se na dveře, v nichž návštěva zmizela.

„Šéfe,“ ozvala se Della, „jestli přišla kvůli narovnání, proč asi chtěla, aby se tu s ní sešel Mervyn Aldrich?“

Mason se otočil a soustředěně, zamyšleně se na ni díval. Konečně řekl: „Díky, Dello.“

V očích měla otazník. „Za co?“

„Že jste mi ukázala, klíč k situaci. Málem jsem ho přehlédl.“

„Já to nechápu,“ namítla.

„Mervyn Aldrich,“ vysvětloval Mason, „je nesmírně přesný. Jakživ na nikoho nečeká déle než pět minut. Na žádnou schůzku nepřijde pozdě.“

„No a?“ zeptala se Della Streetová. „Pořád ještě z toho nejsem moudrá.“

„Irena Keithová,“ pokračoval Mason, „byla objednaná na půl třetí. Požádala Mervyna Aldriche, aby sem za ní přišel. Dostavil se asi o čtvrt hodiny později. Musela si s ním tedy smluvit schůzku na tři čtvrti na tři. Vzpomínáte si přece, jak Irena Keithová prohlásila, že půjde ke kadeřníkovi a dá si nablýskat smrtonosné zbraně. Vyhrožovala mi svým sex-appealem.“

Della přikývla.

„Naplánovala si čtvrt hodiny času,“ hovořil dál Mason, „aby mě oslnila svými půvaby, aby se tu okoukala a vžila do role velkorysé, šlechetné ženy, která se jen - jen třese, aby Evelynu Bagbyovou odškodnila za všechna příkoří, jež snad utrpěla. Pak se objevil na scéně Mervyn Aldrich, a ať už jel podle předem promyšleného plánu, nebo má prostě takovou povahu, jednal nepříjemně, chladně, arogantně, uštěpačně, zkrátka choval se úplně nemožně, a všechny nabídky narovnání okamžitě padly.“

„Tak vy si myslíte, že to měli předem smluveno?“

„Naprosto určitě,“ odpověděl Mason. „Až moc podezřele si hráli do ruky, to nemohla být náhoda.“

„Poslyšte,“ řekla Della Streetová, „jako žena bych vás chtěla upozornit ještě na jednu věc.“

„Na copak?“ zeptal se Mason.

„Irena Keithová se o Mervyna Aldriche neobyčejně vřele zajímá. Podle mého byla ta krádež šperků voda na Merrillův mlýn, protože měl aspoň čas podat žalobu, ještě než se Helena provdala. Ale chci se vsadit, že když ze svatby sešlo, Irena Keithová hořké slzy rozhodně neprolévala.“

Mason přimhouřil oči. „Tady se nám naskýtají nesmírně zajímavé možnosti kombinací a dohadů, Dello. Za daných okolností určitě neuškodí, když se na to trošku podíváme. Možná že zjistíme něco, co nám hodně pomůže.“

Usmála se. „Chcete říct, že budeme potřebovat Paula Draka.“

„Přesně tak. Skočte se podívat k němu do kanceláře, jestli tam je. Ať hned všeho nechá a přijde sem. Nějak se nám to začíná zamotávat.“

„A některé lidi – mohla bych na ně ukázat prstem,“ prohodila přes rameno mezi dveřma, „to teprve v zamotaných situacích začne bavit.“

KAPITOLA 5

Paul Drake, šéf Drakovy detektivní kanceláře, která měla místnosti v témž poschodí budovy, kde působil Perry Mason, se zabořil do vypolštářovaného křesla pro klienty, bleskurychle se otočil a seděl teď v ohromném křesle ze strany, nohy přehozeny přes jedno zaoblené opěradlo a zády opřen o druhé.

„No tak, Perry,“ pravil. „Spusť.“

Mason už - už něco řekl, pak se zamyšleně odmlčel, zapálil si cigaretu, chvilku si prohlížel kouř a potom se zeptal: „Znáš Helenu Chaneyovou, Paule?“

„Tu herečku?“

„Ano.“

„Osobně ne.“

„Co o ní víš?“

„Dohromady nic. Sem tam o ní pustí její reklamní agent do světa spoustu žvástů. Ale na to nedám. Na plátně je to sexbomba, žhavá a svůdná; má vyzývavé oči a nosí odvážné výstřihy, ovšem vždycky zachovává dekorum. Taky si potrpí na svetříky k tělu. Reklamní oddělení se samozřejmě může ztrhat, jak ostošest pořizuje snímečky, na kterých se Helena představuje obecenstvu jako pilná hospodyňka v zástěrce, v cudných upjatých blůzkách, v dlouhých sukních a tak podobně. Prostě zbožňuje vaření. Povolání jí nedovoluje zůstat doma a věnovat se domácnosti, což je její největší životní tragédie. Na plátně z ní dělají sexbombu. Ve skutečnosti je okouzlující domácí putička. Kdykoliv má chvilečku volnou, hrozně ráda plete všelijaké drobné pozornosti pro své přátele. Je –“

„Prosím tě, přestaň,“ zarazil ho Mason. „Je to otřepané až hanba.“

„To bych řek,“ zašklebil se Drake. „Člověk by čekal, že si vymyslí zas jednou něco jiného, aby to táhlo. Doslechl jsem se, že se chystá znovu vplout do manželského přístavu.“

Mason přikývl. „Veselka měla být v Las Vegas, už to byla hotová věc, jenže někdo jim ukradl svatební dary. A ze svatební safari do Las Vegas pochopitelně sešlo. Tu se objevil na scéně druhý manžel, nějaký Merrill, zatáhl do toho soudní řízení a začal rajtovat na úředním šimlu. Co víš o Merrillovi, Paule?“

„Nic zvláštního. Byl to herec, jestli mu můžeme tak lichotit – mám dojem, že ještě pořád hraje. Jak víš, Helena nebyla žádné lumen, udělal ji teprve ten film, co v něm hrála korejskou dopisovatelku.“

Mason přisvědčil.

„O co jde, proč se ptáš?“ řekl Drake.

Mason odpověděl: „Evelynu Bagbyovou zatkli pro krádež šperků z auta Ireny Keithové. Včera ji pustili.“

„Já vím,“ řekl Drake. „Soudili ji někde u nějakých křupanů mezi krávami, ne? Stálo to v novinách.“

„Řekni radši mezi pomeranči,“ zazubil se Mason. „Proces byl v Riverside.“

Drake přikývl.

„No a já,“ říkal dál Mason, „bych pro Evelynu Bagbyovou rád vymohl nějaké narovnání.“

„Zažalovala je?“

„Zatím ne. Nemůže prokázat zlý úmysl. Nejspíš tu ani o žádný nešlo. Irena Keithová obžalobu sice odpřisáhla, ale na radu náměstka státního zástupce.“

Drake přisvědčil.

„Ovšem,“ pokračoval Mason, „kdybych byl o případu důkladněji informován, třeba by se ukázalo, že věc byla narafičená. To by samozřejmě postavilo Evelynu Bagbyovou do úplně jiného světla. Jestli to provedla, prosím. Jestli je ale nevinná, a vypadá to tak, v tom případě ji někdo do toho chtěl namočit. Tomu, kdo jí v motelu narafičil do pokoje ten náramek, šlo bezesporu o to, aby na ni uvalil falešné obvinění, a Harry Boles, který svědčil, že to byla ona, kdo otevřel kufřík ukradený z auta Ireny Keithové, možná buď podlehl klamu, anebo měl v té lumpárně prsty.“

Drake přikývl.

„Zjistí mi to, prosím tě,“ požádal ho Mason.

„Dokdy?“

„Co nejdřív.“

Drake se vysoukal z židle. „Ty jsi ke mně tak ohleduplný,“ zabědoval, když otvíral dveře z kanceláře.

„A ještě něco,“ zvolal Mason, když už Drake dveře otevřel, „přeptej se mi na Steva Merrilla Zjisti, jestli si někdy náhodou neříkal Staunton Vester Gladden.“

Drake se na prahu obrátil. „Jak jsi to povídal?“

„Staunton Vester Gladden.“

Drake si poznamenal jméno do zápisníku. „Speciálně tohle chceš vědět tak do půl hodiny, viď?“

Mason se zazubil. „Do zítřka do večera mi to úplně stačí, Paule.“

Ve tři čtvrti na pět odpoledne zadrnčel Masonův tajný telefon. Mason kývl na Dellu Streetovou, aby ho zvedla.

Della se ozvala: „Haló… Ano, hned to bude, Paule.“

Otočila se k Masonovi. „Paul Drake říká, že jeden jeho člověk už má informace z Corony.“

Mason si vzal sluchátko: „Ahoj, Paule.“

Drake spustil: „Těbůh, Perry. Jeden mládenec od nás na to v Coroně kápl. V motelu 3D hned naproti restauraci pronajali ten den, kdy došlo ke krádeži šperků, v půl dvanácté dopoledne apartmá nějaké mladé ženě s tmavými brýlemi, která zřejmé udala falešné jméno i adresu. Pokojská tvrdí, že tu ženu viděla v motelu vycházet z apartmá Evelyny Bagbyové. Prý by si toho ani nebyla všimla, kdyby se ta žena nebyla tvářila tak nejistě. Na vysvětlenou řekla, že si spletla pokoj. Nesla si totiž zrovna věci z auta nahoru.“

„Kdy to bylo?“ zeptal se stroze Mason.

„Muselo to být v tu dobu, když si ta žena najala pokoj, asi kolem půl dvanácté. Někdy mezi půl a tři čtvrti na dvanáct. Ředitelka přesně neví. Vzpomněla si jenom, že apartmá zrovna uklidili. Hosté musí opustit pokoje vždy v deset. Pokojské začnou o desáté uklízet a trvá jim to zhruba do dvou, než jsou se vším hotovy. A tak když se v půl dvanácté ta osoba přihrnula, musela jí ředitelka pronajmout nějaké uklizené apartmá. Podle toho si pamatuje, v kolik to bylo.“

„A co popis?“ zeptal se Mason.

„Hned to bude,“ řekl Drake. „Byla vysoká asi 165 cm, elegantně oblečená, měla tmavé brýle a přijela v luxusním auťáku. Značky si ředitelka nevšimla. Návštěvnice napsala na přihlášku, že má cadillac, ale ředitelce se zdálo, že je to spíš lincoln. Zkrátka neví určitě.“

„A co registrační číslo?“

„Zapsal jsem si ho,“ řekl Drake. „Je falešné.“

„A adresa?“

„Neexistuje.“

„Nemohl bys mi tu ženu ještě nějak blíž popsat?“

„Byla hezky oblečená, elegantní, měla příjemný hlas a nesundala tmavé brýle. Ředitelka ji tipovala tak na devětadvacet-třicet. Jedna věc ji na ní upoutala. Měla prý na nohou exkluzivní střevíce z krokodýlí kůže. Ředitelce hned padly do očí. Byly drahé. Dívka měla hezké nohy a štíhlé kotníky a ředitelka se jí dívala na střevíce, protože se snažila odhadnout, co je to zač. Jak víš, takhle dopoledne v motelech neradi pronajímají pokoje půvabným mladým dámám bez doprovodu, protože by je mohly dostat do maléru.“

„Ale tady té ženě ho pronajali?“

„Ano. Prohlásila, že byla skoro celou noc na cestě, že hned jede dál do Hollywoodu a chce si jenom na dvě tři hodinky zdřímnout; prý ráda zaplatí jako za celý den, i když se zdrží jenom pár hodin. Tvrdila, že už má unavené oči a chce si trošku odpočinout.“

„A jak dlouho tam zůstala?“

„Tady jsme u toho,“ odpověděl Drake. „Zřejmě odešla z motelu kolem jedné.“

„Jak to?“

„V půl jedné pokojská zpozorovala, že je pokoj prázdný a klíč trčí ve dveřích. Někdo se osprchoval a hodil ručníky na zem. Ale postel byla netknutá a zavazadla nebylo vidět.“

„A vešla ta žena do pokoje Evelyny Bagbyové?“

„Podle všeho ano. Pokojská ji odtamtud viděla vycházet. Říká, že to nejspíš byla zrovna ta, co si najala pokoj tak nezvykle brzy.“

Mason namítl: „Ovšem ke krádeži došlo přece jindy, Paule.“

„Já vím. Jenom mi napadlo, že tě to bude možná zajímat.“

„Taky mě to zajímá. Kde byla v tu dobu Evelyna?“

„Podle všeho u snídaně. Co tam bydlela, dlouho vyspávala; řekla pokojské, že musela celá léta vstávat podle budíku, a že dokud má možnost, dá si pohov.“

Mason ho přerušil: „Sežeň si fotografie Ireny Keithové, Paule. Zeptej se té pokojské, možná že v záhadné návštěvnici pozná Irenu. Jestli ji pozná, tak jsme na to kápli.“

„Nezapomeň, že ta ženská měla na nose tmavé brýle, Perry.“

„Dobře, ale stejně se toho drž jako klíště.“

„Buď klidný,“ slíbil Drake. „Zůstaneš chvíli v kanceláři?“

„Dám ti vědět, až budu odcházet,“ odpověděl Mason. „Nebo víš co, na odchodu se u tebe zastavím. Zatím to rozběhni, jak jsme si řekli.“

„Co je?“ zeptala se Della Streetová, když Mason zavěsil.

Mason jí vylíčil, co se dověděl od Draka, a požádal ji: „Pokuste se zatelefonovat Evelyně Bagbyové, Dello.“

„Chcete si s ní promluvit sám?“

„Ne. Povězte jí, že v jejím případě nastal neobyčejně zajímavý obrat. Upozorněte ji, že Irena Keithová ji možná vyhledá a pokusí se oslnit ji nabídkou peněžního narovnání. Zdůrazněte, že ať se stane, co se stane, ať se jí bude zdát nabídka sebefantastičtější, nesmí na nic takového přistoupit.“

Della Streetová přikývla a zamířila do přijímací kanceláře. „Zavolám tamodtud, šéfe, aby vás to nerušilo.“

„Potom zazvoňte Frankovi Neelymu do Riverside,“ pokračoval Mason. „Řekněte mu, že sledujeme čerstvou stopu.“

Della Streetová odešla vedle telefonovat. Mason se procházel po místnosti, mhouřil oči a usilovně přemýšlel.

Za chvilku se Della Streetová vrátila. „Šéfe, mám na drátě Joea Padenu. Evelyna není doma.“

„Že není?“ zeptal se Mason a zastavil se.

„Ne. Od dvanácti do tří byla v práci. V osm nastupuje znova až do jedné v noci. Není tak těžké uhodnout, kam se poděla. Dostala stovku a sehnal jste jí práci. A tak se vrhla na nákup nové garderoby.“

Mason se zazubil. „To se, Dello, dalo čekat.“

„A ještě něco jsem se dověděla. Ptala jsem se Padeny, jestli se po Evelyně náhodou někdo nesháněl – jestli jí tam někdo nenechal vzkaz. Prý volal nějaký muž, vzkazuje jí, že S. M. je ochoten se s ní dohodnout, mají prý jí to určitě vyřídit.“

„S. M.?“ zeptal se Mason.

„Ano, jen začáteční písmena.“

„Steve Merrill,“ řekl Mason. „Jak ten se proboha dověděl, kde ji má hledat?“

„Co jestli mu zas volala?“

„To je možné. Anebo,“ pokračoval Mason, „co jestli ten vzkaz o penězích nějak souvisí s jejím zatčením? Kdyby se nám podařilo identifikovat tu ženu, co vešla v Coroně do Evelynina pokoje, jako Irenu Keithovou, nepřistoupil bych na žádné narovnání, ani kdyby mi nabízeli dvacet tisíc.“

„Máme nechat Evelyně Bagbyové vzkaz?“ zeptala se Della Streetová.

„A co když zavolá nejdřív toho S. M.?“ řekl Mason.

„Tak co uděláme?“

Mason pohlédl na hodinky a bleskurychle se rozhodl.

„Dello, seberte můj vůz a skočte tam. Vezměte to zkratkou. Vyřiďte Evelyně Bagbyové můj vzkaz, hned jak se objeví. Musí se to dovědět dřív, než se setká s někým jiným nebo než se doví nějaký jiný vzkaz. Až se s ní domluvíte, hned mi zatelefonujte a půjdem spolu na večeři, sejdeme se v Hollywoodu – nejste náhodou na dnešek zadaná?“

„Nejsem. A pořádně už mi vyhládlo. Už letím. Určitě zavolám, možná tak za hodinku.“

Vzala si klobouk a plášť, otevřela dveře, obdařila ho zářivým úsměvem a vtom si vzpomněla: „Kristapána, vždyť já nezavolala Neelymu. To, že jsem mluvila s Padenou –“

Mason jí pokynul, aby už šla. „To obstará Gertie. Jenom už běžte, Dello.“

KAPITOLA 6

Mason chvíli stál a hleděl na zavírající se dveře, potom zamířil k psacímu stolu, zvedl sluchátko telefonu a řekl Gertii v centrále: „Zavolejte mi, prosím vás, Franka Neelyho z Riverside. Počkám u aparátu.“

Mason poradil Neelymu, že vzhledem k „jistému směru ve vývoji událostí“ by v současné době ani nebylo moudré jednat o nějakém vyrovnání.

„No samosebou,“ řekl mu Neely se smíchem. „Nechám to všecko na vás, pane kolego. Kdyby se mě ptali, nedostali by ze mě, ani kolik je hodin. To, že v téhle kauze účinkuju jako váš společník, je přece jen a jen otázka zdvořilosti.“

„Účinkujete proto,“ odpověděl Mason, „že na vás čekají peníze jako odškodné za námahu, kterou jste vynaložil při obhajobě Evelyny Bagbyové.“

„Myslíte, že to vypadá nadějně?“

„No, těžko říct,“ řekl Mason vyhýbavě, „ale možná že jsme narazili na stopu, která nám pomůže dosáhnout slušného narovnání.“

„Už kvůli tomu děvčeti doufám, že se to podaří. Potřebuje ty peníze jako sůl,“ řekl Neely. „Ale zřejmě vycházíte z nějakého zákona, který já neznám. Ať jsem papež, jestli je mi jasné, jak můžete podat žalobu pro zlovolné trestní stíhání, když se osoba, která podávala trestní oznámení, v tomhle případě řídila pokyny náměstka státního zástupce.“

„Neznám žádný zákon, který byste také neznal,“ odpověděl Mason, „ale mám za sebou už dost dlouhou praxi, abych věděl, že je dobré seznámit se se všemi fakty a teprve potom aplikovat zákon.“

„Budu si to pamatovat,“ řekl Neely.

Mason se zasmál. „Dlouho trvá, než to člověk dokáže. V právnických knihách to nenajde. Budu vás běžně informovat.“

Zavěsil, pohodlně se uvelebil v křesle, sepjal ruce za hlavou a soustředěně přemýšlel. Po chvíli si zapálil cigaretu, kouřil a dumal, probíraje v duchu nejrůznější aspekty situace, na které až dosud přišli.

Na dveře Masonovy soukromé kanceláře zaklepala Gertie, vešla a oznámila mu: „Je tady Irena Keithová. Chce s vámi mluvit, prý vám to musí vysvětlit osobně.“

„Je sama?“ zeptal se Mason a cvrnkl do knoflíku, který zapjal ukrytý magnetofon.

Gertie přisvědčila.

„Pošlete ji sem,“ řekl Mason a zamáčkl v popelníku cigaretu, kterou kouřil, „a poslyšte, Gertie –“

„Ano, pane Masone.“

„Kdyby se snad za chvilku objevil nějaký Mervyn Aldrich a tvrdil, že se tu má s Irenou Keithovou sejít, povězte mu, že mám poradu a že jsem nařídil, aby mě nikdo nevyrušoval.“

Gertie přikývla.

„Pro ostatní platí totéž,“ pokračoval Mason. „Teď budu mít poradu s jednou mladou dámou, kterou patrně hryžou výčitky svědomí, a tentokrát chci mít jaksepatří jistotu, že mi do toho nevlítne někdo, kdo má místo svědomí hroší kůži kalkulanta. Rozuměla jste?“

Gertie se s úsměvem obrátila ke dveřím. „Dokonale.“

Irena Keithová vplula do Masonovy soukromé pracovny a chladně, působivě přitom vystavovala na odiv dlouhé nohy, což svědčilo o pečlivě promyšleném bitevním plánu.

„Dobrý den, pane Masone,“ řekla na uvítanou a podala mu ruku. „Hrozně se omlouvám za to, co se stalo.“

Mason tázavé zdvihl obočí.

„S Mervem. S Mervynem Aldrichem, však víte.“

„A co má být?“ zeptal se Mason.

„No jak se choval, jak se na celou věc díval naprosto nezúčastněně, jako suchar. Vyždímal z toho případu do poslední nitky všechny lidské vztahy a hodnotil ho jako suchý a abstraktní ekonomický problém.“

„Posaďte se, prosím,“ vybídl ji Mason.

„Pane Masone, ráda bych pro to děvče něco udělala.“

„Mám dojem,“ řekl Mason a díval se na krokodýlí střevíčky, které měla na nohou, „že byste mi měla raději umožnit rozmluvu se svým advokátem.“

Uvelebila se v mohutném křesle vyhrazeném klientům, přehodila nohu přes nohu a usmála se na něj. „Pročpak? Snad ze mě nemáte strach, pane Masone.“

„To ne, ale situace je možná poněkud složitější, než jsem se zprvu domníval, a – zkrátka radil bych vám, abyste si vzala právního zástupce.“

„Žádného nemám. Všechny úřední záležitosti zvládnu hladce sama. K advokátovi jdu, jenom když se vyskytnou nějaké problémy.“

„Teď se vyskytly.“

Povytáhla obočí.

„Podle mého názoru slušnost velí, abych vám prozradil, slečno Keithová, že od své poslední rozmluvy s vámi jsem přišel na jisté důkazy, podle nichž by se dalo soudit, že Evelyna Bagbyová má velmi dobrý právní důvod k žalobě pro urážku na cti, pro zlovolné trestní stíhání, neodůvodněné zatčení a věznění.“

„Proboha, vy mi naháníte hrůzu.“

„To právě chci.“

„A proti komu by ta žaloba směřovala, pane Masone?“

„Pokud vím, podepsala jste trestní oznámení vy.“

„No, jestli chcete být protivný a úřední,“ řekla s úsměvem, „podepsala jsem ho na radu státního úředníka. Náměstek státního zástupce mi řekl, abych podepsala, a sám to vlastně vypracoval, strčil mi to pod nos, řekl ‚tady se podepište‘, no a já jsem se podepsala.“

Mason přikývl.

„Cožpak tohle dokonale nevylučuje jakékoli podezření ze zlovolnosti, pane Masone?“

Mason podotkl: „Máte zřejmě neobyčejně jasnou představu o zákoně, který se týká stíhání pro zlovolné zatčení.“

„Inu,“ zasmála se, „v zákonech já se vyznám.“

„Opravdu?“

„No ovšem, vždyť jsem se radila se svým advokátem.“

„Ach tak,“ konstatoval suše Mason.

„Myslím, že mi dost dobře nerozumíte. Podívejte, advokáta mám na to, aby mi vyložil, co zákon dovoluje a co ne. Pokud jde o nějaké rozhodování, kladu svůj obchodnický úsudek výš než názory svého advokáta. Aspoň jsem si dokázala vydělat víc peněz, než na kolik se kdy zmohl on.“

„Peníze ovšem nejsou všecko,“ podotkl Mason.

„Ale jako měřítko hodnot poslouží znamenitě.“

„Finanční úspěch závisí na spoustě věcí. Lidé mohou být iniciativní, prozíraví, obratní, a pořád ještě se nemusí topit v penězích. Finanční úspěch, to chce kus odvahy a hodně štěstí.“

„Máte úplnou pravdu, pane Masone. Jsem ráda, že to říkáte, Jsem iniciativnější, prozíravější, obratnější než můj advokát, odvahy mám zpropadeně víc a až doposud mi štěstí přálo.“

„A tak jste se vypravila k advokátovi pro informace, co praví zákon.“

„No ano.“

„A poradil vám?“

„Jistě.“

„Co říkal?“

Odpověděla se smíchem: „Chcete to vědět doslova?“

„Jestli mi to povíte.“

„Řekl, ať vám a vaší klientce Evelyně Bagbyové vyřídím, abyste šli do háje.“

„A tak jste se rozhodla, že ke mně zajdete?“

„Ano.“

„Proč?“

„Abych se s vámi dohodla.“

„Bude to asi poněkud obtížnější, než si myslíte.“

„Ale to jsou přece hlouposti, pane Masone. Dám tomu děvčeti tisíc dolarů. Vynahradí jí všechno to šikanování a ty nepříjemnosti. Mne nebude už tak hryzat svědomí a vy dostanete svůj honorář. Tady máte šek. Vystavila jsem ho na vás jako na právního zástupce Evelyny Bagbyové a na rubu jsem uvedla, že tím, že jste vy, právní zástupce Evelyny Bagbyové, šek přijal, žiroval a dal si ho proplatit, mi ručíte za to, že na mne Evelyna Bagbyová ani nikdo jiný jejím jménem nikdy nepodá žalobu pro neoprávněné zatčení, nactiutrhání, zlovolné stihání, neoprávněné věznění nebo pro cokoli jiného, co by vyplývalo z událostí týkajících se ztráty šperků v riversidském okrese, a že vaše klientka upustí a již skutečně upouští od všech a jakýchkoli nároků, které snad vůči mně od stvoření světa měla.“

Mason se zasmál a podotkl: „Ten rubopis vám bezpochyby nadiktoval váš advokát.“

„Samozřejmě.“

„A přesto jste chtěla jednat raději sama.“

Přikývla.

„Tak se mi zdá,“ řekl Mason, „že byste měla svému advokátovi dovolit, aby mě poslal do háje osobně.“

„Co je s vámi, pane Masone? Copak si nevezmete těch tisíc dolarů?“

„Bohužel si je asi nevezmu.“

Pohlédla na něj s netajeným úžasem, naprosto vyvedená z míry. „Propánakrále, pane Masone, vaší klientce se tady nabízím tisíc dolarů! Podávám vám je na stříbrné míse.“

„Já žádnou mísu nevidím,“ poznamenal Mason.

„To jsem ovšem myslela obrazně.“

„Já taky.“

Jejich pohledy se setkaly. „To mě jenom tak strašíte, nebo máte v ruce nějaký trumf?“

„Mám trumf.“

„A ten šek chcete odmítnout jménem své klientky? Hodláte zmařit narovnání, aniž se vůbec se svou klientkou poradíte?“

„Předložím jí vaši nabídku k uvážení a poradím jí, aby ji odmítla.“

„Smím se zeptat proč?“

„Kde jste byla v den krádeže, řekněme v jedenáct dopoledne?“

„Byly jsme s Helenou Chaneyovou u kadeřníka dát si do pořádku výzbroj. Jestli je vám libo, můžete si to tam ověřit. Potom jsme šly na oběd a pak – ale vy jste se ptal na dopoledne, ne?“

„Ano.“

„No tak to jsem vám řekla. Měla jsem snad propadnout panice nebo se snažit otázce vyhnout?“

„Třeba ne. Jenom jsem to chtěl vědět.“

„Tak teď to víte. Přistoupíte na dohodu s tou tisícovkou?“

„Nejspíš ne. Budu muset –“

„Moment,“ skočila mu do řeči. „Takhle to se mnou koulet nebudete, pane Masone. Dám vám přesně pět hodin na rozmyšlenou. Až do půl jedenácté budu doma. Jestli mi do půl jedenácté nezatelefonujete, že na ten smír přistupujete, dám bance instrukce, aby šek neproplácela. Číslo telefonu je Halverstead 6-8701.“

Na Masonově psacím stole prudce zadrnčel soukromý, tajný telefon. Jelikož číslo znali jen Della Streetová a Paul Drake, Mason vždycky okamžitě všeho nechal a hned zvedl sluchátko. Řekl: „Promiňte,“ vzal telefon, ohlásil se a uslyšel Dellin hlas.

„Dobrý den, šéfe. Je vzduch čistý?“

„Pro vás ano.“

„Pro vás ne?“

„Ne.“

„Máte tam někoho?“

„Ano.“

„Někoho z aféry s Evelynou Bagbyovou?“

„Ano.“

„Podívejte, šéfe, jsem tady v Chatě na výhledech. Evelyna Bagbyová už se vrátila z nákupů,“ vykládala Della Streetová. „Zrovna přišla. Stačila jsem s ní prohodit jenom pár slov, ale ověřila jsem si, že ten vzkaz od S. M. je opravdu od Steva Merrilla. Když od nás Evelyna odešla, vyštrachala pár starších čísel filmových žurnálů, objevila ještě nějaké fotografie a utvrdila se v přesvědčení, že Steve Merrill a Staunton Gladden, co ji obral o peníze, jsou opravdu jedna a táž osoba. A tak mu zavolala. Nebyl doma, ale vzala to nějaká žena a řekla, že může nechat vzkaz, že mu ho vyřídí. Evelyna se tedy představila, řekla jméno a adresu podniku, kde pracuje, a požádala ženu, aby pan Merrill laskavě vyřídil panu Gladdenovi, aby ji dneska zavolal, nejpozději do pěti hodin.“

„Jenom tohle?“ zeptal se Mason.

„Ano, nic víc nevzkázala. Ale zapůsobilo to. Merrill zavolal a nechal Evelyně ten vzkaz – že se s ní vyrovná.“

„Dobře,“ řekl Mason, „bylo by snad nejlíp, kdybyste přišla, a probereme spolu tuhle část případu.“

„Chcete, abych se vrátila hned?“

„Ano.“

„Tak já jedu,“ řekla, „a mám Evelyně Bagbyové vyřídit, aby nic nepodnikala, dokud se neozvete?“

„Ano, nic.“

Mason zavěsil a odmlčel se, čekal, že Irena Keithová něco řekne.

Prudce vstala a podala mu ruku. „Vy mě určitě jenom strašíte,“ prohlásila. „Dneska odpoledne jste se mi moc líbil. Teď už to nemohu říct.“

„Vidíte,“ řekl jí Mason, „tyhle nevýhody plynou z vyjednávání na vlastní pěst. Kdybyste byla svému advokátovi dovolila, aby mě navštívil, náš krásný vztah se nemusel narušit.“

Otevřela dveře, otočila se, pohlédla na Masona přes rameno a potom mu ladně poslala polibek. „Dobrou noc, pane obhájce,“ pronesla posměšně.

„Dobrou noc,“ řekl Perry Mason.

Dveře se pomalu zavřely a za nimi dozníval klapot Ireniných, podpatků, rychle se vzdalujících chodbou.

KAPITOLA 7

V této noční době se soumrak snášel brzy. Mason vyčkával Dellu Streetovou, přistoupil k oknu kanceláře a sklíčeně pozoroval nával dopravy, změť a lomoz vozidel na ulici.

Zmučené ulice, které dusil provoz, jako by lkaly nad svou bezmocností ve chvíli, kdy se celá obchodní čtvrť města smotala a promíchala v sevřeném koridoru pomaličku se plazících vozů a chodců.

Po chvíli se šel Mason podívat do přijímací kanceláře, jestli je Gertie dosud u telefonu, ale ta už odešla domů. Telefonní linka byla zapojena na noc. Bylo tam tma.

Mason šel nazpět přes soudní knihovnu, zastavil se, pohlédl na šek na svém psacím stole a potom začal zvolna přecházet po místnosti, probíraje v duchu nejrůznější kombinace případu.

Občas se podíval na náramkové hodinky; netrpělivě čekal, kdy už se Della Streetová vrátí, neboť věděl, že lhůta, v níž musí smír navrhovaný Irenou Keithovou buď přijmout, nebo zamítnout, brzy vyprší.

Po šesté hodině dorazila Della Streetová do kanceláře.

„Ježkovy zraky, šéfe, že jsem si ale užila v tom návalu na ulicích!“

„Říkal jsem si, že to bude o zlomvaz. Tak co naše klientka?“

„To víte, má hlavu úplně zamotanou s tím Stevem Merrillem. Podle všeho zoufale potřebuje peníze. Naznačila mi, že i částečná splátka od Merrilla by pro ni byla terno.“

Mason prohodil: „Byla tady Irena Keithová. Nechala tu tisíc dolarů na vyrovnání. A měla na nohou krokodýlí střevíčky.“

„Ó – óch!“ vydechla Della Streetová.

„Šek leží na mém stole. Prohlédněte si, co stojí na rubu.“

Della Streetová si rubopis přečetla.

„No to mě teda podržte.“

„Do půl jedenácté večer máme čas na rozmyšlenou, jestli ho vzít, nebo ne,“ řekl Mason. „Nechala mi tu telefonní číslo, prý bude čekat.“

„To je od ní laskavé, ne?“

Mason odpověděl: „Kámen úrazu, Dello, je v tom, že jsme namydlení. Dám na to krk, že ta tisícovka bude Evelyně Bagbyové připadat jako celé jmění. Jestli jí o tom povím, bude chtít, abych na to narovnání honem přistoupil, podle známé teorie o vrabci v hrsti a holubovi na střeše. Jestli to před ní utajím a nepodaří se nám získat postačující dodatečné důkazy, abychom zlepšili svou pozici a dosáhli výhodnějšího narovnání, nezbude mi než vysolit těch tisíc dolarů z vlastní kapsy.“

„Proč?“

„Poněvadž bych v takovém případě ze své iniciativy odmítl návrh na smír, aniž jsem informoval klientku.“

„To s tím tedy budete muset vyrukovat.“

„Asi ano.“

„Mám jí zatelefonovat?“

„Ne,“ řekl Mason. „Napadá mi – co je to za randál, Dello?“

Della Streetová vysvětlovala: „Někdo se snaží dovolat do centrály. Když někdo volá a linka je zapojená na noc, tak to potom takhle bzučí, ale zvonek nezvoní. Mám zjistit, kdo to je?“

„To není špatný nápad,“ řekl Mason. „Máme tolik želízek v ohni, že nikoho, kdo se k nám tak usilovně dobývá, nesmíme odmítnout.“

Della Streetová odešla do druhé místnosti, zastrčila kolíček do zdířky a Mason slyšel, jak říká: „Dobrý večer. Kancelář Perryho Masona.“

Za chviličku se Della Streetová vřítila do pracovny. „Je to Evelyna Bagbyová,“ oznamovala. „Je celá pryč rozčilením. Říká, že s vámi musí okamžitě mluvit, je prý to životně důležité.“

Mason řekl: „Přepojte mi ji sem, Dello,“ a zvedl sluchátko telefonu na psacím stole.

Della Streetová honem běžela vedle přepojit hovor.

„Poslouchej+e taky, Dello,“ zavolal Mason. „Ať víte, co bude říkat. A dělejte si poznámky – jestli bude třeba něco zapsat.“

„Provedu,“ ozvala se a přepojila hovor.

„Dobrý večer,“ řekl Mason.

„Ach, pane Masone,“ vykřikla Evelyna Bagbyová a hlas jí přeskakoval rozčilením. „Stalo se něco hrozného. Nevím, co mám dělat. Já –“

„Dobře,“ řekl Mason. „Tak povídejte, co se děje.“

Spustila: „Byla jsem dneska nakupovat a –“

„Ano, vím o tom.“

„Když jsem se vrátila, tak tam byla slečna Streetová a –“

„Ano, ano, já vím. Jenom hezky k věci, prosím vás.“

„Když já chci, abyste měl jasnou představu, jak se to stalo. Koupila jsem si nějaké nové šaty a šla jsem s nimi honem k sobě do pokoje, osprchovala jsem se a už jsem se chystala, že si vezmu něco nového na sebe, no a koukla jsem se do šuplete v prádelníku a tam – tam jsem něco našla.“

Proti jeho vůli ozvalo se advokátovi v hlase skeptické zklamání.

„Zase nějaký ukradený šperk?“

„Ne, ne, pane Masone. Prosím vás, pochopte mě. Vždyť já vám nelžu.“

„Co jste to našla?“

„Revolver.“

„Revolver!“

„Ano.“

„Kde byl?“

„Zastrčený ve spoustě složených šatů, co jsem dala do šuplete, a –“

„Nebyl tam náhodou, už když jste si věci ukládala?“

„Vyloučeno. Docela jistě ho tam někdo dal, když jsem byla ve městě na nákupu.“

„Kde je teď?“ zeptal se Mason.

„Mám ho u sebe. V kabelce. Volám vám z kabinky v patře.“

„Prohlédněte si ho,“ přikazoval Mason. „Povězte mi, jaký je to revolver, jestli je nabitý a jestli z něho někdo vystřelil.“

„To už jsem si zjistila, pane Masone. Je to kolt. Hrozně lehoučký, skoro vůbec nic neváží. Nabitý je. Ráže .38. Hlaveň je hodně krátká, může mít tak dva palce – viděla jsem takové revolvery u strážníků. V bubínku je šest nábojů.“

„Vystřelil z něho někdo nedávno?“ ptal se Mason. „Přičichněte k němu a –“

„Kdepak, už jsem k hlavni čichala. Je cítit jenom olejem.“

Mason řekl: „Máte tam vůz. Mohla byste mi ten revolver přivézt do –“

„Sotva to stačím, k vám do kanceláře je kus cesty, nevrátila bych se sem včas, od osmi už zase dělám. Budu vám ho muset někde nechat.“

Mason řekl: „Moc na tom záleží. Okamžitě se seberte, skočte do auta a jeďte do Hollywoodu. Na Pemberton Drive č. 6538 je restaurace, jmenuje se Kavárna Joshuy Treeho. Joe Padena vám vysvětlí, kde to je. Ptejte se po vrchním číšníku Mikovi. Zná mě, někam vás posadí. Jedeme tam s Dellou Streetovou taky. Dorazíme hned po vás. Jeďte okamžitě.“

„Dobře,“ řekla. „Nic jiného nechcete?“

„Chci,“ odpověděl Mason. „Než vyrazíte, důkladně prohledejte pokoj. Podívejte se, jestli vám tam nevpašovali ještě něco jiného.“

Mason zavěsil.

Z přijímací kanceláře se ozvala Della Streetová: „Mám zatelefonovat Mikovi od Joshuy?“

„Buďte tak dobrá,“ poprosil ji Mason.

„Výborně. Hned tam volám.“

Mason pečlivě složil šek na tisíc dolarů, zastrčil ho do náprsní tašky, vzal si klobouk a kabát, potom vyndal ze skříně ve zdi Dellin plášť, a když se vrátila od telefonu, podržel jí ho, aby do něho mohla vklouznout.

„Honem,“ řekl Mason, „oblečte se. Jakpak je venku, Dello?“

„Bude asi pršet. Tma je jak v ranci, zataženo kolem dokola a fouká jižní vítr. Každou chvilku se může spustit liják. Je to cítit ve vzduchu, je vlhko a dusno.“

„No tak pojďme,“ vybídl ji Mason. „Sejdeme se s Evelynou U Joshuy.“

Della Streetová si nasadila klobouk. Jakmile byla hotova, zhasil Mason světlo a kráčeli spolu chodbou. Jenom na chvilku se zastavili u Draka v kanceláři a prohodili s Paulem pár slov.

Mason se obratně proplétal s vozem návalem v ulicích, vyhnul se dálnici a jel vedlejšími ulicemi, kde nebyl teď večer takový provoz.

„Přijede tam Evelyna dřív než my?“ zeptala se Della Streetová.

„Měla by.“

„Co říkáte tomu revolveru, šéfe?“

„Zavolala Merrillovi jednou a byla obviněna z krádeže šperků. Zavolala mu podruhé a – prostě tvrdí, že našla revolver – a hnedle celé odpoledne nebyla doma.“

„Vy jste ale cynik!“

„Advokát se musí dívat na skutečnost s rozumnou dávkou zdravého cynismu, to už nese jeho povolání s sebou.“

„Ale ona tvrdí, že z revolveru nikdo nevystřelil.“

„To tvrdí ona.“

Della Streetová na něj ostře pohlédla, potom se ponořila v mlčení.

Mason upjal pozornost na řízení vozu, kdykoli se naskytla možnost, přidal na rychlosti, aby stačil projet na zelenou, vyhýbal se autům, která odbočovala doleva, razil si cestu proudem vozidel, ale přitom bedlivě zachovával dopravní předpisy.

Vrátný v podniku U Joshuy je zdvořile přivítal. Ujal se Masonova auta a pravil úslužně: „Dobrý večer, pane Masone. Dobrý večer, slečno Streetová. Vypadá to dneska na déšť.“

„To máte pravdu,“ řekl Mason.

„Povečeříte u nás?“

„Ano.“

„Prosím, pane. Až budete odcházet, budete mít vůz přichystaný.“

Mason vešel do restaurace. V té chvíli k nim přispěchal vrchní číšník Mike.

„Čeká tady na mne jedna mladá dáma s rezavými vlasy, Miku?“

Vrchní rychle pohlédl na Dellu Streetovou, pak znovu na Masona a zavrtěl hlavou.

„Hrome! Už tu měla být. Vždyť – á, tamhle jde,“ řekl Mason, neboť Evelyna Bagbyová právě vstoupila do dveří.

„Můžete nás posadit ke stolu pro tři někam do rohu, Miku? Chceme si nerušené pohovořit.“

Della Streetová se rozběhla k Evelyně Bagbyové. „Našla jste snad ještě něco?“

Evelyna Bagbyová zavrtěla hlavou.

„Mysleli jsme, že už tu dávno budete.“

„Já totiž… mně se něco přihodilo.“

Della Streetová vymanévrovala s rudovlasým děvčetem k Masonovi a Mike jim našel útočiště v rohovém boxu.

„Della a já pijeme koktajl Bacardi,“ řekl Mason Evelyně Bagbyové. „Dáte si –?“

„Já ho zbožňuju,“ odpověděla. „Mohla bych si dát dvojitý?“

„Třikrát dvojitý,“ poručil Mason. „Asi bude pršet. Aspoň se zahřejeme.“

Della Streetová odevzdaně máchla rukou: „No nazdar.“

Mason se pronikavě zahleděl na Evelynu Bagbyovou. „Co se stalo?“

Nervózně se zasmála.

„Kde je revolver?“

„Tady v kabelce.“

„Víte to určitě, že z něho nikdo nevystřelil?“

Odpověděla: „Teď už se z něho střílelo,“ naklonila se nad stůl a podepřela si rukou bradu. „Třesu se jako osika. Já – myslela jsem, že se mnou hned tak něco nezamává, ale teďka mám vážně strach, že se vám tady složím.“

„Ale, ale, seberte se!“ řekl Mason. „Copak vás postihlo?“

„Všecko možné. Můžu si chviličku oddychnout, než se vám to pokusím povědět? Po tom koktajlu mi to půjde určitě líp.“

Mason ji bryskně zarazil: „Podrobnosti počkají, ale aspoň v hrubých rysech chci vědět, co se stalo, a musím to vědět teď hned. Možná že nebudeme mít času nazbyt.“

„Někdo mě přepadl.“

„A vy jste na něj vystřelila?“

Přikývla.

Chvíli bylo ticho. Zřejmě se snažila natolik sebrat, aby jim mohla všecko vylíčit.

„V životě jsem nezažila větší leknutí,“ vyprávěla. „Někdo mě chtěl zabít. Řekla jsem vám, že to bylo přepadení, ale myslím, že to byl pokus o vraždu.“

„Tak počkejte,“ domlouval jí Mason. „Uklidněte se. Kdo to byl? Viděla jste ho?“

Přisvědčila.

„Znáte ho?“

„Nevím. Měl zakrytý obličej. Chtěl mě zabít. Chtěl mě donutit, abych sjela z vozovky.“

„Proto jste se tak zdržela?“

„Asi. Taky jsem prohledávala pokoj.“

„Našla jste ještě něco?“

Zavrtěla hlavou.

„A potom?“

„Nastartovala jsem tu svoji rachotinu a pustila jsem se s kopce a – hned vám to povím. Jen co popadnu dech.“

Mason s Dellou Streetovou se na sebe podívali.

Vrchní přinesl tři dvojité koktajly Bacardi.

„Máte ráda biftek?“ zeptal se Mason.

„Nebudu večeřet,“ odpověděla. „Musím hned nazpátek. Jenom něco zakousnu, a až budu mít po práci, tak se pořádně najím. Já totiž dostavám jídlo u nás v podniku.“

Mason protestoval: „Nepojedete přece domů s prázdným žaludkem. Snesla byste biftek?“

„Biftek snesu vždycky.“

„Trochu propečenější?“

Přikývla.

Mason objednával: „Třikrát biftek, propečenější, se smaženou francouzskou cibulkou, opékanými brambory, hodně másla a papriky a nějaké červené vino – velkou láhev Tipo Chianti. Kávu až později.“

Vrchní pokýval hlavou a vzdálil se,

„Na zdraví,“ řekl Mason.

Pozvedli sklenky. Masonovi neušlo, že Evelyna Bagbyová si musí koktajlovou sklenku přidržovat konečky prstů levé ruky, tolik se chvěla.

„Ukažte mi ten revolver,“ řekl.

Evelyna Bagbyová zalovila v kabelce, vyndala revolver a podala ho pod stolem Masonovi.

„A jéje,“ řekl Mason, když revolver potěžkával v ruce.

„Copak je?“ ptala se Della Streetová.

„Je to ta nová hračka z hliníkové slitiny,“ prohlásil Mason. „Kolt Kobra. Nebudete tomu věřit, ale váží sotva šedesát dekagramů. A přitom se z něho dá střílet i nejrazantnějšími náboji. Je to ideální revolver. Zpilovali číslo nebo ne?“

„Nepodívala jsem se.“

Mason otočil zbraň, aby viděl na číslo. „Zapište si ho, Dello,“ řekl.

Poznamenávala si číslo, jak je Mason četl. „Číslo 174774 – LW.“

Mason pravil: „Tenhle revolver není starý. Ať ho koupil kdo chtěl, není to dávno… Dello.“

„Ano, šéfe.“

„Skočte k telefonu. Snažte se sehnat Paula Draka, než půjde na večeři. Řekněte mu číslo toho revolveru. Ať někoho pověří, aby se hned pustil do pátrání. Snad se nám podaří zjistit, kdo ho koupil. Stejně je podle všeho kradený, ale aspoň se přijde na to, kdy a kde ho prodali.“

„Budou záznamy takhle pozdě večer přístupné?“ zeptala se Evelyna Bagbyová, když se Della Streetová protáhla za stolem a odběhla k telefonu.

„Někde jistě budou,“ odpověděl Mason. „Vždycky když se prodá revolver, vystaví se třikrát potvrzenka s číslem zbraně, jménem, adresou kupce a ostatními údaji. Jedna kopie se předloží náčelníku policie, druhá šerifovi. Tuhle zbraň někdo koupil docela nedávno, a tak po ní Paul jistě bude moct hned začít pátrat. Totiž jestli ji prodali v některém okrese tady v okolí, je to dost rozlehlá oblast.“

Mason vysunul bubínek a prohlédl náboje.

„Dvakrát vystřeleno,“ konstatoval.

„Ano.“

„Tak povíte mi, jak to bylo?“

Obrátila do sebe zbytek nápoje. „Byla bych hrozná nemrava, kdybych si dala ještě jeden?“

„Hrozná nemrava ani ne, ale udělala byste vyloženou pitomost.“

„Pročpak?“

„Než vám povolím, kolik smíte vypít, musím se dovědět, co se vlastně stalo.“

„Hlad ani nemám, ale životobudič by mě postavil na nohy.“

„Tak mi to honem povězte,“ vybídl ji Mason, „a potom se dohodneme.“

„Když jsem s vámi domluvila, tak jsem se ještě asi pět minut zdržela v pokoji. Prošťourala jsem kdeco, jestli mi tam nestrčili ještě nějaký krám, ale nepřišla jsem na nic. Ani na kapesník… Nemohli bychom chvilku mluvit o něčem jiném, než začne ten Bacardi účinkovat?“

Dívali se na Dellu Streetovou. Vracela se z telefonní kabiny.

„Mluvila jste s Paulem?“ zeptal se Mason.

„Ano. Řekla jsem mu číslo revolveru a on už to svěřil někomu od nich.“

„Dověděl se ještě něco nového z Riverside?“

„Zřejmě ne.“

Mason řekl: „Dostal jsem nabídku na narovnání v té vaší věci, Evelyno.“

„Kolik?“

„Irena Keithová nabízí tisíc dolarů v hotovosti na úplné vyrovnání všech nároků.“

„Ti… tisíc… dolarů?“

„Ano.“

„Kolik by dělal váš honorář?“

„Padesát dolarů,“ řekl Mason. „Neely by měl dostat dvě stě dolarů, to by bylo spravedlivé. No a vám by zbylo sedm set padesát.“

„Vám přece nemůžu dát menší honorář, to by nebylo spravedlivé. Vždyť vy jste všecko odřel, celou –“

„A Neely se musel u přelíčení bít za vaši věc.“

„Nebýt vás, byli by mě bývali odsoudili. Měli byste se s Neelym o náhradu rozdělit.“

Mason sáhl do kapsy kabátu a podal Evelyně šek.

„Nedovedete si představit, pane Masone, co pro mě ty peníze zrovna teď znamenají.“

„Dosud je nemáte,“ namítl Mason. „Obraťte ten šek a podívejte se na druhou stranu.“

Otočila ho a přečetla si strojem psaný rubopis.

„Postihlo by to nějak moje nároky vůči Stevu Merrillovi?“

Mason zavrtěl hlavou.

„Výborně,“ odpověděla, „to ráda slyším. Rozhodně nechci, aby mi Gladden nebo Merrill, či jak se vlastně jmenuje, uklouzl. Jelikož zavolal a nechal mi ten vzkaz, vím, že se bojí. Asi není zrovna pevný v kramflecích. Zrovna teď by se mu moc nehodilo, kdyby ho zašili, a ještě míň by se mu hodilo, kdyby vyšla na světlo jeho zpronevěra.“

Mason řekl: „Já bych vám neradil ten šek přijmout, Evelyno.“

„Proč ne?“

„Co když se nám podaří dostat víc.“

Zavrtěla hlavou. „Ty peníze jsou teď pro mě životně důležité, nemůžu je jenom tak hodit přes palubu.“

Mason si dal šek zase do náprsní tašky.

„Mám ho podepsat?“ zeptala se.

„Není třeba,“ odpověděl Mason. „Postačí, když ho budu žirovat já. Tím jsem jako váš advokát oprávněn ručit za narovnání. Za normálních okolností bych byl raději, kdyby tam byl i váš podpis, ale nechci, aby někdo šek podepisoval dřív než nějakou minutu před půl jedenáctou. Chci vyčkat až na poslední chvíli.“

„Proč?“

„Něco může spadnout z nebe,“ řekl Mason a pronikavě ji pozoroval.

„Co by mohlo spadnout z nebe?“

Mason se zasmál. „Máme přece víc želízek v ohni. Kdovíco všecko nemůže spadnout z nebe. A teď mi povězte, kdo vás to přepadl.“

„No jak vám říkám, sedla jsem do vozu a šlápla na to, vzala jsem to s kopce, po té zkratce, co jste mi poradil. Nebyla jsem ještě moc daleko za odbočkou na mulhollandskou silnici, když jsem si najednou všimla, že za mnou jede nějaké auto. Jelo hrozně rychle, s reflektory neztlumenými, a to mě strašně oslňovalo, protože světlo se mi odráželo od zrcátka a od předního skla. Zajela jsem ke straně, zpomalila, spustila vlevo okénko, vystrčila jsem ruku a dávala mu znamení, aby předjel. Namísto toho se na mě skoro nalepil a vtom prudce strhl vůz, takže mě tlačil ze silnice.“

„Co jste udělala?“ ptal se Mason.

„Dupla jsem na plyn – zaplať pánbůh, že jsem měla tu duchapřítomnost – a vyrazila kupředu. Otočila jsem hlavu, jen co bych si ho bleskově prohlédla, a docela mi to vyrazilo dech.“

„Co jste viděla?“

„Nějakého muže, přes hlavu vám měl přetažený pytel nebo potah na polštář nebo něco takového. V místech, kde jsou oči, byly prostřižené dvě díry a kolem čela mu to držela nějaká páska, stuha nebo gumové obinadlo. Zahlídla jsem v tom letu jenom tohleto. Jak si na to vzpomenu, roztřesu se jako osika.“

„A co bylo dál?“

„Řítila jsem se po té horské silnici, jako by mě honili všichni čerti, a ten chlapík v patách za mnou. Naštěstí jsem si vzpomněla na revolver. Vytáhla jsem ho a zrovna v tu chvíli se ten člověk objevil zas vedle mě a jel jako blázen, a to už jsem věděla, že se mě pokusí zatlačit do příkopu nebo z vozovky či co já vím kam, a tak jsem namířila revolver z okýnka a dvakrát rychle za sebou vypálila, co jsem stačila smáčknout spoušť.“

„To jste řídila jednou rukou?“

„Ano. Pravičkou jsem držela volant, levou rukou jsem chytla revolver a namířila ho z okna, jak nejdál to šlo, aby si musel všimnout, že mám zbraň. Mířila jsem někam dozadu, přibližně na jeho auto, a dvakrát jsem smáčkla spoušť.“

„A jak to dopadlo?“

„To mě spasilo,“ odpověděla. „Hned jak poznal, že mám revolver, přestala ho honička bavit.“

„Zabrzdil?“

„Zabrzdil tak prudce, že dostal smyk. Najednou sebou reflektory nějak zacukaly a zmizely mi z očí.“

„Jela jste dál?“

„To si pište, že ano! Hodila jsem revolver na sedadlo, popadla volant oběma rukama a řezala jsem zatáčky, jak jen jsem si troufla nejrychleji.“

„Myslíte, že potom už za vámi nejel?“

„Určitě za mnou nejel, dívala jsem se do zrcátka, tak to vím. Jeho světla už se v zatáčce neukázala.“

„Výborně,“ řekl Mason. „Nahnala jste mu strach. Ale – možná že to tak výborné není.“

„Jak to, proč?“

Mason odpověděl: „Máte u sebe revolver, který vám někdo propašoval do zásuvky a z kterého už jste vystřelila. Kdyby vás později přiměli, abyste vysvětlila, za jakých okolností jste z toho revolveru vystřelila, byla by tu samozřejmě jen vaše výpověď. A to by bylo dost špatné. Snad bychom měli oznámit šerifově kanceláři, že se vás někdo snažil přepadnout a že jste měla u sebe revolver a dvakrát z něho vystřelila, až se dal pachatel na útěk. Dello, pustila byste mě prosím vás ven? Myslím, že tentokrát raději zatelefonuji sám.“

Della Streetová se na polštářovaném sedadle poodsunula, aby mohl Mason projít.

Šel k telefonu, zavolal do šerifovy kanceláře a řekl: „Tady je advokát Perry Mason. Jsem teď v restauraci U Joshuy. Je tu se mnou moje mandantka, měla na horské silnici za Hollywoodem takovou nepříjemnost. Někdo se ji snažil přepadnout. Maskovaný muž. Chtěl ji buď vytlačit z vozovky, anebo přitisknout k zábradlí u kraje silnice, aby musela zastavit. Naštěstí měla u sebe revolver a dvakrát nazdařbůh vystřelila. Ten člověk dostal strach a nechal toho. Budete s tím něco dělat?“

„No jasně že budem,“ odsekl muž na druhém konci drátu. „Tak za čtvrt hodinky vám tam pošlu dva své zástupce, trošku si s vámi popovídají. Na těch silnicích nahoře neberou maléry konce. Měli jsme tu celou řadu případů znásilnění a muselo se to ututlat, aby to nepřišlo do novin, to víte, ohledy k postiženým. Možná že tohle je šance, na kterou jsme čekali. Říkáte, že vypálila dvě rány?“

„Jenom dvě, aby ho zastrašila,“ řekl Mason, „sice nazdařbůh, ale –“

„Dal bych za to půlku gáže, kdyby si ho byla vzala pořádně na mušku a dostala ho,“ ulevil si šerif. „To je pěkná bestie, ten chlap, co tam řádí. Tak kdepak vás najdem, pane Masone?“

„V restauraci U Joshuy. Stačí, když se zeptáte vrchního.“

„Hnedka tam někoho pošlu, bude u vás během čtvrthodinky nebo o chviličku déle.“

„Počkáme,“ řekl Mason.

Zavěsil a vrátil se ke stolu. Číšník jim právě nesl jídlo.

„Aby bylo jasno,“ pravil Mason. „Evelyna Bagbyová měla u sebe revolver, protože jsem ji o to požádal. Jela po tmavé silnici. Poradil jsem jí, aby si ten revolver vzala s sebou. Jestli si snad bude někdo myslet, že jsem jí ho dal já, prosím, jak je libo. Tu věc s revolverem, nebo jak k němu vlastně přišla, teď prozatím nebudeme rozbírat. Je to jasné?“

„To znamená, že budou vyslýchat mě?“ zeptala se Evelyna Bagbyová.

Mason přisvědčil. „Budou tu asi za čtvrthodinku nebo dřív. Nebudou vás nijak trápit. Podle všeho se na těch málo frekventovaných silnicích každou chvíli něco semele, samé takovéhle případy, a tak jsou celí žhaví, aby pachatele dopadli, a chytají se všeho. Budou po vás chtít, abyste jim popsala to auto a vůbec všechno, čeho jste si všimla, a nejspíš budou trvat na tom, abyste jim ukázala přesné místo přepadu.“

„No nazdar, o tom autě jim tedy nepovím vůbec nic,“ řekla Evelyna Bagbyová.

„Ale jděte, přece víte, jestli to byl kabriolet nebo limuzína, malý sporťák nebo běžný typ vozu, anebo –“

„To ano, byla to limuzína, prostředně velká, ani moc nóbl, ani žádná láce. Jako dvousic mi nepřipadala, spíš bych řekla sedan. Ale víc už asi ze mě nedostanou.“

„A co šofér? Dokázala byste ho popsat?“

„Kdepak. Ten pytel nebo povlak z polštáře, či co to vlastně bylo, měl přes celou hlavu až na ramena, a tak ho vůbec nebylo vidět. Byl v kabátě. Na čele mu pytel přidržovala nějaká tmavá páska, možná že to byla guma nebo taky stuha.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „Už si s tím nelamte hlavu.“

„I co, to přejde. Už mě přešly horší věci, ale pořád se kapánek klepu a – víte, kdyby se tam tak jeli podívat a chtěli, abych jim to místo ukázala. Aspoň bych měla na zpáteční cestě do podniku doprovod. Tak se mi zdá, pane Masone, že od nynějška budu jezdit po rušnějších silnicích a tu zkratku nechám plavat.“

„Já vám to nemám za zlé,“ řekl na to Mason. „Zřejmě je tam dost horká půda, aspoň podle toho, co mi říkal šerif do telefonu. Už se tam semlelo ledacos. Ale pusťme přepadání, šerify a celou tu aféru z hlavy, pochutnáme si na večeři.“

„Pane Masone, kdybych už náhodou neměla možnost ještě jednou vás o to poprosit, viďte, že přistoupíte na ten smír?“

„Podívejte,“ odpověděl Mason, „zatím to nechme. Počkáme až na poslední chvilku.“

„Nemám nic proti tomu, ale ne abyste čekal moc dlouho. Ty peníze mě namouduši vytrhnou.“

„To jste na tom tak mizerně?“

„Zoufale potřebuju nějakou hotovost.“

„No a copak je s tím Stevem Merrillem nebo Stauntonem Vesterem Gladdenem?“

„Asi má ze mě vítr. Pochybuju, že se zmohl na větší sumu. Nejspíš se sám jen taktak protlouká.“

„To máte pravdu.“ řekl Mason. „Jakživ nezavadil o pořádnou roli – dělal samou smíru – no ale teď se chce hojit na Heleně Chaneyové. Z toho mu možná něco kápne.“

„V tom případě budu chtít to, co mi patří.“

Mason pokračoval: „Zjistil jsem, že si říká Stephen V. Merrill. Že by si nechal svoje druhé jméno Vester? Nevíte náhodou, jestli je to jeho příjmení?“

„Nevím o něm vůbec nic, pane Masone. Vlastně toho o něm vím spoustu, ale samé lži. Co se navytahoval, že je v Hollywoodu jak doma a jako dramatický instruktor že je ohromná kapacita! Samý humbuk. Byla jsem mladá žába, a tak jsem si samosebou představovala, že mě povede, že spolu projdeme scénu za scénou, že mi hned řekne, kde to kopu, co mám dělat s rukama, co s očima, jaký nasadit hlas, a považovala jsem ho prostě za senzačního člověka.“

Hořce se pousmála.

„Musíme jíst,“ řekl Mason, „a trampoty hodit za hlavu.“

Chvíli mlčky večeřeli, na Evelyně Bagbyové bylo vidět, že je nervózní. Della Streetová ji zamyšleně pozorovala, Mason zřejmě nemyslel na nic jiného než na výborné jídlo.

Vrchní Mike přivedl ke stolu jakéhosi chlapíka, který vypadal jako vědátor a připomínal spíš statistika než šerifova pomocníka.

„Dobrý večer,“ pozdravil muž. „Posílá mě šerif, jmenuju se Ferron.“

Vytáhl kožené pouzdro s odznakem a průkazkou šerifova pomocníka.

„Posaďte se u nás,“ vybídl ho Mason. „Mohu vám něco objednat?“

„Ne, díky. Jsem ve službě. Tak kdo koho přepadl?“

„Jmenuju se Perry Mason,“ představoval se advokát, zvedl se a podával mu ruku. „Tohle je moje sekretářka slečna Streetová a má klientka slečna Evelyna Bagbyová.“

„Párkrát jsem vás viděl u soudu, pane Masone. Těší mě, slečno Streetová. Koho to přepadli?“

„Slečnu Bagbyovou,“ řekl Mason. „Totiž někdo se ji pokoušel buď násilně zadržet, nebo zatlačit ke kraji silnice.“

„Kde se to stalo?“ zeptal se Ferron a vytáhl notes.

„Slečna Bagbyová,“ řekl Mason, „právě nastoupila do zaměstnání v Chatě na výhledech. Víte, kde to je?“

Pomocník přikývl.

„Jela odtamtud zadem, s toho prudkého kopce, jak –“

„Já to v těch místech znám.“

„Není tam moc velký provoz, no a když jela –“

„Kolik bylo hodin?“

„Kolik bylo, Evelyno?“

„Nedívala jsem se na hodinky, ale už je to asi tak tři čtvrti hodiny.“

„Co se vám stalo?“ ptal se Ferron a pozoroval ji jak ostříž.

Mason řekl: „Je trošku vyvedená z míry. Dovedu si to dost živě představit. Někdo se ji snažil vytlačit ze silnice a málem se mu to povedlo.“

„A proč se mu to nepovedlo?“

Mason odpověděl pevně: „Slečna Bagbyová po něm dvakrát vystřelila.“

„Vystřelila? Z čeho?“

„Z revolveru, který měla u sebe.“

„Vy nosíte revolver?“ zeptal se zhurta šerifův pomocník Evelyny Bagbyové.

„Obvykle ne,“ řekl Mason, „ale teď asi bude muset. Tenhleten revolver měla u sebe na můj výslovný příkaz.“

„Máte povolení nosit zbraň, slečno Bagbyová?“

„Ale jděte, prosím vás,“ protestoval Mason, „co to má znamenat? My ohlásíme pokus o přepadení, eventuálně o vraždu, a vy najednou chcete na postižené, aby se hájila. Vynechte to. Zrušte hlášení. Řekněte, že oběť odmítá podat trestní oznámení.“

„Musím hlásit, jak to bylo. Chci si to jenom zjistit.“

„Dobrá, tedy měla revolver. Vzala si ho, protože jsem jí to přikázal. Měl jsem k tomu své důvody – a poradil jsem jí, aby už na žádné otázky o revolveru neodpovídala. Tak co, chcete slyšet, jak k tomu přepadení došlo?“

„No samosebou. Proto jsem se přece za vámi hnal, div jsem nesrazil vaz. Přepady na těch neosvětlených silnicích nad Hollywoodem nás moc zajímají. Měli jsme tu už pár škaredých zločinů. Slečno Bagbyová, říkám vám neoficiálně a mezi čtyřma očima, jestli jste po tom chlapovi vypálila dvě rány, doufám, že obě byly trefy do černého.“

„Ale kdepak, nebyly,“ řekla Evelyna. „Vypálila jsem jenom tak nazdařbůh, aby se lekl a přestal mě tlačit ze silnice.“

„Poslyšte, slečno Bagbyová, tohle je důležité. Mohla byste nám nějak popsat vůz a toho člověka, co v něm jel?“

Evelyna Bagbyová odpověděla: „Byla to limuzína, vypadala dost zachovalá, nablýskaná. Reflektory byly zapnuté naplno, světlo se odráželo od předního skla a od zrcátka a oslňovalo mě. Chtěla jsem, aby mě ten vůz předjel, a tak jsem otevřela okýnko a rukou mu dávala znamení, že může jet.“

Ferron přikývl.

„No a najednou byl vedle mě,“ pokračovala Evelyna Bagbyová. „Přibrzdila jsem a zpomalila. Pořád ještě svítil dálkovými světly. Vtom zničehonic prudce strhl vůz rovnou na mě.“

„Co jste udělala?“

„Kdybych byla pořád brzdila, byl by mě asi srazil rovnou se svahu dolů. Ale já dupla na plyn a vyrazila jako drak a to ho nejspíš vyvedlo z konceptu. Chtěla jsem na něj křiknout a otočila jsem se, zahlédla jsem, že má přes hlavu kápi, a zamrazilo mě v zádech. Bylo mi jasné, že se mě schválně snažil vytlačit ze silnice.“

„Co jste to povídala, jakou kápi?“ zeptal se Ferron.

„Měl na hlavě pytlík od mouky nebo povlak z polštáře. V místech, kde jsou oči, si prostřihl dvě kulaté díry a celou tu hrůzu mu přidržovala na čele gumová páska nebo nějaký pruh látky. Nedovedete si představit, jaký to byl fantastický, příšerný pohled.“

„A co jste prosím vás udělala?“

„Sešlápla jsem plyn až k podlaze, popadla jsem revolver, ani jsem nevěděla, co dělám, a –“

„Kde jste měla ten revolver?“

„V kabelce, hned vedle sebe na sedadle.“

„A dál?“

„Chytla jsem ho do levé ruky a vypálila jsem ránu, sotva jsem vystrčila revolver z okna. Mám dojem, že to nejspíš letělo skoro kolmo k vozovce. No a potom jsem otočila revolver o kousek dozadu a znova jsem vystřelila, jak nejrychleji jsem stihla smáčknout spoušť.“

„Střílela jste na toho člověka?“

„Propánakrále, to ne! Vůbec jsem nemířila. První ránu jsem vypálila úplně nazdařbůh a při druhé jsem sklonila hlaveň, chtěla jsem se trefit – dohromady vlastně nikam, ale tak mi připadá, že někam těsně nad reflektory. Ozvalo se plesknutí, jak jsem něco zasáhla, nějaký balvan nebo co já vím.“

Ferron zavrtěl hlavou. „Měli už jsme tu tolik případů, samá zvrhlá sebranka, obtěžují na těch zastrčených silnicích ženy.“

„A měl některý přes obličej pytlík?“ zeptal se Mason.

„Ne,“ odpověděl Ferron. „To je zlepšovák. Tenhleten chlap obvykle nemá ani masku. Je to sadistický holomek a hrdlořez, ten, co bychom se mu zvlášť rádi dostali na kobylku. Asi jste se už něco doslechli z novin, ale hodně se toho do novin vůbec nedostane. Děvčata, co si na ně dovolil, pochopitelně nechtějí, aby se to rozkřiklo, a tak my ani všecko na veřejnost nepouštíme.“

Mason vyndal revolver z Evelyniny kabelky. „Chcete se na ten revolver podívat?“ zeptal se.

„Ani ne,“ odpověděl Ferron, „na tom nezá – a jejej, to se podívejme, to je ten nový krámeček z hliníkové slitiny s krátkou hlavní.“

„Ano,“ potvrdil Mason.

„Náramná věcička.“ Ferron po něm sáhl a potěžkával ho v ruce.

„Slečna Bagbyová,“ pravil Mason, „si ten revolver vzala na můj pokyn.“

„Poslyšte, to bylo z pekla štěstí, že ho měla s sebou,“ řekl Ferron a podával revolver Evelyně Bagbyové. „Radím vám, abyste si ho nechala. Kde se vám to stalo?“

Evelyna Bagbyová vysvětlovala: „Zrovna u – víte, je tam soukromý vjezd k domu s takovým bílým klenutím nad –“

„Ano, ano, znám to. Bydlí tam nějaká malířka, postarší dáma. Žije docela sama. Je to dost z ruky, ale náš okres už to není. Patří to k městu. Bylo to někde blízko?“

„Takových sto metrů pod tím domem.“

„Měli bychom se na tu silnici honem mrknout,“ řekl Ferron. „Ovšem, že by se tam ten chlap ještě někde potloukal, s tím nepočítejte. Nahnala jste mu asi takový vítr, že si dá týden pohov. Co se stalo, když jste vystřelila, slečno Bagbyová?“

„Dupl na brzdu. Podle všeho zabrzdil hodně zprudka, protože jsem zahlídla, jak sebou reflektory zacukaly, jako kdyby auto dostalo smyk.“

„A potom?“

„Potom jsem řízla zatáčku a – můžete si myslet, že jsem to rozpálila na plné obrátky, ale jeho reflektory už se v zatáčce za mnou neukázaly.“

„Výborně. Určitě z vás měl nahnáno. Obvykle si vybírá chudinky, které jsou strachy bez sebe, jen si uvědomí, co jim hrozí. Nechají si potom všecko líbit. Jestli je to opravdu ten ničema, tak bych dal nevímco, kdybych ho mohl dostat sám na mušku.“

„Doufám,“ podotkl Mason, „že se to nedostane na veřejnost, půjde to zařídit?“

„Samosebou,“ ujistil ho Ferron. „Víte, noviny se o tyhlety věci ani moc nestarají. Ovšem tenhle případ by je zajímal, protože slečna Bagbyová je vaše klientka, a to by bylo sousto. Ale nemusíte se bát, povedeme to jako ‚důvěrné‘.“

„To by bylo ohromné.“

„Skočíte se na tu silnici podívat?“ zeptal se Mason.

„Jistě, hned se tam rozjedem. Bude dobře, když se s námi slečna Bagbyová sveze a ukáže nám přesně, kde se to stalo. Jelikož je to na území města, budeme muset případ samozřejmě hlásit městu a předat ho městské policii. Ale tohohle banditu, co nám řádí na těch zastrčených silnicích, honíme ruku v ruce, dohodli jsme se s nimi. Toho čímana mám totiž na starosti já. Jsme s kolegou celé noci na nohou, pořád děláme na silnicích obchůzky, nejradši bychom někoho z těch grázlů nachytali rovnou při činu.“

Mason pokynul vrchnímu, připsal na účet dvacet procent spropitného a podepsal ho. „Tak pojedeme,“ řekl. „Máte tu s sebou kolegu, Ferrone?“

„Ano, čeká venku.“

„Dobrá,“ řekl Mason, „slečna Bagbyová tu má vůz a já také. Vy a já můžeme jet se slečnou Bagbyovou, váš kolega vaším autem a Della Streetová mým. Tak budete mít slečnu Bagbyovou po ruce, kdybyste se jí chtěl ještě něco zeptat, až pojedeme na ten kopec.“

Mason vzal do ruky revolver, vysunul bubínek s dvěma prázdnými nábojnicemi a čtyřmi náboji.

Ferrona revolver dohromady nezajímal. „Opravdu jste zachovala rozvahu, slečno Bagbyová. Kéž by bylo víc takových žen, jako jste vy, aby u sebe měly revolver a duchapřítomně smáčkly spoušť, když je třeba.“

Mason nedbale zastrčil revolver do kapsy pláště.

Ferron vstal. „Tak jestli chcete, můžeme jít.“

KAPITOLA 8

Kolona tří aut plavně sjela z hlavní silnice, řidiči zařadili nižší rychlost a jali se plahočivě stoupat po úzké horské cestě, která se vinula jako had. Pasažéři většinou mlčeli.

Mason řekl: „Řekněte nám, až tam budeme, Evelyno.“

„Řeknu. Nevím úplně přesně, kde – myslím, že to bylo – počkejte, zrovna tadyhle za tou zatáčkou jsem se snažila nahnat čas a – prosím vás, zpomalte trošku v té zatáčce, protože tam –“

„Moment, počkejte,“ přerušil ji Ferron. „Viděl jste?“

„Copak?“ zeptal se Mason.

„To zábradlí.“

„Nevšiml jsem si.“

„Je proražené. Zastavte na chvilku. Držte vůz, kde je, a nepouštějte brzdu. Je tu prudký svah.“

Mason dal znamení autům vzadu, Evelyna Bagbyová zabrzdila a vůz zastavil.

Ferron vystoupil a zmizel ve tmě.

„Viděl jste to, pane Masone?“ ptala se Evelyna Bagbyová.

Mason odpověděl: „Když se ohlédnu, je to jasně vidět. Jako by zábradlím byl prolétl nějaký vůz.“

Evelynina ruka na Masonově paži se pojednou roztřásla zlou předtuchou.

„Pane Masone, myslíte, že možná – že třeba můj osud potkal někoho jiného? Co jestli ten chlap počkal, až kolem pojede nějaká jiná žena, chtěl ji přitlačit k zábradlí a vrazil do jejího vozu moc prudce? To by znamenalo, že – kdybych nebyla měla ten revolver, byla bych – byla bych skončila tamhle dole!“

Mason jí potichu domlouval: „Seďte jako myška a nemluvte. Jestli tam dole něco je, tak vás to docela vyřídí. Jen všecko nechte na mně.“

Ferron už běžel zpátky do kopce k autu. „Budete tady muset počkat, pane Masone,“ oznamoval. „Se srázu se zřítil nějaký auťák, už je to tak. Podle všeho to vzal skrz zábradlí skoro po hlavě. Jdu pro kolegu a vezmu si z vozu baterku. Podíváme se tam dolů. Radši snad abyste zacouval zadními koly až sem k náspu, líp vám to ubrzdí. Na tomhletom prudkém svahu by vám vůz žádné brzdy neudržely.“

„Chcete pomoct?“ zeptal se Mason.

„Zatím ani ne. Uvidíme. Už to tak vypadá, že ten váš bandita vážně po někom pásl a chtěl ho shodit dolů. Dost možná že si slečnu Bagbyovou s někým spletl anebo chtěl nějakou jinou dívku donutit, aby zastavila, a – v každém případě se co nevidět dovíme, jak to bylo.“

Ferron zapadl do tmy. Mason řekl: „Dobře poslouchejte, Evelyno, zachovejte klid, ale jestli nebude vyhnutí, vyrukujte s ženskou lstí, brečte, vyvádějte, zkrátka dělejte, co umíte.“

Ferron s druhým pomocníkem zajeli ke kraji silnice, vzali si silnou baterku, přistoupili k prolomenému zábradlí a osvěcovali příkrý sráz.

Della Streetová přišla za Masonem a Evelynou Bagbyovou. „Co hledají?“

„Jak to vypadá, další oběť,“ odpověděl Mason.

Della se pátravě zadívala na Evelynu Bagbyovou. „Vážně jste nemířila?“

„Co vás to proboha napadá? Prostě jsem vystrčila revolver z auta a vystřelila.“

Mason zachytil Dellin pohled. „Zajdu se tam podívat, Dello. Zůstaňte tady a bavte se s Evelynou.“

Mason přešel silnici k proraženému zábradlí.

„Je něco vidět?“ zeptal se.

„Ano, na kraji strže je nějaké auto,“ řekl Ferron. „Vezmeme si lano a přivážeme ho k sloupu zábradlí, abychom nespadli po hlavě dolů, až tam polezeme. Tak, a jdeme na to.“

Objevil se Ferronův kolega s kotoučem lana. Upevnil je námořnickým uzlem kolem sloupu zábradlí a hodil kotouč se srázu dolů. Lano se roztáčelo a kroutilo, až se zarazilo u zříceného vozu.

„Tak jedem,“ řekl Ferron.

Oba šerifovi lidé se pustili se svahu a přidržovali se lana, aby jim neujely nohy.

Mason spatřil, jak se v temnotě na dně kaňonu komíhá kužel světla. Co chvíli zaslechl rozčilené hlasy, ale nikdo na něj nezavolal, co tam dole našli. Oba pomocníci zřejmě nadobro zapomněli, že na ně nahoře čekají.

Mason se ohlédl k Evelyninu vozu, kde seděla Della Streetová s Evelynou Bagbyovou. Slyšel Dellu, jak živě hovoří, aby Evelynu Bagbyovou rozptýlila.

Mason se pevně chytil lana, přehoupl se přes okraj svahu a začal se spouštět s příkré stráně. Bylo tma jak v pytli. Jediné osvětlení skýtaly občasné záblesky míhajícího se světelného kužele baterky a slabý odraz světel Hollywoodu, ležícího v dálce pod nimi, zářících barevných neonů, pomrkávajících světýlek.

Mason si zastínil oči, aby viděl ve tmě pod sebou, a rozeznal, kde se kola vozu uchýlila od směru a prudce se stočila stranou. Takových patnáct dvacet metrů pak auto zřejmě letělo ve vzduchu. Potom dopadlo na zem a vyhloubilo ve stráni jámu.

Mason lezl dál, držel se lana a opatrně se sunul dolů. Hlasy ozývající se ze dna strže byly teď jasnější a Mason uslyšel, co si povídají.

„… čistá práce, to ti teda řeknu.“

„Musela prolítnout… pravým oknem… bylo otevřené…“

„Radši zavoláme kriminálku… Je to v městském rajónu.“

Mason se prodíral šalvějovým podrostem a trnitými křovisky, až se dostal na dno strže, kde neproniknutelné houští zmírnilo náraz padajícího vozu.

„Tak co jste našli?“ zeptal se.

Ferronův hlas zněl najednou drsně. Zvolal: „Jste tu sám?“

„Jsem. Nechal jsem děvčata nahoře v autě.“

„Vypadá to, že se doopravdy trefila,“ řekl Ferron.

„Hrom do toho,“ ulevil si Mason.

Pustil se k vozu po cestičce, kterou tu kolem vraku nahonem vysekali. Vůz ležel vzhůru nohama, kola trčela ve vzduchu.

V kuželi světla z reflektoru, osvěcujícího roztříštěným předním sklem vnitřek vozu, se objevilo zhroucené tělo s povlakem od polštáře na hlavě. Bylo vidět dva otvory pro oči a po straně prosakovala krev.

„To pravé okno je otevřené,“ vysvětloval Ferron, „jenže je vespod. Auto leží na střeše, ale nahnulo se, takže levá strana je o pořádný kus výš než pravá. Vysekali jsme si tady pěšinku, aby se dalo obejít. Musíme nějak otevřít některé okýnko. Je po něm, toho už nikdo nevzbudí, ale musíme to vědět na beton, než pojedem nazpátek a ohlásíme to coronerovi. No a asi budeme muset podat oficiální hlášení kriminálce. Co tomu řekne to děvče, až se dozví, co se stalo?“

Mason řekl: „Vy vážně věříte, že se mohla takhle strefit, když střílela jenom nazdařbůh levičkou?“

„To je ze všeho nejnebezpečnější,“ řekl Ferron. „Je přece dokázáno, že když člověku tečou nervy a střílí poslepu, je to, jako kdybyste na někoho ukázal prstem.“

Ferronův kolega řekl: „Můžem vypáčit dvířka, Bille, anebo rozbít sklo.“

„Sklo bych radši nechal být. Pojď, zkusíme vypáčit dvířka.“

„Vpředu s nima nehnem, zaklínily se. Ale zadní možná dokážem otevřít.“

Pomocí sekery, kterou si vysekali pěšinku, se jim teď podařilo vypáčit zadní dvířka po levé straně. Ferron se vmáčkl dovnitř, natáhl ruku a ohmatával mrtvému puls.

„Nic,“ hlásil. „Už to má odbyté.“

„Dosáhl bys pod volant a vytáhl odtamtud doklady vozidla, když už jsi tam?“

„Zkusím to. Nezavírejte dveře. Snad se mi to povede.“

Ferron se natáhl, až nahmatal doklady ve schránce pod volantem. Otevřel sponky, které přidržovaly celuloidové pouzdro, a jako housenka se kousek po kousku sunul zpátky, až se protáhl dvířky a byl venku.

„Páni,“ ulevil si, když se narovnával a oprašoval si šaty, „nemůžu popadnout dech. Asi už nejsem ve formě. To natahování mě nějak vzalo.“

„Tak co?“ zeptal se druhý pomocník.

„Majitelem vozidla je Oscar B. Loomis,“ odpověděl Ferron, když si přečetl řidičský průkaz. „Je tady adresa, je to někdo zdejší. Myslíš, že tenhle chlap by mohl být Loomis?“

„Čert ví. Co když mu auto ukradli – jakpak to mužem vědět. Tak pojď, vyšplháme se nahoru a – no těbůh, už je to tady!“

Při jeho slovech začaly hlučně dopadat první dešťové kapky, bouchaly do převrženého vozu, pleskaly v lístečcích suchého křoví.

„To jsou krápata jak hrom,“ řekl Ferron. „Vždycky když to takhle začne, spustí se co nevidět pořádný slejvák. Musíme koukat, abychom se dostali nahoru, než prach namokne a nalepí se na lano, klouzalo by.“

„Jestli nepřestane cedit, tak si sakramentsky užijem, až budem tahat tu mrtvolu ven a auťák nahoru na silnici.“

„Mrtvolu vytáhnem,“ řekl Ferron, „a s auťákem ať si pohraje havárka.“

„Máte nějakou teorii, jak se to stalo?“ ptal se Mason.

„Jasné jak facka,“ vykládal Ferron. „Okno po pravé ruce bylo otevřené. Ten chlap měl podle všeho taky bouchačku a měl v programu zatlačit to děvče ke kraji vozovky a potom ji donutit, aby vystoupila a přisedla si k němu. Aspoň to tak vypadá podle toho, co dělal. Její střela ho zasáhla rovnou do spánku a nejspíš ani netušil, že ji dostal. Přepadl na volant, a když Bagbyová vypovídala, že auto lítalo sem a tam, a vysvětlovala si to tím, že moc prudce zabrzdil, bylo to asi proto, že vůz najel na násep, pak se odrazil, vletěl do zábradlí, naboural ho a spadl dolů.“

Kapky pleskaly stále rychleji.

Mason navrhl: „Já bych šel nahoru první, jestli náhodou nechcete, mládenci, startovat napřed vy.“

„Ne, jen běžte,“ souhlasil Ferron.

Mason se pustil do strmého kopce a ručkoval přitom po laně, drápal se vzhůru a snažil se alespoň jakžtakž zachytit nohama v drolivé, vyschlé zemi.

Déšť se náhle rozšuměl, potom se spustil prudký liják, hotová průtrž mračen.

Mason se ozval: „Snad abyste šli radši napřed a –“

„Ne, lezete ohromně,“ řekl Ferron. „Jenom pozor, lano je mokré, abyste se nesmekl a neujely vám nohy. Je to kopec jak věž a setsakramentsky byste si nabil.“

Mason se obezřetně soukal vzhůru. Liják bičoval zem v hustých clonách a prach na laně se rozplizl v řídkou blátivou kašičku.

„Zatracená práce,“ láteřil Ferron, „měli jsme si vzít gumáky. Promoknem na kůži.“

Mason řekl: „Myslím, že už tam budem.“

„To je radost s tou baterkou,“ stěžoval si druhý pomocník. „Mám ji sice přes rameno na zádech, ale tluče do mě jak do bubnu a –“

„Už jsme skoro u silnice,“ přerušil ho Mason. „Už vidím zábradlí. Sláva, jsem nahoře. Vezmu vám baterku, chcete?“

„Děkuju, to nemusíte, vždyť už tam budem.“

Muži se vysoukali na silnici.

Déšť bil do dláždění a proudy vody se rozstřikovaly na všechny strany.

Mason si vyhrnul límec a řekl: „Kde mě najdete, víte, že?

Evelyna Bagbyová pracuje v Chatě na výhledech. No a teď pojedeme, aby nás to nespláchlo.“

„Jen jeďte,“ odpověděli oba šerifovi pomocníci. „Máme tady vysílačku, spojíme se s šerifem, aby naši vyrozuměli coronera a městskou policii.“

Rozběhli se v dešti ke svým vozům.

Mason dorazil udýchaný k autu, kde seděla Della Streetová s Evelynou Bagbyovou.

„Šéfe,“ vykřikla Della Streetová, „není na vás nitka suchá!“

„A sotva popadám dech,“ řekl Mason. „Tomuhle tedy říkám kopec!“

Chvilku oddychoval a potom rozhodl: „Dello, pojedete s Evelynou do Chaty na výhledech. Jedině tak nezmoknete. Přeběhnu ten kousek k svému autu a přijedu tam za vámi.“

„To nejde, už jste jak hastrman. Nesmíte –“

„Jeďte,“ přerušil ji Mason a utíkal zpátky s kopce.

Když běžel kolem vozu šerifových lidí, kde na špičce karosérie svítilo světlo, spatřil, jak se uvnitř domlouvají se svou kanceláří rádiem.

Mason utíkal dál až k místu, kde Della Streetová zaparkovala jeho auto, otevřel dveře a vklouzl za volant. Evelynin vůz už se zvolna šinul do kopce.

Mason nastartoval motor, zapjal světla a v jasné záři před sebou uviděl úzký pruh silnice. Proudy vody šlehaly hrbolatou vozovku, nad níž se utvořila šedivá dešťová clona.

Advokát projel kolem úředního vozu. Stírače sice rychle poskakovaly ze strany na stranu jako jednotvárně cvakající metronomy, ale voda stékala po skle takovým proudem, že skoro nebylo vidět na cestu. Liják zesílil v průtrž mračen.

Obě auta – Evelynino v čele – se zvolna šinula vzhůru serpentinou, až vyjela na vrchol kopce a octla se na mulhollandské silnici. Po několika metrech zazářily dešťové kapky červeně a modře a objevilo se osvětlené průčelí Chaty na výhledech.

Mason zastavil u vchodu. Evelyna zajela stranou a zaparkovala na prostranství vyhrazeném pro vozy personálu.

Mason se vrhl ke vchodu a střetl se s Joem Padenou.

„Zdravíčko, Joe,“ zahlaholil. „To je cachtačka, jak dělaná pro vodníky.“

„Taková hromada deště,“ láteřil Padena. „Myslíte, že začne pršet v jednu ve dvě v noci a dopoledne kolem deseti jedenácti bude konec deště? Chyba lavice! Začne cákat v šest, sedm, osm nebo v devět večír. A vždycky když leje, tak leje jak z konve, dokavaď Joe Padena nezavře. Potom dost, šlus. Ráno vyjde slunce a svítí. Nebe jako když vymete. Jídlo se musí vyhodit. Dneska promýšlím k večeři špecialitku – hovězí žebírka na rožni. A víte, co zítra pro oběd? Já vám povím! Studený rostbíf. A pozítří hašé z hovězího.

Když se stane večír jako dneska, spousta jídla se zkazí. Je po kšeftech. Jak cedí, lidi po tyhle silnici nejedou.“

„To je smůla,“ politoval ho Mason.

Postranními dveřmi vstoupily Evelyna Bagbyová s Dellou Streetovou.

Joe Padena se podíval na hodinky.

„Zpozdila se, ale mou vinou,“ omlouval ji Mason. „Jak jste tu s ní spokojení?“

„Jde to. Dneska v poledne z ní byla radost. Hezká holka. Usmívá se zrovna tak akorát, dostává hodně na tuzérech. To je celá věda. Holka se směje hodně, tak si na ni dovolujou. Holka se směje málo, tak se naštvou. Musí se s nima zkrátka akorát. Vždycky to děvčatům kladu na srdce. Jak začnou bejt hosti moc k tělu, dělejte, že máte hodně nakvalt. Nevíte, kde vám hlava stojí. Kdopak by obtěžoval ženskou, která má nakvalt? Když se chovají slušně, mějte míň nakvalt. Ať se u nás všem líbí. Podniku se to rentuje, číšnice maj tuzéry. Je to fajn holka.“

Mason zamířil k oběma ženám.

„Budete večeřet?“ zadoufal Padena.

Mason řekl: „Bohužel, Joe, už jsme jedli.“

Padena se zatvářil, jako by chtěl protestovat, a pokrčil rameny.

„Ale dám si,“ honem dodal Mason, „dám si u baru dva grogy.“

„To rád slyším.“

„A taky bych si promluvil s Evelynou Bagbyovou a –“

„Promluvit můžete, ale ne přitom pít u baru,“ řekl Padena. „To by vypadala jako amizírka. Chcete promluvit, dobře, v jejím pokoji. Pak přijdete sem, dostanete grog.“

„Dobrá,“ souhlasil Mason.

Zamířil k Delle Streetové a Evelyně Bagbyové.

„Rád bych si s vámi chvilku pohovořil, Evelyno,“ řekl. „Joe říká, že musíme jít k vám do pokoje. Všechno je v pořádku. Vysvětlil jsem mu, že jste se opozdila kvůli mně.“

Přikývla a vedla je poloprázdnou jídelnou na verandu, kde bylo vidět, jak venku leje – déšť bubnoval na střechu a v proudech se řinul na zem.

Evelyna šla napřed, otevřela dveře, sešla se schodů, zahnula vlevo do chodby a až docela vzadu konečně otevřela jakési dveře.

„Račte dál do mého skromného bytečku,“ pobízela.

Mason ustoupil a dal Delle Streetové přednost, potom vešel, ale vtom ji prudce uchopil za zápěstí a táhl zpátky ke stěně.

„Co se děje, šéfe?“ divila se Della.

Mason ukázal na široké okno, rámující výhled do kraje v jižním rohu na východní straně pokoje.

„Copak?“ zeptala se Evelyna.

„To okno,“ odpověděl Mason. „Zatáhněte závěsy.“

Šla k oknu, trhla šňůrou a zastřela je.

„Tu záclonu zatahujete poprvé?“

„Myslíte, co jsem se sem nastěhovala?“

Mason přisvědčil.

„Ano. Sem stejně nikdo nevidí, pane Masone, to by musel stát hned za oknem na bedně nebo na něčem takovém. Je tady dost velký svah, a tak –“

„Ale proč by dávali na okno závěs, když sem nikdo nevidí?“

„No, jestli vás zajímají technické podrobnosti,“ odpověděla, „tak tamhle asi sto metrů odtud je parcela, kde se staví. Triedrem je sem odtamtud vidět jak na dlaň, ale když se děvče celý život tluče po takových místech a bydlí tak jako já, není už tak hrozně háklivé. Kdyby mi sem koukal nějaký drzý čumil s nosem připláclým na sklo, to by mě tedy jaksepatří naštvalo, ale jestli si mě chce někdo prohlížet na sto metrů daleko triedrem, když se oblíkám, tak si podle mého zaslouží, aby se mu to rentovalo.“

Zasmála se.

Mason se nesmál. Řekl: „Ukažte mi, kde jste našla ten revolver.“

Vytáhla zásuvku prádelníku. „Teď už je tu víc věcí než prve, když jsem ten revolver našla. Leccos jsem tam potom přidala. Já jsem totiž těch sto dolarů, které jste mi dal, utratila na nákupech, pane Masone.“

Mason poznamenal: „Budete se muset za chviličku vrátit nahoru do práce. Možná že na vás přijdou s různými otázkami.“

„S jakými?“

„Jednak z vás asi budou znova a znova pumpovat, jak to přesně bylo od té chvíle, co se na vás přilepilo to auto.“

Vyhrkla: „Podívejte, pane Masone, tak už nic přede mnou netajte.“

Mason řekl: „V tom autě na dně strže se našla mrtvola. Tělo muže, kterého zabil výstřel do pravého spánku. Byl maskovaný. Měl na hlavě povlak z polštáře a –“

„Pane bože,“ vykřikla. „To chcete říct, že já – že já –“

Mason řekl: „Policie se domnívá, že jedna vaše střela, nejspíš až ta druhá, prolétla otevřeným okénkem po pravé straně jeho vozu a usmrtila ho. Teď jste pro ně svým způsobem hrdinka a samozřejmě persona neobyčejně grata.“

Ohromením na něj vykulila oči. „Pane Masone, když si pomyslím, že – že jsem někoho zabila, třebaže – třebaže jsem nechtěla –“

„Jak je vám po těle?“ zeptal se Mason.

„Já nevím. Ještě jsem si na to nezvykla. Nemůžu tomu pořád věřit – proč se tak na mě díváte, pane Masone?“

Mason odpověděl: „Jak už jsem vám řekl, teď, právě teď jste pro policii persona neobyčejně grata. Jsou přesvědčeni, že jste vyřídila mimořádně otrlého banditu, lotra, který pásl po zaparkovaných autech, okrádal muže a znásilňoval ženy. Možná že nebude dlouho trvat a už si tím tak jisti nebudou.“

„Co tím chcete říct, pane Masone?“

„Jedna maličkost totiž těm šerifovým chlapcům ušla.“

„Jaká?“

Mason řekl: „Reflektory toho vozu, co ležel v rokli, nesvítily.“

„No, ale potom to musel být jiný…“

„Dobře, ale popis vašeho bandity se naprosto přesně shoduje s tím mužem. Na hlavě měl povlak z polštáře, v něm vystřižené dva otvory pro oči a kolem čela mu ho přidržovala gumová páska.“

„Tak to tedy byl určitě on. Já jenom prostě nemůžu pochopit, jak jsem ho mohla trefit. Vždyť jsem střílela naslepo. První rána, to vím jistě, mířila někam, před auto. Prosté jsem vystrčila revolver z okna a vystřelila. Při druhé ráně jsem revolver pootočila o kousek dozadu. Do něčeho jsem se strefila a cinklo to.“

„Dívala jste se, kam míříte?“

„Kdepak. Vždyť jsem vám řekla, že jsem mířila levičkou. Pravou rukou jsem držela volant.“

„A auto toho lumpa jelo v té chvíli vedle vás?“

„Myslím, že ne docela vedle, ale hezky blízko bylo, to ano.“

„A mohla vaše střela proletět tomu chlapovi lebkou?“

„No jestli… jestli to policie tvrdí, tak asi ano, ale – proč se přikláníte tady k tomu názoru, pane Masone? Copak reflektory nemohly zhasnout, když auto udělalo přemet se srázu? Nebo se mohla vytrhnout baterie z držáku, anebo se přervaly kabely nebo –“

„K něčemu takovému jistě mohlo dojít,“ odpověděl Mason, „ale podle všeho nedošlo.“

„A proč?“

„Protože jsem neopomenul podívat se na něco, co v té chvíli šerifovým chlapcům nenapadlo zkoumat. Prohlédl jsem si vypínače na palubní desce a zjistil jsem, že reflektory vůbec nebyly zapnuté.“

„A… oni si toho nevšimli?“

„Zrovna v tu chvíli ne,“ odpověděl Mason, „ale teď už na to podle všeho přišli.“

„Ale reflektory přece svítit musely, pane Masone. Já vím, že svítily.

Ledaže je ten člověk vypnul, když jsem vystřelila, protože –“

„Po tom, co mu střela provrtala hlavu, neudělal už nic,“ odpověděl Mason.

„Tak – tak je v tom nějaký háček. Jinak to přece není možné.“

Mason přistoupil k hlavám postele a strhl s polštářů ložní pokrývku. Jeden polštář byl povlečený, druhý ne, bylo vidět jen modrobíle pruhovanou hrubou sypkovinu.

„Propánakrále!“ vykřikla Evelyna Bagbyová.

„Kde je druhý povlak?“ zeptal se Mason.

Mlčky zavrtěla hlavou.

„Byl polštář povlečený, když jste sem přišla?“

„Já, pane Masone, na mou duši nevím. Ani mi nenapadlo na postel kouknout. Přišla jsem do pokoje, vybalila nákupy, přečetla jsem si noviny, potom jsem šla ven k telefonu a – pane Masone, myslíte, že by mohli přijít k názoru, že… že jsem lhala?“

„Víte snad o něčem, co by mohlo jejich názor změnit?“ řekl Mason.

Bleskurychle se rozhodla. „Zbývá jenom jedna možnost,“ prohlásila.

„Jaká?“

„Sebrat pokojské ze skladiště prádla jiný povlak a ten polštář povléct. Budu už vědět, kde má prádlo uložené, a –“

Zamířila ke dveřím. Mason ji prudce uchopil za paži a strhl ji zpátky.

„Pročpak ne?“ zeptala se.

Mason odpověděl: „To si rovnou můžete koupit lístek do plynové komory.“

„Ale, pane Masone, oni se to přece nesmějí dovědět. To nemůžeme dopustit. Vždyť – copak proboha nevidíte, v jaké jsem situaci? To vážně vypadá, jako že jsem někoho zabila, potom mu navlíkla na hlavu povlak, nechala auto spadnout do propasti, no a pak vám nabulíkovala, že mi někdo vpašoval revolver do zásuvky, a celé pronásledování že jsem si vybájila jenom proto, abych mohla vyrukovat s vysvětlením těch dvou vypálených ran.“

„Přesně tak to vypadá,“ přitakal Mason.

„A kdyby – propánaboha, kdyby to náhodou byl někdo –“

Náhle se odmlčela.

„Jen dořekněte,“ vybídl ji Mason.

„Co kdyby,“ řekla, „to byl někdo, koho znám!“

„Taky mi to napadlo,“ řekl Mason.

„Kristeježíši!“

„Tak vidíte,“ vysvětloval Mason, „jakmile si začnete vymýšlet důkazy, jakmile se začnete stavět do lepšího světla, mašírujete rovnou do plynové komory.“

„Ale když se teď tohle stalo, nemám svoje tvrzení čím doložit. Nemám –“

„Právě tohle mě nejvíc trápí,“ řekl jí na to Mason.

„Vy přece nevěříte, že jsem si všecky ty důkazy vymyslela, že jsem si pracně vybájila tu nesmyslnou historku, nevěříte, že mám na svědomí bezcitnou vraždu?“

Mason řekl: „Snažím se teď především zachovat rozvahu.

Poslechněte, dokázala byste sehrát hrozně nervózní, hysterickou mladou ženu, kterou dokonale otřáslo vědomí, že pravděpodobně někoho zabila? Myslíte, že byste dovedla inscenovat takový hysterický záchvat, že by vám lékař musel dát pořádnou injekci a nařídit až do zítřejšího poledne klid?“

„Zkusím to. Jako herečka snad docela ujdu.“

„Výborně,“ řekl Mason. „Oznámil jsem vám, že jste podle všeho zabila člověka. Začnete hystericky vyvádět. Úplně se složíte. Zavoláte sem paní Padenovou. Zeptáte se jí, jestli byly oba polštáře povlečené.“

„Myslíte, že povlak na hlavě té… té mrtvoly… je z téhle postele?“

„A proč by nebyl?“ zeptal se Mason. „Zatím na vás všecko nastražili prvotřídně. Propašovali vám revolver, kterým někdo spáchal vraždu, a vy jste si ho vzala a doznala, že jste z něho dvakrát vystřelila. Jestli si dali takovou práci, aby vás dostali do neřešitelné situace, tak proč by vám nebyli stáhli i povlak tady z toho polštáře? Někdo to má určitě na svědomí.“

Prohlásila: „Tu hysterii tedy hrát vůbec nebudu muset. Tahle hrůza mě doopravdy vyřídila.“

Mason řekl: „Výborně, tak se do toho hned dejte, ať se to hne. Zavolejte sem paní Padenovou. Ukažte jí ty polštáře. Della Streetová vás potom hodí do auta a odveze vás k lékaři, kterého dobře znám. On už si s vámi poradí. Píchne vám něco na uklidnění. Na dobrých dvanáct hodin budete vyřazena z provozu. Ale důležité je, abyste než odtud odejdete, zavolala do šerifovy kanceláře a ohlásila, že vám ukradli povlak. V telefonu už musíte být mírně hysterická. Budete jim muset říct, že jsem vás právě informoval, že jste asi zabila člověka. Svedete to?“

„Udělám, co budu moct.“

Mason: „Od nynějška budou vaše herecké schopnosti podrobeny zkoušce. Jestli se vám má tohleto povést, musíte opravdu podat výkon.“

„Já… já se vynasnažím.“

„Ještě musíte pamatovat na jednu věc,“ připomněl Mason. „Hned jak se proberete k vědomí, uhodí na vás policie. Za normálních okolností svým klientům radím, aby s policií ani s novináři nemluvili. Ve vašem případě je to jiné. Až se vás budou ptát, nebuďte skoupá na slovo. Povídejte. Vyložte jim všecko, co víte.“

Mason se obrátil na Dellu Streetovou. „Je vám jasné, co máte dělat, viďte, Dello.“

Přikývla.

„Povězte doktorovi, že potřebuju dvanáctihodinový náskok,“ řekl jí Mason. „Až uložíte Evelynu Bagbyovou do postele, vezměte si taxíka a přijeďte k Drakovi do kanceláře. Budu tam na vás čekat. Nikomu neprozraďte, kde jsem.“

Opět přikývla.

„A kde budete potom?“ zeptala se Evelyna Bagbyová.

„Vydám se na výzkumnou cestu za odpověďmi na některé otázky, které vám budou dávat,“ vysvětloval Mason. „Ale tím si hlavičku nelamte. Vždyť budete pro svět ztracená.“

KAPITOLA 9

Mason bravurně zajel na parkoviště před kanceláří, dupl na brzdy, vypnul reflektory a zapalování, vyskočil z vozu a pospíchal do budovy úřadu.

Vratný u výtahu ho pozdravil: „Dobrý večer, pane Masone.“

Mason mu podal pět dolarů.

„Proč mi to dáváte?“

„Protože jste se spletl.“

„Jak to, v čem?“

„V totožnosti. Já přece nejsem Mason,“ řekl mu Perry Mason. „Možná že se mu podobám, ale žádný Mason nejsem. Jmenuju se Harry Marlow a jdu za panem Drakem z Drakovy detektivní kanceláře.“

Vrátný na něj mrkl. „Už vím, pane Marlowe. Promiňte, prosím. Když jsem se na vás prve podíval, tak jsem měl dojem, že jste podobný advokátovi Perrymu Masonovi, ale teďka už vidím, že se to jenom tak na první pohled zdá.“

Mason pravil: „Už mi říkalo dost lidí, že jsem panu Masonovi podobný. Rád bych se s ním někdy setkal. Jakýpak je?“

„To je vám ohromný člověk,“ odpověděl vrátný a strkal si pětidolarovou bankovku do kapsy. „Rozdal by poslední. Podepsal byste se mi tadyhle do knihy návštěv, pane Marlowe?“

Mason se podepsal. Výtah zastavil. Mason vystoupil a řítil se rovnou k Drakově kanceláři.

„Je tam Paul?“ zeptal se noční telefonistky.

Přikývla, spojovala pravě nějaký hovor.

„Vyřiďte mu, že jsem tady,“ řekl Mason. „Jestli se po mně bude někdo ptát, neviděla jste mě – jedině Delle to můžete říct. Až přijde, pošlete ji k Drakovi do kanceláře, nebo kdyby snad volala, dejte mi ji. Jestli se po mně bude ptát někdo jiný, neviděla jste mě.“

Telefonistka přikývla.

„Rozumíte, kdokoli jiný,“ přikazoval Mason.

Zaváhala. „Třeba policie?“

„Třeba.“

„Byl byste tak hodný a šel zase ven, pane Masone?“

„Proč?“

Odpověděla: „Abych jim mohla říct, že jste přišel, zdržel se jenom minutku a hned jste zas odešel, a potom už jsem vás neviděla. Až se sem budete vracet, budu náhodou zrovna v umývárně. Policii radši nelžu, pan Drake to nerad vidí.“

„Jak chcete,“ řekl Mason. „Tak já už jdu.“

Vyšel z místnosti, asi půl minuty otálel na chodbě, potom se otočil a vstoupil do Drakovy detektivní kanceláře podruhé. Tentokrát zelo místo u zapojovací desky prázdnotou.

Mason zamířil ke dveřím, které vedly do chodby, kde byla řada malinkých kanceláří, jedna jako druhá, prošel po ní až k posledním dveřím v rohu a otevřel je.

Drake seděl za psacím stolem, živil se žemlí s karbanátkem a zapíjel to kávou.

„Těbůh, Perry. Tak cos vysondoval?“

„To budeš žasnout.“

„Tak to honem vyklop.“

„Nejdřív povídej ty,“ řekl Mason. „Jak je to s tím revolverem? Vypátrals něco?“

„Jestli ti můžu radit, Perry, tak si s tím Mervynem Aldrichem radši nic nezačínej. Je to o hubu.“

„Kdo si začíná s Mervynem Aldrichem?“ zeptal se Mason.

„No ty.“

Mason se uvelebil do jediného křesla v Drakově mikrokanceláři, zvedl dlouhé nohy na roh stolu, zazubil se na detektiva a zapálil si cigaretu.

„To sis mě s někým spletl na druhou, Paule.“

Drake zavrtěl hlavou. „A co ty revolvery?“

„Jaké revolvery?“

„Co ses na ně vyptával.“

Mason najednou prudce sundal nohy se stolu a posadil se zpříma. Pohlédl na detektiva. „Povídej, Paule.“

„Telefonovals mi to číslo,“ řekl Drake. „Podařilo se mi zjistit kupce, protože to není tak dávno, co ho prodali v Newport Beach ve sportovním obchodě Potřeby pro pistolníky, pytláky a pingpongové přeborníky.“

„Dál.“

„Pětadvacátého minulého měsíce tam Mervyn Aldrich koupil dva nachlup stejné revolvery.“

„Dva?“

„Ano.“

„A jeden z nich byl ten náš, co jsem ti o něm telefonoval?“

„Ano.“

„A co druhý?“

„Volal jsi mi kvůli revolveru č. 17474 – LW. Tak ten koupil, a taky ten s číslem 17475 – LW.“

Mason mlčky přemýšlel a pozorně sledoval kouř vinoucí se z cigarety, kterou držel v ruce.

„Co tomu říkáš?“ zeptal se Drake.

„Na co k sakru potřeboval dva revolvery?“ divil se Mason.

„To se mě moc ptáš,“ řekl Drake. „Zkrátka koupil dva revolvery a zaplatil je na fleku.“

„Nevíš, jestli s prodavačem, co ho obsluhoval, náhodou nemluvil o –?“

„Měj přece rozum, Perry. Teď je tam zavřeno. Bude to možná hezky dlouho trvat, než najdou příručího, který ty revolvery prodal. Ale můj mládenec se šel přece jenom podívat k šerifovi do registratury. Kontroloval čísla – vzal to pozpátku – až přišel tady na ten náš. Zrovna když si chtěl opsat údaje a jít pryč, všiml si ještě jedné stvrzenky s podpisem Mervyna Aldriche, a tak zkontroloval to druhé číslo a zjistil, že Mervyn koupil ještě jeden revolver, navlas stejný typ.“

Mason pravil: „Z toho je vidět, že chtěl jeden pro sebe a druhý pro někoho jiného. Ale pro koho?“

„Že by pro někoho, o kom si myslel, že mu hrozí stejné nebezpečí jako jemu?“ zeptal se Drake.

„Nejspíš ano,“ odpověděl Mason.

„Zdá se mi nejpravděpodobnější, že druhý revolver chtěl dát Heleně Chaneyové. Paule, rád bych se dneska večer setkal s Helenou Chaneyovou. Rád bych měl jistotu, že až u ní budu, přijde k ní Mervyn Aldrich na návštěvu.“

„To je teda fuška,“ řekl Drake.

„Ale není,“ uklidňoval ho Mason „Půjdu k Heleně Chaneyové. Ty zavoláš Mervynu Aldrichovi a anonymně ho upozorníš, že u Heleny Chaneyové je na návštěvě Perry Mason a chce z ní dostat nějaké informace. Jak to uslyší, poletí k ní jako namydlený blesk.“

„Jestli ho ovšem někde seženem,“ řekl Drake.

„Jak to chceš zjistit, jestli ho seženem nebo ne?“ zeptal se Mason.

Drake zvedl telefon a řekl telefonistce: „Zavolejte filmové herečce Heleně Chaneyové. Není v seznamu. Číslo najdete v naší tajné kartotéce. Řekněte jí, že jste ze studia, že tam mají nějaký scénář a byli by hrozně rádi, kdyby se na něj podívala. Zeptejte se jí, jestli bude dneska večer doma. Potom zatelefonujte Mervynu Aldrichovi. Ten je v seznamu. Vymyslete si, že jste z poštovního úřadu a že pro něj máte doporučený dopis, který musí být doručen zvláštní donáškou a jenom do vlastních rukou. Vytáhněte z něho, jestli bude doma, aby mu mohli psaní doručit. Kdybyste ho nestihla, tak zkuste štěstí u toho, kdo to vezme, ať je to kdo je, a zeptejte se, kam byste ho mohla zavolat.“

Drake zavěsil a opět se zakousl do žemle.

„To na něj stačí takováhle prostinká finta?“ zeptal se Mason.

„Možná že jo,“ odpověděl Drake a usrkoval přitom kávu, pak si z termosky ještě dolil. „Večeřel jsi, Perry?“

„Hm – m.“

„Že se vůbec ptám,“ huboval Drake. „Já se tady cpu studenou sekanou, lepí se to člověku na patro, a zapíjím to vyčichlým kafem, a ty si zatím pochutnáváš na šťavnatém biftečku s francouzskými brambůrky a –“

„Dneska jsem si ho dal s francouzskou smaženou cibulkou,“ řekl Mason. „Mám ji moc rád.“

„Byla dobrá?“

„Senzační.“

„Přál bych ti, abys byl detektiv a musel se krmit tak jako já, když máš zrovna čas,“ povídal Drake. „Potom by sis teprv vážil pořádného jídla.“

„Co je ti to platné, vážit si ho, když se k němu stejně nikdy nedostaneš?“ ptal se Mason.

„To bych taky hrozně rád věděl. Půjdeš teď k sobě do kanceláře?“

„Kdepak. Já se musím schovat. Za chvilku mě sem přijde vyzvednout Della Streetová a hned potom vyrazíme.“

„A co budete podnikat?“

„Budeme zvonit na zvonky u bytů.“

„Jestli se dekuješ před policií, tak tě tady moc rád nevidím,“ prohlásil Drake.

„Já vím,“ řekl Mason. „Tvoje telefonistka mě poslala zpátky ven. Přišel jsem, šel jsem pryč a potom jsem se znova vkradl dovnitř. U telefonu nikdo nebyl. Telefonistka neví, že tady jsem.“

„To je bezva fórek,“ řekl Drake „Háček je jedině v tom, že policie na tohleto neskočí.“

„Nenapadne je, že jsem tady, Paule.“

„Doufejme. Kde je Della?“

„Ukládá jednu mladou dámu do postele.“

„Co se děje, Perry?“

„Evelynu Bagbyovou dneska večer někdo přepadl. Nějaký muž s povlakem od polštáře na hlavě se ji pokoušel v kopcích nad Hollywoodem vytlačit ze silnice.“

„Jak to dopadlo?“

„Měla u sebe revolver. Dvakrát vystřelila, aby mu nahnala strach.“

„A povedlo se jí to?“

„Policie se domnívá, že ho zabila.“

Drake postavil šálek na stůl. „Co povídáš?“

Mason pokrčil rameny.

„Je to vážné?“ zeptal se Drake.

„Vypadá to tak.“

„Počkej, jestli jí chtěl vytlačit ze silníce, tak by mohlo jít o zabití za okolností, které vylučuji trestnost,“ řekl Drake. „Má na to svědky?“

Mason zavrtěl hlavou.

„Co se stalo tomu člověku s polštářem na hlavě?“

„Je po něm. Průstřel spánkem – čistá práce.“

„To tedy musí mít dobrou mušku,“ řekl Drake.

„No právě, to mi dělá starosti.“

„Proč?“

„Evelyna tvrdí, že jenom vystrčila revolver z vozu a střílela nazdařbůh, že mu prostě chtěla nahnat strach, aby viděl, že má zbraň.“

„A trefila do černého?“

„Zřejmě trefila.“

„Za jízdy?“

„Ano.“

„A on jel taky v autě?“

„Ano. A Evelyna střílela levičkou.“

„To se mi moc nezdá.“

„Já vím. Ale budeme potřebovat další podrobnosti, abychom mohli zkonstruovat nějaké vysvětlení.

Co kdybys se je pokusil zjistit, Paule, ale nenápadně, aby nikdo nic netušil. Šlo by to?“

„Snad,“ odpověděl Drake. Zvedl telefon, požádal o státní linku, vytočil číslo a za chvilku se ozval: „Těbůh, Jime. Tady je Paul Drake. Máš dneska večer v merku policii?. Hm-hm… Něco nového…? Aha… Hm-m… Na tom možná něco bude Jo tak… Nemohl bys mi to zjistit…? Nech si pro sebe, že jsem se na to ptal, ale vypátrej, co budeš moct, a zavolej mi, budeš tak hodný?… Výborně, děkuju… Zatím na shledanou.“

Drake zavěsil.

Zazvonil telefon.

Drake zvedl sluchátko a řekl: „Haló… Hm-m. Dobrá… Díky.“

Drake čmáral tužkou na blok papíru a oznámil Masonovi: „Helena Chaneyová bude doma do půl jedenácté. Do té doby prý jí mohou scénář kdykoli přinést, anebo ho mohou nechat u sluhy. Pan Mervyn Aldrich doma není. Čekají ho až hodně pozdě. Naznačili, že by snad byl k zastižení prostřednictvím Heleny Chaneyové.“

Mason se zašklebil.

„Už se ti to rýsuje?“ zeptal se Drake.

„Rýsuje,“ odpověděl mu Mason. „Ta půl jedenáctá je pro mě podle všeho hodina H. Irena Keithová mi dala do půl jedenácté večer lhůtu, abych se rozhodl, jestli přijmu, nebo odmítnu smír v hodnotě jednoho tisíce dolarů ve prospěch Evelyny Bagbyové.“

„Přistoupíš na něj?“

Mason pohlédl na hodinky. „Nejspíš ne.“

„A ona o tom ví?“

„Kdo?“

„Evelyna Bagbyová.“

„Hm – m.“

„A co chce dělat?“

„Chce to vzít.“

„Jestli to necháš plavat, tak zbytečně riskuješ, že dostaneš starou belu, Perry. Podle mých informací z Riverside zavání sice případ Evelyny Bagbyové švindlem, ale v ruce nic nemáme. Víc už se z toho zřejmě nevytříská.“

Mason přisvědčil.

„Tisíc dolarů hned tak nespadne z nebe,“ pokračoval Drake.

„Ireně Keithové ano,“ řekl Mason. „Na kolik ji tipuješ, Paule?“

„Na dost.“

„Víš aspoň přibližně, kolik to dělá?“

„Zdědila spoustu prachů a sama je náramně podnikavá. Za posledních pět let prý si ten kapitálek víc než zdvojnásobila. Je mazaná a nebojí se ani čerta.“

Mason přikývl.

„Má sice svoje poradce, ale v tom, co podnikne, platí jenom její slovo. U advokáta se informuje na znění zákona a potom už rozhoduje samostatně. A se svými burzovními makléři to dělá taky tak.“

Mason poznamenal: „Tisícovka sem, tisícovka tam, pro ni to celkem nic neznamená.“

„Ale pro Evelynu Bagbyovou by to znamenalo hodně, to si piš A co říkáš tomu povlaku, Perry? Náramně podezřelé. Kdyby někdo chtěl, aby nebyl k poznání, tak by si přece vždycky vzal masku. Navlíkat si na hlavu povlak od polštáře, to je fušeřina, výstřednost a – V tom něco musí být.“

„Možná,“ řekl Mason.

„Napadlo tě něco?“

Mason odpověděl: „Pod maskou by se schoval jenom kus obličeje, ale krk a ramena by bylo vidět.“

„No a?“

„Kdežto pod povlakem,“ pokračoval Mason, „by se schoval krk, vlasy, zkratka všecko, co je k poznání.“

„A proč?“

„Třeba to byla žena.“

„Těbůh,“ řekl Drake. „A ty si myslíš, že byla?“

„Nemám tušení. Jenom tak kombinuju. Řekl bych, že s tím povlakem to udělali mimo jiné hlavně proto, že do toho chtěli namočit Evelynu Bagbyovou. Povlak je totiž z její postele.“

„Nevykládej.“

„Je.“

„No ale,“ řekl Drake, „to situaci úplně mění!“

„To tedy mění.“

„Nemyslíš si, že se prostě chtěla někoho zbavit, a tak popadla revolver, odbouchla ho, potom mu navlíkla na hlavu polštář, pustila auto do propasti a vybájila si tu povídačku, že ji chtěl někdo přepadnout?“

„Policie se pravě teď kloní k tomu názoru,“ odpověděl Mason.

„Za chviličku už budu mít nějakou hlášku. Kamarád, co má v jedněch novinách na starosti policejní vyšetřování, si rád tu a tam něco přivydělá.“

„Aha.“

„Kde je Evelyna Bagbyová?“ ptal se Drake.

„Někde, kde ji policie bohdá nevyčenichá – aspoň doufám!“

„Jak to?“

„Nervový šok – dostala hysterický záchvat.“

„To ji nezachrání.“

„Della Streetová ji odvezla k lékaři.“

„Páni!“

Mason pohlédl na hodinky, zvedl se z židle, vydoloval z kapsy cigaretu, začal chodit v úzce vymezeném prostoru Drakovy kanceláře sem a tam a prohlásil: „Nechápu, že nemůžeš mít pořádnou kancelář, aby se v ní člověk mohl otočit. Tady se vůbec nedá přemýšlet.“

„Mně to jde docela dobře.“

„Vždyť se tu nemůžeš procházet,“ stěžoval si Mason.

„Když přemýšlíš, tak se přece nemusíš procházet. Zkoušej myslet vsedě. Aspoň se neošoupou a neodřou koberce ani neuchodí boty.“

„Já nevydržím sedět na místě, když přemýšlím,“ trval na svém Mason.

Drake smetl se stolu drobty, zahodil ubrousky do koše, šel k umyvadlu, vypláchl šálek, utřel ho utěrkou a vrátil se ke stolu.

Zazvonil telefon.

Drake se ozval: „Hm –m… Díky…“ a zavěsil.

„Copak?“ řekl Mason a tázavě zdvihl obočí.

„To byla telefonistka,“ odpověděl Drake. „Že prý tě šíleně shánějí novináři. Řekla jim, že tě sice zvečera viděla, ale že nemá tušení, kde jsi teď.“

Mason se podíval na hodinky a řekl: „Prosil jsem Dellu, aby si pospíšila. Ona si s tím poradí.“

„Co kdyby toho doktora nezastihla?“

„Musí ho stihnout,“ řekl Mason. „Máme v rezervě tři doktory. Všichni jsou moji klienti. Mají pro hysterky ohromné pochopení.“

„Co když ji neošetří tak, jak si to přeješ?“

„Ale ano. Některého Della Streetová určitě zastihne a ten už bude vědět, co má dělat.“

„Co si s ní Della počne?“

„Uloží ji u sebe v bytě do postele.“

„Nebude ji tam policie hledat?“

„Nejspíš ano. Ale rozhodně do bytu nevtrhnou bez povolení k prohlídce. Lékař nařídí, že ji nesmějí převážet a nijak vyrušovat, dokud nepřestane působit injekce a pacientka se neprobere.“

„Jak dlouho to bude trvat?“

„Dvanáct hodin.“

„Za dvanáct hodin toho moc nepořídíš,“ namítl Drake.

„Budu muset,“ řekl Mason.

Telefon dvakrát krátce zazvonil.

Drake zvedl sluchátko a řekl: „Hm-m… Dobře.“

Zavěsil a oznámil Masonovi: „Della Streetová už je na cestě.“

Mason si úlevou oddychl. „Výborně,“ řekl. „Tak můžu vyrazit.“

„Dej si pozor, ať se do něčeho nenamočíš,“ varoval ho Drake.

„Už jsem se namočil.“

Dveře se otevřely. Della Streetová se usmála na Perryho Masona.

„Všechno je zařízeno, Dello?“

„Zařízeno.“

„Kde je Evelyna?“

„Jedna moje sousedka si naštěstí vyjela na celý týden ven. Poprosila mě, abych jí krmila papouška, a nechala mi klíč od bytu. Zavedla jsem Evelynu tam.“

„S doktorem to vyšlo?“

„Byl ohromný.“

„Co udělal?“

„Podíval se na ni, hned jí píchl injekci a řekl, že ji nikdo nesmí rušit, ať se děje co děje.“

„A co Evelyna, jaká byla?“

„Senzační,“ uznale řekla Della. „Je to báječná herečka. Dokonce i já jsem jí na to skočila – anebo… anebo byla možná vážně docela bez sebe a trojčila doopravdy. Když jsme spolu jely v autě, měla jsem hezkou chvíli namouduši nahnáno. Brečela a hned se zase smála, a jednou dokonce omdlela.“

„To jsem rád,“ pochvaloval si Mason. „Kdyby bylo potřeba, můžete to dosvědčit.“

„Šéfe?“

„Copak je?“

„Je to opravdu ohromná herečka. Snad až moc schopná.“

Mason se usmál. „Bude to možná potřebovat. Jak je venku, Dello?“

„Pořád prší.“

„Dobře,“ řekl Mason. „Skočte k nám do kanceláře. Nerozsvěcujte. Přineste mi plášť do deště a vezměte si taky svůj. Jestli u kanceláře zaclánějí novináři, tak se sem nevracejte. Jděte rovnou dolů a zavolejte mi. Jinak přijďte zpátky.“

„Už se řítím,“ řekla Della Streetová.

„Tak, Paule,“ obrátil se Mason na Draka, „čiň se. Já se zas ozvu.“

„Dej si bacha,“ kladl mu na srdce Drake.

Mason se zasmál. „Když pustíš motor na plné obrátky, musíš občas riskovat.“

„Ty by ses dal kvůli klientovi rozkrájet, vid, Perry?“

„Dělám, co můžu,“ připustil Mason.

KAPITOLA 10

Mason zajel s vozem na příjezdovku k domu Heleny Chaneyové.

„Jednu výhodu máme,“ prohlásil a podíval se na hodinky. „Mervyn Aldrich si náramně potrpí na dochvilnost, v tom je hrozný puntičkář. To znamená, že si můžeme svůj malý výstup načasovat, aby to vyšlo co nejlíp.“

„Šéfe,“ zeptala se Della Streetová, „máte už nějaký plán?“

„Plán bych měl.“

„A jaký?“

„Rád bych, aby Mervyn Aldrich poskytl Evelyně Bagbyové alibi, kdyby na ni policie nějak dorážela.“

„To by radši umřel – kdyby věděl, co dělá,“ namítla.

Mason se ušklíbl a zabrzdil.

„Ta to ale vede nóbl, co?“ odhadovala dům Della Streetová.

„Nic jiného jí nezbývá,“ odpověděl jí Mason. „Musí zachovávat dekorum, hodně ze sebe dělat, vést dům, kde může poskytovat novinářům interviewy.“

„Za poslední dva tři roky se opravdu náramně zvedla!“

Mason přisvědčil, vypnul motor, obešel vůz a podržel Delle Streetové dvířka. Vystoupili po schodech na širokou verandu a stiskli perleťový knoflík po pravé straně domovních dveří.

Celým domem se rozlehlo libé zvonění.

Dveře prudce otevřela zářivá tmavovláska a při pohledu na Masona a Dellu Streetovou na prahu protáhla obličej.

„Ach promiňte, myslela jsem – čekám totiž – Okamžik, prosím.“

Otočila se a zavolala: „Williame!“

Z haly se vynořil důstojný komorník. „Prosím, milostivá pani.“

„Hledáte někoho?“ zeptala se Helena Chaneyová.

„Vás,“ odpověděl Mason.

Zavrtěla hlavou. „Mám dnes večer bohužel schůzku a budu muset odejít. Williame, vyprovoďte prosím – Počkejte, nejste vy náhodou advokát Perry Mason?“

Mason přikývl.

Zaváhala. „To je něco jiného. Chcete se mnou mluvit?“

„Chci.“

„Chvilku vám mohu věnovat,“ řekla. „Malou chvilku.“

„Víc možná ani nebude zapotřebí,“ prohlásil Mason.

„Williame, uveďte prosím vás hosty.“ Obdařila je oslnivým úsměvem. „Za okamžik jsem u vás.“

Komorník zavedl Masona a Dellu Streetovou do prostorného obývacího pokoje a po chvilce tam za nimi přišla Helena Chaneyová.

„To je moje sekretářka, slečna Streetová,“ představil Dellu Mason.

Helena Chaneyová jí srdečně podala ruku. „Velice mě těší, že vás oba poznávám. Neposadíte se?“

Usedli. Helena Chaneyová vyčkávala poněkud strnule, co se bude dít.

Mason řekl: „Rád bych se vás na něco zeptal, slečno Chaneyová.“

„Prosím?“

„Souvisí to do jisté míry s Mervynem Aldrichem.“

Odpověděla s úsměvem: „Nehrajme si na schovávanou, pane Masone. Velmi dobře chápu vaše postavení. Vy zastupujete tu číšnici?“

Mason přikývl.

„Pokud vím, vděčí jen vám, že ji porota osvobodila z krádeže jistých šperků. Snad na vás zapůsobí závažná okolnost, pane Masone, že se ty šperky dodnes nenašly.“

„To je velice závažná okolnost a tak to taky na mě působí.“

„Podívejte, Irena mi o vás vyprávěla. Úplně jste ji fascinoval. Řekla mi, že vám nabídla nějaké narovnání a lhůta že má vypršet dneska večer v půl jedenácté. Irena se vždycky ráda přesvědčí, co říká zákon, a potom si zařizuje všechny obchodní záležitosti sama. To já jsem docela jiná, pane Masone. Chcete-li se mnou projednat jakoukoli obchodní záležitost, mohu vás pouze odkázat na svého právního zástupce. O moje finanční věci se stará obchodní manažer, o právní záležitosti advokát a o filmové smlouvy agent. Za těchto okolností nám zbývá velmi málo námětů k hovoru, ledaže bychom se bavili o počasí, a já osobně považuju tohle počasí za ohavné, třebaže si uvědomuju, že zemědělci čekali na déšť jako na smilování.“

„O jedné věci si přece jenom můžeme pohovořit.“

„O jaké?“

„O tom revolveru, který vám Mervyn Aldrich koupil.“

Dlouho si ho zkoumavě měřila a nakonec opatrně utrousila: „A co je s ním?“

„Kdybyste dovolila, rád bych se na něj podíval.“

„Proč?“

„Poněvadž,“ odpověděl Mason, „vás možná ušetřím reklamy, o kterou byste asi sotva stála.“

Její melodický smích zněl naprosto bezstarostně. „To je ale zajímavá shoda okolností, pane Masone! Sotva před hodinou sem telefonoval nějaký muž, že prý se mnou nutně musí hovořit kvůli nějaké věci, pro mne nesmírně důležité. Komorník se ho ptal, oč jde, a ten člověk mu vysvětloval, že prý mi to udělá reklamu. A vy teď zas říkáte, že se postaráte o to, abyste mě reklamy ušetřil.“

„Přesně tak,“ potvrdil Mason.

„A smím se zeptat, co přesně máte na mysli?“

Mason odpověděl: „Patrně vám není známo, slečno Chaneyová, že v Kalifornii je prodej zbraní přísně kontrolován zákonem. Než si smí člověk koupit revolver, musí podepsat zvláštní lístek. Každá zbraň má vlastní číslo. To číslo se zaznamenává spolu se jménem kupce. Duplikáty těchto registračních formulářů se posílají bezpečnostním orgánům v obci, šerifovi a náčelníku policie.“

„Ale já pořád nevím, co to má co dělat se mnou.“

„Není vyloučeno, že váš revolver byl použit v souvislosti s činem, který by vám zrovna neprospěl.“

„Mluvíte bohužel v hádankách, pane Masone.“

„Dobrá,“ řekl Mason, „budu k vám upřímný, slečno Chaneyová. Domnívám se, že je to váš revolver.“

„Mého revolveru nemohlo být použito v žádné takové souvislosti, jak jste tu naznačoval, pane Masone.“

„Proč ne?“

„Protože ho mám dobře schovaný.“

„Byla byste tak laskavá a šla se přesvědčit?“

Na okamžik zaváhala.

Mason dodal: „Podle všeho zjistíte, že už ho schovaný nemáte.“

Řekla: „Dobře, počkejte prosím. Za minutku jsem zpátky.“

Vyšla z místnosti krokem zkušené herečky, dobře si vědoma, že se za ní dívají. Před několika lety jí byla tato chůze úplně cizí, ale za dlouhé hodiny při zkouškách se jí stala druhou přirozeností, jako by tak byla chodila odjakživa.

Mason mrkl na hodinky a pak se na sebe s Dellou Streetovou podívali.

Najednou Della Streetová prudce vzhlédla a mlčky na Masona kývla.

Mason tázavě povytáhl obočí.

Della Streetová zakývala s větší vervou.

Mason popošel k její židli. Mlčky ukázala před sebe.

Naproti ní na druhém konci místnosti bylo zrcadlo a v něm bylo odrazem z druhého zrcadla vidět do osvětlené haly, kde Helena Chaneyová u telefonu bezhlavě vytáčela nějaké číslo.

Mason přikývl, usmál se, prstem na rtech Dellu upozornil, aby byla zticha, šel zpátky k své židli a posadil se.

Della Streetová se dál dívala do zrcadla.

Asi po třech minutách vplula Helena Chaneyová vznešeně do pokoje.

„Všechno je v pořádku. Mám ho, pane Masone.“ Z jejího chování vyzařovala důvěryhodná sebejistota. Dodala: „Je to tak, jak jsem vám říkala, pane Masone. Revolver je v mé ložnici, tam kde má být, a tak vím určitě, že ať už vám napovídali co chtěli, váš starostlivý zájem o mne je neopodstatněný.“

Zůstala stát, jako by je vybízela k odchodu.

Mason vytáhl z kapsy revolver a řekl: „V tom případě si nemusíme dělat těžkou hlavu. Tenhle revolver s dvěma vystřelenými nábojnicemi tedy podle všeho nemůže patřit vám.“

Výsměšným pohledem se zadívala advokátovi rovnou do očí. „To máte pravdu, pane Masone. Mně podle všeho patřit nemůže. A teď mě prosím omluvte, mám nějakou schůzku.

Zrovna jsem očekávala –“

Mason se zvedl. „Ale ovšem,“ řekl „Mrzí mě, že jsem vás obtěžoval. Myslel jsem si, že vám možná nějak prospěju.“

„Jsem vám opravdu vděčná, že jste na mne bral ohled, pane Masone.“

Když byli na odchodu z obývacího pokoje, ozvalo se od domovních dveří zvonění.

Vyrovnaný Helenin krok se zrychlil.

V hale čekal komorník a Helena Chaneyová mu po nepatrném zaváhání pokynula. Otevřel dveře.

Na prahu stál Mervyn Aldrich v nepromokavém kabátě a měkkém černém klobouku s nízkým dýnkem. Kolem krku měl hedvábný šátek.

„Dobrý večer, Williame,“ řekl. „Je –?“

Prudce se odmlčel, když spatřil ke dveřím přicházet Helenu Chaneyovou, Perryho Masona a Dellu Streetovou.

Pak vešel a smekl.

„Nazdar, Heleno,“ pozdravil a potom dodal s chladným, pátravým pohledem: „Dobrý večer, pane Masone, a – to je slečna Streetová, že?“

„Ano,“ odpověděl Mason, jako by se nechumelilo.

Aldrich spustil: „Doufám, že jste se nepokoušel vyjednávat se slečnou Chaneyovou v souvislosti s tím narovnáním, pane Masone. Koneckonců advokát se má v takovém případě spojit zase s advokátem, a ne jednat s protistranou přímo. Slečna Chaneyová vás jistě zpravila o tom, že má právního zástupce –“

„Ale ovšem,“ řekl zvesela Mason. „To by mě bylo vůbec nenapadlo, pane Aldrichi. Zastavil jsem se kvůli něčemu docela jinému, domníval jsem se totiž, že bych snad mohl slečně Chaneyové ušetřit nepopulární reklamu.“

„Ale!“ řekl Aldrich ledově a zatvářil se bojovně.

Helena Chaneyová se nervózně zasmála. „Pan Mason se domnívá, že někdo spáchal nějaký odporný zločin mým revolverem.“

„Tvým revolverem?“ opakoval Aldrich, obrátil se na Masona a uhodil na něj: „Jak to myslíte, jejím revolverem?“

„Tím, který jste jí dal,“ řekl Mason klidně.

„Žádný revolver jsem jí ne –“

„Ten malý revolver, cos mi daroval, Merve,“ rychle mu skočila do řeči Helena Chaneyová. „Ten, jak jsi říkal, že si ho mám nechat v ložnici, aby se mi nic nestalo.“

Aldrich řekl Masonovi: „Kdo vám to pověděl?“

„Jenom jsem pátral podle čísla po majiteli tady toho revolveru,“ odpověděl Mason a vytáhl zbraň z kapsy, „a zjistil jsem, že je to jeden z těch dvou, které jste koupil ve sportovním obchodě v Newport Beach. Jeden jste si nechal a druhý jste dal slečně Chaneyové.“

Mervyn Aldrich řekl prudce: „O tom si musíme promluvit.“

Otočil se a energicky, s rozmyslem zavřel dveře, podíval se na hodinky a pečlivě si zkontroloval čas.

Helena Chaneyová se ozvala zkroušeně. „Nezlob se, Merve. Byla jsem připravená. Čekala jsem na tebe. Vtom zazvonil zvonek. Myslela jsem, že jsi to ty, a tak jsem šla sama otevřít a –“

„To nic, Heleno,“ řekl Mervyn. Obrátil se k Masonovi. „Poslyšte, co vás přivedlo na myšlenku, že jsem koupil slečně Chaneyové revolver?“

„Nebuďte naivní,“ odpověděl Mason. „Vždyť jste podepsal záznam. Obě zbraně jste koupil ve sportovním obchodě Potřeby pro pistolníky, pytláky a pingpongové přeborníky v Newport Beach. Mohu vám přesně říct den, ostatní údaje i čísla.“

„Ale to přece ještě neznamená, že jsem dal jeden slečně Chaneyové. Nikdy –“

„Merve,“ zoufale zasáhla Helena Chaneyová. „Prosím tě, uvědom si, že pan Mason je advokát. Nebyl by přišel, kdyby nešlo o velice vážnou věc. Ptal se mě na ten revolver, cos mi dal, a já jsem mu řekla, že ho mám v ložnici. Dokonce jsem se šla podívat.“

„A byl tam?“ zeptal se Aldrich.

Jejich pohledy se setkaly. „Ovšem že byl, Merve.“

Aldrich řekl: „Mason zastupuje ženu, kterou já pokládám za mazanou, nebezpečnou – ale já vám nedám příležitost, abyste jí pomohl ještě k lepšímu bydlu tím, že byste na mě podal žalobu pro urážku na cti, pane Masone. Budu jenom konstatovat, že je to mazaná, nebezpečná soupeřka.“

„Dobře, dobře,“ odpověděl Mason s úsměvem.

Aldrich popošel o krok dopředu. „A naprosto se mi nelíbí, že jste přišel sem a chtěl na slečně Chaneyové vymámit nějaké přiznání.“

Také Mason o kousek popošel. „Čerta mi záleží, jestli se vám to líbí nebo ne, Aldrichi. Už mám té vaší arogance až po krk. Starejte se o své záležitosti a já se budu starat taky o své. Jestli si něco začnete, nezůstanu vám to dlužen. Přišel jsem sem proto, že jsem myslel, že budu mít příležitost ušetřit slečnu Chaneyovou jistých těžkostí. Podívejte se tady na ten revolver! Jen se podívejte!“

Mason vysunul bubínek „Jsou tu dva prázdné náboje. Dvě vypálené nábojnice. Byly vystřeleny asi před třemi a půl hodinami –– tolik pro vaši informaci. A revolver jste koupil vy a zaplatil jste za něj. Nezajímalo by vás snad, kde ty střely jsou?“

Aldrich se po Masonově prudkém výpadu stáhl. Hleděl na zbraň, jako by ho ty dvě prázdné nábojnice fascinovaly.

„Vy jste vypátral majitele toho revolveru?“ zeptal se, zřejmě aby získal čas.

„Samozřejmě že jsem ho vypátral. Proto jsem tady. Podívejte se na číslo. Pověřil jsem detektivní kancelář, aby to číslo zkontrolovala a vyhledala v záznamech. Tohle je jeden z těch dvou revolverů, které jste koupil v Newport Beach.“

„To musí být nějaký omyl,“ protestoval Aldrich chabě.

„Dost možná,“ řekl Mason. „Jelikož tenhle revolver nepatří slečně Chaneyové, musí tedy patřit vám.“

„Ale ne, to není možné. Já – dovolte, podívám se na něj,“ změnil Aldrich náhle taktiku.

„Beze všeho,“ svolil Mason a podal mu zbraň

„Tvůj revolver je nahoře, Heleno?“

„Ale ovšem, Merve.“

Aldrich si revolver chvíli prohlížel a pak zdvihl hlavu. Oči měl přivřené a usilovně přemýšlel. Najednou vyhrkl: „Už je to tak, musím se vám omluvit, že jsem se tak unáhlil, pane Masone. Opravdu se obávám, že ten revolver skutečně patří mně. Asi mi ho někdo ukradl z přihrádky u volantu v autě.“

Aldrich se podíval na číslo revolveru, vytáhl zápisník, přistoupil k Heleně Chaneyové a řekl jí: „Jenom si poznamenám to číslo, Heleno, aby nedošlo k omylu.“

Zapsal si číslo do notýsku. „Radši se na něj podívej, drahoušku, aby sis ho mohla zkontrolovat.“

Pohlédla do zápisníku na číslo revolveru. Tvář měla naprosto bezvýraznou. „Ano, Merve, už jsem se na něj podívala.“

„Ten revolver,“ opakoval Aldrich Masonovi, „mi někdo docela určitě ukradl z přihrádky u volantu ve voze.“

„Kdy se to stalo?“

„Nemám ponětí. Nechal jsem si ho v té přihrádce – vlastně jsem do teďka vůbec netušil, že je pryč. Ale jestli je to jeden z těch dvou, co jsem koupil, tak mi ho určitě ukradli. Tvůj je nahoře, Heleno?“

„Ano, Merve.“

Aldrich řekl: „Půjdu si to ověřit.“ Aniž požádal o dovolení a dřív než stačili uhodnout, co má v úmyslu, a mohli mu v tom zabránit, otočil se, prudce otevřel dveře, přibouchl je za sebou a vyrazil do deště.

„Promiňte, že se Merv choval trošku neomaleně, když přišel,“ omlouvala se Helena Chaneyová. „Je hodně vznětlivý a moc nervózní. Má v práci velké vypětí.“

„Ano, to věřím,“ řekl Mason.

„Strašně si potrpí na dochvilnost. Spousta žen nechá partnera čekat a klidně se obléká. Proto jsem šla sama otevřít. Chtěla jsem, aby viděl, že už jsem hotová. Když jste zazvonili, myslela jsem, že je to on, a –“

„Chápu.“

„A samozřejmě jsem vám vděčná, že jste sem přijel, pane Masone. Teď už vidím, že jste mě chtěl doopravdy ušetřit nepříjemností a popularity, o kterou není co stát. Smím se zeptat, k čemu vlastně došlo? Proč jste se zmínil o tom, že asi před třemi a půl hodinami z toho revolveru někdo vypálil dva náboje?“

„Domnívám se, že jedna z těch střel někoho usmrtila.“

„Skutečně? A koho?“

„Nevím – to ještě nevím.“

Zamračila se. „Jste samá záhada, viďte, pane Masone?“

„Snad. Záhady, to je můj denní chléb.“

„Ano, také si to myslím.“

Domovní dveře se náhle rozlétly.

Aldrich pravil dopáleně: „Vždyť jsem si to myslel. Nějaký darebák mi revolver ukradl z přihrádky u volantu ve voze. Známí mě upozorňovali, abych ho tam nenechával. Smím se zeptat, jak se tahle zbraň dostala do vašich rukou, pane Masone?“

Aldrich podal revolver Masonovi pažbou napřed.

Mason ho vzal a strčil do kapsy.

„Někdo ho vpašoval jedné mé klientce.“

„Vážně?“

„No, a jelikož někdo z revolveru vystřelil,“ dodal Mason, „a spáchal s ním možná zločin, považoval jsem za rozumné přesně slečnu Chaneyovou zpravit o tom, co se stalo, takže by mohla uvědomit své právní zástupce a reklamní oddělení, aby se spolu poradili a –“

„To je od vás nesmírně chvályhodné,“ řekl Aldrich a celý zářil. „Skutečně se vám musím omluvit, pane Masone. Obávám se, že jsem s vámi jednal poněkud příkře, a – víte, teď si najednou říkám, že jsem se v té vaší klientce, v té Bagbyové, asi spletl. Ostatní šperky se ovšem zatím nenašly, ale vlivem jistých okolností začínám o tom případu smýšlet docela jinak. Zítra se spojím s Irenou Keithovou. Jsem pevně přesvědčen, že něco se v té záležitosti dá udělat, pane Masone, a to nějaké velmi slušné narovnání.“

„Děkuji vám,“ řekl Mason.

„Vím, že jsem celé naše nedorozumění zavinil já.“ Aldrich se obrátil na Helenu. „Miláčku, mohu si zatelefonovat? Chci okamžitě ohlásit krádež toho revolveru. Zapsal jste si to číslo, pane Masone?“

Mason odpověděl: „Nadiktuju vám ho přímo podle revolveru, když už chcete volat.

Ale jestli se nemýlím, tak jste si ho poznamenal –“

„Ovšem,“ řekl Aldrich. „Já mám přece děravou paměť. Vždyť ho mám tady.“

Vytočil číslo policie a ozval se do telefonu: „Chtěl bych oznámit krádež revolveru. Právě jsem zjistil, že mi ho někdo vzal z přihrádky u volantu. Kolt značky Kobra. Ten nový typ, co zrovna dali do prodeje. Váží šedesát dekagramů, má číslo –“ Neohrabaně vytahoval zápisník, upustil ho a řekl: „Sakramentská práce! Půjčte mi prosím vás ten revolver, Masone!“

Mason mu ho podal.

Aldrich přečetl číslo do telefonu. „Ano, samozřejmě, povolení mám. Tady je Mervyn Aldrich od firmy Aldrichovy jachty, s. r. o… Ano, nosím revolver z důvodů osobní bezpečnosti. – V noci bývám často na silnici. Nechal jsem ho v autě v přihrádce u volantu… Vím, že jsem to neměl dělat. Asi to bylo neopatrné, ale prostě jsem ho tam hodil a potom jsem ho zapomněl vyndat… No, přesně vám nepovím, ale nejspíš někdy v posledních dvou dnech… Ale ano, teď už vím, kde je. Má ho advokát Perry Mason. Dala mu ho jedna klientka. Říkal jsem si, že to radši ohlásím.“

Aldrich prudce zavěsil, vstal, podal revolver znovu Masonovi a pak mu srdečně potřásl rukou.

„Musím se vám omluvit. Opravdu se moc a moc omlouvám, pane Masone.“

„Nic se nestalo,“ řekl Mason. „Doufám, že strávíte se slečnou Chaneyovou příjemný večer. Dobrou noc.“

Mason vzal Dellu pod paží. Helena Chaneyová je šla vyprovodit ke schůdkům z verandy.

„Bože, venku padají trakaře,“ poznamenala.

„Máte pravdu,“ přitakal Mason.

Rozběhli se k Masonovu vozu. Mason pomohl Delle dovnitř, oběhl auto a naskočil z druhé strany.

„Tedy to vám řeknu,“ pravila Della Streetová, když odjížděli, „ten s námi ale sehrál divadýlko.“

„To sehrál,“ řekl Mason.

„Šéfe, že ty revolvery vyměnil?“

„Samozřejmě.“

„Ale vy jste přece měl to číslo – a on si ho opsal. Božínku, ona se dívala, když si ho psal. To znamená, že vaše výpověď stojí proti jejich společné!“

Mason přikývl. Po chvíli zajel ke kraji silnice, vysunul bubínek a při světle na palubní desce si ho prohlížel. Čtyři komory byly nabité. Ve zbývajících dvou byly dvě vypálené nábojnice. Mason zvedl zbraň k nosu a přičichl k hlavni, potom ho podal Delle.

„Chcete si čichnout?“ zeptal se.

„Je cítit jenom olejem. Nevypadá to, že by se z něho bylo střílelo.“

„Správně,“ řekl Mason.

„Šéfe, můžete si přece zkontrolovat číslo. Poznáte, jestli ho –“

„Já žádné číslo nemám,“ řekl Mason. „Vy jste ho telefonovala Paulu Drakovi.“

„No,“ řekla, „mám číslo zapsané v notýsku, mohla bych ho zkontrolovat s číslem tady toho revolveru a hned bychom –“

„Proč byste to dělala?“ ptal se Mason.

„No, zavolali bychom Paulu Drakovi a zeptali se ho –“

„A proč?“

„Abychom mohli dokázat, že Aldrich ty revolvery vyměnil.“

„Bylo by nám to něco platné?“ zeptal se Mason.

„Co?“ řekla.

„Kdybychom věděli, jestli je vyměnil.“

„Ale samozřejmě! Hned by vyšlo najevo, že –“ Della Streetová se najednou odmlčela a podívala se na Masona široce rozevřenýma, užaslýma očima.

„Tak tak,“ potvrdil Mason a strčil si revolver do kapsy. „Jsme jako děti, které zabloudily v lese. Nevíme, že někdo dal místo jednoho revolveru druhý, to je jisté, a samozřejmě by nás ani ve snu nenapadlo obvinit z obratné záměny Mervyna Aldriche. Kdepak nařknout člověka s tak bezvadnou pověstí. Stejně by mi nikdo nevěřil. Řekli by, že jsem si to vymyslel, abych ochránil klienta.“

KAPITOLA 11

Perry Mason řídil vůz po silnici k Hollywoodu a měl zřejmě neobyčejně dobrou náladu.

„Šéfe, kam to vlastně jedeme?“ zaútočila na něj Della Streetová.

Mason odpověděl: „Ale, tak mi napadlo, že se vypravím na místo zločinu a trošku se tam poohlédnu. Nejdřív bych ovšem rád zavolal Paulu Drakovi – schválně to oddaluju, aby měl co nejvíc času zjistit hodně věcí.“

„Jestli mu chcete zatelefonovat, než tam pojedete, tak tady už asi máte poslední možnost.“

„To je pravda,“ uznal Mason a zastavil před veřejnou telefonní budkou.

„Chcete volat sám,“ ptala se Della Streetová, „nebo mám radši zavolat já?“

„Zavolejte vy,“ rozhodl Mason. „Zjistěte, co je nového, a řekněte Paulovi, že se mu ozvu později.“

Della Streetová se na Masona pronikavě podívala. „Berete to nějak moc okatě na lehkou váhu.“

„No, když se to tak vezme, Dello, podle toho, co víme, vystřelila naše klientka na muže, který ji chtěl přepadnout – teď už možná objevili, že je to zločinec s bohatým trestním rejstříkem a –“

Della Streetová popuzeně shrábla s Masonovy ruky deseticent a vyřítila se z vozu rovnou do telefonní budky.

Mason se v autě pohodlně opřel a ani se nenamáhal pozorovat Dellu, jak se tváří do telefonu. Vytáhl si z tabatěrky cigaretu, poklepal jí o palec, zapálil si ji, vyfoukl oblak kouře a zavřel oči.

Zatím v telefonní budce Della Streetová vytřeštila úzkostí oči. Popadla notýsek, udělala si pár těsnopisných poznámek, nechala sluchátko viset a vyběhla k autu.

„Šéfe!“ volala ohromením celá bez sebe

„Copak je?“ ptal se Mason.

„Ten chlap v tom voze, ten zabitý, to je Steve Merrill! Identifikovali ho za pomoci jeho kompliců jako Stauntona Vestera Gladdena, lumpa, kterého už dávno hledají kvůli padělkům a nějakému podvodu. To on připravil Evelynu o těch pár krejcarů, co zdědila. Podala na něj žalobu a na policii o tom mají záznam.“

„Hm-m,“ utrousil Mason.

„Ale on vůbec nepřišel o život tak, jak to líčila Evelyna Bagbyová. Byla to úmyslná vražda.“

„Nepovídejte,“ pravil Mason.

„Když auto letělo do strže, tak reflektory nesvítily, a vůbec pár maličkostí na voze prostě nehraje s verzí Evelyny Bagbyové. Krátce před polednem mu Evelyna Bagbyová telefonovala a nechala mu ten vzkaz. Policie se to dověděla od ženy, která vzkaz přejímala, od nějaké Ruby Inwoodové, která bydlí ve stejném domě jako Merrill. Merrill se skutečně zmohl na nějaké peníze. Nikdo neví jak. Měl na hotovosti sedm a půl tisíce dolarů a chlubil se s nimi několika svým komplicům. Taky se jim svěřil, že bude muset Evelyně Bagbyové zaplatit, aby se jí zbavil, a tak jí zavolal a dal si s ní schůzku.“

„Schůzku?“ opakoval Mason.

„Ano. Řekla mu, že je do tří odpoledne v práci a potom že má až do osmi volno. Navrhla, aby na ni počkal o půl páté v jakémsi podniku u silnice blízko Chaty na výhledech. Vysvětlila mu, kde to přesně je.“

„Vida, vida,“ řekl Mason. „Páni policisti sebou hodili, jen co je pravda.“

„Drapli nějaké svědky. Drake říká, že do toho perou hlava nehlava.“

„To si dovedu představit,“ řekl Mason.

„A ještě něco. Steve Merrill měl revolver. Všude ho ukazoval. Byl na něj náramně pyšný. Zřejmě to byl ten, co ho s ním zavraždili. Nový typ koltu.“

Mason udiveně zamlaskal.

„Co je, šéfe?“

„To ho jistě ukradl,“ řekl Mason.

„Copak jste neslyšela Mervyna Aldriche –?“

„Šéfe, vy přece víte, že Aldrich lhal. Jenom kryl Helenu Chaneyovou. Copak připustíte, aby mu taková věc prošla?“

„Zatím nemůžeme dělat závěry, bylo by to předčasné,“ řekl Mason. „Ale rozhodně byste neměla obviňovat váženého občana, jako je Mervyn Aldrich, že něco nebo někoho kryje. Co ještě říkal Drake?“

„Policajti děsně vyvádějí. Pátrají po vás. Už se do toho zamíchala i městská policie. Seržant Holcomb z oddělení vražd už vyšetřuje v Chatě na výhledech, kam se poděla Evelyna Bagbyová. Joe Padena mu řekl, že jste ji informoval, že ten muž, co na něj střílela, je mrtvý a že dostala hrozný hysterický záchvat, a tak nejspíš jela někam k doktorovi. Holcomb řádí jako pominutý. Ke vchodu do budovy, kde máte kancelář, postavili policajty a taky se snažili vytáhnout něco z Paula Draka. Paulovi se to nelíbí.“

„Podívejme se,“ řekl Mason.

„Tak vidíte, jak to dopadlo, šéfe. Paul Drake je z toho celý pryč, říká, že je to pro policii jasný případ: že Evelyna Bagbyová určitě Steva Merrilla vylákala na tu silnici, zabila ho, natáhla mu na hlavu ten povlak, obrala ho o peníze, shodila auto do propasti, pak vlezla do vozu a jela zpátky klidná jak želva. Potom vyčkala, aby jí to časově vyšlo, zavolala vám, že našla ten revolver, a šikovně to navlíkla, abyste ho chtěl vidět. A pak sehrála tu komedii s přepadením a tak dále.“

„Důkazy by tomu nasvědčovaly,“ řekl Mason.

„Paul Drake čeká u telefonu. Je jako na trní!“

„Výborně,“ řekl Mason. „Vyřiďte mu, že mu děkujeme za všechnu námahu a za to, že si půjde lehnout a pořádně se vyspí.“

Della Streetová se na Masona zlostně podívala a pak se najednou rozesmála.

„Co zas máte?“ ptal se Mason.

Odpověděla:

„Když se do toho dáte, tak umíte být nejnesnesitelnější protiva na světě, a dneska se namouduši překonáváte.“

S těmi slovy se hnala zpátky do budky, vyřídila Drakovi Masonův vzkaz, zavěsila a vrátila se do vozu.

Prohlásila: „To jste neměl.“

„Copak?“

„Udělat Paulu Drakovi takovou věc. Drake si myslel, že se div nepřetrhnete, abyste předhonil policii a měl všecko pohromadě. Telefonoval svým lidem na všechny strany, aby k němu okamžitě přiběhli do kanceláře, že je musí mít po ruce.

Udělal si železnou zásobu kávy, protože čekal, že bude celou noc vzhůru. Dřepěl tam, jen - jen to spustit, a vy mu klidně řeknete, aby si šel domů lehnout. To ho málem odrovnalo. Ještě jedna taková rána a asi nadobro vypadne ze hry.“

„Ale jděte,“ řekl Mason, „Paul by se měl čas od času trošku prospat. Vždyť se dře jak mezek, Dello, a tohle trvalé vypětí se každému vymstí.“

Prohlásila: „Jen si poslužte, buďte protivný a záhadný. S ničím se mi nesvěřujte.“

Mason se zazubil. „O pár bloků dál je stanoviště taxíků. Dello. Zavezu vás tam. Pojedete taxíkem domů. Zkuste to pořádně se vyspat.“

„A kam jedete vy?“

„Podívám se samozřejmě do Chaty na výhledech.“ odpověděl Mason, „jestli bych snad nemohl nějak prospět seržantu Holcombovi. Když mě policie hledá, nezdráhám se s ní spolupracovat.“

KAPITOLA 12

Mason zajel do garáže v domě, kde bydlel, tam vůz otočil a řekl hlídači: „Nechte ho tu, prosím vás, stát, Joe. Skočím si jenom na chvilku nahoru.“

Pak vyběhl do bytu, popadl z krabice s náboji dva náboje ráže .38, a než by řekl švec, byl zase zpátky ve voze.

Projel obezřele hollywoodskými ulicemi, zahnul na silnici vedoucí kaňonem a už vyjížděl po dlouhé serpentinovité zkratce do kopce k Chatě na výhledech.

Policisté zatím nejen odklidili mrtvolu, ale už také vytáhli z kaňonu automobil a odvlekli ho do policejní laboratoře. Tam sejmou otisky prstů a připraví fotografický důkazní materiál.

Na svahu bylo vidět stopy, jak havarijní vůz zdvíhal vrak a vlekl ho na silnici. Použité žárovky fotografických blesků, poházené kolem příkopu, svědčily o tom, že novináři měli napilno.

Mason zastavil a vystoupil.

Dal se v dešti vzhůru po silnici, ušel asi dvacet metrů, vytáhl z kapsy revolver, rozvážně namířil na sekvojový sloup v zábradlí a stiskl spoušť. Potom zvedl zbraň, takže mířila přímo k jednomu viržinskému dubu u silnice, a vypálil podruhé, tentokrát do kmene stromu.

Vysunul bubínek revolveru, vyhodil dvě prázdné nábojnice, dal tam místo nich dva nové náboje, které vyndal z kapsy, a jakoby nic strčil revolver do přihrádky u volantu ve voze.

Spustil motor a rozjel se rovnou do Chaty na výhledech.

Prudký liják bičoval betonové parkoviště, mlátil do střechy; voda stékala v proudech z okapů. Mason spatřil, jak před restaurací parkují dva policejní vozy a několik aut novinářů. Soukromých automobilů tam bylo pomalu. Podle všeho si Joe Padena právem stěžoval, že za deštivého večera se lidem do výletní restaurace nechce.

Mason zaparkoval, zhasil světla a vypnul motor. Jakýsi fotoreportér, který se díval z restaurace oknem, popadl najednou aparát a vyřítil se ke dveřím.

Za chvilku nato oslepila advokáta oslňující záře bleskového světla. A to už se z restaurace vypotácel jako podrážděný býk seržant Holcomb.

„Masone,“ spustil, „kde je k sakru ta vaše klientka Bagbyová?“

Mason odpověděl: „Když jsem ji viděl naposledy, měla hysterický záchvat. Patrně ji odvezli k lékaři.“

„Ke kterému?“

„To vám bohužel nepovím.“

„Bill Ferron mi řekl, že vám dala ten revolver, co s ním střílela.“

„No a?“ opáčil Mason.

„Co na mě koukáte,“ vyjel Holcomb. „Jste přece advokát. Ten revolver je důkazní prostředek. Musíme ho mít. Měl jste ho dávno odevzdat policii.“

„Copak vám pan Ferron nepověděl, že jsem se ho ptal, jestli si chce revolver prohlédnout, a že mi řekl –?“

„To ještě nevěděl, že s ním někdo spáchal vraždu.“

Zatím už se kolem nich shluklo několik reportérů. Nikdo nedbal, že prší.

„Vraždu?“ podivil se Mason.

„Vždyť vám to povídám,“ odpověděl Holcomb. „Vraždu.“

„Ale to ten případ jistě nesprávně posuzujete,“ ujišťoval ho Mason. „Nějaký muž chtěl slečnu Bagbyovou přepadnout a –“

„Tyhle pohádky si vykládejte komu chcete,“ zařval Holcomb. „Třeba porotě. Kde je doprčic ten revolver?“

„Revolver?“ zamračil se Mason a podíval se k svému autu. „To, co jste o případu řekl, poněkud mění situaci, seržante, a –“

„Nebudu si tady s vámi hrát na slepou bábu,“ skočil mu seržant Holcomb do řeči. „Vím o tom revolveru všecko. Je to ten nejnovější lehoučký kapesní kolt s dvoupalcovou hlavní ráže .38. Tady v tom případě se z něho stal klíčový důkazní prostředek. Jako policista vám říkám, že byla spáchána vražda a z tohohle revolveru padla osudná rána. A to dělá z revolveru důkazní prostředek. Jestli nám ho tedy dál odmítáte vydat, podám na vás oznámení, že porušujete zákon. Tak předložíte ten revolver, nebo ne?“

Mason zaváhal, potom otevřel dvířka po pravé straně vozu, natáhl ruku k přihrádce u volantu, a pak si to rozmyslel.

„Moment, seržante,“ řekl, „rozhodně vám neodmítám vydat jakýkoli předmět, který je v tomhle případě důkazním prostředkem, ale jestli vám nějaký revolver odevzdám, pak to samozřejmě neudělám na váš příkaz vydat vám tu zbraň, kterou byla spáchána vražda. Požádáte-li mě o revolver, který je podle mého nejlepšího vědomí a svědomí tentýž, o němž se zmiňovala Evelyna Bagbyová, když prohlásila, že dvakrát namátkou vystřelila –“

Seržant Holcomb se nahnul a vrazil Masonovi ramenem do prsou, až advokát zavrávoral.

Pak otevřel přihrádku u volantu, sáhl dovnitř, vítězně vyndal zbraň, vysunul bubínek, při pohledu na obě prázdné nábojnice blaženě zamručel a zastrčil revolver do kapsy.

Kolem se tísnili fotoreportéři, každý chtěl urvat kousek místa. Zazářila světla blesků.

Jeden fotograf řekl: „Co kdybyste nám to zopakoval, seržante. Vezmeme vás zblízka, jak berete ten revolver z přihrádky.“

Nemuseli ho nutit.

Mason stál pokorně stranou, než fotografové pořídili snímky zblízka.

Holcomb se k němu otočil: „A teď přihrajte Evelynu Bagbyovou.“

„Přihraju vám ji, jen co svolí lékař.“

„Lékař, lékař!“ vyjel Holcomb. „To jsou kecy! Někam jste ji ulil.“

„Rozhodně nemám ponětí, kde je,“ ohradil se Mason, „a vy jste přece neměl právo sahat mi do přihrádky a –“

„Ale nevykládejte!“ usadil ho Holcomb. „Kdopak by se s váma bavil. Mám, co jsem chtěl, a basta.“

Otočil se na podpatku a kráčel do restaurace.

Fotografové a reportéři se všichni nahrnuli kolem seržanta Holcomba a chtěli si vyfotografovat revolver zblízka. Mason využil zmatku, obešel automobil, vklouzl na sedadlo za volantem, nastartoval motor, a než si uvědomili, že je pryč, ujížděl už po silnici k Hollywoodu.

KAPITOLA 13

Mason seděl u hlav lůžka. Della Streetová položila na stůl podnos s nádobím a zbytky od snídaně.

Evelyna Bagbyová v Dellině noční košili se na posteli pozvedla a usmála se na Perryho Masona.

„Tak jak je nám?“ zeptal se Mason.

„Za všecky prachy,“ odpověděla. „Hlavu mám sice trošku jako po flámu, ale – páni, to jsem si senzačně schrupla!“

Papoušek v kleci, návalem návštěvníků vyvedený z míry, natahoval krk, aby mu nic neušlo. Co chvíli zaskřehotal: „Chudák Laura! Chudák Laura! Chce Laura suchar? Krásná Laura! Pozor, Lauro! Óh – óh!“

Mason pravil: „Čeká vás perný den. Musíte se na to připravit.“

„Myslí si o mně, že – řeknete mi to?“

„Řeknu,“ odpověděl Mason, „ale bude to šok, držte se.“

„Co se stalo?“

„V autě na dně strže našli chlapíka, kterému už nebylo pomoci. Někdo ho střelil do pravého spánku. Přes hlavu měl povlak od polštáře s dvěma prostřiženými dírami na oči, přitažený kolem čela gumovou páskou.“

Přikývla. „Přesně tak si to pamatuju.“

Papoušek se rozesmál pronikavým, kakofonickým papouščím smíchem.

„A v povlaku byla dírka,“ pokračoval Mason. „V policejní laboratoři zjistili, že není od střely a že někdo tomu člověku natáhl povlak na hlavu, až když ho zastřelil.“

„Ale to přece – to snad – ale ta kulka do spánku by ho přece byla na místě zabila, ne?“

Mason přisvědčil.

„Pozor!“ zaskřehotal papoušek.

„Jenže když jsem ho viděla, tak řídil auto,“ protestovala Evelyna Bagbyová.

Mason řekl: „Policie je jiného názoru. A ještě něco. Mrtvolu už na policii identifikovali.“

„Kdo to byl?“

„Jmenoval se,“ řekl Mason, „– totiž aspoň pod tím jménem v Hollywoodu vystupoval – Steve Merrill. Zřejmě šlo o muže, kterého jste znala jako Stauntona Vestera Gladdena.“

Prudce se na lůžku posadila a visela očima na Masonově tváři. „Pane Masone, vy si děláte legraci!“

„To by byla trochu krutá legrace,“ řekl Mason a dodal významně. „Pro vás.“

„Tak už jsem doma,“ zvolala.

„Jak to?“

„Copak to nechápete? Já jsem přece Merrilla prokoukla, kdo vlastně je. Přišla jsem na to, že Merrill a Staunton Vester Gladden jsou jedna a ta samá osoba. Zpronevěřil mi peníze a já jsem dosáhla toho, že na něj vydali zatykač. Bůh sám ví, kolik lidí ještě vzal na hůl a kdo všechno na něj podal žalobu. Kdyby bylo vyšlo najevo, že Gladden je vlastně Merrill a naopak, býval by se mohl těšit. A tak mu nezbylo než mě umlčet. Proto mi telefonoval a nechal vzkaz, že se se mnou vyrovná. Hezky si vyčíhal, až sednu do auta, a rozjel se za mnou. Potom mě chtěl srazit ze silnice.“

„A vy jste dvakrát vystřelila,“ dodal Mason.

Přisvědčila.

„Jedna střela mu prolétla hlavou a druhá proděravěla povlak.“

„Ale jestli měl na hlavě povlak a střelila jsem ho já, tak přece ta samá střela by byla prolítla –“

„Tady jsme u toho,“ přerušil ji Mason. „Právě z toho důvodu bude policie tvrdit, že šlo o chladnokrevnou, předem naplánovanou vraždu; nejdřív že jste Merrilla zabila a teprve potom jste sebrala ten povlak, natáhla mu ho na hlavu a vybájila si tu povídačku, že se vás pokoušel přepadnout.“

Papoušek pronesl soucitně: „Chudák Laura, chudák Laura!“

„Ale proboha, pane Masone, to je přece… to je přece šílená pitomost. Vždyť tomu nikdo neuvěří.“

„Pomohlo by vám,“ řekl Mason, „kdybyste mohla vysvětlit, jak to, že Merrill měl na hlavě zrovna povlak z vaší postele.“

Papoušek prohlásil: „Pozor, pozor.“

„Dověděl jste se ještě něco, pane Masone?“

Mason odpověděl: „Merrill měl z výpůjční služby půjčenou chevroletku. Bydlel v Sternwoodově činžáku. Nájemníci odtamtud obvykle parkují na sousední prázdné parcele. Oscar Loomis měl taky chevroletku, stejný typ, jako si vypůjčil Merrill. Bydlel v témž domě. Zaparkoval si ji hned vedle té, co s ní jezdil Merrill. Za pět minut tři čtvrti na pět šel Loomis na parkoviště a zjistil, že tam jeho vůz není. Vyrozuměl policii. Za chvilku se objevil Boles, který měl v tom domě taky byt, a přivedl Loomise na myšlenku, že Merrill možná auto omylem zaměnil. Řekl mu, že viděl Merrilla před chvílí odjíždět a že s ním byla nějaká žena –“

„Boles,“ skočila mu do řeči Evelyna. „Co ten tam měl co dělat? Vždyť říkal, že bydlí v Riverside.“

„Já vím,“ řekl Mason. „Pověřil jsem detektivy, vyšetří to. Merrill podle všeho inscenoval tu loupež, aby vás mohl falešně obvinit, zmocnit se cenných šperků a zároveň oddálit svatbu. Ještě mi není jasné, jak to udělal, ale všecko nasvědčuje tomu, že se nejspíš na věci podílel Boles.

Boles prohlásil, že před krádeží těch drahokamů Merrilla neznal a že Merrill ho sám vyhledal, když se dověděl, že Boles se k tomu nachomýtl. Jako advokát se na to všecko dívám velmi skepticky. Ale ať už je to jak chce, Boles a Merrill se skamarádili. Merrill se Bolesovi se vším svěřil, vykládal mu o vás a o tom, do jaké se dostal situace, protože jste ho poznala na fotografii.

Ale Boles má alibi. Za pět minut tři čtvrti na pět byl ve společnosti Loomise. Potom za nimi přišla Ruby Inwoodová, jakési děvče, které taky bydlí v tom domě. Ve třech šli někam na večeři a zdrželi se až tak do osmi. Ta Ruby Inwoodová bude nějaká čilá dámička. Zaměstnaná není, ale má náramný byteček, krásně se strojí a oplývá ctiteli. Zrovna teď má nový vůz, který prý jí věnoval nějaký donchuán.

V Merrillově smrti asi Boles prsty mít nebude, ale pořád se nemohu ubránit dojmu, že do krádeže těch šperků namočený byl.

A potom tu máme Aldriche. Žádní svědci mu nemohou dokázat, kde byl mezi půl pátou a půl osmou. Irena Keithová mě ujistila, že bude doma a bude čekat, až zavolám. Dal jsem ji hlídat detektivy. Byla pryč.

Ale jak to teď vypadá, vy jste pro ně zřejmě jediný vhodný objekt. Policie vysílala v rozhlase výzvu, aby se jim okamžitě přihlásil lékař, který vás ošetřil, ať je to kdo chce. Vzali si do hlavy, že se vás ujal nějaký doktor a vyřadil vás z provozu. Už se to veze. Dlouho už vás před policií neuchráním.“

Přikývla.

„A poslyšte,“ povídal dál Mason, „budete se muset podrobit něčemu nepříjemnému.“

„Čemu?“

„Vyšetřovací vazbě.“

„Ale to mi ani nepřijde,“ řekla, „já… já už si pomalu zvykám.“

„A ještě něco po vás chci,“ pokračoval Mason

„Co?“

„Abyste mluvila.“

„A co mám říkat, pane Masone?“

„Co vám slina na jazyk přinese. Rád bych, abyste novinářům pověděla o svém mizerném životě, o tom, jak jste přišla o těch pár zděděných dolarů, které vám měly umožnit cestu do Hollywoodu, a jak vás ten lump Staunton Vester Gladden sprostě napálil.“

„Ale vždyť tím bych jim sama nahrávala! To by byl přece motiv jako hrom! Usoudili by, že jsem doopravdy měla proč ho zavraždit.“

„Samozřejmě. Ale dřív nebo později na to stejně přijdou. Bude to vypadat o hodně líp, když jim to povíte sama a než se vás zeptají. Z novin vás přijdou interviewovat samí lovci dojáků. Budou z vás ždímat váš životní příběh. Mají ho mít. Patřičně zdůrazněte, že jste se věnovala studiu herectví už od osmnácti let.“

„Ale to se jim zas může hodit do karet,“ namítla. „Bude to vypadat, jako že je lakuju, a přitom mám tolik hereckého nadání, že to vypadá věrohodně, a –“

„Právě to chci docílit,“ skočil jí do řeči Mason. „Chci, aby si ti lovci dojáků začali lámat hlavu, jestli jste dokonalá herečka a věšíte jim bulíky na nos, nebo upřímné, otevřené děvče, které mluví pravdu. Čím víc si budou lámat hlavu, tím lepší vám udělají reklamu. Čím víc popíšou papíru na téma, jestli jste naivní, pravdomluvná dívka, anebo rafinovaná lhářka, tím víc posílí váš herecký prestiž.“

„Krásná Lauro. Pozor. Vem si suchar,“ vmísil se do konverzace papoušek.

„Nemam si nic nechat pro sebe?“

„Povězte jim všecko,“ radil Mason. „Pěkně od začátku až do konce. V tu chvíli, kdy se budete snažit něco zatajit, jste vedle. Nedokážete to potom podat tak procítěně. A nepřesvědčíte je. Nezbavíte se rozumových výhrad, pořád na ně budete myslet. Nesmíte je mít. Musíte se jim dívat přímo do očí a vylít jim srdce.“

„A co řeknu policii?“

„Totéž,“ odpověděl Mason. „Vyložte jim, co vás v životě potkalo. Vykládejte jim to znova a pořád dokola, tolikrát, kolikrát to po vás budou chtít. Nic nezamlčujte.“

„To jsem ráda,“ řekla.

„Pročpak?“

„Že chcete, abych jim to všecko řekla, protože konec konců, pane Masone, já opravdu nic neprovedla.“

Podívala se na něj zpříma a sotva znatelně rozevřela oči.

„Tohle ohromně působí,“ uznale řekl Mason.

„Co?“

„Jak vždycky trošičku rozevřete oči, když se na někoho díváte a chcete, aby vám věřil.“

„Ale já nechtěla, aby to působilo, pane Masone. Myslela jsem to upřímně. Já –“

Mason se ušklíbl. „Rád věřím tomu, co jste mi vypravovala, protože jsem si předsevzal, že budu klientovi vždycky věřit, ale to s těma očima byl trik. Všiml jsem si toho u vás už předtím.“

Chvíli měla zlost, ale potom se najednou rozesmála. „Už to tak asi bude. Takovou dobu jsem to před zrcadlem trénovala, až mi to přešlo do krve, a když jste naznačil, že jsem to udělala schválně, trošku mě to namíchlo. Abych řekla pravdu, mezi jiným jsem si zrovna tohle cvičila před zrcadlem kvůli Stauntonu Gladdenovi. Je to zvláštní, že stejný trik má teď zapůsobit v souvislosti s… s jeho smrtí.“

Mason řekl: „Lékař, který vám pomohl, je už jako na trní.

Na rozkaz policie vysílali v rozhlase váš popis a doktorovi je jasné, že to musí oznámit, zvlášť když už jste teď schopna propuštění z jeho péče. Policie tady bude co nevidět. Lékař jim poví, že vás slečna Streetová odvezla sem do toho bytu, uložila vás do postele a že jste dostala injekci.“

„Kolik mám času?“

„Stačíte se tak vykoupat a ustrojit.“

Začala se soukat z postele.

„Tak to bychom měli,“ řekl Mason. „Della a já teď půjdeme. Osprchujte se a vezměte si šaty. Policie tu bude do dvaceti minut.“

Mason podržel Delle Streetové dveře a tiše za ní zavřel. Podívala se na něj s obočím tázavě zdviženým.

Mason pravil přitlumeným hlasem: „Máme to na krku, Dello. Teď už z toho utéct nemůžeme. Co mě se týká, dám na její obličej.“

„Obličej za to stojí,“ uznala Della Streetová, „a postava taky není marná.“

Za dveřmi se ozvalo pronikavé papouščí zavřeštění a démonický smích.

KAPITOLA 14

Frank Neely dostal akutní záchvat trémy.

Jelikož do případu Evelyny Bagbyové byla zapletena filmová osobnost a dával tušit všelijaké nesrovnalosti, v novinách to jaksepatří rozmazli. Když Neely vstoupil po boku Perryho Masona do soudní síně, kde předsedal soudce Kippen, oslepila ho blesková světla, prskající mu u obličeje.

„Jezíšmarjá, pane Masone,“ šeptal, „já nevím, co mám dělat. Vždyť je to vlastně troufalost, že jsem se s vámi vůbec odvážil do jedné soudní síně. To –“

„Musíte se chovat jako ostřílený válečník,“ radil mu Mason s úsměvem. „Nijak si to nepřipouštějte. Hlavně musíte jako ostříž sledovat důkazy a snažit se všeho využít k obraně zájmů svého klienta.“

Neely řekl: „Jestli je na Holcombově rekonstrukci zločinu zrnko pravdy, tak je na tom naše klientka dost bledě.“

Mason přisvědčil. „Když je tvrzení policie pravdivé, je na tom obžalovaný vždycky bledě, ať jde o jakýkoli případ. Nedá se dělat v podstatě nic jiného než bedlivě sledovat fakta. No, pomalu to začne, už jde soudce.“

Do síně vešel soudce Kippen.

„Stát Kalifornie proti Evelyně Bagbyové,“ zvolal soudce, když bylo jednání zahájeno.

„Obžaloba je připravena.“

„Obhajoba je připravena,“ řekl Mason.

„Zavolejte svědky,“ nařídil soudce Kippen.

Geoffry Strawn, představitel úřadu státního zástupce, který byl teprv poměrně krátkou dobu ve funkci návladního, dosáhl dříve skvělých úspěchů v trestních věcech a kdysi prý se vyjádřil, že by se nesmírně rád dostal u soudu „do křížku“ s Perrym Masonem a „odhalil ho“. Teď zavolal jako svého prvního svědka Harryho Bolese.

Neely se naklonil k Masonovi a zašeptal: „Páni, co bych za to dal, kdybyste mu srazil hřebínek.“

Geoffry Strawn zřejmě vycítil tento obhájcův postoj. Povstal, sarkasticky se usmál, a jakmile byl vzat svědek do přísahy a zodpověděl předběžné otázky, zeptal se ho: „Znal jste Steva Merrilla za jeho života?“

„Ano, znal.“

„Kde je nyní?“

„Je mrtev.“

„Viděl jste Merrillovu mrtvolu?“

„Ano, viděl.“

„Kde?“

„V okresní márnici.“

„Poznal jste v něm Steva Merrilla?“

„Ano.“

„Dávejte kontrolní otázky,“ řekl Strawn Masonovi.

Mason se na Bolese usmál.

„Jak dlouho jste Stephena Merrilla znal?“

„Moc dlouho ne. Najal mi totiž byt ve stejném baráku, kde bydlel sám.“

„Pane Bolesi, znal jste zesnulého, když si říkal Staunton Vester Gladden?“

„Protestuji. Otázka je právně nepřístojná, je irelevantní a netýká se podstaty věci,“ vyjel Strawn.

Mason se ohradil: „Jde o křížový výslech, Vaše Ctihodnosti.“

„Okamžik,“ pravil soudce Kippen, naklonil se vpřed a přes brýle se podíval na Masona. „Tohle je předběžné přelíčení. Nejde o vlastní proces. Toto projednávání má pouze odhalit, došlo-li k zločinu, a jestli ano, máme-li oprávněný důvod k domněnce, že obžalovaná se podílela na jeho spáchání. Proto soud nehodlá poslouchat argumenty technického rázu o námitkách ani nemá v úmyslu dovolit, aby se z případu dělala jakákoli senzace. Samozřejmě svoluji, aby se tady probíraly okolnosti vztahující se k podstatě věci, ale rozhodně nepřipustím žádné dramatické ohňostroje a nehodlám rovněž dovolit, aby se věc stala záležitostí osobní. Tak tedy námitka se zamítá. Odpovězte na otázku.“

„Znal jste,“ zeptal se Mason, „zesnulého, když si říkal Staunton Vester Gladden?“

„Neznal. Ten den, kdy umřel, mi řekl, že si tohle jméno kdysi dal.“

„Skončil jsem,“ řekl Mason.

„Má státní zástupce kontrolní otázky?“ ptal se soudce Kippen.

„Ne, Vaše Ctihodnosti.“

„Svědek může odejít. Koho vedete jako dalšího svědka?“

„Williama Ferrona.“

Ferron předstoupil, byl vzat do přísahy a vypověděl, že měl s obžalovanou rozhovor v restauraci U Joshuy toho večera, kdy byl údajně spáchán zločin.

„Sdělila vám obžalovaná nějaké skutečnosti?“

„Ano.“

„Sdělila vám je sama od sebe a dobrovolně?“

Ferron se usmál. „Řekla mi to v přítomnosti svého obhájce.“

„Pana Perryho Masona?“

„Tak jest.“

„A co vám řekla?“

Ferron se pustil do obšírnějšího vyprávění příběhu, který mu vylíčila obžalovaná.

Potom vypovídal, jak jeli po horské silnici, jak objevili proražené zábradlí a našli mrtvolu a co se po nálezu zavražděného všechno udalo.

„Dávejte kontrolní otázky,“ řekl Strawn.

„Nemám otázek,“ řekl Mason.

„Zavolejte seržanta Holcomba na stanoviště svědků,“ nařídil Strawn.

Seržant Holcomb předstoupil, byl vzat do přísahy, a záře spokojeností, honem se usazoval do svědeckého křesla, jako by se odtud hned tak nehodlal zvednout.

V odpovědi na Strawnovy přímé otázky objasnil svou funkci u městské policie, oznámil, že z šerifovy kanceláře zavolali oddělení vražd, když se zjistilo, že se na území města našla mrtvola.

„A jak to tam vypadalo, když jste přijel?“

„Pršelo. Auto leželo pod srázem. Byl tam úředník od coronera a taky policejní fotografové.“

„Co jste udělal?“

„Šel jsem si prohlídnout mrtvolu, a když ji vyfotografovali, aby bylo vidět, jak tam ležela původně, pomáhal jsem ji zvednout. Připomněl jsem pomocníkům šerifa pár drobností, pár věcí, které mi připadaly důležité, a upozornil jsem je na jisté maličkosti, aby je nepřehlídli.“

„Co tím chcete říct?“

„No, poukázal jsem na to, že třeba takový vypínač je ohromně důležitá věc.“

„Co s ním bylo?“

„Byl vypnutý.“

„Mluvíte o vypínači reflektorů ve voze s mrtvolou, který ležel na dně strže?“

„Tak jest.“

„Světla nesvítila?“

„Nesvítila.“

„A byla vypnutá?“

„Ano.“

„Hovořil jste později v této věci s obžalovanou?“

„Ano.“

„Byla přemlouvána, aby vám něco sdělila?“

„Ne.“

„Bylo jí vyhrožováno?“

„Nebylo.“

„Všechno, co obžalovaná řekla, svěřila vám sama od sebe a dobrovolně?“

„Ano.“

„A ptal jste se jí na světla automobilu, který se ji pokoušel vytlačit ze silnice?“

„Ano, ptal.“

„A co vám o tom řekla?“

„Že prý reflektory svítily, že svítily naplno a odrážely se od jejího předního skla, takže se jí hrozně špatně jelo.“

„Máte v držení zbraň, kterou byl zločin spáchán?“

„Ano.“

„Kde jste ji našel?“

„V držení Perryho Masona, obhájce obžalované.“

„Kde v jeho držení?“

„Ve schránce na palubní desce v jeho autě.“

„Kdy?“

„Asi kolem jedenácté.“

„Kde?“

„Přijel do Chaty na výhledech, kde byla obžalovaná zaměstnaná, a podle všeho se s ní chtěl sejít, než –“

„Vaše domněnky sem nepatří,“ přerušil ho Strawn. „Jste policista. Znáte pravidla důkazního řízení. Víte, že smíte vypovídat pouze o skutečnostech. Tak pokračujte a řekněte nám, co se stalo.“

„Chtěl jsem, aby mi pan Mason odevzdal revolver, co mu dala obžalovaná, ten, který mu odevzdala v té restauraci, když vykládala pomocníkovi šerifa panu Ferronovi, co se jí stalo.“

„A dal vám pan Mason ten revolver?“

„Dal. Vlastně jestli se nemýlím, tak řekl, že ho má, a sahal pro něj do schránky na palubní desce. Tak jsem ji otevřel a vytáhl ho sám.“

„Kde je?“

„Mám ho tady.“

„V jakém byla zbraň stavu ve chvíli, kdy jste ji dostal?“

„Ve stejném, jako je teď.“

„Soustřeďme se teď především na bubínek – byly tam čtyři nevystřelené náboje a dvě prázdné nábojnice?“

„Ano, tak to bylo.“

„Revolver je tedy nyní přesně v témž stavu, v jakém byl, když vám byl odevzdán?“

„Ano.“

„Můžete to odpřisáhnout?“

„Ano.“

„Vaše Ctihodnosti, žádám, aby tato zbraň byla přijata k důkazu jako doličný předmět A obžaloby.“

„Rád bych podrobil svědka křížovému výslechu stran důkazu zbrani,“ prohlásil Mason.

„Prosím.“

Holcomb se díval na Masona poněkud vzpurně.

„Řekl jste, že tahle zbraň je nyní v témž stavu, jako když jste ji dostal?“

„Ano.“

„Nikdo s ní nic nedělal?“

„Vůbec nic se na ní nezměnilo.“

„Ale dal jste ji přece do balistické laboratoře?“

„Dal.“

„A je vám známo, že z ní v balistické laboratoři stříleli na zkoušku? Byl jste u toho?“

„Ano, byl.“

„A aby se mohlo střílet na zkoušku, bylo nutno vyjmout náboje?“

„Samo sebou. Náboje v revolveru byly důkazní prostředky. Chtěli jsme dokázat, že osudná střela má stejné složení jako ostatní střely v revolveru. Proto jsme je nemohli vystřílet.“

„Ovšem,“ řekl Mason. „Tak jste prostě z bubínku vyňali náboje, provedli jste zkoušku s jinými střelami a potom jste tam zas dali zpátky prázdné nábojnice a střely, které jste odtamtud vzali.“

„Tak to bylo.“

„Kdo to udělal?“

„Já sám.“

„Jak tedy můžete vědět,“ řekl Mason, „že jste zasunul prázdné nábojnice do těch otvorů v bubínku, kde byly předtím?“

„Ale… ale na tom přece vůbec nezáleží.“

„Pak ovšem když jste prohlásil, že zbraň je přesně v témž stavu jako v okamžiku, kdy jste ji dostal, měl jste na mysli přesně tentýž stav vzhledem k účelům čistě praktickým. Je to tak?“

„Je.“

„Pokusil jste se zjistit majitele zbraně podle jejího výrobního čísla?“

„Samozřejmě,“

„A na co jste přišel?“

Soudce Kippen mírně povytáhl obočí a řekl: „Aby bylo jasno: tuto otázku klade obhájce.“

„Ano,“ řekl Mason. „Teoreticky by mohla obžalovaná namítat, že jisté věci nejsou zcela řádně dokazovány, ale nevidím důvodu, proč bych sem měl povolávat obchodníka, který revolver prodal, dával si předkládat záznamy a tak dál. Mám naprostou důvěru v pátrací schopnosti seržanta Holcomba.“

„Děkuju vám,“ pronesl seržant Holcomb sarkasticky.

„Jsem tedy naprosto srozuměn s tím, aby vypovídal, co zjistil. Co jste zjistil, seržante?“

„Zjistil jsem, že tu zbraň prodali jistému Mervynu Aldrichovi ve sportovním obchodě v Newport Beach pětadvacátého minulého měsíce. Dál jsem zjistil, že Mervyn Aldrich nosil zbraň za účelem osobní ochrany, že na ni měl povolení, že si ji ukládal do schránky na palubní desce v autě a že mu ji odtamtud někdo ukradl –“

„Okamžik prosím,“ přerušil ho soudce Kippen. „Nevím, proč bychom se tu měli zabývat takovou spoustou nepřímých svědectví. Je pan Aldrich přítomen v soudní síni, pane náměstku státního zástupce?“

„Je, Vaše Ctihodnosti.“

„Tvrdí se, jak předpokládám, že revolver mu byl odcizen za takových okolností, že má obžaloba důvod k domněnce, že se ho zmocnila obžalovaná?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Mám tudíž za to, že by důkaz o tom měl podat sám pan Aldrich.“

„Prosím, Vaše Ctihodnosti.“

Mason řekl: „V tom případě bych navrhoval, aby místo seržanta Holcomba usedl do svědeckého křesla pan Aldrich.“

„Okamžik,“ namítl Strawn. „Nejsem proti tomu dát vyslechnout pana Aldriche. Mám v úmyslu vést ho jako svědka. Bude svědkem obžaloby, ale nevím, proč bych ho sem měl volat právě teď. Pokud se týká přijetí této zbraně k důkazu, je pouze třeba ukázat, že byla v držení obžalované a že právě touto zbraní byl zabit Stephen Merrill.“

Soudce Kippen pohlédl na Masona a řekl: „Rád bych slyšel, co tomu říká obhajoba.“

„Co do právní stránky argumentace je stanovisko obžaloby bezpochyby správné,“ pravil Mason, „jen bych rád zdůraznil dvě věci. Předně obžaloba neprokázala, že zbraň je totožná se zbraní, kterou byl zabit Stephen Merill. Za druhé neprokázala, že zbraň byla v držení obžalované.“

Strawn řekl: „Co tím sledujete? Vždyť jste tu zbraň seržantu Holcombovi sám dal.“

„Vzal revolver z mého vozu.“ odpověděl Mason. „Já přece nejsem obžalovaná.“

„Zastupoval jste ji.“

„Jenom jako advokát, pokud jde o její práva,“ řekl Mason, „ale ať tak či onak, o revolveru jsem nic neříkal. Snad to nejlépe objasním, když seržantu Holcombovi dodatečně položím několik otázek.“

Mason se obrátil na seržanta Holcomba s vlídným, úsměvem. „Podívejte, seržante,“ řekl tónem nenucené konverzace, „když jsem přijel do Chaty na výhledech, přišel jste ke mně a dožadoval jste se revolveru, který mi dala Evelyna Bagbyová, že?“

„Ano, ale řekl jsem tuším, že chci revolver, z kterého se střílelo při té vraždě.“

„A je pravda,“ pokračoval Mason, „že hned nato jste mě odstrčil, otevřel jste schránku na palubní desce v autě a vyndal revolver, který jste tady před chvilkou identifikoval?“

„Když jste mi ho nepodal, tak jsem si ho musel vzít,“ řekl Holcomb.

„To je snad spíš technický detail,“ zasáhl soudce Kippen. „Což chce obhajoba s plným uvážením popírat, že tato zbraň je totožná se zbraní, kterou byl zesnulý zavražděn, pane Masone? Co se týče obhajoby, není tu spíš na místě otázka, šlo-li o zabití za okolností vylučujících trestnost?“

„Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl Mason, „co se týče této zbraně, chci, aby bylo definitivně zjištěno, že jde o zbraň, kterou byl zločin spáchán.“

„Smím vědět proč?“ zeptal se soudce Kippen. „Podle mého názoru je vždycky nejrozumnější, smíří-li se obhajoba s fakty, jež jsou nesporná.“

Mason řekl: „Přezkoušeli ten revolver a zkušební náboje porovnali se smrtící střelou. Chci je pouze donutit, aby o tom vypovídali teď, aby měla obžalovaná možnost seznámit se s fotografickým důkazním materiálem a důkladně si připravit obhajobu.“

„Už vám rozumím,“ řekl soudce Kippen. „Bude to tak nejmoudřejší. Pane Strawne, máte bezpochyby posudky znalců z oboru balistiky. Proč nevést jimi důkaz a neprokázat, že vražda byla spáchána tímto revolverem? Když potom prokážete, že byl v držení obžalované, budete moci –“

„To je právě ten problém, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Strawn. „V tomhle případě se smrtící střela škaredě zdeformovala, po jedné straně je docela plochá. Na druhé straně byla lehce poškozena, když ji při ohledání mrtvoly vyňali z hlavy.“

„Chcete říci, že smrtící střelu nelze identifikovat?“ ptal se soudce Kippen.

„Totiž, víte… jestli dovolíte, rád bych svědkovi položil ještě pár otázek, abych celou záležitost trochu objasnil.“

„Prosím, jen se tažte.“

Strawn pravil:

„Jestliže mi soud dovolí, mohl bych tu uvést několik okolností natolik usvědčujících, že nemůže být pochyby, k čemu došlo. Snad jsem se poněkud unáhlil, když jsem navrhl, aby byla tato zbraň přijata k důkazu. Seržante Holcombe, přistupme k povlaku na polštář, kterým byla přikryta hlava zesnulého. Máte ten povlak tady u sebe?“

„Ano, mám.“

Seržant Holcomb otevřel nevelkou brašnu a vytáhl z ní zkrvavený povlak.

„Teď se vás zeptám, seržante, zdali jste na tom povlaku objevil značku prádelny?“

„Ano, našel jsem ji.“

„A pátral jste v tom směru dál?“

„Ano.“

„Našel jste nějaké jiné povlaky označené stejně?“

„Našel.“

„Kde?“

„V Chatě na výhledech, ve skladišti prádla.“

„A prozkoumal jste lůžko obžalované?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Chvilku po tom, co jsem tam přijel.“

„A co jste zjistil?“

„V posteli byly dva polštáře. Jeden byl povlečený, druhý ne. Někdo povlak sundal.“

„Když jsem u toho povlaku, můžete nám říct, zdali byl na* vlečen Stevu Merrillovi na hlavu před smrtí nebo až po ní?“

„Byl mu navlečen po smrti.“

„Okamžik,“ zasáhl soudce Kippen. „Nepožaduje se tu na svědkovi, aby říkal vlastní názor?“

„Obhajoba nic nenamítá,“ řekl Mason. „Chceme s obžalobou spolupracovat ve všech otázkách, o nichž není sporu.“

„Není sporu!“ opakoval udiveně soudce Kippen.

Strawn se vymrštil ze židle u stolu obžaloby. „Tak vy tedy připouštíte, že mu ten povlak byl natažen až po smrti?“ zeptal se nedůvěřivě.

Mason pokrčil rameny. „Nenamítal jsem nic proti otázce, to je vše. Můžete si dělat závěry, jaké chcete. Prostě jsem oznámil soudu, že nemám v úmyslu pronášet námitky proti otázkám, které mi připadají věcně nesporné.“

Strawn se pomalu posadil a tvářil se zmateně.

Soudce Kippen pravil podrážděně: „Tak dál. Odpovězte na otázku.“

„V tom povlaku je otvor. Není od střely. Kolem toho otvoru nejsou stopy střelného prachu, žádné tetování ani očazení od prachu. Ale na skalpu mrtvého bylo docela zřetelně vidět tetování. Dělali jsme pokusy, jak pořídit obrazec podobný tomuto tetování, a přišli jsme na to, že tetování stejného charakteru se objeví jedině v tom případě, když se revolver drží ve vzdálenosti zhruba dvacet centimetrů od terče, přesně řečeno mezi sedmnácti až dvaadvaceti centimetry.“

„Jakým revolverem jste prováděli ty pokusy?“ zeptal se Mason.

„No tadyhle tím.“

„Jinými slovy,“ řekl soudce Kippen, „předpokládali jste, že tohle je vražedná zbraň?“

„Ale o tom není sporu, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl Strawn. „Jediná potíž je v tom, že vzhledem k celé řadě neobvyklých okolnosti nelze osudnou střelu identifikovat tak snadno jako ostatní. Ale mohu opatřit nepřímé důkazy, že to opravdu byla tato zbraň.“

„Tak je opatřte,“ řekl soudce Kippen.

„Tvrdíte, že ten povlak dal někdo Merrillovi na hlavu až po smrti, seržante?“

„Ano.“

„Odůvodňujete to mezi jiným tím, že na něm nebylo tetování?“

„Ano, a taky tím, že tu díru nemohla udělat střela.“

„Máte ještě jiné důvody?“

„Mám.“

„Jaké?“

„Ten, kdo dával mrtvole povlak na hlavu, musel ho trošku popotáhnout, aby otvory pro oči přesně seděly. Jinými slovy, když natahoval nebožtíkovi povlak, nenasadil mu ho zcela přesně, nýbrž trošku ke straně, a tak povlak dodatečně posunul, aby díry padly přímo na oči. Tím si můžeme vysvětlit tu mírně kostrbatou krvavou šmouhu na vnitřní straně povlaku. Jinak by nebylo možno objasnit, jak se tam vzala. Je to docela dobře vidět.“

Soudce Kippen řekl: „Ukažte mi ten povlak.“

Zkoumal kostrbatou šmouhu a pokýval hlavou: „Svědek ovšem vypovídá o závěrech, které si učinil na základě faktů,“ pravil, „ale fakta zde jsou a jasně připouštějí pouze jediný výklad.“

„Jsem téhož mínění, Vaše Ctihodnosti,“ souhlasil Mason v dobré náladě.

„Ale toto přece nemůžete uznat,“ namítl Strawn. „Vždyť s tím stojí a padá vaše obhajoba.“

„Jak víte, na čem jsem založil obhajobu?“

„Ale pánové, prosím vás,“ uklidňoval advokáty soudce Kippen. „V líčení nastal velice podivný zvrat. K okolnosti, která by měla tnout obhajobu do živého, nemá obhájce připomínek. Avšak o jinou okolnost, která na první pohled vypadá poněkud akademická, svádí obhájce úporný boj a trvá na využití sebenepatrnějšího detailu ve svůj prospěch“

„Trvám pouze na tom, že moje mandantka má práva, která jí nesmí být upřena,“ řekl Mason.

„Chápu,“ pravil soudce Kippen. „Ovšem nikterak obžalobě neusnadňujete situaci v souvislosti s identifikací vražedné zbraně, pane Masone.“

„Ani to nemám v úmyslu.“

Soudce Kippen pohlédl na Strawna.

„Nevadí,“ řekl náměstek státního zástupce vztekle. „Však my to prokážeme.“

Znovu se obrátil na seržanta Holcomba.

„Seržante, ze zbraně, o které mluvíte, byly vystřeleny dvě rány?“

„Ano, dvě.“

„Podle tvrzení policie zasáhl jeden výstřel zesnulého do hlavy. Co se stalo s druhou střelou?“

„Zavrtala se z té strany, co je silnice, do sekvojového sloupu zábradlí před příkopem, tam, kde je dost hluboká strouha.“

„Mohl byste soudu popsat místo, kde byla střela nalezena?“

„Ano prosím. Mám tady fotografii, kterou jsme pořídili den nato, hned jak se rozbřesklo. Je na ní vidět díra v zábradlí. Tu střelu vyndali, je ohromně zachovalá. Já sám jsem sice ten balistický výzkum neprováděl, ale byl jsem při tom a rozhodně nemůže mít nikdo pochybnosti –“

„Prosím vás, do balistiky se raději nepleťte,“ přerušil ho spěšně Strawn. „Není to váš obor.“

„Jistě, ale můj obor jsou detektivní záležitosti a to předpokládá znalost spousty –“

„Dobře, dobře, rozumím,“ skočil mu do řeči Strawn. „Ovšem hodlám sem povolat soudního znalce z oboru balistiky, a tak potřebuji vaše svědectví jen za účelem identifikace této střely. Ukážu vám teď střelu, kde je na spodní straně cosi vyryto, v místě, které snad lze označit jako její konec. Nevíte, kdo to tam vyryl?“

„Vím. Udělal jsem to sám.“

„Co ty vrypy znamenají?“

„Jsou to značky, které slouží k identifikaci střely.“

„A kde jste vzal tu střelu?“

„Vyndal jsem ji ze sekvojového sloupu tadyhle na té fotografii, z toho, co je na kraji silnice na tom označeném místě.“

„Teď už můžete opustit stanoviště svědků a já sem zavolám soudního znalce z oboru balistiky,“ řekl Strawn. „Proveďme identifikaci revolveru – doličného předmětu A, fotografie – doličného předmětu B, a střely – doličného předmětu C obžaloby.“

„Okamžik, prosím,“ ozval se Mason, když seržant Holcomb odcházel ze stanoviště svědků. „Předložil jste zde nyní další předmět, střelu. Rád bych provedl křížový výslech svědka ohledně té střely.“

„Poslužte si,“ odsekl Strawn.

„Kdy jste tuto střelu poprvé zpozoroval v sekvojovém sloupu?“ zeptal se Mason.

Holcomb odpověděl: „V sekvojovém sloupu nemůžete střelu vidět dřív, dokud se nevyndá, pane Masone. Neměl jsem s sebou na to nářadí.“

„Kdy jste poprvé spatřil otvor v tom sloupu?“

„Malou chvilku po tom, co jsem tam přijel. Z revolveru se vystřelilo dvakrát, a tak jsem věděl, že tam někde budou dvě střely. Pátral jsem, jestli by bylo možné, aby se druhá střela do něčeho zaryla a zůstala tam trčet, a zjistil jsem, že to tak opravdu bylo.“

„A potom už jste pátrání nechal?“

„Jak to myslíte, nechal?“

„Už jste nikde po okolí nehledal?“

„No, ještě jsem se kapánek rozhlížel, ale už nebylo co hledat, když jsem tu druhou střelu našel.“

„Aha,“ řekl Mason. „To mi stačí.“

„Seržant Holcomb ať teď opustí stanoviště svědků a na jeho místo ať zasedne Alexander Redfield,“ řekl Strawn. „Pan Redfield je soudní znalec z oboru balistiky.“

„Prosím,“ svolil soudce Kippen.

Alexander Redfield byl vysoký, hubený muž s vysedlými lícními kostmi a velkýma, vypoulenýma šedýma očima. Kráčel rozvážně a hovořil opatrně, jako by se obával, že se uřekne. Byl vzat do přísahy, zaujal místo na stanovišti svědků, udal, že je soudní znalec z oboru balistiky a v identifikaci střelných zbraní, a Geoffry Strawn se ho zeptal: „Podávám vám střelu, kterou seržant Holcomb právě identifikoval, a kterou jsme za účelem identifikace označili jako doličný předmět C. Ptám se vás, zdali už jste tu střelu viděl a kdy to bylo?“

„Ano, viděl jsem ji, když ji našli, tam, kde byla, totiž viděl jsem otvor po střele v sekvojovém sloupu a viděl jsem seržanta Holcomba, když ji odtamtud vytáhl.“

„Můžete nám tady na mapě ukázat, kde to přibližně bylo?“

Svědek si vzal mapu a označil dané místo písmenem X.

„Tohle je úřední mapa,“ řekl Strawn. „Vlastně kopie úřední mapy. Doufám, že obhájce nebude mít námitky, když jí povedu důkaz jako doličným předmětem D obžaloby.“

„Nemám námitek,“ řekl Mason.

Mason pošeptal Neelymu: „Ozvete se občas s nějakou námitkou, Neely. Ať vědí, že je to i váš případ.“

„Mám z toho hrůzu,“ šeptal Neely. „Co když moje námitka nebude sedět. Vy jste toho prokurátora tak popletl, že teď chudák neví, z které strany zaútočíte.“

„Namítejte, proti čemu chcete,“ radil Mason, „jen když to nebude nic důležitého. Ať se klidně vytasí se všemi závažnými fakty, to je jedno, jestli nám uškodí nebo ne. S námitkami vyrukujte tam, kde už je nám všecko jasné. Trošku s tím zamíchejte a hoďte mu nějaký špek, aby si měl nad čím lámal hlavu. Vždyť vaše milá tamhle vzadu z vás nespustí oči a novináři si dělají poznámky jak diví.“

„Budiž,“ řekl Neely. „Kdybych začal namítat v nevhodnou chvíli, tak mě zatahejte za šos. Při každé námitce vstanu.“

Mason se pohodlně uvelebil v židli.

„A znáte tenhle revolver, zvaný kolt Kobra,“ pokračoval Strawn, „který má být přijat k důkazu a který je označen za účelem identifikace jako doličný předmět A obžaloby?“

„Znám.“

„Prováděl jste s tím revolverem zkoušku?“1

„Ano.“

„Jak to prosím vás děláte, pane Redfielde?“

„To se střílí do bedny s bavlnou a ta bedna musí být dostatečně dlouhá, aby se střela zarazila a nepoškodila se.“

„A co dál?“

„Potom se pátrá po mikroskopických stopách na povrchu.“

„Můžete nám snad o těch stopách říct něco bližšího?“

„Dají se charakterizovat jako druhové a individuální.“

„Jaké jsou ty druhové charakteristiky?“

„To jsou stopy, které na střele zanechají pole a drážky z vývrtu hlavně. Maji jistou šířku a jistý sklon, jistý počet a směr vývrtu. Pomocí druhových charakteristik je možno určit typ a ráži zbraně, z které byla střela vypálena.“

„A co ty individuální čili mikroskopické stopy?“

„To jsou různá povrchová škrábnutí. Uvnitř hlavně jsou totiž drsné plošky a o ty se střela otře. Žádná hlaveň není dokonale hladká a ty drsné plošky jsou samozřejmě u každé hlavně jiné, takže droboučké mikroskopické rýhy, způsobené drsnými ploškami, vtiskují střele natolik individuální poznávací znaky, jako kdyby na ní hlaveň nechala otisky prstů.“

„Dobrá, a porovnával jste střelu ze sekvojového sloupu se zkušebními střelami vypálenými z tohoto revolveru?“

„Ano, porovnával.“

„A můžete nám jakožto znalec říct, zdali jste přezkoumal znaky, abyste mohl určit, z kterého revolveru byla střela vystřelena?“

„Ano, prosím. Přezkoumal jsem jak druhové, tak i mikroskopické znaky a mohu s absolutní jistotou dosvědčit, že střela byla vystřelena z tohoto revolveru.“

„A co smrtící střela? Našli ji a odevzdali vám?“

„Ano.“

„A provedl jste s ní řadu zkoušek?“

„Musím prohlásit, že ta střela byla hodně pošramocená. Byla v hrozném stavu, ale přesto se mi podařilo určit druhové znaky, takže jsem poznal, že byla vystřelena z koltu .38 tohoto typu.“

„A co znaky individuální?“

„O intenzitě individuálních a mikroskopických znaků nemohu v této chvíli podat dobrozdání. Polovina střely je silně poškozena.“

„Pak tedy, Vaše Ctihodnosti,“ pravil Strawn, „znovu nabízím tento revolver jako doličný předmět.“

„Protestuji,“ řekl Neely a bojovně se vztyčil. „Návrh je právně nepřístojný, irelevantní a netýká se podstaty věci. Není tu řádný podklad. Chybí souvislost.“

Soudce Kippen se zadíval na mladého muže. Oči sice hleděly vlídně, ale bylo na něm vidět neúprosné odhodlání.

„Nevím, zda vám správně rozumím, pane Neely,“ řekl. „Pouze proto, že se osudná střela nedá porovnat se zkušebními střelami, máte námitky proti tomu, aby byla k důkazu přijata zbraň, kterou měla, jak tu bylo připuštěno, v držení obžalovaná?“

„Nepřipouštíme, že ji měla v držení obžalovaná. Měl ji pan Perry Mason.“

Soudce Kippen zavrtěl hlavou. „Může v tom být jemný rozdíl, ale pokud jde o tento soud, nehodlám se pouštět do příliš jemných podrobností. Má-li nějaký význam skutečnost, že ta zbraň vlastně nebyla v držení obžalované, pak svědectví v tom směru bude důležité pro hodnocení důkazu, ale nyní vznášíte námitky proti přijetí zbraně k důkazu.“

„Poněvadž jestli soud dovolí, nikdo neví, je-li to ta zbraň, kterou byl zesnulý usmrcen,“ trval na svém Neely.

„Všechno svědčí bezpochyby o tom, že to ta zbraň je. Tady obžalovaná řekla policistům, že vystřelila někam směrem k autu řízenému mužem, který měl na hlavě povlak od polštáře.“

„A je naprosto zřejmé, že v tomto případě nemohlo jít o zesnulého,“ řekl Mason a vstal.

„Jak to, že ne?“ zeptal se soudce Kippen.

„Protože,“ pokračoval Mason, „svědectví obžaloby dokázalo, že povlak byl zesnulému navlečen na hlavu až po smrti.“

„Obžaloba tvrdí, že tím je vina obžalované prokázána,“ řekl soudce Kippen.

„Ano,“ řekl Mason. „A obžalovaná tvrdí, že je tím prokázáno, že mrtvola nemůže být totožná s mužem, na kterého obžalovaná vystřelila.“

„Cože? Jak to myslíte?“ zeptal se soudce Kippen a prudce se vzpřímil na židli. „Chcete snad tvrdit, že na té silnici byli dva lidé maskovaní povlaky od polštáře?“

„Proč by tam nemohli být?“ zeptal se Mason. „Ať obžaloba svou věc prokazuje.“

Soudce Kippen zavrtěl hlavou: „Je-li to pouze technický detail,“ řekl, „postavím se na stanovisko, že všechny tyto námitky se týkají průkaznosti důkazního prostředku spíše než jeho přípustnosti, ale je-li tu nějaký hlubší smysl –“

„Domnívám se, že tu je, Vaše Ctihodnosti,“ pravil Mason. „Rád bych, aby soud prozkoumal místo, kde došlo k střelbě.“

„Co by se tím získalo?“ zeptal se soudce Kippen.

„Hodláme předložit obhajobu,“ řekl Mason, „a podle mého názoru soud porozumí, na čem je založena, teprv až uvidí místo, kde se vše událo.“

„Okamžik prosím,“ zasáhl Geoffry Strawn hlasem, v němž se chvěla zlost, a vstal. „Není to poprvé, co obhájce inscenuje při předběžném přelíčení okázalé právnické ohňostroje. To ovšem není účel předběžného přelíčení. Při tomto projednávání se má jenom zjistit, byl-li spáchán zločin a je-li oprávněný důvod k domněnce, že se ho dopustil obžalovaný. Podle mého názoru už na základě těchto důkazů, jak byly předloženy, je soud povinen zodpovědět tuto otázku kladně.“

„Ano,“ pravil soudce Kippen, „soud se přiklání k tomu, souhlasit s obžalobou, pane Masone.“

„Přesně tak,“ řekl Mason a posadil se.

„Ještě okamžik,“ ozval se soudce Kippen. „Nechtěl jsem vám zabránit v další argumentaci, pane Masone.“

„Další argumentace je také zbytečná,“ pravil Mason. „Z důkazů, tak jak byly předloženy, jasně vyplývá, že byl zavražděn člověk a že jsou tu nějaké důkazy naznačující vinu obžalované na tomto zločinu.“

„Tak o čem se tu tedy dohadujeme?“ ptal se soudce Kippen.

„Jen o tom,“ odpověděl Mason, „že jsem proti tomu, aby byl případ předán soudu za současného stavu dokazování.“

„Ach tak, už chápu,“ pravil soudce Kippen s úsměvem.

„Okamžik, protestuji,“ zvolal Geoffry Strawn. „Zdá se mi, že –“

„Chcete snad obžalované zabránit, aby uvedla důkazy?“ zeptal se ho Mason.

„Ovšem že ne, ale – už jsme zase u toho okázalého požadavku, aby si soud prohlédl místo činu. Nechápu, k čemu nám to poslouží, navštívíme-li to místo. Vždyť tady máme fotografie.“

„Dobrá, předložte fotografie,“ řekl soudce Kippen, „já si je prohlédnu. Bude-li se mi pak zdát, že je třeba zhlédnout místo činu, podívám se tam.“

„Přejete si, abych zavolal fotografa a identifikoval snímky, Vaše Ctihodnosti?“

„To by byl řádný způsob, ledaže –“

„Ó ano, budeme souhlasit,“ ozval se Mason. „Nechceme ztrácet čas právě tak jako obžaloba. Dá-li nám pan žalobce své slovo, že snímky pořídil pod jeho dohledem a za jeho vedení kvalifikovaný fotograf a že věrně zobrazují označená místa, budeme souhlasit, aby byly přijaty k důkazu.“

„Prosím, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Strawn a obrátil se s úsměvem k Masonovi. „Snad jsem se ve své kritice poněkud unáhlil, pane Masone. Děkuji vám za vaše pochopení v této věci.“

„Není zač,“ odpověděl Mason. „Možná že budete mít později opět důvod ke kritice.“

Strawn řekl soudci: „Fotografie jsou očíslovány od jedné do deseti včetně a každá má na zadní straně napsáno, co představuje.“

„Dal byste mi kopie?“ požádal Mason.

„Samozřejmě,“ řekl Strawn a podal Masonovi deset lesklých obrázků rozměru dvacetkrát pětadvacet centimetrů.

Mason s Neelym si je prohlíželi.

Mason jednu fotografii vytáhl, držel ji před sebou a pomalu se zvedl. „Vaše Ctihodnosti,“ řekl, „rád bych upozornil soud a pana žalobce na fotografii číslo sedm, která má podle všeho představovat, jak je uvedeno na zadní straně, sekvojový sloup, kam se zaryla střela.“

„Ano, mám tu fotografii,“ řekl soudce Kippen. „Co je s ní?“

„Soud si zajisté povšiml stromu v pozadí, je to dub, poněkud nalevo od toho sloupu,“ říkal dál Mason. „Po levé straně, nějaké dva tři metry od země, je na něm zvláštní skvrna, malé bílé místečko, uprostřed tmavé –“

„Ano, už ho vidím,“ řekl soudce Kippen. „A co má být?“

„Připadá mi to jako otvor po střele,“ prohlásil Mason a posadil se.

Strawn protestoval: „Ale Vaše Ctihodnosti, to je zřejmě nějaký suk nebo skvrnka na fotografii. Tady je jasně vidět taktika, jak přivodit průtahy a vnášet do jednání zmatek. Nemůže to být otvor od střely, poněvadž –“

Strawn se náhle zarazil.

„Proč by ne?“ zeptal se Mason.

„Poněvadž,“ vyhrkl Strawn, „z toho revolveru byly vystřeleny jenom dvě střely.“

„Správně,“ potvrdil Mason. „O jedné střele se tu právě konstatovalo, že byla z toho revolveru vystřelena a že se zaryla do sekvojového sloupu. Má mandantka prohlásila před šerifovým pomocníkem, že zmáčkla spoušť dvakrát a že střílela nazdařbůh. Kdyby se tedy ukázalo, že druhá střela se zaryla do tohoto dubu, podepřelo by to dokonale moje tvrzení – že totiž mrtvola v kaňonu –“

„Jestli soud dovolí,“ přerušil ho Strawn, „tohle je přece absurdní! Nevím, je-li to šikovně nastražená léčka obhajoby, ale ten revolver měl přece v držení pan obhájce. Co když právě on vystřelil jednu ránu do sekvojového sloupu a druhou do dubu, v tom mu přece nic nemohlo zabránit, a nyní prohlašuje, že jeho mandantka má dokonalé alibi?“

Mason se usmál. „Zabránit mi v tom mohla pouze okolnost, že seržant Holcomb podle vlastního prohlášení spatřil ten otvor v sekvojovém sloupu, jakmile přijel na místo činu, a přijel tam, ještě když tam byli šerifovi pomocnici.“

„Ale seržant Holcomb se šerifovým pomocníkům o tom otvoru v sekvojovém sloupu nezmínil,“ vyjelo Strawnovi.

„Chcete snad napadat věrohodnost vlastního svědka?“ zeptal se Mason.

Soudce Kippen pravil: „Za těchto okolností se soud rozhodl odebrat na místo činu. Zabere to jen několik minut. Pojedeme tam a pan obhájce nám přesně ukáže to místo a rovněž si prohlédneme skvrnu na tom dubu. Pane Redfielde, soud si přeje, abyste jel také a sdělil nám, co podle vašeho názoru způsobilo to znamínko na stromě.“

„Prosím, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Redfield.

Reportéři vystihli náhlý dramatický zvrat v procesu, jinak na pohled docela běžném, a honem se rozběhli k telefonu, když soudce Kippen, zamyšleně se mračící na sbírku fotografií před sebou, odročil přelíčení.

KAPITOLA 15

Kolona aut se plazila po cestě do příkrého kopce a zastavila na místě, kde bylo nedávno opraveno zábradlí.

Seržant Holcomb prohlásil nesmírně důležitě: „Tady se vůz zřítil do propasti, Vaše Ctihodnosti.“

„Kde je ten sekvojový sloup, v kterém se našel druhý projektil?“ zeptal se soudce Kippen a zvedal k očím fotografii. „Je – ano, ano, už ho vidím.“

„A tady je ten dub,“ poznamenal Mason.

Soudce Kippen šlehl po kmeni dubu poněkud skeptickým pohledem, a tu náhle začal jevit zvýšený zájem.

„Kůra na stromě se odštípla, a není to tak dávno,“ prohlásil. „Vypadá to, jako kdyby se tam zaryla – ale nebudu dělat ukvapené závěry. Podíváme se, čím se to stalo.“

Seržant Holcomb odtáhl Strawna celý rozčilený stranou.

Strawn řekl: „Vaše Ctihodnosti, nechceme utajovat žádná fakta, ale rozhodně nehodláme být vázáni nějakým otvorem po střele, dokud nebudeme moci dokázat, kdo ji do toho stromu vypálil a kdy to bylo.“

„Podívejte se,“ řekl soudce Kippen, „když už chcete jít do detailů, pane Strawne, seržant Holcomb, pokud vím, prohlásil, že převzal osobní zodpovědnost za prohledání místa činu a že našel tuto střelu v sekvojovém sloupu a pak pátrání nechal, poněvadž byly vypáleny dvě střely a on měl vysvětlení jen pro dvě. Tohle jsou tedy podle mého názoru velice ubohé pátrací metody. Jak já se na to dívám, mělo být místo činu prohledáno pečlivě, tak aby mohl policista odpovědně prohlásit, že pokud prováděl pátrání, nebyly nikde vidět žádné střely ani stopy po nich.“

„Ale prosím vás,“ odsekl seržant Holcomb. „Sem přece může přijít, kdo chce a střílet si tady kolem dokola, a co můžu proti tomu dělat –“

„Tak už dost, seržante,“ usadil ho soudce Kippen. „Kdyby se bylo po těch střelách v pravý čas řádně pátralo, byli bychom měli jistotu, jestli tam někdo střílel dodatečně či nikoli. Teď musíme sehnat žebřík, vylézt nahoru a podívat se, co to tam vlastně je.“

„Žebřík asi budou mít tamhle v tom stavení s tou klenutou bránou. Bydlí tam tuším nějaká malířka, taková – Á, tady ji máme.“

Po pěšině k nim pomalu kráčela vysoká, štíhlá bělovlasá žena s dlouhým nosem a pevnou, špičatou bradou.

„Co se to tady děje?“ zeptala se.

Soudce Kippen s úsměvem odpověděl: „Provádíme pátrání ohledně střílení, k němuž v těchto místech došlo, vážená paní. Jsem soudce Kippen a –“

„Ach tak,“ usmála se na něho. „A já se jmenuju Mary Euniceová. Jsem malířka, žiju tady v ústraní, pane soudce, a –“

Soudce Kippen zabránil hrozící pohromě, která se na ně valila v podobě obsáhlého líčení, vychrleného jedním dechem. „Paní Euniceová, chceme se podívat tady na ten dub, ve výšce asi tak tří metrů je na něm cosi, co vypadá jako zářez. Rádi bychom zjistili, jestli to nezpůsobila střela. Nemáte náhodou doma žebřík?“

„Ale ovšem že mám,“ řekla. „Beze všeho vám ho půjčím. A jestli hledáte kuličku, mohu vám posloužit ještě jednou.“

„Cože?“ zvolal soudce Kippen.

„No jistě,“ řekla. „Stalo se to tenkrát v noci, jak jsme tady měli ten blázinec. Říkala jsem si, že něco škrtlo o zeď, a zdálo se mi, že zařinčelo sklo. Ale hned jsem to zas pustila z hlavy. Někdy nám totiž do oken vrážejí ptáci. Teprve dneska ráno jsem zpozorovala v jednom podkrovním okně nepatrnou dírku a objevila jsem vystřelenou kuličku, zpola zarytou v trámu.“

„A kdy to bylo, tu noc, jak se střílelo?“ zeptal se soudce Kippen.

„Ano, pane soudce.“

„V kolik asi hodin?“

„No – už byla tma, ale moc pozdě ještě nebylo.“

„Slyšela jste výstřel – nebo víc výstřelů?“

„Kdepak, nic takového. Byl hrozný vítr, a potom, tady z toho kopce pořád jezdí auta a člověk slyší střílet motory, samé pat… pat… pat… bum! z výfuků. Člověk už si nakonec toho randálu ani nevšímá. Já nechci, pane soudce, nic jiného než hezky v klidu si tady žít a mít svatý pokoj. Z takového života se dá načerpat ohromná inspirace, člověk se obrací k vnitřnímu tichu, abych tak řekla k rezervám ducha. Víte –“

Soudce Kippen ji přerušil: „Vážená paní, kdybyste nás laskavě doprovodila k vám do domu, opravdu velmi rád bych se podíval na tu střelu. Půjdeme tam a vy snad zatím, seržante Holcombe, seženete žebřík a přistavíte ho ke stromu, to bude nejlepší. Pan Redfield pak vyleze nahoru a podívá se na to. Dobře poslouchejte, seržante, jestli je tam nějaká střela, chci, aby na ni přišel pan Redfield. Tak prosím, paní Euniceová, když budete tak hodná.“

Kráčeli za ni do kopce, početná skupina právníků a soudního publika, a co chvíli bylo slyšet prskání bleskových světel potěšených fotoreportérů.

Paní Euniceová se nesla v čele průvodu majestátně, důstojně, dlouhýma nohama zdolávala příkré stoupání, jako by šla po rovině. Vedla je klenutou bránou, po srázné příjezdovce ke garáži, po schůdcích do domu, kde to bylo cítit po malířích, nahoru do málokdy obývaného podkroví a ukázala na otvor v okně a zpola zarytou střelu v blízkém trámu.

V podkroví se okamžitě ujal vedení Redfield. „Okamžik,“ řekl. „Musíme dát dobrý pozor. Průstřel v okně je kulatý a projektil se zaryl do trámu. Když se podíváme od místa, kde uvázla střela, otvorem v okně, budeme moci skoro přesně určit, odkud bylo vystřeleno.“

Redfield připevnil k místu, kde vězela střela, provázek a natáhl ho k otvoru v okně.

Soudce Kippen řekl: „Tak směr bychom měli.“

Redfield dál obhlížel situaci. „Projektil prorazil okenní tabulku a potom se zaryl do trámu. Urazil samozřejmé přes sto třicet metrů.“

Strawn pohlédl otvorem v okně, potom přimhouřil oko a díval se ve směru provázku. Prohlásil: „No, tak to vypadá, že – ovšem, Vaše Ctihodnosti, za tuhle střelu nepřebíráme odpovědnost.“

„Nechci po vás, abyste přebírali odpovědnost za střely,“ vyjel na něj soudce Kippen, „ale rozhodně jsem toho názoru, že policie by měla převzít odpovědnost za důkladné vyšetření.“

„Ale policie nenesla zodpovědnost sama. Nejdřív se přece myslelo, že je to záležitost okresu,“ namítl Strawn, „a potom – zkrátka a dobře, případu se ujala městská policie a –“

Soudce Kippen mu skočil do řeči: „Právo, to je věda, jak aplikovat zákon na fakta, která byla předem zjištěna a jsou náležitě uvedena při soudním líčení. Nebyla-li fakta řádně sebrána, tápe zákon v temnotách. Proto máme případy, v nichž došlo k justičním omylům.

Kdykoli se něco takového stane, veřejné mínění svrhne vinu na zákon. Ale zákon za to vlastně nemůže. Mohou za to nesprávné, ledabylé vyšetřovací metody. Chci, aby byl tento případ pečlivě vyšetřen. Vrátím se teď do své kanceláře a budu pokračovat v líčení o třetí hodině odpolední. Budete mít tedy příležitost náležitě a důkladně celou věc prošetřit – alespoň pokud jde o zhodnocení tohoto nově objeveného důkazu.“

Strawn protestoval: „Nezlobte se, Vaše Ctihodnosti, ale to nejde. Policisté už předtím s paní Euniceovou mluvili a ptali se jí, jestli slyšela výstřely, a ona jim tenkrát nic neřekla a –“

„Protože jsem o té kulce nevěděla,“ vyjela na něj paní Euniceová. „Přišla jsem na ni teprve dneska ráno. Co si o mně prosím vás myslíte? Že jsem jasnovidec nebo co? A potom, nikdo se mě přece na žádnou neptal. Nechtěli po mně, abych prohlížela dům, jestli sem náhodou nezabloudila nějaká kulička. Vyptávali se jenom na výstřely. Mně to na hlavu neházejte, mladý muži, to tedy ne.“

„Ale nic takového,“ spěšně ji uklidňoval Strawn. „To jste mi špatně rozuměla.“

„Není ovšem důvodu, abyste špatně rozuměl vy mně,“ opáčila.

„To máte pravdu,“ přitakal soudce Kippen s úsměvem. „Líčení bude znovu zahájeno o třetí hodině odpolední. Budeme pokračovat ve věci tam, kde jsme dopoledne přestali.“

KAPITOLA 16

Zprávy o nejnovějším vývoji událostí se šířily jako lavina, a když se ve tři hodiny soud opět sešel, dostat v jednací síni místo k stání bylo terno.

Hamilton Burger, obrovitý státní zástupce s býčí šíjí a trupem jako sud, se ujal případu sám. Seděl vedle Strawna a bylo vidět, že s ním není radno žertovat.

Úderem třetí hodiny vyšel soudce Kippen ze své úřadovny, jednání bylo zahájeno a soudce Kippen pronesl zdánlivě mírným tónem formuli: „Stát Kalifornie proti Evelyně Bagbyové. Předběžné líčení. Jsou obě strany připraveny?“

„Jsme připraveni,“ řekl Strawn.

„Obžalovaná je připravena,“ řekl Mason.

„Má-li soud porozumět důkazům, rád by slyšel v hrubých rysech, co jste vypátrali na místě činu, pane žalobce.“

Strawn řekl: „Vedle střely nalezené v domku paní Euniceové, o níž bude vypovídat pan Redfield, objevili jsme ještě jednu střelu, v dubu. Vyndal ji rovněž pan Redfield a bude o ní vypovídat.“

„Výborně, pokračujte,“ řekl soudce Kippen. „Pan Redfield už svědčil a otázka, před níž soud stojí, je, zdali zbraň, o níž žaloba tvrdí, že se z ní střílelo, má být přijata k důkazu. Pane Redfielde, zaujměte prosím místo na stanovišti svědků. Do přísahy už jste byl vzat a vypověděl jste, že jste soudní znalec z oboru balistiky.“

„Tak tedy,“ řekl Strawn a vstal, „chci se vás zeptat na ten strom a na tu střelu –“

„Pro celkové vyjasnění situace navrhuji,“ přerušil ho soudce Kippen, „abychom označili smrtící střelu číslem jedna. Střele ze sekvojového sloupu říkejme střela číslo dvě, střele nalezené v dubu střela číslo tři a té, kterou jsme objevili v domku paní Euniceové, střela číslo čtyři. Bude to tak vyhovovat?“

„Samozřejmě,“ souhlasil Strawn.

„Výborně, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Mason.

„Dobrá. Užívejme tedy těchto označení. Nyní vypovídáte o střele číslo tři, o té, kterou jste objevili ve stromě, pane Redfielde.“

„Ano.“

„Co jste tam našli?“ zeptal se soudce Kippen a ujal se tak sám výslechu místo náměstka státního zástupce.

„Zjistil jsem, Vaše Ctihodnosti, že v tom dubu vězí střela. Vlétla tam pod jistým úhlem a odštípla kousek káry. Zjistil jsem, že byla vypálena z revolveru, o kterém se tady mluvilo, z toho, jehož přijetí k důkazu se žaloba zřejmě snaží prosadit. Je označen pro identifikaci jako doličný předmět A.“

„Není pochyb o tom, že projektil byl vystřelen z tohoto revolveru?“

„Není, Vaše Ctihodnosti.“

„Tak to už bychom měli tři střely, ovšem v tom revolveru zbyly pouze dvě prázdné nábojnice,“ konstatoval soudce.

Hamilton Burger se těžkopádně zvedl. „Okamžik, Vaše Ctihodnosti,“ řekl. „Rád bych k té otázce něco dodal. Podle mého názoru se někdo – prozatím nebudu nikoho jmenovat, ale doufám, že ho budu moci prozradit, než tento případ uzavřeme – velmi promyšleně pokusil zfalšovat důkazy. Domnívám se, že to byl naprosto promyšlený pokus.“

„To je ovšem velmi vážné obvinění,“ řekl soudce Kippen.

„Samozřejmě,“ potvrdil Hamilton Burger, „a chci tady před slavným soudem prohlásit, že proto jsem se tentokrát k jednání dostavil sám. Chci, aby se tato otázka vyjasnila tak, aby mohla být označena odpovědná osoba.“

„Dobrá, tak vy tedy tvrdíte, že důkazy byly zfalšovány. Směl bych se zeptat jak, pane státní zástupce? Jak by se to mohlo stát?“

„No, co se toho týče – na tuto otázku nechci ještě v této chvíli odpovědět. Podle mého názoru je důkaz střelou čtyři pravděpodobně mnohem důležitější než celá střela číslo tři!“

Soudce Kippen se obrátil na Redfielda. „Co víte o střele číslo čtyři?“ zeptal se ho.

„Střela číslo čtyři,“ odpověděl Redfield, „byla vystřelena z revolveru téhož typu a ráže, ale ne z této zbraně, která je právně předkládána k důkazu.“

„Víte to jistě?“ zeptal se soudce Kippen.

„Naprosto jistě, Vaše Ctihodnosti.“

„Dobrá,“ řekl soudce Kippen žalobci. „Podejte tedy znovu návrh, aby byl tento revolver přijat k důkazu, a soud –“

„Okamžik, Vaše Ctihodnosti,“ přerušil ho Mason. „Jsem tuším oprávněn podrobit v této věci svědka křížovému výslechu, ještě než bude zbraň přijata k důkazu.“

„Soud vám, pane Masone, jistě nechce nikterak zabraňovat ve výslechu, ale za daných okolností soud samozřejmě dbá především o to, aby byla tato zbraň přijata k důkazu a vzata soudem do úschovy, aby nedocházelo k dalšímu falšování důkazů nebo k dalšímu obvinění z takového falšování.“

„Ovšem, Vaše Ctihodnosti,“ odvětil Mason přívětivě. „Mám za to, že teď mohu svědka vyslechnout.“

„Ano,“ vyštěkl na něj soudce Kippen a pak dodal celkem zbytečně: „V tomhle případě se mi leccos nezdá. Soud se přiklání na stranu pana státního zástupce Hamiltona Burgera, když konstatuje, že je opravdu nanejvýš záhodno zjistit, co se přesně stalo.“

„Ovšem, Vaše Ctihodnosti,“ prohodil Mason nevinně, jako by ani netušil, že poznámky žalobce a soudu mířily přinejmenším na něho. „Pane Redfielde, když jste dostal zbraň, doličný předmět A, o kterém je právě řeč, našel jste v bubínku dvě vystřelené nábojnice, ne?“

„Ano, pane obhájce.“

„Víte něco o tom, čemu se v balistice říká otisk zadní části rámu revolveru, kde prochází zápalník?“

„Ano, vím.“

„Co to je?“

„Je to prostředek k identifikaci vystřelených nábojnic. Je založen na mikroskopickém zkoumání stop na nábojnicích, způsobených zadní částí rámu.

Jinými slovy, vystřelíme-li náboj, vzniknou uvnitř plyny a ty vyrazí střelu ven z hlavně a současně zatlačí mosaznou nábojnici dozadu k rámu.“

„A každý rám má své individuální charakteristiky?“ zeptal se Mason.

„Prozkoumáním vystřelených nábojnic se dá velice často přesně určit, jestli byly vystřeleny z té či jiné zbraně.“

„A pokusil jste se prozkoumat stopy rámu na nábojnicích zbraně označené jako doličný předmět A?“

„To ne.“

„A proč ne?“

„To by přece bylo zbytečné,“ odpověděl Redfield s úsměvem. „Prázdné nábojnice už byly v revolveru. Jistě tam –“

„Ale,“ skočil mu do řeči Mason, „vždyť jste slyšel seržanta Holcomba, který vypověděl, že vystřelené nábojnice spolu s nevystřelenými z revolveru vybil.“

„To proto, abych z toho revolveru mohl střílet na zkoušku.“

„A nechal jste si některou tu vystřelenou nábojnici?“

„Ano, mám je v laboratoři.“

„Je to někde tady blízko?“

„Ano.“

„Hodláte-li se vyjádřit v otázce přijetí tohoto revolveru k důkazu jako soudní znalec z oboru balistiky,“ řekl Mason. „navrhuji, abyste porovnal takzvané otisky zadní části rámu –“

„Ale není nic snazšího, to bude jedna dvě,“ řekl Redfield, „totiž aspoň doufám.“

„A prozkoumal jste,“ pokračoval Mason, „stopy na střele číslo čtyři, totiž ty individuální neboli mikroskopické znaky, a porovnal jste je se smrtící střelou?“

„To ne. Samozřejmě že ne. Střela číslo čtyři z této zbraně docela jistě vystřelena nebyla, pane Masone.“

„Ale přesto,“ trval na svém Mason, „by bylo záhodno porovnat střelu jedna se střelou čtyři pod mikroskopem, už proto, aby se zjistilo, najdete-li nějaké totožné individuální neboli mikroskopické znaky, a já potom budu pokračovat v křížovém výslechu.“

Mason řekl soudci Kippenovi: „Mám za to, Vaše Ctihodnosti, že jsem oprávněn dát si tyto okolnosti alespoň vyšetřit, než se budu muset rozhodnout, mám-li souhlasit, aby byla tato zbraň přijata k důkazu, nebo mám-li vznést námitku.“

„Tedy, soud k tomu oprávněn je,“ řekl soudce Kippen, „a obžalovaná patrně také. Tím se prostě zase dostáváme k otázce, kterou soud už dnes jednou nadhodil, totiž že u případů, jež jsou soudu předkládány k posouzení, není provedeno dostatečné vyšetření. Ale není to věc jen a jen obžalované, že má právo na to, aby všechny důkazy byly prošetřeny a shromážděny. Soud má do toho také co mluvit. Soud si přeje, aby byla záležitost s projektily zevrubně prozkoumána. Předpokládal jsem, že už to bude provedeno.“

Hamilton Burger řekl vztekle: „I my chceme, aby se to důkladně prošetřilo, Vaše Ctihodnosti. Chceme zjistit, jak je možné, že z jednoho revolveru byly vystřeleny čtyři střely, a přitom v něm zbyly jenom dvě prázdné nábojnice.“

„Ale všechny přece nebyly vystřeleny z jednoho revolveru,“ opravil ho Mason. „Nesmíte soud mást, pane Burgere. Z důkazů teď jasně vysvítá, že tu figurovaly nejméně dva revolvery.“

„A jestli někdo jeden ten revolver vyměnil,“ řekl Burger a bouchl pěstí do stolu, „nasadím všechny páky, abych zjistil, kde a kdy k té záměně došlo a kdo ji má na svědomí.“

„Ovšem, to udělejte,“ řekl Mason a posadil se.

„Chcete vést ještě nějakého svědka?“ zeptal se soudce Kippen Strawna.

„Ano, Vaše Ctihodnosti. Rád bych povolal na stanoviště svědků pana Mervyna Aldriche.“

„Můžete si jít do laboratoře udělat ty zkoušky, pane Redfielde,“ řekl soudce Kippen. „Budete-li potřebovat více času, tak mi vzkažte, ale ježto čas bude v tomto případě patrně hrát životně důležitou roli, soud by rád viděl alespoň předběžné výsledky. Prosím, pane Aldrichi, zaujmete místo na stanovišti svědků.“

Mervyn Aldrich předstoupil s blahosklonným klidem, jako by na něj vůbec nepůsobilo ovzduší vzrušeného napětí, které mělo v síni už - už vyvrcholit.

Byl vzat do přísahy, udal své jméno, zaujal místo na stanovišti a seděl tam vzpřímeně, se sevřenými rty. Odpověděl na předběžné otázky týkající se jeho stáří, bydliště a povolání.

Strawn řekl: „Pane Aldrichi, tady vidíte revolver typu kolt s dvoupalcovou hlavní, číslo 17475-LW, označený pro identifikaci jako doličný předmět A. Poznáváte tu zbraň?“

„Ano, poznávám ji.“

„Podle záznamů jste tuto zbraň koupil.“

„Ano, koupil jsem ji.“

„Kde?“

„V Newport Beach ve sportovním obchodě Potřeby pro pistolníky, pytláky a pingpongové přeborníky.“

„A co jste s tou zbraní udělal, když jste ji koupil?“

„Někdy jsem ji nosil u sebe. Někdy jsem ji nechával doma. Někdy jsem ji měl v automobilu.“

„Vzpomeňte si prosím na desátého tohoto měsíce. Víte, kde ta zbraň v té době ležela?“

„Vím.“

„Kde?“

„Ve schránce na palubní desce v mém kabrioletu.“

„A měl jste tu schránku zamčenou?“

„Bohužel ne. Dával jsem si pozor, aby byla stále zavřená, ale zřejmě jsem nějak zapomněl. Když jsem potom zbraň ve schránce hledal, byla pryč a schránka byla odemčená.“

„Kdy to bylo?“

„Desátého večer.“

„Tohoto měsíce?“

„Ano.“

„A jak to, že jste se šel najednou do té schránky v autě podívat?“

„Pan Perry Mason mi tu zbraň ukázal a zeptal se mě, jestli ji poznávám. Podíval jsem se na ni a řekl jsem, že ano, že vím docela určitě, že je to ta, kterou jsem sám koupil.“

„Byla na ní kromě výrobního čísla nějaká značka, něco, podle čeho byste poznal, že je to vaše zbraň?“

„Ano.“

„Co to bylo?“

„Když se podíváte zblízka, tak si povšimnete, že do pažby revolveru je vyrytá čárka.“

„Čím tam byla vyryta?“

„Pilníkem.“

„Kdo ji tam vyryl a kdy?“

„Vyryl jsem ji tam sám, a to ten den, kdy jsem revolver koupil. Šel jsem do našich dílen, vzal jsem trojhranný pilník a vyryl jsem do pažby tuhle čáru.“

„Proč jste to udělal?“

„Ohrazuji se proti této otázce,“ řekl Neely. „Je právně nepřístojná, irelevantní a netýká se podstaty věci.“

„Mám za to, že námitka je důvodná,“ rozhodl soudce Kippen.

„Prosím, půjdeme na to tedy jinak,“ zlostně řekl Strawn. „Když jste koupil tuto zbraň, koupil jste ještě něco jiného?“

„Koupil jsem ještě jednu, zrovna takovou.“

„A co jste udělal s tou druhou zbraní?“

„Dal jsem ji své snoubence Heleně Chaneyové.“

„Z jakého důvodu?“

„Pro její osobní ochranu.“

„Dobře, a v době, kdy jste ty revolvery koupil, nebo bezprostředně poté jste se je nějak snažil od sebe odlišit?“

Mason se naklonil k Neelymu a zašeptal mu: „Chceme dostat tenhle druhý revolver mezi důkazní prostředky. Při předběžném přelíčení nikdy neprotestujte proti žádné otázce vyžadující nové důkazy. Protestujte vždycky jenom proti formulaci otázek, abyste žalobce vyváděl z míry a nepřipustil, aby to svědkovi příliš zlehčovali. Jinak je klidně nechte, ať se vytasí s čím chtějí. Nikdy nevíte, k čemu co kdy bude dobré. Čím více svědek klopí, když vypovídá poprvé, tím je pravděpodobnější, že si bude odporovat, až bude vypovídat podruhé. Co nevidět už teď asi uřízneme Mervynu Aldrichovi větev, na které sedí.“

„Myslíte, že sedí na větvi?“ zeptal se Neely.

Mason přisvědčil.

Aldrich řekl: „Nechtěl jsem, aby se můj revolver pletl s tím, který jsem měl pro svou snoubenku, a tak jsem do toho svého vypiloval tenhle vrub.“

„Do svého revolveru?“

„Ano.“

„Vzpomínáte si, kdy jste měl ten revolver naposled?“

„Devátého?“

„Tohoto měsíce?“

„Ano.“

„A kde jste byl toho devátého?“

„V Riverside v Kalifornii.“

„A co jste tam dělal?“

„Jel jsem do Riverside k přelíčení s touto obžalovanou.“

Strawn ho spěšně přerušil: „Jsem si samozřejmě vědom ustanovení, které obecně nedovoluje žalobě uvádět důkazy, jež se vztahují k jinému trestnímu činu. Jsou však výjimky a jsem ochoten uvést autority –“

„Zdá se, že nebyla vznesena žádná námitka,“ podotkl soudce Kippen.

„Pravděpodobně bude, Vaše Ctihodnosti.“

„Uplatníte tedy své argumenty až potom.“

„Prosím, Vaše Ctihodnosti.“

Strawn se obrátil k svědkovi: „Jaké přelíčení máte na mysli, pane Aldrichi?“

„Přelíčení s touto obžalovanou, obviněnou tehdy z krádeže. Byla osvobozena. Odešla z budovy soudu. Já jsem se tam ještě chvíli zdržel, poněvadž jsem si chtěl promluvit s náměstkem státního zástupce a s některými svědky. Když jsem vyšel z budovy, spatřil jsem ji u svého kabrioletu. V tu chvíli jsem tomu nevěnoval pozornost a –“

„Nás nezajímá, čemu jste věnoval pozornost,“ obořil se na svědka Strawn. „Řekněte nám pouze fakta.“

„Vždyť vám je říkám,“ prohlásil Aldrich. „V té chvíli byla na dva metry od místa, kde jsem nechal stát vůz.“

„Začněte s křížovým výslechem,“ vyštěkl Strawn na obhájce.

„Tak se do toho pusťte. Dávejte kontrolní otázky,“ vybídl Mason Neelyho.

„Na co se ho mám ptát?“ řekl Neely.

„Na všechno možné,“ odpověděl Mason, zaklonil se v křesle obhájců a sepjal ruce za hlavou.

Neely řekl: „Oba ty revolvery jste koupil téhož dne?“

„Ano.“

„A zaplatil jste je šekem?“

„Ano, šekem.“

„A do jednoho jste vyryl pilníkem značku, abyste si ho nepletl s druhým?“

„Ano.“

„A ten s tou značkou jste si potom uložil do schránky na palubní desce?“

„Ano. Někdy jsem ho měl ve voze ve schránce na palubní desce. Jindy jsem ho nosil v pouzdru nebo v kapse.“

„A proč jste do toho revolveru vyryl značku?“

„Abych je od sebe rozeznal. Říkal jsem si, že někdy bude třeba slečna Chaneyová se mnou a bude mít revolver v kabelce a že bychom si je mohli poplést.“

„Jak jsem tu slyšel, pan Mason vám desátého večer tento revolver ukazoval?“

„Ano.“

„V kolik hodin?“

„Někdy mezi desátou a půl jedenáctou.“

„Kde jste byli?“

„U slečny Chaneyové.“

„Kde byl pan Mason?“

„Také tam.“

„A co udělal?“

„Ukázal mi ten revolver.“

„A co jste udělal vy?“

„Řekl jsem mu, že to asi bude revolver, který se mi ztratil ze schránky na palubní desce.“

„A vzal jste si ho?“

„Vzal.“

„A co jste udělal potom?“

„Šel jsem k autu, otevřel jsem schránku na palubní desce a zjistil, že revolver tam skutečně není.“

„A pak?“

„Vrátil jsem zbraň panu Masonovi.“

„Tu a ne jinou?“

„Ano.“

Neely se naklonil k Masonovi a zašeptal mu: „Nikam to nevede.“

Mason šeptem odpověděl: „Jestli povedete kontrolní výslech takhle, budete na mrtvém bodě. Když se ho budete ptát pořád na tytéž věci v témž sledu, v jakém vypovídal při přímém výslechu, pak vám bude odpovídat stále totéž.“

„Už jsem úplně groggy,“ zabědoval Neely.

„Zeptejte se ho, proč pokládal za nutné nosit revolver do schránky na palubní desce, jen aby se přesvědčil, jestli je to ten jeho,“ radil mu Mason.

Neely přikývl a oslovil svědka. „A proč jste, pane Aldrichi, pokládal za nutné nosit zbraň s sebou, když jste se šel podívat do schránky na palubní desce ve voze, jestli tam revolver je?“

„Poněvadž jsem se chtěl na vlastní oči přesvědčit.“

„A jak přesvědčit?“

„No prostě přesvědčit se o tom, že ten revolver ve schránce na palubní desce není.“

„Ale kvůli tomu jste přece nemusel brát revolver s sebou,“ namítl Neely. „Stačilo podívat se do schránky na palubní desce, jestli tam je vaše vlastní zbraň.“

„No, chtěl jsem ho mít s sebou pro… pro srovnání.“

„To jste si nepamatoval, jak váš revolver vypadá?“

„Ale ano, pamatoval.“

„Tak proč jste při tom chtěl mít revolver u sebe?“

„Protože jsem ho mohl porovnat… vlastně chtěl jsem ho – totiž chtěl jsem se přesvědčit, že se ztratil můj revolver a ne revolver slečny Chaneyové.“

„Ale to přece nebylo zapotřebí,“ řekl Neely. „Jelikož jste za účelem identifikace vyryl pilníkem do svého revolveru tu značku, mohl jste se na zbraň podívat a hned na místě říct, jestli je vaše.“

Aldrich se zadíval jinam a odmlčel se.

„Nemám pravdu?“ zeptal se Neely.

„Asi ano, máte.“

„No tak proč jste si tedy bral revolver s sebou, když jste odcházel k vozu?“

„Nejspíš jsem měl v hlavě zmatek.“

„Tehdy jste měl v hlavě zmatek?“

„Ano.“

„A teď už ho nemáte?“

„Ne.“

„Můžete nám tedy udat nějaký rozumný důvod, jeden jediný rozumný, normální důvod, proč jste s sebou musil brát tu zbraň, když jste se vyběhl podívat do schránky na palubní desce ve voze?“

„Ne, to nemohu. Asi sotva. Totiž… vždyť vám říkám, že jsem měl v hlavě zmatek.“

Neely rychle pohlédl na Masona. Mason souhlasně přikývl a sotva slyšitelně hlesl: „Dost.“

„To stačí,“ řekl Neely.

Aldrich odcházel ze stanoviště svědků a vypadal poněkud zmateně.

Mason uchopil Neelyho za paži. „Čistá práce,“ řekl uznale. „Počkejte, uvidíte, že vám to v novinách připíšou k dobru, jak jste Mervynu Aldrichovi, tomu ohromnému zvířeti, náramně zamotal na stanovišti svědků hlavu.“

Hamilton Burger řekl: „Vaše Ctihodnosti, povolil byste nám kratičkou, asi pětiminutovou přestávku?“

„Prosím,“ svolil soudce Kippen.

„Vzhledem k neobvyklému vývoji událostí bude soud k zástupci obžaloby shovívavý. Na patnáct minut přerušíme jednání. Doufám, že v té době už dostaneme zprávu, která poněkud objasní zmatené okolnosti tohoto případu.“

Přelíčení bylo přerušeno a dva advokáti, kteří proces se zaujetím sledovali, přišli Neelymu gratulovat.

„To se vám povedlo, pane kolego,“ řekl jeden.

„Skvělý výkon,“ prohlásil druhý a podal mu ruku. „Nádherný křížový výslech. Pane Masone, máte kvalitního partnera.“

„To bych řek,“ souhlasil Mason.

Neely se radostí celý začervenal.

Estella Nugentová se protlačila zástupem lidí valících se ze soudní síně, prošla dvířky v mahagonovém zábradlí a prudce chytila Neelyho za ruku.

„Franku, jsem na tebe hrozně pyšná,“ řekla. „Byl jsi báječný.“

Obrátila se k Perrymu Masonovi a Evelyně Bagbyové. „Slečno Bagbyová,“ řekla, „opravdu doufám, že to všecko nakonec dobře dopadne. A pane Masone, od vás je to tak ušlechtilé, tak skvělé, že jste dal Frankovi příležitost, aby se osvědčil.“

„Myslím, že si vede dobře,“ řekl Mason.

Evelyna Bagbyová mlčky stiskla Estelle Nugentové ruku, potom se odvrátila a tiše polykala slzy.

Mason jí poklepal na rameno. „Nic si z toho nedělejte, Evelyno,“ utěšoval ji. „Už to nebude dlouho trvat.“

„Myslíte?“

„Teď mám ten dojem,“ odpověděl Mason.

Policistka přistoupila k Evelyně Bagbyové. „Jestli dovolíte, slečno Bagbyová, tak půjdeme do místnosti pro obžalované.“

Evelyna vyšla za ženou ze síně.

Neely se obrátil k Masonovi. „Když už jsme u toho, pane Masone, proč si hergot ten revolver k autu vlastně bral?“

Mason se uchichtl. „Aby ho mohl vyměnit.“

„Cože?“

„Aby ho mohl vyměnit s tím druhým,“ opakoval Mason. „Myslel si totiž, že vnese do věci zmatek. Okamžitě poznal, že jde o revolver, který dal Heleně Chaneyové. Věděl, že jeho revolver je ve schránce na palubní desce ve voze. Řekl si, že když revolvery vymění, ušetří Helenu Chaneyovou nepříjemností a vytáhne ji z bryndy. A tak pod záminkou, že se chce přesvědčit, jestli má svůj revolver ve schránce na palubní desce, oba revolvery otevřel, ze svého vysypal náboje, místo nich tam dal čtyři náboje a dvě prázdné nábojnice ze zbraně Heleny Chaneyové, potom Helenin revolver znovu nabil, dal si ho do kapsy a s oběma zbraněmi se vrátil do domu. Podal mi svůj revolver, a v tom už byly náboje z revolveru Heleny Chaneyové. Když myslel, že se nedívám, tajně Heleně Chaneyové podstrčil nabitou zbraň, aby ji mohla ukázat, kdyby bylo zapotřebí. Potom mi oznámil, že se přesvědčil a že jeho revolver se ze schránky na palubní desce v autě ztratil.“

Neely a Estella Nugentová zírali na Masona v němém údivu.

„Víte to určitě?“ zeptala se Estella Nugentová.

„Samozřejmě,“ usmíval se Mason. „Proto jsem ho nechal odnést revolver do vozu, aby měl příležitost k záměně.“

„Vy jste věděl, že to má v úmyslu?“

Mason se zasmál. „Měl to napsáno na čele. Viděl jsem mu až do žaludku. Významně se po sobě s Helenou Chaneyovou dívali. Celou tu dobu, co jsem s ním mluvil, mu dávala za mými zády znamení.“

„Ale prokristapána, proč jste mu v tom nezabránil?“ zeptal se Neely. „Proč jste ho nechal –?“

„Ale, říkal jsem si, že se tím nemůže nic zkazit,“ odpověděl Mason. „A že jestli bude lhát, nádherně celou situaci zamotá. Tím, že se do záležitosti vnese zmatek, obžalovaný v trestní věci málokdy může co ztratit.“

Neely řekl: „Ale v tom případě ty střely… a ty – tak proto jste mluvil o těch stopách po zadní části rámu a zápalníku na prázdných nábojnicích!“

„Jen počkejte,“ řekl Mason. „Zažijete náramnou legraci.“

Neely a Estella Nugentová se podívali nejdřív na sebe, potom na Masona.

„No to mě tedy podržte,“ řekl Neely a po chvilce dodal: „A co se z toho ze všeho nakonec vyklube?“

„Hamiltonu Burgerovi, našemu státnímu zástupci, z toho nejspíš značně stoupne krevní tlak,“ odpověděl Mason. „Teď už se samozřejmě nemůže dočkat, až mě obviní, že jsem střílel z jiné zbraně. Za chvilku se doví, že tu jinou zbraň měli v opatrování Mervyn Aldrich a Helena Chaneyová. Potom bude v setsakramentské bryndě.“

„A jaký to bude mít všecko význam pro případ Evelyny Bagbyové?“

„Dojde k jednomu z těch nečekaných malých zvratů, díky kterým je trestní praxe tak neobyčejně zajímavá.“

KAPITOLA 17

Uplynulo dobře dvacet minut, než se soudce Kippen vrátil do soudní síně a oznámil: „Pan Redfield mi telefonoval, že už je na cestě a dostaví se asi za minutu za dvě, pánové. Jelikož se blíží hodina odpoledního odročení, navrhuji, abychom svolali soud a byli připraveni, až pan Redfield zaujme místo na stanovišti svědků. Už je tady. Můžete ihned předstoupit, pane Redfielde.“

Znalec z oboru balistiky vypadal poněkud vzrušeně a chvatně zaujal místo na stanovišti svědků; ani nestačil prohodit pár slov s Burgerem nebo s náměstkem státního zástupce.

„Hrozně jsem pospíchal,“ pravil celý udýchaný. „Bě –“

„To je samozřejmé,“ řekl soudce Kippen. „Tak prosím, jste hotov s těmi zkouškami, pane Redfielde?“

„Ne, Vaše Ctihodnosti.“

Soudce Kippen se zakabonil.

„Nemýlím-li se, tak jste přislíbil, že –“

„S předběžnými zkouškami hotov jsem, Vaše Ctihodnosti.“

„No dobře, a co ukázaly?“ zeptal se soudce Kippen.

Mason se v otáčecí židli zaklonil, ruce sepjal za hlavou a díval se víc na strop než na svědka. V koutcích úst mu pohrával úsměv.

„Zjistil jsem,“ prohlásil Redfield, „že střely číslo jedna a čtyři byly pravděpodobně vystřeleny z téže zbraně, ale nebyla to ta zbraň, která byla za účelem identifikace označena jako doličný předmět A. Zjistil jsem, že střely dvě a tři byly pravděpodobně vystřeleny ze zbraně označené jako doličný předmět A. Zjistil jsem dále, že prázdné nábojnice, nalezené v bubínku zbraně označené jako doličný předmět A, určitě nebyly z této zbraně vypáleny, ale patří do jiné zbraně, odkud je někdo vyndal.“

„Cože!“ vykřikl Hamilton Burger a vyskočil.

Soudce Kippen zamrkal, jak se honem pokoušel přizpůsobit situaci. Rychle pohlédl na zděšeného Hamiltona Burgera a pak na usmívající se, naprosto nedotčenou tvář Perry ho Masona.

Soudce Kippen sevřel rty. „Vaše zjištění tedy naznačují, že někdo náboje vyměnil a že prázdné nábojnice z tohoto revolveru, označeného pro identifikaci jako doličný předmět A, byly ve skutečnosti vystřeleny nebo vypáleny z nějaké jiné zbraně a po výstřelu pak někým vsunuty do bubínku této zbraně, je to tak?“

„To je jediné možné vysvětlení, jiné mě nenapadá, Vaše Ctihodnosti.“

„Pak tedy tato zbraň, označená jako doličný předmět A, není zbraní smrtící?“

„Všechno tomu nasvědčuje, Vaše Ctihodnosti.“

„Zbraň, z které byl vystřelen projektil číslo čtyři a zůstal vězet v podkroví domku paní Euniceové, byla totožná se zbraní, z níž byla vypálena osudná střela, o které jsme hovořili jako o střele číslo jedna?“

„Zřejmě je to tak, Vaše Ctihodnosti. Ještě jsem zkoušku nedokončil, a tak nemohu mít absolutní jistotu. Ale z předběžných výsledků se dá s jistotou usuzovat, že tomu tak je. Oznamuji vám, že nyní na věci pracuje můj důvěryhodný pomocník; pořídí fotografie obou střel, smrtící střely číslo jedna a střely číslo čtyři, v superprojekci tak, aby se na nich daly určit mikroskopické identifikační charakteristické znaky. Ovšem mikroskopická zkouška ukázala, že obě střely byly vystřeleny z téhož revolveru a že docela jistě to není ten, ze kterého byly vystřeleny střely číslo dvě a tři.“

Soudce Kippen prohlásil: „Je naprosto jasné, že v tomto případě se někdo dopouštěl machinací s důkazy. Pane Masone!“

„Prosím, Vaše Ctihodnosti.“

„Byla tato zbraň, označená pro identifikaci, ve vašem držení?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Jelikož jste zúčastněná strana, soud se domnívá, že za daných okolností jste povinen vysvětlit všechno, co se udalo, každičkou minutu v době, kdy jste měl zbraň ve svém držení.“

„Velmi rád. Vaše Ctihodnosti,“ řekl Mason líbezně. „Abych celou záležitost osvětlil, budu ovšem nucen povolat několik svědků. Chtěl jsem dát některé z nich vyslechnout k obhajobě obžalované, ale vzhledem k vývoji situace vyhovím žádosti soudu a povolám je hned teď. Prosím Helenu Chaneyovou, aby zaujala místo na stanovišti svědků.“

Mervyn Aldrich vyskočil: „Helena Chaneyová na stanoviště svědků nepůjde.“

Soudcovo kladívko zaklepalo na znamení kategorické výzvy. „Pane Aldrichi, pojďte sem,“ řekl.

Aldrich přistoupil blíž a zachmuřeně hleděl na soudce.

„Co jste to řekl?“ otázal se soudce Kippen.

„Že Helena Chaneyová na stanoviště svědků nepůjde.“

„Pane Aldrichi, soud si povšiml, že slečna Chaneyová je přítomna v síni. Soud jí nařizuje, aby se dostavila na stanoviště svědků. Soud dále konstatuje, že vaše přerušení představuje křiklavé pohrdání tímto soudem. Soud vám za daných okolností za tento výbuch neuloží pokutu, poněvadž je jasné, že v projednávaném případě došlo k nepředvídaným, dramatickým, zdánlivě nemožným zvratům. Soud si uvědomuje, že jste se dostal do jistého napětí. Avšak zůstanete sedět na svém místě u stolku obžaloby a zdržíte se jakýchkoli poznámek, nebudete dávat svědkyni žádná znamení, jinak – slečno Chaneyová! Slečno Chaneyová, neodcházejte ze síně. Slečno Chaneyová, vraťte se! Sluho, zadržte tu ženu!“

Soudní sluha sedící u dveří se vyřítil na chodbu. Reportéři se hrnuli ven a v soudní síni nastal nesmírný zmatek. Na chodbě vzplály blesky fotografů. Sluha se hnal za Helenou Chaneyovou k výtahu a dopadl ji, právě když zuřivě mačkala knoflík.

Soudce Kippen se pokoušel nastolit v síni pořádek, neboť někteří diváci se hlava nehlava hnali k východu a chtěli se dostat na chodbu, aby o nic nepřišli.

„Jestli nebude klid, dám vyklidit soudní síň,“ vykřikl soudce Kippen. „Klid prosím! Posluchači se posadí a zůstanou sedět.“

Hamilton Burger vstal. „Vaše Ctihodnosti,“ řekl, „nastala situace, kterou by byl sotva kdo předvídal, ledaže by měl s velectěným obhájcem,“ a Hamilton Burger prudce, zuřivě pokývl směrem k Perrymu Masonovi, „zkušenosti už z jiných procesů. Chci soud požádat o přerušení.“

„Soud žádné přerušení nepovolí, dokud se ta žena nevrátí a neuposlechne nařízení soudu,“ prohlásil soudce Kippen. „Tento soud –“ odmlčel se, když se dveře otevřely a sluha přivedl Helenu Chaneyovou do síně.

„Pojďte s tou ženou sem,“ poručil soudce Kippen.

Sluha vedl Helenu Chaneyovou uličkou.

„Zavřete dveře do síně,“ nařídil soudce Kippen. „Co se týče soudu, ti posluchači, kteří tolik toužili po přerušení soudního jednání a vyhrnuli se o překot na chodbu, mohou teď na chodbě zůstat. Zavřete dveře a zamkněte.“

Soudce Kippen oslovil Helenu Chaneyovou. „Tak, slečno Chaneyová,“ řekl, „soud vám nařídil, abyste zaujala místo na stanovišti svědků, a vy jste utekla ze síně.“

Nejistě zalétla pohledem k Mervynu Aldrichovi a potom k soudci.

„To jste mě neslyšela?“ zeptal se soudce Kippen.

Podívala se mu do očí. „Slyšela,“ řekla tiše.

„No tak dobře,“ zavrčel soudce Kippen. „Aspoň že se z toho nechcete vykroutit. A pročpak jste se pokoušela uniknout ze síně?“

„Protože nechci svědčit.“

„Proč to?“

„Protože mám strach. Nechci, aby se to rozkřiklo.

Ne –“

„Ale tady přece nejde o to, co vy chcete,“ namítl soudce Kippen, „nebo jestli snad máte pocit, že zažijete příkoří. Soud nad vámi bude držet ochrannou ruku a postará se, aby vám nebyly kladeny jiné otázky než takové, které mají vztah k souzené věci, i když vás možná uvedou do rozpaků. Tak zaujměte místo na stanovišti, zvedněte pravou ruku a složte přísahu. Přeji si, abyste odpovídala na otázky zevrubně a upřímně. Rozumíte?“

„Ano, pane soudce.“

„Říkejte mi Vaše Ctihodnosti,“ obořil se na ni soudce Kippen.

„Prosím, Vaše Ctihodnosti.“

„Postavte se tamhle a zvedněte pravou ruku.“

Helena Chaneyová zdvihla pravou ruku, byla vzata do přísahy a zaujala místo na stanovišti svědků.

„Tak,“ řekl soudce Kippen.

„Této svědkyni bude klást otázky soud. Soud žádá zástupce procesních stran, aby výslech nepřerušovali, mohou pouze proti kterékoli otázce vznášet závažné právní námitky. A soud dále prohlašuje, že námitky nepodstatného rázu mu nebudou po vůli. Soud chce proniknout až k jádru tohoto případu. Tak prosím, slečno Chaneyová, slyšela jste svědectví pana Aldriche?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Pokud vím, dal vám pan Aldrich kolt, velice podobný tomu, který byl v tomto případě pro identifikaci označen jako doličný předmět A.“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„A kde je ta zbraň teď?“

„Já… já –“

„Kde je?“ zahřměl soudce Kippen.

„Tady,“ odpověděla. „Mám ji tady.“

„Co to znamená tady?“

Ukázala na svou kabelku.

„Je ta zbraň nabitá?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Proč s sebou nosíte nabitou zbraň?“

„Z důvodů osobní obrany.“

„Máte povolení nosit nabitou zbraň?“

„Já – pan Aldrich mi řekl –“

„Nemluvím o tom, co vám řekl pan Aldrich. Ptám se vás, jestli máte povolení nosit nabitou zbraň.“

„Nemám.“

Soudce Kippen řekl sluhovi: „Pane zřízence, postaráte se o svědkyni. Odeberete jí nabitý revolver z kabelky. Vyndáte z něho náboje. Nadiktujete číslo toho revolveru do protokolu, aby byla vyloučena jakákoli záměna, pokud budou obě zbraně v držení soudu. Potom náležitě označíte tento revolver za účelem identifikace jako doličný předmět E obžaloby. Soud zatím přijme k důkazu druhý revolver, který byl označen jako doličný předmět A obžaloby. Projednejme tuto záležitost, jak náleží.“

„Zaznamená soud moji námitku stran připuštění těchto zbraní k důkazu?“ zeptal se Perry Mason.

„Soud vaši námitku zaznamenává a zamítá,“ utrhl se soudce Kippen. „Oba revolvery k důkazu přijmeme. Uložíme je do úschovy, abychom nadále zamezili machinacím s důkazy.“

Soudce Kippen hleděl na Perryho Masona zachmuřeně.

Mason se na něj přívětivě usmál.

„Tak prosím, pane zapisovateli,“ řekl soudce Kippen, „jaké má číslo zbraň označená pro identifikaci jako doličný předmět A obžaloby a nyní přijatá k důkazu?“

„Číslo 17475 – LW.“

„A jaké číslo má zbraň nyní označená jako doličný předmět E obžaloby, kterou sluha právě vyndal z kabelky svědkyně?“

„Číslo 17474 – LW.“

„Výborně,“ řekl soudce Kippen. „Teď už jsou obě zbraně přijaty k důkazu. Zůstanou v soudní úschově. Kdokoli se těch zbraní bez svolení soudu dotkne, bude odsouzen pro pohrdání soudem. Nepřipustíme další machinace s důkazy. Pane Redfielde, soud vám obě zbraně předá. Zítra dopoledne v deset hodin, až se soud sejde, chci od vás mít úplnou zprávu. Zároveň vás, pane Redfielde, pověřuji, abyste za žádných okolností výsledky svého šetření nikomu nesděloval, dříve než zaujmete místo na stanovišti svědků, ať je to kdokoli, kromě svým pomocníkům, kteří s vámi na zkouškách pochopitelně spolupracují. Musíte je upozornit, aby neposkytovali žádné informace tisku. Nestojím o to, aby se náš případ řešil v novinách.

Uvědomuji si, že události dnešního odpoledne jsou dostatečně dramatické, a že tudíž v novinách se náš případ bude těšit značně nápadné pozornosti. Tomu nemohu zabránit. Nemohu to nijak ovlivnit. Ale rozhodně hodlám ovlivnit jakékoli zveřejňování vzhledem k dalšímu vývoji tohoto případu. Nepřeji si, abyste někomu něco prozrazovali. Mám na mysli obhájce obžalované nebo kohokoli, kdo je s ním ve spojení, a – ovšem, také zástupce obžaloby.“

„Ale Vaše Ctihodnosti,“ protestoval Hamilton Burger. „Vždyť přece na žalobě je, aby případ urychlovala, a podle názoru žaloby pan Redfield, jelikož je svědkem obžaloby –“

„Vaše názory mě nezajímají,“ přerušil ho soudce Kippen. „Tato záležitost se rozrostla do nesmírně významných rozměrů. Soud nepřehlédne okolnost, že pro jakéhokoli veřejného činitele je neobyčejně nesnadné odmítnout tisku informace. Soud nemá zájem, aby z pracovny pana Redfielda pronikly na veřejnost nějaké zprávy před zítřejším soudním jednáním v deset dopoledne. Rozuměl jste, pane Redfielde?“

„Rozuměl,“ odpověděl Redfield.

„Mám za to,“ řekl Mason, „že soud hodlá jednání odročit.“

„To hodlá,“ odsekl soudce Kippen.

„Domnívám se, že za daných okolností by mi mělo být povoleno, abych svědkyni před odročením jednání položil několik kontrolních otázek.“

„Jsem proti tomu,“ řekl soudce Kippen. „Podle mého názoru už se stejně stala chyba, a nepřeji si, aby se do průběhu řízení dále vnášel zmatek, pokud nebudeme vědět, na čem vlastně jsme.“

„V tom případě,“ řekl Mason, „navrhuji, aby se soud zeptal svědkyně, proč pokládala za nutné mít s sebou zbraň, jaké nebezpečí jí hrozilo.“

„Nač to?“ tázal se soudce Kippen.

„Poněvadž jsem přesvědčen,“ odpověděl Mason, „že ten, koho se bála a jehož hrozby ji v první řadě přiměly, aby s sebou nosila tenhle revolver, nebyl nikdo jiný než Stephen Merrill.“

Hamilton Burger se vymrštil ze židle. „Vaše Ctihodnosti, tady vidíte typický příklad toho, nač už jsem tu a tam poukazoval. Pan obhájce ví, že jeho výrok patřičně zaujme tisk. Bezpochyby je to výrok naprosto neopodstatněný, ale je-li hozen do chřtánu novin jako vybraná lahůdka riskantního skandálu –“

„To by stačilo, pane žalobce,“ přerušil ho soudce Kippen. „Pan Mason jen naznačoval soudu, co hodlá dokázat.“

„Při vší úctě to popírám,“ odporoval Hamilton Burger. „Tvrdím, že úmyslně využil příležitosti a pronesl výrok, na první pohled sice absurdní, ale přece jen výrok, jehož popření soud za daných okolností svědkyni nedovolí. Rád bych nyní podpořil návrh pana Masona, aby byla svědkyni tato otázka položena hned a na místě, abychom mohli ovlivnit alespoň v tomto směru přetřásání věci na veřejnosti.“

„Prosím,“ řekl soudce Kippen a bylo vidět, že má čím dál tím větší zlost. „Soud nelibě nese ustavičné zmínky o zveřejnění celé věci. Soud si nepřeje, aby tento případ soudily noviny. Na druhé straně ovšem soud respektuje skutečnost, že u nás máme svobodu tisku a že toto jednání je veřejné.“

Soudce Kippen se na židli prudce otočil a pohlédl na Helenu Chaneyovou. „Proč jste měla u sebe ten revolver?“ zeptal se jí.

„Kvůli osobní obraně.“

„Proti komu?“

„Proti každému, kdo by mi třeba ublížil nebo by vyhrožoval, že mi ublíží.“

„Nosila jste už někdy revolver?“

„Ne.“

„A proč jste si ho najednou začala brát před – počkejme, kdy to bylo, asi tak před třemi týdny?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Proč jste si v té době začala brát revolver?“

„Protože mi ho pan Aldrich koupil.“

Soudce Kippen zbrunátněl v tváři. „Slečno Chaneyová,“ zabouřil, „odpovídáte vyhýbavě. Bude-li to nutné, může si vás soud přidržet, ale teď po vás chci, abyste přestala chodit kolem horké kaše a pořádně odpovídala, nač se vás ptám. Proč jste u sebe měla ten revolver?“

„Protože mi vyhrožovali.“

„Kdo vám vyhrožoval?“

„Je to relevantní otázka?“ zeptal se najednou Hamilton Burger a sbíral se z židle. „Co když tu není s tímto případem vůbec žádná souvislost? Co když šlo o člověka, který s tím vším zde nemá vůbec nic společného? Nestrkáme snad nos do soukromých záležitostí slečny Chaneyové a zároveň se dovoláváme důkazů, které jsou právně nepřístojné, irelevantní a netýkají se podstaty věci?“

„To vy jste s tím začal,“ řekl soudce Kippen. „Kladu ty otázky proto, že jste si to přál. Námitka se zamítá. Odpovězte, slečno Chaneyová.“

„Vyhrožoval mi Stephen Merrill.“

Dlouho bylo ticho. Soudce Kippen se podmračeně díval na svědkyni a zřejmě v duchu probíral nejrůznější možnosti situace hrozící výbuchem.

„Můžete nám říci, jak vám vyhrožoval, slečno Chaneyová?“

Odpověděla: „Steve Merrill chtěl peníze. Ze začátku byly jeho požadavky směšné. Ale v den své smrti mi brzy po poledni telefonoval, že musí vyrovnat jakýsi naléhavý závazek. Nabídl mi, že když mu dám peníze, upustí od obnovení naší rozvodové pře.“

„To přece není výhrůžka,“ řekl soudce Kippen.

„Vyhrožoval mi dřív – když poprvé vyrukoval se svými požadavky.“

„Jak vám vyhrožoval?“

„Neřekl nic určitého, jen mi naznačil, že jestli se s ním nevyrovnám, tak se svatby s Mervynem Aldrichem nedožiju.“

„Tím se nám celá otázka spíš zatemnila, než osvětlila,“ řekl soudce Kippen. „Snad by bylo bývalo lépe, kdybychom se v pátrání nebyli pouštěli tímto směrem. Ovšem stalo se to na návrh žaloby.“

Hamilton Burger chtěl zřejmě něco říci, ale pak si to najednou rozmyslel.

Mason pravil: „Byl bych rád, kdyby se soud svědkyně zeptal na přesnou výši obnosu, který po ní Stephen Merrill v den své smrti požadoval.“

„Proč?“ vyjel soudce Kippen.

„Protože by to mohlo hrát dost důležitou roli,“ odpověděl Mason.

„Není mi jasné v čem.“

„Co když,“ pokračoval Mason, „žádal částku sedm tisíc pět set dolarů.“

Soudce Kippen řekl: „Už zase obratnými narážkami naznačujete, pane Masone, jisté skutečnosti.“

„Bude-li mi povolen výslech, zeptám se jí na to přímo,“ odpověděl Mason. „Není-li mi povolen výslech svědka, mám bezpochyby právo přednášet soudu návrhy.“

Soudce Kippen řekl: „Soud položí svědkyni ještě jednu otázku a potom jednání přeruší. V této chvíli si soud nepřeje dalších návrhů ze strany obhájce. Poslední otázka, slečno Chaneyová. O kolik peněz vás Stephen Merrill žádal?“

„Nežádal mě o ně, kategoricky je vymáhal. Chtěl sedm tisíc pět set dolarů.“

Několik okamžiků bylo v soudní síni ticho jako v kostele.

Potom soudce Kippen zaklepal kladívkem tak zuřivě, že málem zlomil topůrko.

„Dobře,“ řekl, „přelíčení se odročuje na zítřek na deset hodin dopoledne. Pane zapisovateli, svěřuji vám doličné předměty, nesete za ně osobní odpovědnost. Předáte je panu Redfieldovi. Přijmete od pana Redfielda potvrzení a nikomu jinému nepovolíte k doličným předmětům přístup. Pane Redfielde, máte osobní odpovědnost za opatrování těchto doličných předmětů, pokud je budete mít u sebe. To je vše.“

Soudce vstal a rozezlen kráčel do své úřadovny.

Sluha odemkl dveře síně. Lidé, kteří na chodbě natahovali uši, aby slyšeli, co se děje, odlétli od prudce otevřených dveří na všechny strany pod náporem publika a reportérů hrnoucích se k telefonům.

Za chviličku nezůstala na celém poschodí ani o patro výš nebo níž jediná telefonní budka volná, všude vytáčeli novináři jako posedlí čísla a volali zprávy svým kolegům ve službě v redakcích.

Neely pohlédl na Masona s obavami v očích.

Mason se zašklebil. „Poslyšte, Neely, nebojte se, že vás zatáhnu do pohrdání soudem hned v prvním případě, který hájíte společně se mnou.“

„Ale pane na nebi,“ zabědoval Neely, „soudce Kippen je už vážně dopálený. Určitě někoho exemplárně postihne.“

„To by tedy rozhodně měl,“ řekl Mason.

„Pane Masone, nepovažoval byste za troufalost, kdybych vás o něco poprosil?“

„Co byste rád?“ zeptal se Mason.

„Prosím vás, dejte mi své slovo, že nemáte nic společného s těmi střelami, co se našly na místě činu.“

„S jakými střelami?“

„No to je jedno s kterými, ale hlavně se střelami číslo dvě a tři.“

„To po mně nechtějte, Neely.“

„Pročpak ne?“

„Tak se přece nad tím zamyslete.“

„No nazdar, to je nadělení, pane Masone! Jestli jste… jestli jste je vystřelil, proč – mě raní mrtvice!“

„Chcete jít od toho?“ zeptal se Mason.

„To ne. Nejsem krysa. Nezdrhnu vám. Ale –“

„Tak už si s tím přestaňte dělat hlavu,“ řekl Mason.

„Ale pane Masone, to znamená, že nás všecky zavřou pro pohrdání soudem. A možná že zahájí řízení, abychom byli vyloučeni z řad advokátů.“

„Na jakém podkladě?“ zeptal se Mason.

„Falšování důkazu.“

„Jakého důkazu?“

„No přece s tím revolverem.“

Mason řekl: „Jestli ten revolver Stephena Merrilla nezabil, tak si z něho u všech hromů můžeme střílet, kde se nám zamane. To není žádné falšování důkazu. Je to prostě revolver jako každý jiný.“

„Ale Mervyn Aldrich přece odpřisáhl, že je to ten, který jste mu dal. A jestli to je ten, co vám prve dala Evelyna Bagbyová, potom to nemůže být žádný jiný než ten kolt, kterým někdo oddělal Steva Merrilla.“

„Ale nemůže to být ten, co z něho vystřelila,“ namítl Mason, „protože ty dvě prázdné nábojnice v bubínku z něho vystřeleny nebyly.“

„No tak někdo musel zfalšovat důkaz.“

„Kdo?“

„No, jakmile se přiznáte k těm dvěma střelám –“

Mason se zazubil. „Zatím mě hezky dlouho ani nenapadne, abych se k něčemu přiznával.“

„Ale žalobce to ví a soudce už zřejmě vůbec nepochybuje, že jste to udělal.“

Mason řekl: „Neely, já dost znám zákon a dost se vyznám v lidské povaze. A u všech čertů moc dobře vím, že nebudu tupě sedět a koukat, jak obžalovanou, chudou jako kostelní myš, usvědčí z vraždy jenom proto, že jí to někdo chce hodit na krk. Měl jsem morální jistotu, že kdyby seržant Holcomb našel – nezáleží na tom kdy – na místě činu střelu, chtěl by se vytáhnout a odpřisáhl by, že stopu po ní zahlédl, už když ho tam zavolali poprvé. Nenechal by si ujít zásluhu, že si povšiml něčeho, co ostatní policisté přehlédli. Byl bych tedy mohl klást seržantu Holcombovi kontrolní otázky až do úplného zpitomění a on by své tvrzení opakoval se stále větší jistotou. Byl by samozřejmě lhal, ale já bych to nebyl mohl dokázat. Ale že jsem vystřelil do sekvojového sloupu – ta střela tam nade všecku pochybnost nemohla být v době, kdy na místo dorazil seržant Holcomb – a že jsem potom seržanta Holcomba přiměl, aby vypověděl, že ji zahlédl, hned jak se tam skutečně dostavil, tím jsem vytvořil podklad pro opravdu působivý křížový výslech.“

„No, je v tom jemný, spíš teoretický rozdíl,“ řekl Neely. „Možná že teoreticky můžete tvrdit, že jste důkaz nefalšoval, ovšem – obdivuju vaši kuráž, ale nestačím s vámi držet krok.“

Mason mu řekl: „Když bruslíte na tenkém ledě, zachrání vás před probořením jedině prudké tempo.“

„Já mám strach,“ přiznal se Neely prostě. „A kdybyste mě zabil, tak nepochopím, co máte za lubem.“

„Snažím se smíchat fakta,“ odpověděl Mason.

„Proč?“

„Vařil jste někdy vajíčka u táboráku?“ zeptal se Mason.

„Jistě, ale co to s tím má co dělat?“

„A pokoušel jste se někdy usmažit volská oka, ale žloutky se vám roztekly, a abyste zachránil situaci, tak jste je prostě rozmíchal a tvářil se, jako že jste chtěl vajíčka stejně udělat míchaná?“

Neely se zazubil. „Ano,“ připustil.

„To je náramně skvělá metoda a výborně ji můžete uplatnit v soudním procesu, když máte co dělat se zkonstruovaným obviněním,“ řekl Mason. „Jak jednou vejce rozmícháte, nikdo už nepozná, který žloutek se roztekl náhodou, a když pomícháte fakta, aspoň překazíte plány tomu, kdo si myslel, bůhvíjak dokonale to neměl vymyšleno.“

KAPITOLA 18

Soudce Kippen přelétl přeplněnou síň očima, v nichž se zračila nevůle.

„Rád bych pronesl několik poznámek k zástupcům stran a k publiku,“ řekl. „Soud s politováním konstatuje, že kolem tohoto případu se vytvořilo ovzduší honby za senzací.“

Letmo pohlédl na Perryho Masona a potom na publikum.

„Podle naší ústavy musí být přelíčení přístupná veřejnosti. Je to proto, aby se zabránilo zasedáním samozvaného nekontrolovatelného orgánu. Neznamená to ovšem, že z každého procesu, který opravňuje k nejrůznějším dohadům, by se měl stát kabaret pro senzacechtivé návštěvníky. Osoby shromážděné v této soudní síni vezmou laskavě na vědomí, že zde probíhá řádné vyšetřovací řízení. Nejsme tu na divadelním představení. Publikum se laskavě zdrží veškerých poznámek, jinak dám soudní síň vyklidit.

Soud nelibě nese, jak tohoto případu zneužil tisk. Ranní noviny hýří senzačními zprávami, články od novinářských es, které se hemží dohady, a interviewy s nejrůznějšími osobnostmi. Soud pochopitelně nemůže tisk ovlivňovat, ale zdůrazňuje na adresu zástupců procesních stran, že jednání má být spíše stručné, neboť se koná pouze proto, aby se předběžně rozhodlo, je-li tu nějaký důvod, aby byla obžalovaná souzena. Soud nestrpí žádné pokusy o okázalost nebo dramatičnost ze strany zástupců obou stran. Soud si přeje zjistit fakta.

Pan Alexander Redfield dokončil jisté zkoušky. Chtěl bych, abyste se vrátil na stanoviště svědků, pane Redfielde.“

Redfield stanul na stanovišti svědků.

„Přejete si, abych svědka vyslechl?“ zeptal se Hamilton Burger.

„Vyslechnu ho sám,“ odpověděl soudce Kippen. „Pane Redfielde, jste hotov se svými balistickými pozorováními a mikroskopickými zkouškami?“

„Ano, jsem.“

„Co jste z nich zjistil, pokud jde o zbraně, z nichž byly náboje vypáleny?“

„Obě střely, to jest smrtící střela číslo jedna a střela číslo čtyři, nalezená v podkroví domku, byly vystřeleny z revolveru označeného jako doličný předmět E obžaloby. Střely číslo dvě a tři byly vystřeleny z revolveru označeného za účelem identifikace jako doličný předmět A obžaloby.“

Soudce Kippen se zachmuřil ve snaze strávit vyřčené svědectví.

„A co nám povíte o těch prázdných, vystřelených nábojnicích, nalezených ve zbrani označené jako doličný předmět A obžaloby?“

„Tyto nábojnice byly vystřeleny ze zbraně označené jako doličný předmět E obžaloby, nikoli ze zbraně, v níž byly nalezeny – totiž ze zbraně, v níž byly předloženy soudu, z doličného předmětu A obžaloby.“

„Jste tedy pevně přesvědčen, pane Redfielde, že někdo ty dvě prázdné nábojnice vzal ze zbraně, z níž byly vystřeleny, z té, která je označena jako doličný předmět E, a vložil je do druhé zbraně, do doličného předmětu A obžaloby?“

„Jiné vysvětlení není možné.“

„Víte, kdy se to stalo, totiž vzhledem k době, kdy byly náboje vystřeleny?“

„Vím jen to, že se to stalo po tom, co byly vystřeleny.“

„A pokud se týče nepoužitých, to je nevystřelených nábojů, nemáte tušení, zda je někdo vyměnil?“

„Ne, Vaše Ctihodnosti, to nevím.“

Soudce Kippen o svědkově výpovědi chvilku uvažoval a potom prohlásil, svíraje rty hněvivým odhodláním: „Žádám zástupce stran, aby prozatím upustili od veškerých otázek, dokud soud nepronikne k jádru věci. Prosím Helenu Chaneyovou, aby zaujala místo na stanovišti svědků.“

Z jedné židle za ohrádkou se zvedl poněkud tělnatý muž. „Vaše Ctihodnosti,“ řekl, „prosím, aby bylo zaneseno do protokolu, že já, Harmon B. Passing, Helenu Chaneyovou zastupuji.“

„Dobře,“ řekl soudce Kippen. „Má právo být zastoupena obhájcem. Prosím slečnu Chaneyovou, aby přišla na stanoviště svědků.“

Passing prohlásil: „Slečna Chaneyová není přítomna.“

„Cože?“ vykřikl soudce Kippen.

„Bohužel, Vaše Ctihodnosti, není tady.“

„Jak to, že tu není?“

Passing pokrčil rameny a bezradně rozhodil rukama. „Za prvé nedostala svědeckou obsílku,“ odpověděl.

„Byla tu přece včera.“

„Ano, Vaše Ctihodnosti. Byla tady a vypovídala.“

„Bezpochyby věděla, že ji tady dnes budeme potřebovat.“

„Při vší úctě k slavnému soudu,“ řekl Passing, „domnívám se, že soud nevydal formální příkaz informující slečnu Chaneyovou, že je zapotřebí, aby se dostavila.“

„Myslím, že vydal,“ řekl soudce Kippen.

„Bohužel ne, Vaše Ctihodnosti. Dal jsem si průběh líčení opsat a velice pečlivě jsem prostudoval úřední protokol.“

Soudce Kippen ztratil trpělivost. S obličejem zbrunátnělým se naklonil za předsednickým stolkem. „Udělal jste to proto, abyste jí mohl poradit, že může upláchnout a nebude lze ji stíhat pro pohrdání soudem.“

Passing řekl sladce: „Jako advokát jsem byl povolán, abych své mandantce prokázal službu. Prostudoval jsem všechny okolnosti případu a podle svých nejlepších schopností jsem jí poradil co do jejích zákonných práv.“

Soudce Kippen chvíli o věci uvažoval a potom upřel zachmuřený pohled ke stolku obžaloby. „Slečna Chaneyová měla být obeslána jako svědkyně,“ pravil a zlostně se obrátil na Passinga. „Bezpochyby uvažuji správně, když předpokládám, že opustila obvod tohoto soudu.“

„Pokud vím, je v Las Vegas v Nevadě,“ odpověděl Passing.

„Byla tam odvolána v jakési obchodní záležitosti.“

„Dobrá,“ řekl soudce Kippen. „Vyslechneme si tedy, co nám řekne pan Mervyn Aldrich. Pane Aldrichi, zaujměte místo na stanovišti.“

Passing řekl: „Prosím, aby bylo v protokolu uvedeno, že rovněž zastupuji pana Aldriche. U pana Aldriche došlo k téže situaci jako v případě slečny Chaneyové. Pan Aldrich není přítomen. Pokud vím, je také v Las Vegas. Mohu zde před soudem prohlásit, že jsem pečlivě prostudoval opis protokolu a jako právní zástupce jsem pana Aldriche informoval, že nebyl obeslán jako svědek ani mu nebylo výslovně nařízeno, aby se dostavil k soudu. Objasnil jsem mu, že ze zápisu jsem nabyl dojmu, že Jeho Ctihodnost podle všeho očekává, že bude dnes jednání přítomen, a zjevně se domnívá, že byl obeslán. Soud ovšem žádný přímý, výslovný příkaz nevydal a žádná svědecká obsílka nebyla doručena.“

„Jak se to mohlo stát, že jste ty lidi neobeslali?“ vybuchl soudce Kippen s pohledem upřeným ke stolku obžaloby.

Hamilton Burger odpověděl: „Vaše Ctihodnosti, tahle zpráva mě překvapila neméně než soud. Rozhodně jsem předpokládal, že tady oba budou.“

„Neptám se vás na to, co jste předpokládal. Ptám se vás, jak to, že nebyli obesláni.“

„Pokud jde o obeslání, tak to nevím,“ odpověděl Hamilton Burger. „Mám početné úřednictvo a všichni máme řadu odpovědných závazků. Patrně došlo k situaci, jak se to někdy stává, kdy se všichni domnívali, že se něco provedlo, a zatím se neprovedlo nic. Prosím soud o chvilku poshovění.“

Burger se sklonil a zašeptal cosi Strawnovi. Strawn pokrčil rameny a bezradně rozhodil rukama. Burger mu dál něco hněvivě šeptal. Strawn zavrtěl hlavou a odpověděl mu rovněž šeptem.

Hamilton Burger se narovnal. „Vaše Ctihodnosti, předpokládal jsem, že ti svědkové byli obesláni. Ukázalo se, že jeden můj náměstek, nikoli tento návladní, který nyní spolu se mnou v tomto případě zastupuje žalobu, ale jiný, který má na starosti přípravu případů pro líčení, se zeptal slečny Chaneyové a pana Aldriche, zdali hodlají přijít, a dostalo se mu ujištění, že se jistě k soudu dostaví. Nechtěl tak významné osobnosti obtěžovat formálním doručením svědeckých obsílek. Domnívali jsme se, že svědectví pana Aldriche asi bude zapotřebí a že bude vypovídat jen stručně o koupi zbraně a jejím zmizení, k němuž pak došlo. Upřímně řečeno jsme tuto výpověď nepovažovali za nikterak závažnou, poněvadž jsme byli toho názoru, že nevzniknou žádné pochybnosti a že obžalovaná bude nevyhnutelně usvědčena z držení revolveru, z něhož byla vypálena smrtící rána. Včerejší události nám přinesly překvapení, které jsme nepředvídali.“

„Když k těm událostem došlo, tak jste ty lidi měli dát obeslat,“ obořil se na něj soudce Kippen.

Burger zrudl: „Samozřejmě, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl, „mohl jsem je dát obeslat. Předpokládal jsem, že už obsílku dostali. Na druhé straně ovšem soud mohl prostě a pohotově všem svědkům nařídit, aby se dnes dostavili, a to by byl býval příkaz soudu. Podle mého názoru nepadá veškerá odpovědnost v této věci na můj úřad. Jelikož žádná z těchto opatření nebyla učiněna, pan Passing podle mne správně usuzuje, že ti lidé směli nerušené odjet z našeho státu.“

Soudce Kippen odvětil kousavě: „Soud takový příkaz nevydal, protože předpokládal, že úřad státního zástupce už zařídil vše, co se od něho za daných okolností dalo očekávat.“

„Lituji toho, Vaše Ctihodnosti,“ vyjel Burger tónem, který prozrazoval mnohem větší zlost než lítost.

„Co tedy z toho pro náš případ vyplývá?“ zeptal se soudce Kippen.

Burger odpověděl: „Pokud jde o žalobu, je to zřejmě jasný případ. To, co nám tady obžalovaná vyprávěla, je evidentní lež.“

„Jak to víte, že je to evidentní lež?“

„No podívejte se, Vaše Ctihodnosti, vždyť tvrdila, že ten muž měl na hlavě povlak od polštáře. Je dokázáno, že ten povlak mu někdo navlékl na hlavu až po smrti. Kromě toho měla u sebe revolver, z něhož bylo dvakrát vystřeleno –“

„Revolver, který neměl se smrtí zesnulého v tomto případě vůbec nic společného,“ prudce ho přerušil soudce Kippen.

„Ale Vaše Ctihodnosti,“ namítl Hamilton Burger, neboť si náhle uvědomil, v jaké je situaci, „je přece naprosto jasné, že někdo zbraně vyměnil. Prozatím nejsem s to nikoho jmenovat, ale můj úřad dozajista věc prošetří a pevně doufám, že budeme moci stanovit, kdo nese odpovědnost.“

Burger se otočil a posupně zíral na Masona.

„Jen abyste nepřestřelil,“ odsekl soudce Kippen. „Zbraně přece mohl vyměnit pouze ten, kdo měl přístup k oběma.“

„Ale Vaše Ctihodnosti,“ trval na svém Hamilton Burger, „k záměně určitě došlo až po tom, co padly ty dva výstřely, to je zřejmé. Obžalovaná se policii přiznala, že dvakrát vystřelila. Jelikož se teď ukazuje, že ty náboje podle všeho byly vystřeleny ze smrtící zbraně, nikterak obžalovanou nezprošťuje viny podvržení druhého revolveru v době, kdy už byla zbraň v moci úředního orgánu. Tato skutečnost naopak naznačuje vědomí viny a velmi zkušený a obratný pokus vnést do případu zmatek.“

„Soud ovšem nedá nikoho soudit pro zločin, dokud nebude mít víc důkazů, než jich má k dispozici nyní,“ bryskně rozhodl soudce Kippen. „Ta záměna měla posloužit určitému cíli a provedl ji někdo, kdo k tomu měl příležitost.“

„Přesně tak,“ řekl Hamilton Burger a znovu bleskl očima po Perrym Masonovi.

Perry Mason zachytil Burgerův obviňující pohled a čelil mu úsměvem.

Burger zrudl: „Však já na to přijdu, kdo má tu záměnu na svědomí,“ vykřikl, „i kdybych měl do pátrání zapřáhnout všechny svoje úředníky a kdyby to mělo trvat celý rok, a až to budu vědět, tak se postarám, aby toho člověka vyloučili z řad advokátů.“

„Z řad advokátů?“ opakoval po něm soudce Kippen a tázavě pozvedl obočí. „Má to snad být obvinění určité osoby, pane žalobce?“

„Totiž,“ spěšně se opravoval Burger, „je-li to advokát, požádám, aby byl vyloučen z řad advokátů, a jestli není, požádám, aby byl trestné stíhán.“

Soudce Kippen pohlédl na Perryho Masona. „Chtěl byste snad v tuto chvíli učinit nějaké prohlášení, pane Masone?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Pan Burger se posadí. Pane Masone, jaké prohlášení chcete učinit?“

Mason odpověděl: „Rád bych jen oznámil, že bych chtěl dát slyšet svědka.“

„Prosím, soud vyslechne kteréhokoli svědka, jehož budete chtít vést, pane Masone.“

Mason řekl: „Nechť předstoupí Irena Keithová.“

Irena Keithová přišla, byla vzata do přísahy, zaujala místo na stanovišti svědků a provrtávala Masona zavilými pohledy.

„Přátelíte se s Helenou Chaneyovou?“ ptal se Mason.

„Přátelila jsem se s ní.“

„I s Mervynem Aldrichem?“

„Ano.“

„Mám tady revolver typu kolt, označený jako doličný předmět A obžaloby, a ptám se vás, jestli už jste tu zbraň někdy viděla.“

„Nevím.“

„Mám tady revolver typu kolt, označený jako doličný předmět E obžaloby, a ptám se vás, jestli jste tenhle revolver někdy předtím viděla.“

„Nevím.“

„Viděla jste podobné zbraně?“

„Revolvery jsem viděla, to ano.“

„Viděla jste podobné zbraně?“

„Ano.“

„Zbraně, které vypadaly přesně takhle?“

„Ano.“

„Měla jste někdy sama takovou zbraň?“

„Nevím.“

„Nemám na mysli speciálně tyto dvě zbraně,“ řekl Mason. „Myslím jakoukoli jinou zbraň, co do vzhledu stejnou.“

„Ano.“

„Měla jste takovou zbraň u sebe desátého tohoto měsíce?“

„Ale Vaše Ctihodnosti,“ řekl Hamilton Burger, „pan obhájce se snaží podrobit křížovému výslechu vlastní svědkyni!“

„Je snad naprosto jasné, že jde o svědkyni nepřátelsky zaměřenou,“ řekl Mason.

„Námitka se zamítá,“ břitce oznámil soudce Kippen.

„Na tuto otázku bohužel nemohu odpovědět,“ řekla Irena Keithová.

„Helena Chaneyová vám přece půjčila revolver, ne?“

„Ano.“

„Desátého tohoto měsíce?“

„Asi.“

„Revolver, který vám půjčila, mohl docela dobře být tenhle revolver, označený jako doličný předmět E?“

„Já – no, to ano.“

„Co jste s tím revolverem dělala?“

„To… to nemohu říct.“

Soudce Kippen se nahnul kupředu, zabodl se do svědkyně pohledem a řekl Perrymu Masonovi: „Vyslechnu svědkyni sám, pane Masone. Slečno Keithová, tohle je vážná věc. Soud už začíná pomalu ztrácet trpělivost. Soud si nepřeje žádné vytáčky. Teď nám povězte, co jste dělala s tím revolverem?“

Irena Keithová sklopila oči na zem a pak najednou vzhlédla k soudci Kippenovi. „Odmítám odpovědět,“ řekla, „z toho důvodu, že odpověď by mohla vést k mému obvinění.“

Publikum v síni, ohromené překvapením, zalapalo po dechu.

Soudce Kippen sebou trhl, jako by byl dostal ránu. „Vy odmítáte odpovědět?“ zeptal se nevěřícně.

„Ano.“

„Z důvodů, že odpověď by mohla mít za následek vaše obvinění?“

„Ano.“

„Ale vždyť už jste přiznala,“ řekl soudce Kippen, „že jste takovou zbraň měla.“

„Měla jsem nějakou zbraň.“

„Podobala se těmto dvěma zbraním?“

„Nevyznám se v revolverech.“

„Nezáleží na tom, jestli se v nich vyznáte nebo ne. Podobala se jim.“

„Ano.“

Soudce Kippen bubnoval konečky prstů do mahagonového stolu. Tvář mu zbrunátněla hněvem.

„Je v síni přítomen váš advokát?“ zeptal se.

„Není.“

„Radila jste se s advokátem ve věci své výpovědi?“

„Ano.“

„A jednáte na základě advokátovy rady, když odmítáte odpovědět z důvodu, že by odpověď mohla mít za následek vaše obvinění?“

„Advokát mě informoval, že na to mám právo, jestliže se nezdráhám přijmout za to odpovědnost.“

„Poslyšte, rád bych si o věci pohovořil s vaším právním zástupcem,“ řekl soudce Kippen. „Na první pohled je soud toho názoru, že jakmile jste zodpověděla otázku v tom smyslu, že jste v den vraždy měla u sebe takovou zbraň, rozhodně nemůžete odmítnout vysvětlit, co jste s tou zbraní dělala, z důvodu, že by odpověď mohla mít za následek vaše obvinění. V žádné z vašich možných odpovědí není nic, co by mohlo vést k vašemu stíhání.

To znamená, jestli jste tu zbraň někomu dala – ledaže byste ji ovšem –“

Soudce Kippen se na chvíli odmlčel. Náhle se zeptal: „Máte něco společného s vraždou Stephena Merrilla?“

„Ne, Vaše Ctihodnosti.“

„Byla jste u toho, když byl zabit?“

„Nebyla, Vaše Ctihodnosti.“

„Tušila jste snad, že mu hrozí smrt?“

„Ne, Vaše Ctihodnosti.“

„Spikla jste se s někým, abyste Stephena Merrilla zavraždili?“

„Ne, Vaše Ctihodnosti.“

„Za těchto okolností,“ řekl soudce Kippen, „mám za to, že nejste oprávněna odvolávat se na dodatek k ústavě a žádat vzhledem k němu, abyste byla zbavena obžaloby z pohrdání soudem. Jestli jste tu zbraň někomu dala, ale neměla jste při tom žádný trestuhodný úmysl, nemáte právo zaštítit se dodatkem k ústavě. Jakýkoli takový pokus tam, kde k tomu nejsou důvody, by znamenal pohrdání soudem. Nyní se vás zeptám ještě jednou, komu jste tu zbraň dala?“

„Odmítám odpovědět z důvodu, že by má odpověď mohla sloužit ke vznesení obvinění proti mně.“

Soudce Kippen prohlásil: „Dostali jsme se do velice podivné situace. Soudu nezbývá než učinit velmi drastické opatření. Soudu už se přestává líbit, že je v této věci voděn za nos.“

Mason vstal. „Snad bych se mohl pokusit, Vaše Ctihodnosti,“ řekl, „vyjasnit situaci, která uvádí soud do rozpaků. Dovolíte-li, rád bych svědkyni položil otázku.“

„Tak se ptejte,“ zhurta ho vyzval soudce Kippen.

Mason řekl: „Když se odvoláváte na pátý dodatek ústavy s tím, abyste nedala podnět k vznesení obvinění proti sobě, není to snad proto, že se obáváte, aby vaše odpověď – byť neměla nic společného s vraždou – nezavdala podnět k vašemu stíhání tím, že by odhalila souvislost s nějakým jiným trestním činem?“

Irena Keithová vzplála hněvem. „To vy jste odpovědný za celé tohle –“

Soudce Kippen zaklepal kladívkem. „Svědkyně odpoví na otázku,“ nařídil.

„Myslím, že nemusím,“ řekla.

„Já myslím, že musíte,“ usadil ji soudce Kippen.

„Už jsem vám řekla, že bych svou odpovědí mohla dát podnět k vznesení obvinění proti sobě, a víc ze mne nedostanete. Se vším jsem se svěřila svému právnímu zástupci a jednám podle jeho pokynů.“

Soudce Kippen zaváhal, zřejmě uvažoval, má-li svědkyni obvinit z pohrdání soudem. Podíval se na Masona.

„Pane Masone,“ řekl, „vy už jste zřejmě dospěl, pokud jde o svědkyni, k určitým závěrům. Snad byste jí mohl položit několik dodatečných otázek, které by přispěly k objasnění situace.“

Mason se obrátil na Irenu Keithovou. „Měla jste desátého nebo kolem desátého tohoto měsíce se Stephenem Merrillem rozmluvu o nějakých klenotech?“

„Odmítám odpovědět z důvodu, že bych mohla zavdat podnět k svému obvinění.“

Soudce Kippen se překvapeně podíval na Masona. „Co to má všechno znamenat?“ zeptal se. „K čemu to prosím vás je?“

Mason odpověděl: „Možná že se mi to podaří objasnit, Vaše Ctihodnosti.“

Hamilton Burger vyskočil. „Vaše Ctihodnosti, vznáším námitku proti tomu, aby se pan obhájce vydával na výzvědy. Vznáším námitku proti jeho křížovému výslechu –“

„Vaše námitka se zamítá,“ odsekl soudce Kippen a ani se na Hamiltona Burgera nepodíval. „Pokračujte, pane Masone. Ptejte se, prosím.“

Mason řekl: „Je to pravda, slečno Keithová, že jste Stephenovi Merrillovi dala desátého tohoto měsíce značný obnos v hotovosti?“

„Odmítám odpovědět z důvodu, že by odpověď mohla dát podnět ke vznesení obvinění proti mně.“

„Je to pravda, že jste měla desátého tohoto měsíce revolver a že jste ten revolver dala Stephenu Merrillovi?“

„Vaše Ctihodnosti,“ zvolal Hamilton Burger, „protestuji proti takovému výslechu.“

„Námitka se zamítá.“

„Prosím vás, Vaše Ctihodnosti, vyslechněte mě!“

Soudce Kippen se na něj ani nepodíval. Upíral zrak na vzdornou tvář Ireny Keithové. Řekl: „Nechci vám brát slovo, pane žalobce, ale nepovažuji vaši námitku za šťastnou a soud už opravdu chce přijít té věci na kloub.“

„Vaše Ctihodnosti,“ protestoval Burger, „je přece nad slunce jasné, co pan Mason sleduje. Jelikož ví, že svědkyně se dostala do situace, kdy neodpoví na žádnou otázku týkající se této zbraně, usiluje o to, dostat celý případ do novin a vymýšlí si nejnemožnější kombinace. Je to úplně totéž, jako kdybych se jí zeptal já: Je to pravda, že desátého tohoto měsíce jste podplatila soudce Kippena, aby zavraždil Stephena Merrilla zbraní, kterou jste mu opatřila a která byla co do vzhledu docela stejná jako zbraně označené za účelem identifikace v projednávaném případě?‘ Poněvadž svědkyně má zřejmě dojem, že nechce-li dát podnět k svému stíhání, nemůže odpovědět na žádnou otázku týkající se okolnosti, že desátého tohoto měsíce měla u sebe revolver, bude se opět odvolávat na dodatek ústavy a obhájce se náramně blýskne, neboť se bude zdát, že vmetl svědkyni do tváře obvinění, jež nemohla nebo se obávala popřít. Není žádné tajemství, že pan obhájce je široko daleko známý svým důvtipem, obratností a schopností těžit z dramatických situací. Tentokrát tu máme opět případ, který by byl v předběžném přelíčení proběhl docela hladce. Byl však projednáván takovým způsobem, že z této soudní síně se stal třímanéžový cirkus pro veřejnost, podívaná sloužící k zatemnění případu.“

„Domluvil jste, pane státní zástupce?“ zeptal se soudce Kippen a stále upřeně hleděl na svědkyni.

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Vaše námitka se zamítá. Svědkyně odpoví na otázku.“

„Odmítám odpovědět z důvodu, že by má odpověď mohla mít za následek vznesení obvinění proti mně.“

„Pokračujte, pane Masone,“ řekl soudce Kippen.

„Nemám dalších otázek.“

Hamilton Burger pravil: „Zato já bych rád pokračoval v křížovém výslechu.“

„Tak prosím,“ řekl soudce Kippen.

„Slečno Keithová, je to pravda, že jste se desátého nebo kolem desátého tohoto měsíce se Staphenem Merrillem spikli, že zavraždíte presidenta Spojených států, a aby mohla být vražda realizována, dala jste Stephenu Merrillovi revolver, který jste měla u sebe a který byl docela stejný jako jedna ze zbraní označených za účelem identifikace v projednávaném případě?“

Soudce Kippen řekl:

„Ta otázka je podle mého názoru impertinentní, pane žalobce. Nebezpečně hraničí s pohrdáním soudem.“

Burger hájil své pozice: „Já se tu jenom pokouším názorně vysvětlit, jak je to s otázkami pana obhájce,“ řekl. „Rád bych, aby bylo jasné, že jelikož se svědkyně neodvažuje odpovědět na žádnou otázku týkající se okolnosti, že desátého měla u sebe revolver, je už pak jen věcí právního důvtipu formulovat nejnemožnější otázku týkající se čehokoli, co chce obhájce dokázat. Tím, že svědkyně odmítne odpovědět, zdá se pak jakžtakž věrohodná zoufale absurdní teorie, předložená pouze proto, aby zajistila patřičný veřejný ohlas ve prospěch obžalované.“

„Vím, co máte na mysli,“ řekl soudce Kippen. „Věděl jsem to hned od počátku, ale vzhledem k postoji, který zaujala svědkyně, soud se domnívá, že by se měla celá situace důkladně prozkoumat. Vaše otázka je do té míry frivolní, sofistická a absurdní, že se soudu naprosto příčí.“

„Vždyť já jsem se jenom snažil přesvědčivě objasnit situaci,“ namítl Burger.

„Snad by to šlo provést důstojnějším způsobem.“

Mason řekl: „Prosím soud za prominutí, ale vzhledem k této výměně názorů mezi soudem a žalobcem možná soudu ušlo, že svědkyně doposud na otázku neodpověděla.“

„Ale ovšem,“ řekl Hamilton Burger, „zaujme přece stejné stanovisko. Nemůže jinak. Vždyť –“

„Kvalifikoval jste se snad jako jasnovidec,“ zeptal se Mason, „nebo odmítá svědkyně odpovídat na otázky na vaši radu?“

„Protestuji,“ vykřikl Hamilton Burger. „Vaše Ctihodnosti, tady se naznačuje, že –“

„Za daných okolností je to naprosto oprávněné,“ usadil ho břitce soudce Kippen. „Soud se vám omlouvá, pane Masone. Svědkyni se nedostalo příležitosti odpovědět na otázku. Tak prosím, odpovězte na otázku pana žalobce, slečno Keithová.“

„Ne,“ řekla.

Mason se pousmál.

Hamilton Burger vypadal schlíple.

Soudce Kippen řekl: „Podívejte se, slečno Keithová, vám se zřejmě zdá, že jste navázala s panem Merrillem jakési spojení, které zatím nemáte chuť prozradit, jakýsi vztah v souvislosti s nějakou jinou záležitostí. Dala jste Stephenu Merrillovi desátého tohoto měsíce přibližně sedm tisíc pět set dolarů?“

„Odmítám odpovědět z důvodu, že by má odpověď mohla vést k vznesení obvinění proti mně.“

Soudce Kippen řekl: „Pane Masone, vy máte podle všeho alespoň slabé zdání, jak si vysvětlit chování svědkyně. Soud prostě není schopen přijít na nějaký rozumný důvod jejího chování.“

Mason odpověděl vlídně: „Nemá-li soud námitek, mohu k tomu říct jen to, že podle mého názoru se svědkyně patrně poradila s velice schopným právním zástupcem a čistě právnicky vzato zaujímá správný postoj.“

Hamilton Burger se vymrštil z židle. „Vaše Ctihodnosti, tohle je zas jenom okázalé gesto. Teď si najednou pan obhájce přijde s tvrzením, že svědkyně je naprosto v právu, když odmítá odpovědět na otázky bezpochyby případné –“

Soudce Kippen zaklepal kladívkem. „Pan žalobce laskavě upustí od veškerých poznámek týkajících se taktiky pana obhájce. Máte-li snad nějaké vysvětlení vzhledem k chování svědkyně, rád si je poslechnu.“

Hamilton Burger řekl: „Prosím, Vaše Ctihodnosti. Rád bych se zeptal na jedno. Slečno Keithová, požádala jste někdy pana Perryho Masona, obhájce obžalované, o radu, jak máte v tomto případě svědčit?“

„Ne.“

„Požádala jste pana Perryho Masona o radu v nějaké jiné záležitosti? Je v nějakém směru vaším právním zástupcem?“

„Ne.“

Aby skryl rozpaky, otočil se Burger ke Strawnovi a šeptem se s ním radil.

Soudce Kippen prohlásil: „Soud teď přeruší jednání na třicet minut. V té době by se soud ve své úřadovně rád poradil se zástupci procesních stran. Soud výslovně nařizuje jednomu každému, kdo v tomto případě svědčí nebo svědčil a je zde přítomen, aby byl na místě, až se soud opět shromáždí od této chvíle asi tak za třicet minut. Neúčast na dalším jednání se svědkům za žádných okolností nepovoluje. Doufám, že je to jasné.“

Soudce Kippen se rozhlédl po soudní síni. „Nerozuměli snad někteří svědkové nebo osoby, které dostaly obsílku, že se sem musí po třiceti minutách vrátit?“

Nikdo se neozval, a tak se soudce obrátil na Irenu Keithovou. „Rozuměla jste, že se sem musíte po třiceti minutách dostavit?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„A že kdybyste nepřišla, provinila byste se pohrdáním soudem?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Dobrá,“ řekl soudce Kippen. „Soud přeruší jednání na dobu třiceti minut. Soud ve své úřadovně přijme nejprve pány Burgera a Strawna. Poté přijme pány Masona a Neelyho. Zástupci procesních stran nechť jsou laskavě pohotově.“

Soudce Kippen odsunul židli, vstal a důstojně kráčel od soudcovského stolu ke dveřím své úřadovny.

Perry Mason se obrátil k Neelymu a uculoval se.

KAPITOLA 19

Soudní sluha pokynul Masonovi. „Soudce Kippen vás očekává s panem Neelym ve své úřadovně, pane Masone.“

Když Mason a Neely zamířili ke dveřím úřadovny, spatřili Burgera se Strawnem odcházet.

Hamilton Burger, celý rudý a rozkohoutěný, zíral utkvěle před sebe, když Masona míjel sotva na metr daleko.

Sluha otevřel dveře úřadovny a Mason s Neelym vstoupili.

„Posaďte se, prosím,“ vyzval je soudce Kippen.

Hleděl na Masona a znalecky ho odhadoval.

„Pane Masone, rád bych vyložil karty na stůl. Podle mého názoru je jenom poctivé, když vám řeknu, že než začal tento proces, přednosta soudu mě upozornil, že nejeden váš případ provázela v soudní síni řada neobyčejně okázalých, dramatických událostí, které mírně řečeno naprosto vybočovaly z normálního průběhu předběžného přelíčení.“

Mason přisvědčil.

„Dohodli jsme se spolu, že by bylo nanejvýš záhodno učinit takovým praktikám přítrž,“ pokračoval soudce Kippen. „Ujistil jsem přednostu soudu, že budu plně respektovat práva obžalované, ale že učiním vše, aby se ze soudní síně nestalo dějiště senzačních dramatických výjevů.“

Mason opět přikývl.

Soudcovy rty se zvlnily v náznaku úsměvu.

„Stačí letmý pohled na senzační titulky ranních novin,“ řekl, „abychom si uvědomili, že události, které se bez jediné výjimky pořád vyvíjely – jak nám připadalo – naprosto logicky, se najednou spikly, takže z běžného, normálního jednání, které všichni sledovali, se najednou stala neobyčejně dramatická podívaná.“

Mason mlčel.

„Dosud jsem s přednostou soudu nemluvil,“ pokračoval soudce Kippen. „Nepochybně s ním budu mluvit ještě dnes. Když tak v duchu probírám řadu událostí, k nimž v tomto případě došlo, uvědomuji si, že vůbec nejsem s to klást účty z toho, co se stalo, a navíc nemohu připadnout na žádné vysvětlení, pokud jde o chování svědkyně Ireny Keithové. Je to společensky významná žena. Zámožná. Stanovisko, které v této záležitosti zaujala, odsune všechno, co noviny až doposud psaly, okamžitě do pozadí jako povídání naprosto bezvýznamné vedle zprávy, která se bezpochyby objeví v odpoledních novinách.

A dál, Helena Chaneyová, význačná filmová herečka, uprchlá z našeho státu, aby se vyhnula výslechu. Mervyn Aldrich, zámožný podnikatel, odjel za hranice, zřejmě aby se vyhnul výslechu. Nejspíš se vezmou. Jakmile budou svoji, nemohou být podle zákona bez partnerova souhlasu on ani ona vyslýcháni, ať již v prospěch či v neprospěch druhého. Nebýt toho, že jste byl natolik prozíravý a dal Irenu Keithovou obeslat, byla by nepochybně odjela i ona. Jelikož jedná podle pokynů advokáta, můžeme jedině předpokládat, že si našla advokáta skutečně výtečného.

Podívejte se, nechci být k obžalované nespravedlivý. Byl-li spáchán zločin, a ten spáchán bez vší pochyby byl, a bude-li tu pádný důvod k domněnce, že ho spáchala ona, dám ji soudit. Ukáže-li se na druhé straně, že zločin spáchal někdo jiný, jistě je vůči soudu a obžalobě jen spravedlivé, dostane-li se úředním orgánům příležitosti, aby pachatele zatkli a snažili se ho usvědčit.“

Mason znovu přikývl.

„Jak vidíte,“ říkal dál soudce Kippen, „vyložil jsem karty na stůl. Žalobce nemá nejmenší tušení, co před námi Irena Keithová tají. Zřejmě se v ní vyznáte jedině vy. Rád bych věděl, co v tom je.“

Soudce Kippen naznačil pohybem ruky, že už řekl vše, co měl na srdci.

Mason pravil: „Musím vám povědět, v jaké jsem situaci. Podle zákona je přestupkem podvádět nebo klamat někoho, kdo má být předvolán jako svědek, tak aby to ovlivnilo jeho výpověď. Na druhé straně si myslím, že není povinností obhájce, aby prováděl celý křížový výslech v soudní síni, a to pouhými otázkami a odpověďmi. Tedy měl jsem ten revolver, který mi dala Evelyna Bagbyová. Nevyměnil jsem ho, ale když mi tu záměnu provedl někdo jiný, aby tím vnesl do tohoto případu zmatek, postaral jsem se, aby se na jeho čin nevyhnutelně přišlo.“

„Chcete tím říct, že jste ten vyměněný revolver vzal a vystřelil z něho do sekvojového sloupu a do dubu?“ zeptal se soudce Kippen s vážnou tváří.

Mason se zazubil. „To se vám právě snažím neprozradit.“

Soudce Kippen se najednou zasmál. „Výborně. Tak dál.“

„Desátého tohoto měsíce k čemusi došlo a Stevu Merrillovi se v důsledku toho podařilo získat sedm tisíc pět set dolarů na hotovosti. Něco mi říká, že získal zároveň i revolver, doličný předmět E obžaloby.“

„Ale co potom doličný předmět A obžaloby? Jak ten se sem dostal?“

Mason se usmál. „Vždyť jste slyšel svědectví.“

„Nejste mi zrovna moc nápomocen, pane Masone.“

Mason řekl: „Jestli mi chcete dát volnou ruku, vrátím se do síně a pokusím se celou věc rozmotat. Udělám-li to, přednosta soudu sice řekne, že jsem znesvětil soudní síň nedůstojnou komedií, ovšem máme nejlepší vyhlídky, že než skončíme, přijdeme záhadě s vraždou na kloub.“

Soudce Kippen si zamyšleně mnul bradu. „A z čeho usuzujete, že tomu přijdete na kloub?“ zeptal se. „Obžaloba si vůbec neví rady.“

„V tom je právě potíž. Rady pana žalobce nám mnoho nepomohou,“ odpověděl Mason.

„Nuže, co byste ještě měl k případu?“

„Jenom pár slov. Ať zavraždil Steva Merrilla kdokoli, byl to někdo natolik mu blízký, že s ním jel v autě, věděl o revolveru, věděl o těch sedmi tisících pěti stech dolarech i o pohledávce Evelyny Bagbyové vůči Merrillovi. Musel to být někdo, komu Merrill důvěřoval. Ten člověk Merrilla zabil a zaparkoval auto s mrtvolou na opuštěné vedlejší silnici. Potom vyčistil smrtící zbraň, znovu ji nabil a propašoval ji Evelyně Bagbyové do pokoje, aby na ni určitě přišla. Vrah ukradl povlak na polštář, sebral se a šel s ním do některého z domů, které se v sousedství staví, a tam odtud se díval do Evelynina bytu triedrem tak dlouho, až měl jistotu, že revolver našla. Když se potom rozjela za mnou a revolver vzala s sebou, což očekával, jel za ní maskovaný tím povlakem, vyděsil ji, až dvakrát nazdařbůh vystřelila, potom zůstal stát a klidně ji nechal jet dál, protože nepochyboval o tom, že se Evelyna setká se mnou a já že okamžitě vyrozumím policii. A teď už stačilo vrátit se k vozu, kde zůstal Merrill, natáhnout mu povlak na hlavu, rozjet auto se srázu a nechat je jeho osudu.“

„Je to náramná, chytře vymyšlená teorie,“ konstatoval soudce Kippen, „ale bohužel není doložena fakty.“

„Dejte mi volnou ruku a já vám fakta obstarám,“ řekl Mason.

Soudce Kippen o návrhu uvažoval. „Dokážete-li odhalit, co se stalo, a přitom se přísně držet litery procesního práva, pak je to v pořádku. Ovšem bude-li Hamilton Burger vznášet námitky a budou-li důvodné, pak jim musím vyhovět.“

„Děkuji vám,“ řekl Mason. „Myslím, že si výborně rozumíme, pane soudce.“

Odstrčil židli a vstal.

„Nejsem si tím tak jist,“ odpověděl soudce Kippen poněkud nedůtklivě. „Nechal jste mě na suchu.“

„No,“ řekl Mason, „to ještě není tak nejhorší. Hamilton Burger se v tom zas topí a neví, kam se vrtnout, ze strachu, aby v tom nezůstal.“

Mason pokynul Neelymu a oba advokáti vyšli z úřadovny. Soudce Kippen tam stál rozmrzelý, zklamaný a poněkud nerozhodný a hleděl za nimi, jak vycházejí na chodbu.

KAPITOLA 20

Soudce Kippen vstoupil do soudní síně a výraz jeho tváře nasvědčoval, že už dospěl k rozhodnutí.

„Jsou vedeny nějaké další důkazy v této věci?“

Mason odpověděl: „Mám ještě jednoho svědka, Vaše Ctihodnosti.“

„Prosím.“

„Zavolejte pana Oscara Loomise.“

Loomis předstoupil.

Soudce Kippen řekl: „Pane Masone, vedete pana Loomise jako svého svědka?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Dobrá. Začněte.“

„Pane Loomisi, znal jste se se Stephenem Merrillem, dokud byl naživu?“

„Ano.“

„Jak dlouho jste ho znal?“

„Jenom krátce. Bydleli jsme spolu v jednom domě.“

„Znáte se s panem Harrym Bolesem?“

„Ano.“

„Jak dlouho?“

„Tak dva tři měsíce.“

„Jak jste se s ním seznámil?“

„Prostřednictvím Steva Merrilla. Byli přátelé. Chodíval ke Stevovi na návštěvu a devátého se nastěhoval do prázdného bytu na našem poschodí.“

„Když našli Merrillovu mrtvolu, bylo to ve vašem autě, a vy už jste krádež svého vozu předtím policii ohlásil.“

„Ano.“

„Viděl jste ten den pana Bolese?“

„Ano, viděl.“

„Kdy?“

„Kolem páté. Klel jsem jak pohan, že mi někdo ukradl auto. Vtom přišel pan Boles a dal se s námi do hovoru.“

„Řekl jste ‚s námi‘?“

„Ano. Byla tam moje snoubenka.“

„Jak se jmenuje?“

„Ruby Inwoodová.“

„Znáte už se s ní déle?“

„Ano, už delší dobu. Bydlí taky v tom domě.“

„Co se stalo potom, když jste se kolem páté setkali s Bolesem?“

„Víte, on pan Boles mě vlastně první upozornil na to, že Merrill se možná spletl a vzal si můj vůz, že měl vůz –“

„Okamžik, Vaše Ctihodnosti,“ přerušil ho Hamilton Burger. „Nevím, kam pan obhájce míří, ale trvám na tom, abychom vyloučili svědectví z druhé ruky. Vznáším námitku proti všemu, co řekl pan Boles.“

„Námitce se vyhovuje.“

„Co jste tedy udělal po rozhovoru s panem Bolesem?“

„Zavolal jsem na policii, že možná došlo k omylu, že nechci nikoho obvinit z krádeže, a jestli má moje auto Steve Merrill, že se nejspíš spletl.“

„Potom jste byl ve společnosti pana Bolese?“

„Ano.“

„Jak dlouho?“

„Od pěti hodin nebo pár minut před pátou až asi tak do půl deváté do devíti.“

„Kdo byl s vámi ještě?“

„Ruby Inwoodová.“

„Je přítomna v soudní síni?“

„Ano, je.“

„Stačí,“ řekl Mason. „Zavolejte slečnu Inwoodovou.“

„Nemám otázek,“ řekl Hamilton Burger a bylo vidět, jak se mu ulevilo, že mu Mason nehodil do klína nějakou právnickou bombu.

Předstoupila Ruby Inwoodová a byla vzata do přísahy. Byla to půvabná brunetka s planoucíma černýma očima a pěknou postavou, a byla si jí vědoma.

„Znala jste pana Merrilla, dokud byl naživu?“ zeptal se Mason.

„Ano.“

„Viděla jste ho desátého tohoto měsíce?“

„Ano.“

„Jak dlouho jste ho znala?“

„Pár měsíců.“

„Znáte pana Bolese?“

„Znám.“

„A pana Loomise?“

„Ano.“

„Jsou to vaši přátelé?“

„Ano.“

„Přátelila jste se víc s panem Merrillem než s panem Loomisem?“

„Pan Loomis je můj snoubenec,“ odpověděla důstojně.

„Ale s panem Merrillem jste se přátelila?“

„To ano.“

„Ukázal vám pan Merrill desátého tohoto měsíce nějaké peníze, spoustu padesáti a stodolarových bankovek, a pověděl vám –?“

„Okamžik, okamžik,“ skočil mu do řeči Hamilton Burger. „Vznáším námitky proti svědectví z druhé ruky. Na tom přece nezáleží, jestli jí pan Merrill ukázal spoustu bankovek nebo ne.“

Mason se usmál: „Prozradí to motiv, Vaše Ctihodnosti.“

„Motiv!“ opakoval soudce Kippen. „Co tím myslíte?“

„Prozradí nám to motiv vraždy Stephena Merrilla. Jestli měl u sebe velký obnos, už to by byl sám o sobě znamenitý motiv.“

Soudce Kippen prohlásil: „Dobrá, připustím svědectví ohledně těch peněz, ale nepřipustím výpověď týkající se rozhovoru o nich.“

„Prosím,“ řekl Mason. „Viděla jste spoustu bankovek, slečno Inwoodová?“

„Ano.“

„Viděla jste u něho tento revolver – a předkládám vám k identifikaci revolver vedený jako doličný předmět E obžaloby –“

„Viděla jsem zrovna takový revolver.“

„Řekl vám, kde k tomu revolveru přišel?“

„Tatáž námitka,“ ozval se Burger.

„Totéž rozhodnutí.“

„Řekl vám, že ho potkala hrozná rána a že se bude muset majetkově vyrovnat s Evelynou Bagbyovou, obžalovanou v tomto případě?“

Hamilton Burger prohlásil: „Protestuji, Vaše Ctihodnosti. A – ne, vlastně ne. Beru námitku zpět.“

„Ano, řekl mi to. Někdy vyřizuji nájemníkům v domě vzkazy, když je někdo volá a nejsou doma. V každém patře je totiž jenom jeden telefon. Desátého jsem měla vyřídit vzkaz panu Merrillovi, vzkaz od obžalované Evelyny Bagbyové. Řekla mi jméno, adresu, telefonní číslo, a co mu mám povědět. Krátce po poledni jsem panu Merrillovi vzkaz vyřídila. Hrozně ho to zdrtilo. Svěřil se mi, že se na něj najednou přivalila nějaká pohroma z minulosti, něco, o čem se domníval, že už to dávno usnulo a ani pes po tom neštěkne. Řekl, že musí honem sehnat nějaké peníze. Potom asi kolem třetí řekl, že už peníze má. Ukázal mi je – a taky ten revolver. Povídal, že má schůzku s obžalovanou a že jí nabídne dva tisíce dolarů a ani o chlup víc.“

„No, a vy a pan Loomis, kterého jste označila za svého snoubence,“ řekl Mason, „jste si večer desátého vyjeli s Harrym Bolesem na večeři?“

„Ano.“

„Kam jste jeli?“

„Do podniku na North Brodway.“

„Čím jste jeli? Taxíkem?“

„Ne, mým autem.“

„A jak dlouho jste se zdrželi?“

„Asi do osmi nebo do půl deváté.“

„A potom?“

„Potom jsme jeli mým vozem domů a já jsem ho půjčila Harrymu Bolesovi, který chtěl jet za nějakou ženou kvůli nějakým penězům. Zanedlouho nato policie pana Loomise uvědomila, že už jeho auto našli.“

„Jaký jste to měla vůz?“

„Ford.“

„A jaký máte nyní?“

„Ford.“

„Tentýž, kterým jste jela desátého?“ ‚

„Ne, mám nový.“

„Ale, vy teď máte nový vůz?“

„Ano.“

„Kdy vám ho dovezli?“

„Jedenáctého ráno.“

„Koupila jste si ho sama, nebo vám ho někdo daroval?“

„Vaše Ctihodnosti, vznáším námitku. Otázka je právně nepřístojná, je irelevantní a netýká se podstaty věci,“ řekl Burger.

„Námitce se vyhovuje.“

„Smím k té otázce něco říct, Vaše Ctihodnosti?“ zeptal se Mason.

„Podle mého názoru je jasně irelevantní, pane Masone.“

„Když jste si koupila nového forda, tak jste toho starého vrátila?“

„Ano.“

„A byl vrácen jedenáctého ráno?“

„Ano.“

„A nový vůz jste převzala hned potom?“

„Ano.“

„Vrátila jste to auto sama, nebo ho někdo vracel za vás?“

„Někdo ho vrátil za mne.“

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl Mason, „žádám, aby soud zaslal firmě, která automobil převzala, soudní výzvu duces tecum s tím, aby byl automobil dopraven k soudu. Chci vám ukázat, že je v něm průstřel.“

„Průstřel v tom autě?“ podivil se soudce Kippen.

„Ano, Vaše Ctihodnosti. Jedna střela se nám přece nedostává.“

„Že se nám jedna střela nedostává? Já vám nerozumím. Mně se zdá, že máme naopak o dvě víc.“

„Nikoli, Vaše Ctihodnosti,“ vysvětloval Mason. „Obžalovaná vypálila dvě rány na muže, který ji pronásledoval a který měl na hlavě povlak od polštáře. Jeden výstřel zřejmě zasáhl podkroví příbytku Mary Euniceové. Obžalovaná vypověděla, že při druhém výstřelu zaslechla zvláštní kovové cinknutí. Usuzuji z toho, že tento výstřel patrně zasáhl karosérii vozu, který ji pronásledoval. Domnívám se, že vůz slečny Inwoodové byl nazítří ráno vyměněn – aniž se na něj mohla slečna Inwoodová podívat – z toho důvodu, že v něm byl průstřel. Vaše Ctihodnosti,“ pokračoval Mason, obrátil se a namířil ukazovák rovnou na Oscara Loomise, „abych zdůvodnil, proč jsem požádal o vydání soudní výzvy duces tecum, a abych objasnil, co hodlám dokázat, až firma to auto dopraví k soudu, nabízím důkaz o tom, že celá výpověď stran toho, co se událo desátého večer, a stran toho, že Loomis, Inwoodová a Boles spolu jeli na večeři, je pustý výmysl. Nabízím důkaz o tom, že Boles a slečna Inwoodová opravdu na večeři byli, ale Oscar Loomis jel autem slečny Inwoodové po horské silnici na kopec a tam číhal na Evelynu Bagbyovou, až pojede dolů. Chci dokázat, že když obžalovanou dostal do pasti a donutil ji, aby dvakrát vystřelila, tak –“

„Okamžik,“ přerušil ho Hamilton Burger. „Už zase zde máme nějakou bláznivou teorii, že –“

Soudce Kippen ho zarazil: „Posaďte se, pane žalobce. Buďte zticha. Nechte pana Masona dokončit jeho nabídku důkazů. Potom můžete namítat.“

Burger polkl naprázdno a usedl.

Mason pokračoval: „Chci dokázat, co se stalo, na základě svědecké výpovědi lidí, kteří odvezli vůz slečny Inwoodové k výměně, a hodlám dát také vyslechnout personál restaurace, kde prý jedli.“

Ruby Inwoodová, která na stanovišti svědků naslouchala Masonovi s tváří napětím bílou jako papír, najednou vybuchla. „Ne, ne, ne!“ vykřikla. „Nesvádějte to na Oscara. Je to úplně naopak. To Harry Boles po nás chtěl alibi. Vypůjčil si na večer moje auto. Zaplatil mi za půjčení pětadvacet dolarů a nabídl se, že mi nahradí benzin i olej. Potom se objevil kolem půl deváté, prohlásil, že měl menší nehodu a že mi obstará nové auto. Prý mi ho dovezou nazítří ráno, a já jsem zas měla na oplátku říct, že s námi celou tu dobu byl, protože nechtěl, aby ho popotahovali kvůli té nehodě o náhradu škody. Vůbec mě nenapadlo, že by mohl mít něco společného s touhle vraždou. Na Oscara to svádět nemůžete. Oscar přece byl doopravdy se mnou, viď, Oscare? Pojď sem a pověz jim pravdu.“

Soudce Kippen se mírně předklonil:

„Pojďte sem, Oscare Loomisi,“ nařídil, „a Bolesi – kdepak je Boles? – Harry Bolesi. Soud vám přikazuje, abyste vypovídal jako svědek a neodcházel ze síně. Kde je Boles?“

Mason se s úsměvem posadil.

Soudce Kippen řekl: „Pane zřízence, najděte Bolese. Přiveďte ho sem.“

Někdo vzadu v síni se přihlásil s dobrovolnou informací: „Před chviličkou odešel.“

Oscar Loomis řekl: „Mluví pravdu. To alibi jsme mu neslíbili proto, abychom ho zachránili před podezřením z vraždy, ale jenom aby neměl opletačky kvůli té bouračce.“

Hamilton Burger se vymrštil z židle. „Vaše Ctihodnosti,“ řekl, „tohle je –“

„Sednout,“ břitce poručil soudce Kippen.

„Za chvíli už budeme vědět, na čem jsme. Zavolám si sem pana Bolese. A vy, slečno Inwoodová, jste panu Bolesovi, pokud se nemýlím, dosvědčila falešné alibi?“

„To se vztahovalo jenom na tu automobilovou nehodu.“

„A vy, Loomisi?“

„Taky tak,“ odpověděl Loomis.

„Dobrá,“ řekl soudce Kippen. „Nařizuji u vás obou uvalení vazby. Pane státní zástupce, nebude-li pan Boles okamžitě po ruce, navrhuji, abyste ho dal hledat rádiem. Soud teď přeruší jednání, dokud si policie nepřešetří ten automobil, který byl jedenáctého ráno vrácen firmě Ford. Je-li ve voze průstřel, ať mi to okamžitě dají vědět. Tak prosím, a vy, slečno Inwoodová, zůstáváte spolu s Oscarem Loomisem ve vazbě. Líčení se odročuje.“

KAPITOLA 21

Mason, Della Streetová, Frank Neely, Evelyna Bagbyová a Paul Drake se sešli v Masonově kanceláři.

„Nic za to nedám,“ řekl Drake Perrymu Masonovi, „že prohlásíš, žes to věděl už od samého začátku.“

„Ne, nevěděl jsem to,“ odpověděl Mason, „ale měl jsem jistotu, že Evelyna Bagbyová mluví pravdu. Věděl jsem ovšem, že Aldrich vyměnil revolvery – vlastně bych se byl vsadil, že je vymění, když mu k tomu dám příležitost.“ Mason se při’vzpomínce na to usmál a dodal: „Já totiž hlásám, že advokát by měl těžit ze všeho, co jeho mandantovi prospěje.“

Drake zavrtěl hlavou.

Ve dveřích stanula Gertie, celá vykulená. „Volá slečna Irena Keithová, pane Masone. Že prý s vámi okamžitě musí mluvit.“

Mason vzal telefon, řekl: „Haló,“ a pokynul Delle Streetové, aby zvedla sluchátko druhého aparátu.

Della Streetová u přípojky začala o překot psát poznámky do notesu.

Tu a tam se Mason na něco zeptal a konečně zavěsil.

„Tak honem,“ řekl Drake, „jsme napjatí jak struna, div neprasknem. Co se děje?“

Mason odpověděl: „Konečně máme celou skládačku pohromadě, jedno pěkně zapadá do druhého. Merrill podplatil Celestu, služku Ireny Keithové, aby ho pravidelně informovala o vývoji událostí, poněvadž chtěl, aby se s ním Helena Chaneyová vyrovnala a nemusel s tím k soudu. Vyčkával a věřil, že to Helena udělá. Ale Aldrich Heleně přikázal, že nesmí zaplatit ani desetník. Měl v úmyslu rychle odjet do Las Vegas a tam se dát oddat.

A tak v poslední chvíli Merrill pochopil, že mu nezbývá než se obrátit na soud, právě to, čemu se chtěl vyhnout.

Aby byla smůla dovršená, zatelefonovala mu z Corony Evelyna Bagbyová, že viděla jeho fotografii a poznala v něm muže, který jí zpronevěřil peníze. Merrill věděl od Celesty, že má dojít ke schůzce v Coroně. Vykoumal nádherný plán, jak zabít tři mouchy jednou ranou: uloupit šperky v ceně asi čtyřiceti tisíc dolarů, dát Evelynu Bagbyovou odsoudit za zločin, aby se mohl ohánět jejím trestním rejstříkem, kdyby se snad někdy pokoušela proti němu svědčit, a zároveň oddálit svatbu Heleny Chaneyové s Mervynem Aldrichem, aby mohl podat žalobu, což odkládal, jak to šlo nejdéle, protože věděl, že soud nakonec rozhodne v jeho neprospěch. Nejsilnější jeho kartou bylo vyjednávat o odškodnění a mávat přitom jako holí vyhrůžkami, že to požene k soudu.

Boles byl Merrillovým nástrojem. Toho dne, kdy došlo ke krádeži – Helena Chaneyová s Irenou Keithovou byly právě u kadeřníka –, oblékla se služebná Celesta do šatů Ireny Keithové, vzala si tmavé brýle – vlastně do toho ani nemínila Irenu Keithovou namočit, chtěla jenom, aby ji v přestrojení nikdo nepoznal –, jela do Corony, paklíčem si otevřela Evelynin pokoj, propašovala jí tam briliantový náramek a opět se vrátila, aby byla v Hollywoodu, až Irena Keithová přijde z oběda, na němž byla s Helenou Chaneyovou.

Celesta pomáhala Ireně balit. Irena uložila šperky do kufříku. Celesta je potají všechny vyndala, kufřík zavřela a dala ho do kufru Irenina vozu. Samozřejmě také dala klíček od toho kufru Merrillovi. Ten klíč předal Bolesovi. Tomu už stačilo jenom počkat, až se společnost v Coroně sejde, a pak kufr vzadu v autě otevřít. Jelikož Aldrich si nesmírně potrpí na dochvilnost, bylo jisté, že Helena Chaneyová s Irenou přijdou včas, aby na ně nemusel v žádném případě čekat. A tak vystoupily z vozu a šly do denního baru, kde se měli všichni setkat.

V době procesu s Evelynou začala Irena Keithová tušit, co se asi stalo. Proto jí najednou tolik záleželo na tom, aby se s Evelynou vyrovnala. Přes advokátovu radu, aby byla pevná, se totiž Irena obávala, že by mohla být zranitelná, kdyby byla žalována pro neoprávněné zatčení v případě, že krádež spáchala její služebná.

Když potom byla Evelyna osvobozena, Merrill Irenu navštívil a vyložil karty na stůl. Měl šperky v hodnotě čtyřiceti tisíc dolarů. Udělal jí návrh, že jí je všechny vrátí, dá-li mu sedm a půl tisíce dolarů v hotovosti a zaručí-li mu, že se nikdo nebude na nic ptát. Poradila se s advokátem a ten jí řekl, aby si zainstalovala do pokoje mikrofon, pořídila si magnetofonový záznam a zavolala policii. Informoval Irenu, že kdyby ty peníze zaplatila, byla by teoreticky odpovědná za to, že pro soukromý důvod bylo upuštěno od stíhání zločinu. Přece jen tu však byly ty klenoty v ceně čtyřiceti tisíc dolarů a Irena je mohla získat zpět za sedm a půl tisíce, a tak si nechtěla nechat takový obchod ujít. Svěřila se Heleně Chaneyové, co se chystá, a Helena jí půjčila revolver, který jí daroval Aldrich.

Přišla chvíle, kdy mělo dojít k narovnání, a Merrill najednou začal něco tušit. Prohledal pokoj a objevil ukrytý mikrofon, šel po drátech, až vyšťoural magnetofon, rozbil ho a pásek zabavil. Irena na něj namířila revolver, ale Merrill se k ní vrhl a revolveru se zmocnil. A tak Ireně nakonec nezbylo než vyměnit těch sedm a půl tisíce dolarů za šperky.

Irena Keithová tušila, že jsem si domyslel, jak to vlastně bylo, proto se rozhodla, že mi zatelefonuje a vyloží karty na stůl. Chtěla se nějak vyrovnat a dát celou věc do pořádku.“

„A co ta vražda?“ zeptal se Drake.

„Dál už se budeme muset spolehnout na dohady, protože Merrill měl Bolese podle všeho vyplatit. Pohádali se spolu o to, kolik to má být, Boles vytáhl ve voze z přihrádky u volantu revolver a Merrilla zastřelil.

Nevíme, kdo všechno na Merrilla vykonával nátlak a jak velký. Zmínil se, že musí splatit nějaké peníze, které prokarbanil, a pak se chtěl vyrovnat s Evelynou Bagbyovou. Ať už je to jak chce, zřejmě si umanul, že musí mít sedm a půl tisíce dolarů, a aby je získal, byl svolný ke všemu.

Když se vydali na cestu, Bolesovi patrně ve snu nenapadlo, že by mohl Merrilla zabít. Merrill měl v úmyslu zajet do Chaty na výhledech, promluvit si s Evelynou a pokud možno co nejvýhodněji se s ní dohodnout. Nejspíš si sliboval, že ji dokáže přemluvit, aby se spokojila s několika stovkami, oslní ji spoustou lákavých vyhlídek a ještě na ní dosáhne toho, že ho nebude dále stíhat na základě onoho starého obvinění.

Jel vypůjčeným autem. Nebyl na ně zvyklý. Byl to přesně tentýž vůz, jako měl Loomis, a jak se někdy stává u aut stejné značky, byly asi stejné i klíčky od zapalování.

Odhaduji vývoj událostí nějak takto: Boles a Merrill se pohádali o výši Bolesova podílu. Boles se pravděpodobně snažil slíznout smetánku. Merrill chtěl Bolese odbýt nějakým procentem z toho, co zbude po narovnání s Evelynou. Dostali se do sebe. Merrill předtím Bolesovi ukázal revolver, který vzal Ireně Keithové a uložil v přihrádce u volantu. Boles ji prudce otevřel, popadl revolver a hrozil Merrillovi, že ho zabije. Merrill se pokoušel revolveru zmocnit a Boles zmáčkl spoušť. Jak to často bývá, všechno se zběhlo tak zničehonic, že než se Bolesovi rozbřesklo v hlavě, co se vlastně stalo, octl se sám s mrtvolou. Okamžitě ho ovšem napadlo svést zločin na někoho jiného a Evelyna Bagbyová byla pro jeho záměr jako stvořená.

Předpokládám, že k vraždě došlo, když si Merrill jel promluvit s Evelynou. Nejspíš přišel o život někde dost blízko místa, kde ho našli. Boles zajel ve voze s Merrillovým tělem na vedlejší opuštěnou cestu, vzal Merrillovi těch sedm a půl tisíce dolarů, vyčistil revolver a nabil ho, odešel do Chaty na výhledech, Evelynu tam nezastihl, a tak usoudil, že patrně odjela na nákupy, a až se vrátí, bude si pravděpodobně ukládat prádlo do zásuvek v prádelníku. A tak jí tam vpašoval revolver, stáhl z polštáře povlak, autostopem se dostal zpátky do Hollywoodu, vzal si vůz od Ruby Inwoodové a za půjčení jí zaplatil pětadvacet dolarů.

V té době nejspíš Loomis zjistil, že se mu ztratilo auto, a hlásil, že mu je někdo ukradl. Bolesovi se tak naskytla skvělá příležitost opatřit si alibi. Pověděl tedy Loomisovi, že zrovna před chvílí zahlédl Merilla odjíždět, a je prý docela možné že si vzal omylem Loomisův vůz. Řekl mu také, že s Merrillem jela nějaká žena, ale že nemá tušení, kdo to byl. Tím získal další možnost obvinit ze zločinu Evelynu a zároveň měl i alibi, protože to vypadalo, že krátce před pátou byl Merrill naživu.

Boles strčil revolver, kterým spáchal vraždu, do zásuvky Evelynina prádelníku. Měl jistotu, že na něj dívka přijde. Sotva se odváží ohlásit nález policii vzhledem k okolnosti, že předtím našla šperky, které jí někdo vpašoval do věcí. Věděl tedy, že mi Evelyna určitě zatelefonuje a že jí nařídím, ať mi revolver okamžitě přiveze, aby ho u ní nenašli.

Kdyby na to byla neskočila, policie by byla na Merrillovu mrtvolu přišla a později by byla objevila revolver u Evelyny.

Ovšem Evelyna hrála Bolesovi rovnou do noty. Pozoroval ji triedrem z jedné té novostavby. Viděl, že revolver našla, a viděl taky, jak nastupuje do vozu a ujíždí po silnici s kopce.

Od této chvíle už měly Bolesovi padat karty, tak jak si to přál, ať by se situace vyvinula jak chtěla. Pokoušel se vytlačit Evelynu ze silnice. Kdyby se byla zřítila se srázu, byl by slezl k jejímu rozbitému vozu, vypálil z revolveru ránu, pohodil ho vedle ní, natáhl povlak od polštáře Merrillovi na hlavu a pustil auto s jeho tělem zrovna v těch místech s kopce dolů.

Pak by to bylo vypadalo, že Evelyna Merrilla zastřelila, přestala vůz ovládat, sjela se srázu a zabila se.

Kdyby však v té chvíli udělala něco naprosto samozřejmého, totiž popadla revolver a začala zběsile střílet, tu by ji měl Boles v moci, to věděl. Nepředvídal pouze, že jedna ta nazdařbůh vypálená střela by mohla prorazit kapotu nebo blatník Rubyina auta.

Když se to stalo, vyvstal před Bolesem najednou problém. Vrátil se na místo, kde nechal Merrillovu mrtvolu, prorazil do povlaku od polštáře díru, nejspíš držadlem heveru, navlekl povlak Merrillovi na hlavu, pustil auto ze silnice a –“

„Ale proč nezapnul světla?“ zeptal se Drake. „Musel si přece svítit, aby viděl, kam jede, a –“

„Schválně je vypnul,“ odpověděl Mason, „protože chtěl, aby Evelyna vyprávěla, co ji potkalo, a aby se ukázalo, že to není pravda. Věděl, že se zjistí, že povlak je z Evelyniny postele, a prohlédnou-li si ho policisté včas, budou moci dokázat, že otvor v něm není průstřel. Tím, že vypnul světla, než pustil vůz se srázu, uvedl policii přesně na stopu, a tak věděl docela určitě, že okamžitě začnou podezírat Evelynu.“

„To mě podrž,“ řekl Drake, „ale můžeme to všecko dokázat?“

„Můžeme,“ odpověděl Mason, „poněvadž Boles měl bohužel tu smůlu, že Irena Keithová si chytře opsala čísla bankovek, které si vyzvedla z banky a dala je Merrillovi a které potom Boles Merrillovi vzal, když ho zabil. Boles těmi penězi jistě zaplatil nové auto, které koupil Ruby Inwoodové. V jejím starém vráceném voze je určitě průstřel. Proto si Boles vymyslel tu dopravní nehodu. Mohl se Ruby Inwoodové a Oscaru Loomisovi aspoň vymluvit, proč po nich chce, aby mu potvrdili alibi, a měl pádný důvod k tomu, že Rubyino auto prodal. Mimochodem,“ pokračoval Mason, „Irena Keithová mi právě oznámila, že by s Evelynou Bagbyovou ráda sjednala jednorázové úplné narovnání, a nabídla částku dvacet tisíc dolarů. Ujistil jsem ji, že to bude stačit.“

„Dvacet… tisíc… dolarů!“ vyhrkla Evelyna Bagbyová.

„Tak tak,“ řekl Mason. „Budete si moci opatřit spoustu šatů, abyste mohla jít k pořádné herecké zkoušce. Vzhledem k reklamě, kterou vám udělali, už si ji bezpochyby hladce vymůžete. No a Neely dostane docela slušný honorář za obhajobu v té věci krádeže, já se budu moci vyrovnat s Paulem Drakem a ještě mi něco málo zbude.“

„A to jste celou tu dobu spoléhal jenom na důvěru ke mně?“ ptala se Evelyna Bagbyová se slzami v očích.

„Podívejte,“ řekl Mason, „já svým klientům vždycky důvěřuju, Evelyno, ale když jsem uvažoval o tom, co jste řekla, že totiž ta druhá střela tak podivně cinkla, začalo mi vrtat hlavou, jestli snad nezasáhla auto. No a když jsem se dověděl, že druhý den ráno dostala Ruby Inwoodová nové, pomalu jsem si to začal sumírovat v hlavě, až jsem byl doma.“

„Tobě stačí jenom náznak a jsi doma hned,“ uznale řekl Drake.

Mason pokračoval: „Na tomhle případě je skvěle vidět, jak drobné, zdánlivě nezávazné okolnosti mohou mít rozhodující význam. Tady byly takové okolnosti dvě, nový vůz a druhá střela, která o něco zavadila. Jejich správný výklad nám dal klíč k vyřešení celého případu.“

Neely si otřel kapesníkem čelo.

„Jestli vám to nevadí, pane Masone,“ řekl, „vrátím se teď do Riverside a vybuduju si tam běžnou advokátskou praxi.

Z těch posledních pár dní, co jsem to s vámi táhl, mám tak zamotanou hlavu, že se asi nikdy nebudu moci vrátit k své normální rutině.“

„Když máte co dělat s rudovláskami, tak žádná normální rutina neexistuje,“ zazubil se na něj Mason.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai