Případ sličné siluety

Erle Stanley Gardner

(1983)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Perry Mason díky své jasnozřivosti a odvaze riskovat v poslední chvíli zabrání odsouzení své mandantky, obviněné z úkladné vraždy.

ERLE

STANLEY

GARDNER

Perry Mason

Případ

sličné siluety

Erle Stanley Gardner

The Case of the Shapely Shadow

Copyright © 1960 by Erle Stanley Gardner

Pocket Books, Inc. New York N. Y. 1963

KAPITOLA PRVNÍ

Della Streetová, osobní sekretářka Perryho Masona, vstoupila do advokátovy soukromé pracovny a zůstala stát tváří k advokátovi; ladnými boky se opírala o ruce, přitisknuté celými dlaněmi na dveře do čekárny.

Mason se na ni tázavě zadíval. „No tak, jakou to zas na mě šijete boudu?“ zeptal se.

„Boudu?“ opáčila ukřivděně.

„Boudu,“ opakoval Mason. „Dlouhá zkušenost mě poučila, že když se dlaněmi a boky opřete o dveře a zrovna takhle na mě upřete oči, vždycky se domníváte, že pro mě máte nějaké obzvlášť pochoutkové sdělení. Tak do toho, Dello, ven s tím. Studuje snad Gertie v té své telefonní ústředně nějakou další dietu, po které se zaručeně shodí ve čtrnácti dnech pět kilo?“

Della Streetová zavrtěla hlavou. „Jde o klienta,“ řekla.

Mason se zamračil, ale pak se najednou usmál: „Jak vás znám, tak je ten klient krásná mladá žena, která má v sobě něco tajuplného a vy hoříte nedočkavostí, abyste se dověděla, co to s ní je. Jen máte trošku strach, že ji nebudu chtít přijmout, protože za patnáct minut tu máme domluvenou schůzku, a tak doufáte, že vzbudíte mou zvědavost touhle reklamou.“

Della Streetová odstoupila zvolna ode dveří a přistoupila k právníkovu psacímu stolu.

„Mám pravdu?“

Přikývla. „Až na to, že není krásná, ačkoli by krásná být mohla.“

„Co tím chcete říct?“ zeptal se Mason.

„Ona se zřejmě úmyslně snaží,“ pravila Della Streetová, „dělat ze sebe ženu nepůvabnou.“

„A to je část té tajuplnosti?“

„Dráždí to můj zájem,“ odvětila Della Streetová. „Ona mi připadá jako materiál pro starý osvědčený zásah Hollywoodu, nehezká holčička, která znenadání rozkvete jako Popelka.“

„A vy si myslíte, že rozkvete?“

„Pod vaším vlivem určitě. Už jste někdy viděl film, kde tyhle holky nerozkvetly? Dneska, kdy ženy utrácejí takovou spoustu peněz, aby ze sebe udělaly krasavice, zatraceně vydráždí váš zájem, když uvidíte jednu, která se všemožně snaží vypadat míň krásná, než ve skutečnosti je.“

„A osobní údaje, Dello?“ zeptal se Mason.

„Jmenuje se Janice Wainwrightová. Správné tělesné proporce, pěkné křivky, žádné nakynuté těsto. Je kaštanově hnědá – hnědé vlasy, hnědé oči – a má v sobě jistou vřelost.“

„Popisujete ji jako obchodní artikl, který se snažíte prodat,“ řekl Mason. „Tak už ven s tím, Dello. V čem je ta záhada?“

„No,“ rozpovídala se Della Streetová, „já si myslím, že před někým nebo před něčím utíká, a dělá na mě dojem, jako by měla v rukou nějaký velice přitěžující důkaz, o který by nerada přišla. Má s sebou totiž zbrusu nový kufřík, zřejmě notně těžký, a v jednom kuse se o něj bojí. Jako by měla strach, že i tady v kanceláři by jí ho někdo mohl ukrást. Sedí tak, že jednu nohu má k tomu kufříku pořád přitisknutou. A ruku v rukavičce má spuštěnou dolů, aby špičky prstů nebyly dál než půl centimetru od držadla, a sem tam tou rukou pohne a zavadí prsty o kufřík, jen aby se ujistila, že tam pořád stojí.“

„Řekla vám, co chce?“ ptal se Mason.

„Tvrdí, že je to záležitost velice důvěrná a že jde o problém etický. Prý vás nepřipraví o mnoho času, ale prostě s vámi musí mluvit. Chtěla vědět, kolik účtujete za konzultaci.“

„A co jste jí řekla?“ ptal se Mason.

„Řekla jsem jí, že to záleží na tom, o jaký jde problém, jakou peněžní částku znamená, a podobně. Že se o tom musí dohodnout přímo s vámi.“

„A tak jste mě přišla přesvědčit, že bych si s ní měl promluvit,“ řekl Mason. „A přitom víte, že za patnáct minut máme schůzku s Johnem Searsem. Víte, že Sears nechce nikdy ani minutku čekat. Víte, že před měsícem jsme si stanovili pravidlo, že přijmeme jen toho, s kým jsme se na tom dohodli, a… Ksakru, tak mi ji sem pošlete, Dello.“

Della ho odměnila úsměvem, odešla a vrátila se s pozoruhodně pěkně stavěnou mladou ženou, která nesla těžký nový kufřík a jejíž oči prozrazovaly obavy.

Mason si hned povšiml těch drobných rysů, které mu vylíčila Della: rtěnky, jež měla předstírat, že rty jsou tenounké a rovné, velikánských brýlí s kostěnými obroučkami, jednoduchého oblečení a střevíčků s nízkými podpatky.

„Dobrý den, slečno Wainwrightová,“ přivítal ji právník. „Já jsem Perry Mason. Dnešní dopoledne mám nabité schůzkami s klienty.

První má přijít ani ne za čtvrt hodiny. Musíte tedy být stručná. Della Streetová, moje osobní sekretářka, si všechno poznamená. Je mi líto, že na vás musím spěchat, ale dokážete jít k věci s co nejkratším úvodem?“

Naznačila úsměvem, že s tím souhlasí, a řekla: „Děkuju vám, že jste mě přijal, pane Masone. Jde… jde o záležitost etickou.“

„V jakém směru etickou?“

Ukázala na kufřík. „Mám právo tohle otevřít?“

„Patří to vám?“

„Přesně řečeno, nepatří.“

„A komu to patří?“

„Morleymu Theilmanovi.“

„Kdo to je?“

„Můj šéf.“

„Máte nějakou představu, co v tom kufříku je?“

Na dvě tři vteřiny se na Masona zadívala, jako by uvažovala, jestli se do toho, i když kostky jsou už vrženy, má nebo nemá pustit. Pak se rozhodla a řekla: „Myslím, že jsou tam peníze.“

„A co je s těmi penězi?“

„Já si myslím, že jde o vydírání.“

„A co s nimi máte udělat?“

„Mám je doručit tomu vyděrači – totiž nechat je na místě, kde si je může vyzvednout.“

„A co tedy chcete udělat?“ zeptal se Mason a zkoumavě se jí zahleděl do obličeje. „Chtěla jste zavolat policii, nebo…?“

„To ne, proboha! Chtěla jsem vědět, jestli mám právo ten kufřík otevřít.“

„Z jakého důvodu?“

„Abych se podívala, co v něm je.“

„Snad abyste si radši sedla tuhle na tu židli,“ vyzval ji Mason, když se podíval na hodinky, „a tak rychle, jak jen to dokážete, mi to blíž vysvětlila. Načrtněte mi prostě hlavní body.“

Posadila se, uhladila si šaty a řekla: „Jsem osobní sekretářka pana Theilmana. Pracuju u něj jako sekretářka už šest let. Znám ho. Znám všechny jeho nálady. Dovedu… dovedu číst jeho myšlenky.“

„To myslím dovede každá dobrá sekretářka,“ pravil Mason s pohledem na Dellu Streetovou.

„Otvírám jeho poštu,“ pokračovala Janice Wainwrightová, „všechnu jeho poštu. Třídím ji a seřazuju podle důležitosti. Šéf mi naprosto důvěřuje. Máme k sobě… vždycky jsme měli… no, výborně si rozumíme.“

Masonovy oči se trochu zúžily. „Je ženatý?“

„Ano.“

„Je to šťastné manželství?“

„Myslím, že je, ano.“

„Je mezi vámi dvěma nějaký citový vztah?“

„Ne.“

„Jeho žena má asi sklony k žárlivosti?“

„To nevím, ale pořád zůstávám jeho sekretářkou.“

„Jak dlouho je ženatý?“

„Čtyři roky.“

„A tak aby nežárlila,“ řekl Mason, „a aby na něj nenaléhala, že by vás měl nechat plavat a najmout si méně přitažlivou dívku, vy se záměrně snažíte zmenšit svoje půvaby. Je to tak?“

Zaváhala, jen co by jednou řasou mrkl, pak se mu podívala do očí a přikývla. „Je.“

„To vám na něm tolik záleží?“

„Ano, tolik.“

„Znamená to, že jste do něj zamilovaná?“

„Ne. Vážím si ho. Já… to se dá těžko vysvětlit. Mám ráda nikoli svého šéfa, ale svou práci. Je pro mě životně důležitá. Já se v té své práci vyznám. A – vyznám se i v něm. Je na mně závislý a potřebuje mě. A to dělá ženě dobře, když cítí, že ji někdo potřebuje.“

„A když přijdete domů,“ řekl Mason, „po úředních hodinách, tak to svoje přestrojení odkládáte.“

„Občas.“

„Viděla vás někdy jeho žena bez přestrojení?“

„Ano, myslím, že ano, krátce po svatbě. Ale domnívám se, že si mě moc nevšimla – tenkrát.“

„Vídáte ji často?“

„Ne.“

„Dobrá,“ Mason se znova podíval na hodinky, „a teď mi povězte, proč si myslíte, že jde o vydírání.“

„No,“ začala, „otvírám všechnu poštu pro pana Theilmana. A před několika dny mi řekl, že kdyby byla v korespondenci obálka se zpáteční adresou A. B. Vidal, tu že otvírat nemám. Tu jsem mu měla předat neotevřenou.“

„Což vzbudilo vaši zvědavost?“ nadhodil Mason.

„Ano.“

„A přišel takový dopis?“

„Ano.“

„A vy jste ho přece jen otevřela a…“

„Ne, pane Masone, neotevřela. Okamžik, pane Masone. Já vám ten dopis ukážu.“

Otevřela kabelku a sáhla do ní.

Mason a Della Streetová si vyměnili hbité pohledy.

Janice Wainwrightová vytáhla složený list papíru a rozložila ho.

„Počkat, jak jste k tomu přišla?“

„No, když jsem v koši na odpadky uviděla útržek papíru, na kterém byla nalepená nějaká slova, usoudila jsem, že to musí být ten dopis a… moc se omlouvám, pane Masone, ale moje zvědavost mě přemohla, ačkoli… no, snažila jsem se prostě chránit pana Theilmana.“

„Prošťourala jste koš, našla ostatní útržky toho dopisu a dala jste je dohromady?“ ptal se Mason.

Přikývla.

Mason si od ní dopis vzal a přečetl si ho. Držel ho přitom tak, aby i Della Streetová viděla slova sestavená z novinového písma. Dopis zněl:

SEŽEŇTE PENÍZE. INSTRUKCE TELEFONICKY. NEUPOSLECHNUTÍ BY BYLO FATÁLNÍ.

„A co obálka, v které to přišlo?“ ptal se Mason.

Janice opět sáhla do kabelky a vytáhla z ní obálku. Adresována byla Morleymu Theilmanovi, Bernardova budova, místnosti 628; a v levém horním rohu byla zpáteční adresa: A. B. Vidal, Hlavní pošta. Poste restante. Obálka byla napsána na stroji.

„Kdy se vám to dostalo do rukou?“

„Dnes dopoledne. Ten dopis byl v ranní poště. Našla jsem ho v koši asi tak před hodinou.“

„A teď mi povězte, jak je to s tím kufříkem,“ vyzval ji Mason.

„No, dneska dopoledne, po tom dopise, jsem si říkala, že pan Theilman je zcela neobvykle nervózní. Nařídil mi, abych šla dolů do obchodu s koženým zbožím a koupila kufřík. Řekl mi, že to má být naprosto obyčejný kufřík, ale pevný a trvanlivý. Řekl, že zvláště držadlo musí být pevné, a chtěl kufřík s tak odolnými stěnami, že po nich prodavač může dupat. Prý viděl v nějaké časopisecké reklamě kufříky takhle předváděné.“

„Jak to bylo dál?“

„Šla jsem dolů a koupila tento kufřík… No… a dál to bylo takhle, pane Masone. Kufřík má zámek a k tomu mi prodali dva klíčky. Já… já jsem si jeden ten klíček vzala, než jsem kufřík odevzdala panu Theilmanovi.“

„Proč?“

„Nevím. Asi jsem pomýšlela na to… na to, nač pomýšlím teď.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „Co dál?“

„Pan Theilman převzal kufřík a odešel do své kanceláře. Kufřík byl prázdný. Když přišel zpátky, kufřík byl zamčený a těžký.“

„A co vám šéf řekl?“

„Řekl mi, že musím splnit velice delikátní poslání. Že si přeje, abych vzala tenhle kufřík a dávala velikánský, velikánský pozor, abych o něj nepřišla; a aby se s ním nic nestalo. Měla jsem jít do nádražní úschovny, tam, kde mají schránky – víte, ty schránky na zavazadla, kde zaplatíte pětadvacet centů, uložíte si zavazadlo a dostanete klíček.“

Mason přikývl.

„Měla jsem jít ke schránce FO82 a do té zavřít tenhle kufřík. Měla jsem vytáhnout klíček, ten klíček vložit do obálky adresované A. B. Vidalovi, Hlavní pošta, poste restante; obálku ofrankovat a poslat poštou. A pak jsem se měla vrátit do kanceláře.“

„Jak je to dlouho, co jste dostala tyto pokyny?“ ptal se Mason.

„Asi tak dvacet minut.“

„A co se mělo udělat, kdyby ta schránka byla v provozu? Kdyby tam byl už někdo jiný dal zavazadlo a odnesl si klíček? V tom případě co?“

„V tom případě jsem měla použít jedné ze čtyř sousedních schránek ve stejné řadě jako FO82, a to těch nalevo od té schránky.“

„A proč chcete udělat to, co chcete udělat?“

Řekla: „Bojuju s časem, pane Masone. Dole jsem nechala čekat taxík. Ten kufřík chci otevřít, podívat se, co v něm je, a jestli je, jak tuším, nacpaný penězi, chci si opsat čísla některých bankovek – když na to bude čas, tak všech.“

„Proč jste ho prostě neotevřela sama?“

„Chtěla jsem se poradit s právníkem, abych věděla, jestli je to legální.“

„Opravdu jste ten kufřík neotevřela?“

Zavrtěla hlavou.

„A nevíte, co v něm je?“

„Vím jenom, že je těžký a že to vypadá, jako kdyby v něm byla spousta peněz. A chci, abyste se za mě zaručil, že jsem se snažila jednat v mezích zákona, v případě, že by později k něčemu došlo.“

Mason přivřel oči. „A co nám dává jistotu, že jste ten kufřík neotevřela, nebo že, když se do něj podíváme a zjistíme, že je v něm plno peněz, vy ho neotevřete znova, sotva odtud odejdete, a část těch peněz si nevezmete?“

„No dovolte, pane Masone, já… já… Něco takového bych prostě udělat nedokázala. Copak nechápete, že už ten fakt, že jsem ten kufřík nechtěla ani pootevřít, jen abych nakoukla, co v něm je, dokud se neporadím s vámi, že už ten fakt je pro vás zárukou, jakou potřebujete, zárukou, že já to myslím poctivě?“

Veliké hnědé oči, které upírala na advokáta, se jí ještě víc rozšířily výrazem nelíčené nevinnosti.

„Pan Theilman vás nezplnomocnil, abyste se do kufříku podívala?“

„Ne. Dal mi jenom instrukce, o kterých jsem vám řekla.“

„Tak proč chcete strkat nos do jeho soukromých záležitostí?“

„Protože ho někdo vydírá a já bych mu ráda pomohla. Oběť vydírání je vždycky bezmocná. Nemá odvahu jít na policii a…“

„Nevíte, jestli je to vydírání,“ přerušil ji Mason. „Třeba jde o nějakou obchodní dohodu.“

„Třeba jde o obchodní dohodu, a v tom případě o tom nikde nepadne ani slovo. Jsem přece jeho osobní sekretářka. Jenom se snažím tomu člověku pomoct a… Já jsem tolik doufala, že mě pochopíte, pane Masone.“

Mason řekl: „Kolik peněz máte v kabelce?“

„Asi třicet dolarů.“

„Dejte mi jeden dolar,“ vyzval ji Mason.

Podala mu dolar.

„Vystavte jí stvrzenku,“ řekl Mason Delle Streetové. „Vystavte ji na Janice Wainwrightovou za konzultaci.“

Della Streetová šla ke svému sekretářskému stolu, otevřela stvrzenkovou knížku, jednu stvrzenku vyplnila a podala ji Janice Wainwrightové.

„Dobrá,“ kývl Mason, „a teď mi dejte ten klíček.“

Janice Wainwrightová znovu sáhla do kabelky a vytáhla z ní klíček.

Mason potěžkal kufřík, zvedl si ho na svůj psací stůl, zastrčil klíček, cvakl jím v zámku a pak kufřík rozevřel.

Uvnitř bylo plno dvacetidolarových bankovek, naskládaných do balíčků, opatřených gumovými páskami.

„Dejte mi sem diktafon,“ otočil se Mason k Delle Streetové, „a připravte taky magnetofon, Dello.“

Když měl diktafon i magnetofon, řekl Mason Delle Streetové: „Sundejte ty gumové pásky a přečtěte do magnetofonu tolik čísel, kolik jich stihnete za deset minut. Já udělám totéž do diktafonu.“

Mason odškubl pár gumových pásek, zdvihl mikrofon a diktoval: „L 68519985 B, L 65810983 B, L 77582344 B, G 78342831 A, J 14877664 A…“

Ve chvíli, kdy dodiktoval toto poslední číslo, měla už Della Streetová spuštěný magnetofon a začala číst čísla z jiných dvacetidolarových bankovek.

Deset minut nepřetržitě diktovali řadu čísel. Pak řekl Mason: „Nemáme naději, že bychom v rozumném čase probrali celou tuhle hromadu bankovek, slečno Wainwrightová. Koneckonců pan Theilman čeká, že se vrátíte, a…“

„Taky si myslím,“ přerušila ho netrpělivě. „Dost na tom, že jste identifikoval aspoň některé bankovky a… já mám za to, že teď… no, ráda bych teď ten kufřík zavřela a šla, jestli smím… totiž, jestli to považujete za správné.“

Mason přikývl, stáhl gumovými páskami poslední svazek bankovek, který měl ještě v ruce, počkal, až Della udělá totéž s bankovkami, které držela ona, pak dal balíčky zpátky do kufříku, kufřík zavřel, zacvakl zámek a otočil v něm klíčkem.

„Říkáte, že na vás dole čeká taxík, slečno Wainwrightová?“

„Ano.“

„Dobrá, tak jděte.“

Když se Janice Wainwrightová zvedla, Mason ji ještě zadržel: „Počkejte. V zájmu bezpečnosti nás obou udělám jedno opatření.“

„A to?“

„Pojede s vámi moje sekretářka Della Streetová,“ pravil Mason. „Dohlédne na to, abyste skutečně jela do nádražní úschovny a přesně provedla všechny pokyny. Tak bude moct odpřísáhnout, že od okamžiku, kdy jsme tady v kanceláři kufřík zavřeli, vy jste ho znovu neotevřela, a neměla jste tedy možnost vzít z něho nějaké peníze. A abych se dvojnásobně pojistil, že kufřík neotevřete, ponechám si ten klíček.“

Janice na chviličku zaváhala, jako kdyby se jí to ani trochu nezamlouvalo. Ale pak řekla pokorně: „Dobře, pane Masone. Všechno podle vás. Jestli si myslíte, že se to má udělat takhle, udělám to takhle.“

„Ano,“ přitakal Mason, „já si myslím, že se to má udělat takhle.“ A kývl na Dellu Streetovou.

KAPITOLA DRUHÁ

Když se Della Streetová vrátila do kanceláře, bylo čtvrt na jednu.

„Všechno v pořádku?“ ptal se Mason.

Spojila palec s ukazováčkem a gestem naznačila, že všechno vyšlo.

„Daly jste kufřík do schránky?“

„A odeslaly jsme klíček.“

„Kufřík se tam vešel a zamkly jste ho tam?“

„Ano,“ přikývla. „A já jsem využila každé příležitosti, abych se do všeho pro jistotu pletla. Řekla jsem jí, že chci vidět tu obálku, abych vám mohla hlásit, že je všechno jaksepatří. Ona tedy navrhla, abych obálku sama vhodila do poštovní schránky, a já ji vzala za slovo.“

„Byla obálka zapečetěná?“

„Zapečetěná, ofrankovaná a opatřená adresou A. B. Vidal, Hlavní pošta. Poste restante. Ale poslyšte, šéfe, proč jste vůči té dívce tak podezřívavý?“

„Nejsem podezřívavý přímo vůči ní,“ odpověděl Mason. „Mám nedůvěru k celému tomu shluku okolností.“

„Proč?“

„Tak především,“ řekl Mason, „proč si ten tajemný vyděrač dal tolik práce a vystříhal ta slova z denního tisku? To mu muselo zabrat dost času a musel přečíst dost novin.“.

„Ale takhle,“ namítla Della Streetová, „ho nelze vystopovat podle rukopisu nebo podle psacího stroje.“

„No právě,“ souhlasil Mason. „Jenže potom adresuje obálku Morleymu Theilmanovi na psacím stroji a zrovna tak napíše svou zpáteční adresu: A. B. Vidal, Hlavní pošta. Poste restante. Strojopis je stejně charakteristický jako rukopis. Když byl ten náš vyděrač ochoten riskovat se strojopisem na obálce, proč nerisknul všechno a nenaklepal na stroji i tu výzvu?“

„Já bych se vsadila,“ řekla Della Streetová, „že přišel do obchodu s psacími stroji, požádal, jestli si smí prohlédnout nějakou starší, už používanou mašinu, a když si ji pak jako zkoušel, napsal adresu na tu obálku.“

„Tak proč to tak neprovedl celé a nenaklepal na té mašině i tu výzvu?“

„To nevím,“ připustila Della.

„Já taky ne,“ přiznal Mason.

Della Streetová svraštila obočí a pak řekla: „Copak to není pravidlo, že gauneři vždycky udělají něco, co je pomůže dopadnout?“

„Statistiky tomu nasvědčují,“ pravil Mason suše, „ale obyčejně se nestává, že by si někdo past na sebe sám pečlivě připravil. Vždyť přece mohl Theilmanovo jméno a adresu vystřihnout z telefonního seznamu a nalepit na obálku. Podívejte se, jestli je Paul Drake u sebe v kanceláři, Dello. Pár aspektů toho problému bych si rád ověřil.“

Della Streetová se na něj na okamžik zvědavě zadívala, pak zavolala do Drakeovy detektivní kanceláře, která byla v témže poschodí budovy, kde měl své místnosti Mason.

„Jde zrovna na oběd,“ hlásila Della Streetová.

„Požádejte ho, aby se tu zastavil, Dello.“

Della Streetová ten vzkaz vyřídila a za chviličku šla otevřít dveře z chodby, protože se ozvalo Drakeovo smluvené zaklepání.

Paul Drake, vysoký, pomalý, s dlouhýma nohama i rukama, se zašklebil na Masona, otočil se k Delle Streetové, řekl jí: „Ahoj, krasavice!“ a pak se opět obrátil k advokátovi. „Ať je to cokoli, Perry, doufám, že mi to nepřekazí oběd.“

„Asi ne,“ zavrtěl hlavou Mason. „Chci se něco dovědět o osobě, která si vyzvedne dopis adresovaný A. B. Vidalovi, poste restante.“

„Může to počkat přes oběd?“

„Může, ale nemělo by,“ řekl Mason. „Tady máš telefon, pověř tím nějakého agenta.“

„No,“ pokrčil rameny Drake, „já jsem ti chtěl ušetřit trochu peněz.“

„Jak to?“

„Párkrát jsem pracoval s poštovními dozorčími,“ vysvětloval Drake, „a ti mně, myslím, rádi prokážou nějakou službu. Mohli by ti ušetřit vydání za detektiva. Hele, na to, abys měl nějaké místo pod dohledem pořád, na to jeden agent nestačí. Chlap vydrží stát na nohou a poflakovat se kolem jenom po určitou dobu a agentky jsou taky jenom lidi a musejí si občas napudrovat nos a sem tam se telefonicky ohlásit.

Takže když nebude vadit, že do toho zasvětíme jednoho poštovního dozorčího, já to určitě můžu zařídit tak, že budu mít jednoho člověka venku před budovou, kde nevzbudí žádnou pozornost, a jak se někdo ukáže u okénka a bude chtít poštu adresovanou na A. B. Vidala, tak ho tam nechají stát tak dlouho, dokud můj člověk nedostane echo a nedá se do toho.“

Mason přikývl. „Jak dlouho to může trvat, než dopis, vhozený do poštovní schránky na nádraží, dojde na hlavní poštu do poste restante?“

„Přesně to nevím,“ řekl Drake, „ale moc dlouho to trvat nemůže.“

„Tak se jdi naobědvat,“ pravil Mason, „a pak zajeď na tu poštu, vyhledej svého přítele dozorčího a řekni mu, že pracuju na něčem, co mi není dokonale jasné. Že to může souviset s porušením listovního tajemství, ale taky nemusí. Že to prostě nevím. Potřebujeme zkrátka zjistit všechno o A. B. Vidalovi.“

„Tak to je hotovka,“ prohlásil Drake. „Já ti řeknu, jak to udělám, Perry. Spojím se s tím svým chlápkem telefonicky, a on si vezme to psaní na starost, až přijde. V momentě, kdy přijde, ten člověk zavolá ke mně do kanceláře, a já tam hned pošlu agenta a na toho Vidala se přilepíme. A až ho budeme mít, co se s ním má udělat?“

„Chci, abyste zjistili, kdo to je, kam jede, co dělá, no prostě všechno, co zjistit můžete – jestli řídí vlastní auto nebo vypůjčené, jestli si vzal taxíka, a především chci zjistit, kde ho najdu v případě, že bych ho potřeboval.“

„Může být,“ kývl Drake. „Ale na takovouhle práci musím nasadit pár lidí.“

„Tak nasaď pár lidí,“ řekl Mason. „A zavolej toho svého kamaráda dozorčího.“

Drake se podíval na hodinky. „On vlastně nechodí na oběd před jednou. Brnknu mu hned, vezmu ho na oběd a zajistím si jeho spolupráci.“

„Nezapomeň,“ připomínal Mason, „že tu obálku potřebuju mít pod kontrolou, než si ji někdo vyzvedne. Ne aby sis toho dal k obědu tolik, že dopis zatím dojde na poste restante, Vidal ho sebere a zmizí a…“

„Nech to na mně,“ ujišťoval ho Drake. „Nebudu s tím svým kamarádem mluvit ani pět minut, a už zavolá na hlavní poštu a nařídí, aby se vydávání pošty u toho okénka zarazilo. Ať ten dopis přijde kdykoli, nebude prostě vydán, dokud já tam nebudu mít svoje lidi. Ale pozor na jednu věc, Perry: Jestli zjistíme, že pracujeme na něčem, co se týká porušování listovního tajemství, ten dozorčí to bude chtít okamžitě vědět.“

„Dobrá,“ souhlasil Mason, „tak dalece mu vyhovíme – aspoň myslím. Můžeš mu říct, že když se dovíš, že bylo porušeno listovní tajemství, v tom okamžiku ho na to upozorníš.“

„To znamená, že mi to třeba neřekneš?“ ptal se Drake.

„To znamená, že tohle mu můžeš slíbit,“ odpověděl Mason. „Ale nic víc.“

Drake se protáhl, zívl a řekl: „Dobrá. Tak já jdu, Perry. A pusť to z hlavy, všechno bude v pořádku. Zítra dopoledne ti odpovíme na všechno.“

KAPITOLA TŘETÍ

Mason, s ranními novinami pod paží, vstoupil do kanceláře, zazubil se na Dellu Streetovou, hodil klobouk na Blackstoneovu bustu, která se přísně mračila z vršku regálů se šanony, a zeptal se: „Co je nového, Dello?“

„Ráda by s vámi mluvila vaše přítelkyně Janice Wainwrightová. Hned jak přijdete. Je zřejmě velice rozrušená.“

„Aha, ano,“ řekl Mason, „ten dopis. Co je s ním? Máme už hlášení o A. B. Vidalovi?“

„Nemáme,“ zavrtěla hlavou Della Streetová. „Paul Drake nechal dva muže v pohotovosti, dokud se okénko s poste restante nezavřelo, a dneska ráno tam oba poslal zase. Dostal důvěrnou zprávu, že dopis pro A. B. Vidala už za tím okénkem čeká – obálka, která zjevně obsahuje nějaký těžší předmět, něco jako klíček.“ Mason kývl hlavou a řekl: „Dala vám Janice telefonní číslo?“

„Ano, ale nebylo to číslo do kanceláře, kde pracuje. Mám ji zavolat?“

„Jistě. Ať víme, co chce.“

Za několik okamžiků pokynula Della Streetová Perrymu Masonovi, a ten zvedl telefon: „Ano, slečno Wainwrightová. Tady Mason. Co vás trápí?“

„Jé, pane Masone,“ zvolala, „já jsem tak ráda, že voláte. Pan Theilman zmizel. Už se mě vyptávala policie, ale já… no, neřekla jsem jim nic, co by jim pomohlo… Nevím prostě, co dělat.“

„Dobrá, dobrá,“ řekl Mason, „uklidněte se. A teď všechno popořádku. Říkáte, že zmizel?“

„Ano.“

„Jak to víte?“

„No… Já samozřejmě nevím nic, ale jeho žena to ví. Uvědomila policii.“

„A co ji přimělo uvědomit policii?“

„No, on jí včera večer telefonoval z Bakersfieldu. Byl tam obchodně. Telefonoval asi v osm a říkal, že může být doma v jedenáct nebo v půl dvanácté – ať si jde jeho paní klidně lehnout, ať spí a nečeká na něj. No a když se do tří v noci neukázal, paní Theilmanová zatelefonovala na policii a chtěla, aby si u dálniční hlídky ověřili, jestli nedošlo k nějaké nehodě. Policie to udělala a ujistila ji, že se nestala žádná nehoda, která by se týkala jejího manžela.

To ji značně uklidnilo, šla zpátky do postele a usnula. Ale v sedm, když se pořád ještě neobjevil, si zase začala dělat starosti a volala obchodního společníka, s kterým měl pan Theilman v Bakersfieldu poradu.“

„Kdo to je?“

„Cole B. Troy. On a pan Theilman mají nějaké společné obchodní zájmy v sousedství Bakersfieldu – chtějí tam sfouknout nějakou dohodu o nemovitostech.“

„A pan Troy řekl?“

„Že pan Theilman odjel asi v devět hodin; že předtím říkal, že musí zatelefonovat paní Theilmanové, a že ji šel zavolat, když večeřeli.“

„A pak?“

„No, pak paní Theilmanová volala znovu na policii, a když já jsem dnes ráno v osm otvírala kancelář, tak tam byl nějaký detektiv, a ten se mě vyptával, jestli měl pan Theilman dneska ráno nějaké smluvené jednání, jestli jsem čekala, že bude v kanceláři, a jestli vím o něčem, co ho mohlo přimět, aby se zdržel mimo domov.“

„Počkejte, počkejte moment,“ zarazil ji Mason. „Tohle je trochu neobvyklé. Policie obyčejně manželku nějak upokojí a chvilku počká, než začne něco podnikat. Nebo prostě vydá hlášení, že se někdo pohřešuje. Poslat detektiva do kanceláře toho člověka, to není zrovna běžný postup. Řekl, proč tam je?“

„Jenom, že pan Theilman zřejmě v noci zmizel, někde mezi Bakersfieldem a svým domovem, a že policie o něm chce něco vědět.“

Mason přivřel oči. „Policista v civilu?“

„Ano.“

„Detektiv?“

„Aspoň to říkal.“

„A vy jste od Theilmana žádnou zprávu nedostala?“

„Ne.“

„A kdy jste s ním mluvila naposled?“

„Včera odpoledne v půl třetí.“

„Jak to proběhlo?“

„To telefonoval, že už se nevrátí do kanceláře, že musí jet do Bakersfieldu, že bude mít nějakou poradu s Colem Troyem a tam že ho zastihnu, kdyby se stalo něco moc důležitého, ale že si nemyslí, že by se něco takového stalo. Měl dojem, že všechno je zajištěno.“

„Ptal se vás na ten kufřík?“

„No jistě, hned jak jsem se vrátila do kanceláře.“

„Jestli jste ho nechala v té schránce?“

„Ano, ovšem.“

„A vypadal, jako kdyby se mu ulevilo, když se dověděl, co všechno jste udělala?“

„Ano.“

„Ale o tom, že jste se zastavila tady, jste mu už neřekla? O tom nic?“

„Kdepak, proboha! To bych mu neprozradila za nic na světě. Můžu se pokusit ho nějak ochránit, pane Masone, ale… no nemohla bych prostě zasahovat do jeho obchodních záležitostí.“

„Správně,“ řekl Mason. „Dejte si dobrý, moc dobrý pozor, abyste žádnému policejnímu úředníkovi, který se vás bude vyptávat, nelhala. Moment, to neznamená, že musíte říct všechno, co víte. Prostě pozor, abyste nelhala. Řekněte, že o obchodních záležitostech pana Theilmana hovořit nemůžete, že včera odešel z kanceláře dřív a od té chvíle že jste ho neviděla. A kdyby se ptali, jestli se včera nestalo něco neobvyklého, řekněte, že páně Theilmanovy transakce byly často neobvyklé a že se včera stalo všelicos, ale to že jsou věci, o nichž se bez jeho souhlasu necítíte povolána hovořit. Hlavně si pamatujte: Ponechte si tak veliké bezpečnostní zázemí, abyste, kdyby se cokoli stalo a vy jste musela svědčit, nevypadala jako lhářka. Držte se v roli osobní sekretářky, která hájí zájmy svého zaměstnavatele. Rozumíte mi?“

„Rozumím, pane Masone.“

„Dobře. Kdybyste se dověděla víc, brnkněte mi, a kdyby bylo už po úředních hodinách a moje kancelář byla zavřená, zavolejte do Drakeovy detektivní agentury. Ta má místnosti tady v budově a Paul Drake pracuje pro mě. Nechte vzkaz pro Paula Drakea.“

„Drakeova detektivní agentura?“

„Ano. Tam jsou ve službě čtyřiadvacet hodin.“

„Prokristapána, pane Masone, nevědí doufám nic o… o tom, že jsem za vámi přišla, viďte, že ne?“

„Ne,“ ujistil ji Mason. „Provádějí pro mě jistá pátrání, to je všechno. A teď ještě jednu otázku: Slyšela jste někdy o A. B. Vidalovi, než se to jméno objevilo v souvislosti s tou záhadnou obchodní transakcí?“

„Ne.“

„Pan Theilman s ním, pokud víte, neměl nikdy žádné jednání?“

„Ne.“

„Dobrá. Nic nepodnikejte a pozor, abyste nelhala. Kde jste teď? Číslo, co jsme vás na něj volali, není číslo do kanceláře.“

„Já vím, že ne. Když odešel ten detektiv, tak jsem propadla panice. Bála jsem se zůstat v kanceláři, dokud si nepromluvím s vámi. Tak jsem kancelář zavřela a letěla zpátky do bytu.“

„Vraťte se do kanceláře,“ radil jí Mason. „Chovejte se naprosto přirozeně. Policii nelžete. Ale neříkejte nic o tom kufříku a o tom dopise. Řekněte policii, že jim nemůžete nic říct, k tomu že byste musela mít od šéfa zvláštní povolení.“

„Ten detektiv tvrdil, že paní Theilmanová říkala, že bych mu měla říct všechno, co vím – pokud jde o obchodní věci.“

„Pracujete pro paní Theilmanovou?“

„Ne.“

„No prosím. Jednejte, jak jsem vám radil.“

„Ano, pane Masone.“

„Ale žádné lhaní,“ varoval ji znovu Mason.

Zavěsil sluchátko, zamyšleně se podíval na Dellu Streetovou a řekl: „Sežeňte mi Paula Drakea, Dello.“

Za několik okamžiků se na dveře kanceláře ozvalo Drakeovo smluvené zaklepání.

„Jak to jde, Paule?“ ptal se Mason.

„Tak, tak,“ pokrčil rameny Drake. „Trčíme na té poště. Dopis pro A. B. Vidala tam už je. Ale to ti už asi řekla Della. Hlásil jsem jí to.“

„To je v pořádku,“ kývl Mason. „Co víš o tom, jak fungují ty schránky v nádražní úschovně?“

„Dost toho vím. Proč?“

„Chci se podívat do jedné schránky.“

„To se dá zařídit velice snadno, jestli se tam chceš jenom kouknout. Kdybys chtěl to, co v ní je, prohledat, to už by byla jiná situace.“

„Znáš lidi, co mají ty schránky na starosti?“

„Znám. Mají tam jednoho opraváře, a tomu jsem jednou či dvakrát prokázal dobrou službu.“

„Tak se tam pojeďme kouknout,“ rozhodl Mason. „A vy radši pojeďte s námi, Dello.“

„Do které schránky se chceš kouknout?“

„To jim řeknu, až tam budeme,“ řekl Mason. „Moc by mě nepřekvapilo, Paule, kdyby… Ale ne, nebudu napřed nic prorokovat. Jedeme!“

„Mým vozem nebo tvým?“ ptal se Drake. „Tvým,“ odvětil Mason. „Ty budeš řídit a já budu přemýšlet.“

„Nejdřív si zavolám,“ řekl Drake, „a upozorním toho člověka, že se tam s ním chceme setkat. Je to prima chlap.“

„Stihne to tam, než tam dojedeme?“

„Jistě. On musí být v jednom kuse k dispozici. Je to opravář a provádí všechnu údržbu.“

„Mají tam, doufám, univerzální klíč, aby se mohli dostat do kterékoli schránky?“ chtěl vědět Mason.

„To ano,“ řekl Drake, „ale jakživ jsem do detailů neprozkoumal jejich modus operandi. Vím jenom, že se budeš moct podívat dovnitř.“

„Tak si vyřiď ten telefon a sejdeme se dole v hale.“

Mason a Della Streetová sjeli výtahem do vestibulu a čekali ani ne tři minuty, než se objevil Drake a oznámil jim, že všechno je zařízeno, a až tam dojedou, bude je už vyhlížet chlapík jménem Smith.

Prošli parkovištěm, nasedli do Drakeova auta a Mason po celou cestu k nádraží zamyšleně mlčel.

Zaparkovali, a když šli k hlavnímu vchodu, vykročil jim vstříc nenápadný člověk v šedém obleku a s pronikavýma očima pod štětinatým obočím. Potřásl rukou Paulu Drakeovi.

Drake se otočil k Masonovi. „To je Smitty, Perry. A tohle je slečna Streetová, osobní sekretářka Perryho Masona.“

Podali si ruce a Smith se zeptal: „Do které schránky se chcete kouknout?“

„FO82,“ řekl Mason.

„Můžete mi říct proč?“

Mason se tomu muži podíval do očí a odpověděl: „Ne.“

Smith se ušklíbl. „No, tím se to zjednodušuje. Tak já vám tu schránku otevřu a nakoukneme do ní, ale ničeho v ní se nedotkneme. Platí?“

„V pořádku,“ přikývl Mason. „Chci se tam jenom podívat.“

„Počkejte moment,“ řekl Smith. „Přinesu si klíček.“

„Oni tu mají někde dílnu,“ pravil Drake, když se Smith vzdálil. „Pojďme vyhledat tu schránku.“

„Já můžu…,“ začala Della Streetová.

Mason do ní šťouchl, aby ji umlčel. „Rozhlédneme se,“ řekl, „a najdeme to.“

Vykročili mezi řady schránek. Della Streetová se dotýkala rukou Masonovy paže a téměř nepostřehnutelným tlakem ho dirigovala k příslušné řadě.

„No, tady to máme,“ řekl Mason, „tak pustíme čertíka ze škatulky“

„Klíček je pryč,“ ukazoval Drake. „To znamená, že do tohoto otvoru někdo vhodil minci, něco do schránky uložil, odnesl si klíček a…“

„Už jde pan Smith,“ přerušila ho Della Streetová.

„Vidím, lidičky, že jste to lehce našli,“ řekl Smith. „Tak teď musíte ustoupit dál. Já potřebuju mít jistotu, že se ničeho nedotknete.“

„Pane Smithi,“ ozval se Mason, „mohl byste mi vysvětlit, jak to tady funguje? Vidím, že na těch schránkách máte upozornění, že věci se do nich mají ukládat pouze na čtyřiadvacet hodin a že předměty, které tam zůstanou po vypršení té doby, budou odstraněny. Jak odměřujete tu dobu čtyřiadvaceti hodin?“

„My ji neodměřujeme,“ zašklebil se Smith.

„A jak to teda děláte?“ ptal se Drake.

„Určujeme ji přibližně,“ vysvětloval Smith. „Lidé si běžně nevšimnou tohohle maličkého počítače tady nahoře. Tak hele, teď je na něm například číslo dva – osm – čtyři. Je opravdu mrňavý a šikovně umístěný, takže na něj nepřijdete, když ho zrovna nehledáte.

To číslo dva – osm – čtyři znamená, že od chvíle, kdy se tahle schránka dala do provozu, bylo do té škvíry tady vhozeno už dvě stě osmdesát čtyři čtvrtdolarů.

Každou noc asi tak v jedenáct sem přijde jeden náš zaměstnanec a zkontroluje čísla schránek a čísla na počítačích a zapíše je. No, a když zítra v noci v jedenáct ten člověk zjistí, že tady je pořád číslo dva – osm – čtyři, tak pozná, že někdo nechal schránku čtyřiadvacet hodin zahálet, že do ní něco dal a odešel s klíčkem.

Náš podnik nemůže samozřejmě potřebovat, aby toho tady lidi využívali k dlouhodobému uskladňování věcí. Máme tu pořád čilý provoz. Některé ty schránky se používají i několikrát za jeden den. Pronájem těchhle prostor a udržování schránek stojí moc peněz.“

„Jen dál,“ pobízel ho Mason. „Co se teda stane?“

„No, když ten chlápek překontroluje počítač a zjistí, že to samé číslo tu bylo už před čtyřiadvaceti hodinami, tak schránku otevře.“

„Jak to udělá?“

„Vyjme celý zámek.“

„Přestože schránka je zavřená a zamčená?“

„Ano.“

„Jak to dokáže?“

Smith se obrátil k Paulu Drakeovi. „Pokud tomu dobře rozumím, tak vy se, lidičky, chcete do téhle schránky podívat.“

„Správně, Smitty.“

„Tak dobrá, ale nikdo tam nesmí na nic sáhnout. Jasné?“ Drake přikývl.

Smith se tázavě otočil k Masonovi. „Pokud jde o mě, v pořádku,“ řekl Mason. „Tak takhle,“ pravil Smith, „měníme zámek.“ Vytáhl z kapsy jakýsi univerzální klíček, otočil kulatý kovový štítek, který byl nahoře na zámku, vložil do odkrytého otvoru klíček a vysvětloval: „Tímhle se odstraní celý uzávěr. Takže když zjistíme, že někdo použil schránky na delší dobu než na čtyřiadvacet hodin – ten člověk má pochopitelně u sebe klíček – potřebujeme tu schránku uvést znova v činnost. A tak prostě vyjmeme celý zámek a dáme tam jiný zámek s klíčkem. Zavazadlo vyndáme a dáme ho na místo, kde se o něj majitel může přihlásit, když ho náležitě popíše. Schránka je potom opět v provozu, protože je na ní nový zámek s novým klíčkem, a kdokoli ji chce použít, vhodí tam prostě pětadvacet centů, strčí dovnitř zavazadlo, vytáhne klíček a má zavazadlo v bezpečí, dokud si pro ně nepřijde.“

„Zajímavé,“ řekl Mason. „A vy teď ten uzávěr odstraníte?“

„Ano, já teď ten uzávěr odstraním,“ přitakal Smith. Otočil klíčkem. Ozvalo se zřetelné cvaknutí a Smith vyňal celý zámek, čímž uvolnil záchytku na dvířkách a dvířka se volně otevřela. „No prosím,“ řekl Smith, „tady máme situaci zcela neobvyklou. Když někdo odejde s klíčkem, tak obyčejně nechá ve schránce zavazadlo, ale tentokrát si ten člověk odnesl klíček a schránku nechal prázdnou.“

„Prázdnou!“ zvolal Mason. „Ano,“ přikývl Smith a otevřel dvířka dokořán. Mason, Paul Drake a Della Streetová zírali dovnitř. „Jak se tohle mohlo stát?“ divil se Mason.

„Jenom jedním způsobem,“ odvětil Smith. „Ten člověk měl klíček. Vrátil se sem, zasunul klíček, otevřel si schránku, vzal si to, co v ní bylo, pak zaplatil další čtvrtdolar, schránku zamkl a klíček si zase odnesl.“

„Ale proč by to dělal?“ ptal se Mason.

„Hele,“ zašklebil se Smith. „Já vám položím jinou otázku. Proč se vy zajímáte zrovna o tuhle schránku?“

Mason se usmál. „Já si myslím, že jste si už přišel na své, Smithi.“

„No, vypadá to tak,“ řekl Smith. „Dám semhle nový zámek a schránka bude zase v provozu. Až se tu objeví ten chlapík, zjistí, že se ten jeho klíček do zámku na dvířkách už nehodí. Podívá se na číslo klíčku a na číslo schránky, poškrábe se na hlavě, párkrát to ještě zkusí a potom zajde za přednostou, aby se dověděl, co to s tím je.“

„Ten chlapík se tu už neobjeví,“ prohlásil Mason. „Já se domnívám, že ten jeho klíček definitivně vypadl z oběhu.“

„No, já proti tomu nic nemám,“ řekl Smith. „Máme rezervní klíček. Tak bude tenhle zámek sloužit na jiné schránce.“

„Prokázal jste nám velikou službu,“ pravil Mason. „Nebylo by kromě poděkování na místě malé odškodné?“

„Na to zapomeňte,“ mávl rukou Smith. „Já jsem rád, že jsem to mohl udělat jako protislužbu Paulu Drakeovi. Ten nám občas taky píchne. Můžu pro vás udělat ještě něco jiného, lidi?“

„To je všechno,“ řekl Mason.

Smith jim podával ruku. „Moc mě těší, že jsem vás poznal, pane Masone. Kdykoli bych vám tady mohl být nějak prospěšný, dejte mi vědět.“

Otočil se k Drakeovi: „Ahoj, Paule, na shledanou.“

„Díky, Smitty,“ usmál se Paul a zamířil přes parkoviště k místu, kde nechal svůj vůz.

Na zpáteční cestě ke kanceláři řekl Drake: „Předpokládám, že ten A. B. Vidal je teď hezky důležitá osoba a že budeš chtít, abych udělal extra opatření…“

„Naopak,“ nenechal ho domluvit Mason, „A. B. Vidal nás už vůbec nezajímá.“

„Jak to?“

„Ten nikdy neexistoval,“ řekl Mason.

„Na poště na něj čeká dopis,“ připomínal advokátovi Drake.

„Já vím,“ přikývl Mason, „ale teď už je jasné, co se stalo. Ten člověk, ať už je to kdokoli – budeme mu z nedostatku lepšího jména říkat A. B. Vidal – si zašel k té řádce schránek. Do pěti z nich vhodil pětadvacetník, vzal si všechny klíčky a dal si udělat jejich duplikáty. Pak se tam zas vrátil a klíčky nechal v zámcích.

Čekal někde na nádraží, dokud neuviděl, jak ten kufřík, který chtěl, dává někdo do příslušné schránky. Té osobě dal předtím pokyn, aby vytáhla klíček a poslala ho na adresu A. B. Vidal, poste restante. Ale to byla jen zástěrka, to mělo lidi odvést z jeho stopy.

Jakmile doručitel vyšel z nádraží, pan Vidal přikročil ke schránce, zasunul svůj duplikát klíčku, otevřel dvířka, vyndal zavazadlo, potom tam vhodil další čtvrtdolar, zase dvířka zavřel a zamkl. A tak si mohl odnést klíček. Zmocnil se zavazadla, které chtěl, a nenechal po sobě žádnou stopu.“

„Ale jak by to bylo,“ ptal se Drake, „kdyby byl přišel nějaký nic netušící cestující a dal si do té schránky svoje zavazadlo?“

„I na to Vidal myslel. Proto měl klíčky ke čtyřem sousedním schránkám. Dal svému člověku pokyn, aby šel ke schránce FO82, když bude volná, jinak aby použil některé ze sousedních schránek v téže řadě vlevo. Je jasné, jak to bylo. Měl prostě klíčky ke všem těm schránkám.“

„Tak se mi zdá,“ pravil Drake, „že je to celé dlouhá historie a že máš co dělat s někým, komu to myslí a kdo má pečlivě vypracovaný plán.“

„Máš pravdu ve všem, až na to, že je to dlouhá historie,“ řekl Mason. „Ještě to není žádná historie. Zatím je to jen jedna kapitola.“

„A já mám teda odvolat ty svoje lidi z pošty?“

„Ano.“

„Nezapomeň,“ připomínal Drake, „že ten poštovní dozorčí ví, že se zajímáme o dopis, poslaný A. B. Vidalovi na poste restante.“

Mason tu informaci zamyšleně strávil a pak řekl: „Inu, nedá se nic dělat, Paule. Odvolej svoje lidi a dozorčímu řekni, že sis to rozmyslel, že tě ten Vidalův dopis už nezajímá.“

„Když pan Smith k nám byl tak milý,“ poznamenala Della Streetová, „tak je mrzuté, že mu nemůžeme poradit, aby si prostě zašel na poštu a požádal o dopis adresovaný A. B. Vidalovi na poste restante. Klidně by mohl říct, že je A. B. Vidal, oni by mu dopis dali, a tak by dostal zpátky svůj klíček.“

„To je pravda,“ přikývl Mason.

„Co je pravda?“ zeptal se Drake a podezíravě se na Masona zahleděl.

„Že je mrzuté, že mu to poradit nemůžeme,“ odpověděl suše Mason.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Od chvíle, kdy se Mason vrátil do své kanceláře, neuplynulo ani patnáct minut, a už na dveře advokátovy soukromé pracovny zaklepal smluveným způsobem Paul Drake.

„Něco nového?“ ptal se Mason, když Della Streetová otevřela.

„Tvůj přítel A. B. Vidal,“ řekl Drake.

„Co je s ním?“

„Chce o něm něco vědět policie.“

Mason sešpulil rty. „Proč policie?“

„Kdybys mě rozkrájel, tak nevím. Mně se nesvěřujou. Spíš chtějí, abych já se svěřoval jim. V každém případě jsou celí žhaví, aby se něco dověděli o Vidalovi. Zřejmě mají dojem, že je ve spojení s nějakou vyděračskou aférou, která se týká Morleyho L. Theilmana. Poslechni, ty toho Theilmana znáš?“

Mason se pousmál. „Jak ses výstižně vyjádřil, Paule, policie se ti nesvěřuje, ale chce, aby ty ses svěřoval jí. A když já si najmu soukromého detektiva, tak se mu taky vždycky nesvěřuju, ale chci, aby on se svěřoval mně.“

„No dobře,“ pokrčil rameny Drake. „Na chvilku se mi podařilo se omluvit, ale ten detektiv už na mě čekal, když jsem přijel zpátky. Sedí u mě v kanceláři a klade dost naléhavé otázky.“

„A jak dává policie Vidala dohromady s tebou?“ divil se Mason.

„Dostali echo, že Vidal psal vyděračské dopisy Morleymu Theilmanovi. Theilman, jak to vypadá, není momentálně k dosažení a policie, když se vyptávala na ředitelství pošt, zjistila, že já se o pana Vidala zajímal. A teď chce vědět, proč jsem se o něj zajímal. Hele, Perry, já předpokládám, že to všechno má co dělat s tou schránkou v nádražní úschovně, ale to přece nemůžu policii říct bez tvého svolení. A z druhé strany zase si nemůžu nechávat pro sebe informaci, která má něco společného se zločinem.“

„Říkáš, že ten detektiv je teď u tebe v kanceláři?“

„Ano. Čeká tam. Myslí si, že někam telefonuju.“

Mason odstrčil židli. „Dobrá, Paule, já tam půjdu s tebou a promluvíme si s tím detektivem oba.“

Na Drakeovi bylo znát, že se mu ulevilo. „Prima,“ oddychl si.

„Ví ten detektiv, že jsem do toho zapleten já?“ ptal se Mason.

„To nevím,“ odvětil Drake, „ale asi to ví. Policii je známo, že pracuju pro tebe. Řekl jsem tomu detektivovi, že než mu odpovím na jeho otázky, musím si někam zatelefonovat a že kvůli tomu potřebuju odejít do jiné kanceláře. Mohlo ho napadnout, že chci zajít za tebou a promluvit si s tebou přímo.“

„Jak se jmenuje?“ ptal se Mason.

„Orland.“

„Tak si s ním pojďme popovídat,“ řekl Mason a kývl na Dellu Streetovou. „Vy se zatím postarejte o krám, Dello, já jsem za pár minut zpátky.“

Pak šel s Paulem Drakem chodbou k místnostem Drakeovy detektivní kanceláře. Drake ho zavedl do své mrňavé soukromé úřadovny, kde byl psací stůl s celou baterií telefonních aparátů, otáčecí křeslo a v každém koutě jedna menší židle.

„Pane Orlande,“ řekl Drake, „seznamte se s Perrym Masonem.“

Muž, který se zvedl z jedné židle, byl normálního vzrůstu, měl na sobě nenápadný oblek a mluvil tichým hlasem. „Dobrý den, pane Masone,“ pravil. „Už jsem vás viděl u nás na velitelství a taky u soudu, ale nikdy jsme se osobně nesetkali.“

„To já jsem Paula Drakea touto záležitostí pověřil,“ promluvil Mason. „Co byste o ní rád věděl?“

„Všechno, co je vám známo o A. B. Vidalovi.“

„Moc vám toho o něm říct nemůžu.“

„Vy jste se na něj vyptávali na poštovním úřadě?“

„Ano.“

„Smím se zeptat proč?“

„Existuje obálka,“ vysvětloval Mason, „která obsahuje klíček ke schránce FO82 v nádražní úschovně. Pokud vím, v obálce je jenom ten klíček a nic jiného. Obálka je adresována A. B. Vidalovi, Hlavní pošta, poste restante. Chtěl jsem o Vidalovi získat nějaké informace, až si ten dopis přijde vyzvednout.“

„Jak víte, co je v té obálce?“ zeptal se detektiv.

„Vím to, protože ten klíček do ní dala moje osobní sekretářka Della Streetová, zapečetila ji a vhodila do poštovní schránky.“

„A co je ve schránce FO82?“ ptal se Orland.

„Nic.“

Orlandova tvář vyjadřovala údiv. „Cože?“ zvolal.

„Je to tak,“ řekl Mason. „Není v ní nic.“

„Jak to víte?“

„Dal jsem si práci, abych to zjistil.“

„Smím se zeptat jak?“

Mason řekl: „To zase Paul Drake. Stejně na to narazíte, tak to můžeme vyřídit rovnou a budeme to mít z krku.“

„Já vám bohužel dost dobře nerozumím. Chcete říct, že jste odeslal nějaký klíček k prázdné schránce?“

„Odeslali jsme příslušný klíček k jedné schránce,“ upřesnil Mason.

„A co bylo v té schránce ve chvíli, kdy jste odeslali ten klíček?“

„Pokud vím, byl v té schránce kufřík.“

„A co bylo v tom kufříku?“

„To,“ pokrčil rameny Mason, „vám nemůžu říct.“

„Protože, kdybyste mi to řekl, vyzradil byste důvěrné záležitosti svého klienta?“

„Znovu opakuji,“ odpověděl Mason, „že to vám nemůžu říct.“

Orland se zahleděl na Paula Drakea. „Vy nemáte taková profesionální privilegia, jaká mají advokáti, Drakeu.“

Mason okamžitě prohlásil: „Drake neví nic o žádném kufříku a neví nic o tom, že Della Streetová dala do obálky klíček a odeslala ho poštou. Drake vstoupil na scénu, jen aby získal informace o A. B. Vidalovi a pak aby zjistil, jak je to s obsahem té schránky.“

„A to jste zjistili jak?“

„Servisní službou úschovny jsme dali tu schránku otevřít. Při té příležitosti vyměnili zámek, takže klíček, co je v obálce na poště, klíček, označený FO82, už tu schránku nebude moct otevřít, protože teď je na ní nový zámek a nové číslo.“

„No, to nám pomůže,“ řekl Orland. „Už jsme chtěli nějak obejít předpisy, abychom se mohli podívat, co v obálce je. Bylo jasné, že je tam klíček, a zřejmě klíček k nějaké schránce v nějaké úschovně. Vaše výpověď pro nás zatím znamená značnou pomoc, jenže končí před tím, co hlavně potřebujeme vědět.“

„To je všechno, co vám můžu říct,“ pravil Mason.

„Už zase užíváte obratu ‚všechno, co vám můžu říct‘.“

„To snad vystihuje situaci,“ pousmál se Mason.

„Co víte o Morleym L. Theilmanovi?“

„V životě jsem se s ním nesetkal.“

„Jeho žena si myslí, že ho někdo vydíral,“ řekl Orland. „Myslí si, že Theilman dal tomu vyděrači značnou sumu peněz a že ten vyděrač užíval jména A. B. Vidal a že si s Theilmanem dopisoval. Vy jste si to zřejmě myslel taky.“

„Kde je Theilman teď?“ zeptal se Mason.

„To se snažíme zjistit,“ řekl Orland. „Není nikde tam, kde se obvykle zdržoval, a když někdo zmizí v době, kdy je vydírán, jsme rádi, když dostaneme co nejvíc informací.“

„A máte vy u vás něco na toho A. B. Vídala? Má trestní rejstřík? Víte o něm něco?“

Orland se zašklebil: „To vám fakt nemůžu říct, pane Masone.“

Mason se usmál. „Dovedu se vžít do vašeho postavení,“ řekl. „Ještě něco?“

„Rád bych se dověděl to, co mi, jak tvrdíte, nemůžete říct.“

„A já bych se rád dověděl to, co mi, jak tvrdíte, nemůžete říct vy.“

Orland se otočil k Paulu Drakeovi. „Zatím tu mluvil jen pan Mason. Teď bych chtěl slyšet taky něco od vás. Nezapomeňte, že máte licenci. Jste sice vázán etikou svého zaměstnání, nemůžete ale zatajovat informace, které se týkají spáchaného zločinu. Tak do toho, pane Drakeu, pěkně bez přerušování nám laskavě povězte, co přesně je vám známo.“

Drake se klidně rozhovořil: „To, co vám pověděl Perry, mi svalilo ze srdce velikánský kámen. Perry chtěl, abych se pustil po stopě nějakého A. B. Vidala, až si ten Vidal přijde na poštu pro dopis. Šlo mi přirozeně o to, abych to provedl s co nejmenší námahou, a tak jsem se spojil s jedním svým přítelem, který je poštovním dozorčím, řekl jsem mu, že mám důvodné podezření, že Vidal používá poštovní služby ve spojitosti se zločinem, a postaral jsem se o to, abych byl upozorněn, až pro Vidala přijde dopis. Zařídil jsem si to tak, abych tam měl pozorovatele, a až si Vidal vyzvedne dopis, abych na něj mohl pověsit svoje lidi.“

„A ta schránka v nádražní úschovně?“

„Mason mi řekl, že si chce něco zjistit o schránkách v nádražní úschovně. Ptal se mě, jestli mu v tom můžu pomoct, a já mu odpověděl, že snad můžu, že jsem tam prokázal službu jednomu chlapíkovi, a ten…“

„Jeho jméno?“

„Smith.“

„Á, Smitty,“ kývl hlavou Orland. „No jo. Toho znám. A jak to teda bylo?“

„Zatelefonoval jsem Smittymu,“ vykládal Drake, „a požádal jsem ho, aby se se mnou sešel. Zajeli jsme tam a pan Mason…“

„Moment! Kdo všechno tam zajel?“

„Perry Mason, jeho sekretářka Della Streetová a já.“

„A všichni jste byli u toho?“

„Ano. Vrátili jsme se teprve před několika minutami.“

„A jak to bylo?“

„Smitty tam na nás čekal. Mason mu řekl, že se chce podívat do schránky FO82, a Smitty na to, že tu schránku teda prohlídne, ale Mason že tam nesmí na nic sahat. Pak Smitty schránku otevřel. A nic v ní nebylo.“

„A svoje lidi máte na poště pořád?“ ptal se Orland.

„Už ne. Odvolal jsem je a dozorčím na poště jsem řekl, aby se, pokud jde o mě, přestali o Vidala starat.“

„A to jste udělal o své újmě, nebo na pokyn Perryho Masona?“

Drake se bezmocně podíval na Perryho Masona.

„Jednal podle mých pokynů,“ řekl Mason.

„No dobrá,“ pravil Orland, „to je všechno, co potřebuju vědět – za předpokladu, že je to všechno, co víte vy, Drakeu.“

„To je všechno, co vím já,“ prohlásil Drake.

Orland se ještě obrátil k Masonovi.

„A všechno,“ řekl Mason, „co vám můžu říct já.“

Orland odešel z kanceláře.

Mason se otočil k Drakeovi. „No prosím, Paule, a máš to v suchu. Řekls mu všechno, co víš.“

„Mockrát děkuju,“ řekl Drake. „Žes tady byl se mnou a žes udělal to, cos udělal, to mi ohromně pomohlo.“

„Dobrá,“ opakoval Mason, „řekls mu všechno, cos v tu chvíli věděl. A teď se dovíš o něco víc. Říct policii, když se tě vyptává, to, co víš, to je v pořádku. Ale nemusíš za tím detektivem letět dolů do vestibulu, abys mu řekl něco, co ses dověděl, teprve když odešel.“

„Tak moment, Perry, počkat,“ protestoval Drake, „já nechci vědět nic, co by…“

„Chceš práci nebo ne?“

„Řídím celý podnik. Každá práce, kterou můžu dostat, je mi dobrá.“

„No vidíš,“ řekl Mason, „tak teda máš práci.“

„Jakou?“

„Morley Theilman. Chci se o něm něco dovědět.“

„Co?“

„Rád bych zjistil, kde teď zrovna je. Včera večer byl v Bakersfieldu. Byl tam se svým obchodním společníkem Colem B. Troyem. Od Troye odejel asi v devět. Ale domů nedojel. Jeho žena volala policii. Tak jí chci Theilmana najít. Nasaď na to pár lidí a hleď něco zjistit.“

„Ale když na tom pracuje policie,“ namítal Drake, „tak se sama pustí za každým vodítkem.“

„No právě,“ přitakal Mason. „Ale protože policie nás nepoctí svou důvěrou, chci získat všechny informace, které dostane ona, a jestli je to možné, tak ještě další.“

„No dobrá,“ povzdechl si Drake. „Mám dobrého dopisovatele v Bakersfieldu. Stačí zvednout telefon a toho člověka na to nasadím.“

„Tady máš telefon,“ ukázal Mason, „tak ho zvedni.“

Když Drake sahal po telefonu, Mason už byl na odchodu. Zastavil se v Drakeově čekárně a požádal dívku v telefonní ústředně, aby upozornila Dellu Streetovou, že ho nemá čekat před polednem.

KAPITOLA PÁTÁ

Perry Mason se podíval na adresu, kterou si opsal z telefonního seznamu, a zabočil na Dillington Drive, klikatou cestu vinoucí se po úbočí vrchu a shlížející do ospalého, lehce zamženého údolí.

Advokát jel zvolna a zastavil před číslem 631, což byla moderní budova s plochou střechou, odsuvnými skleněnými panely a svažujícím se trávníkem. Na hodinkách měl Mason jedenáct.

Vystoupil po širokých cementových plackách do mírného kopečka a stiskl tlačítko zvonku.

Uvnitř v domě zaznělo zazvonění. Za pár okamžiků se otevřely dveře a z nich jasně modrýma očima hleděla na advokáta překvapivě krásná asi třicetiletá žena.

„Paní Theilmanová?“ zeptal se Mason.

„Ano,“ řekla opatrně žena.

„Já jsem Perry Mason, advokát,“ řekl právník. „Rád bych si s vámi promluvil – o vašem manželovi.“

„Pojďte dál,“ vyzvala ho.

Mason vstoupil do místnosti, kde všechno změkčoval přitlumený sluneční jas, pronikající perlově šedavými závěsy. Podlaha byla od stěny ke stěně pokryta kobercem barvy ústřicových škeblí. Křesla byla hluboká a pohodlná. Celá ta vkusně upravená místnost dělala dojem, že byla zařízena, aby se v ní žilo, a ne proto, aby se vyhovělo nějakému speciálnímu stylu interiérové výzdoby.

„Neposadíte se, pane Masone?“

Mason poděkoval, usedl a řekl: „Paní Theilmanová, je mi líto, že zatím nemůžu vyložit na stůl všechny svoje karty. Chápu, že dychtivě toužíte získat nějakou informaci o svém manželovi, a já ji toužím získat stejně dychtivě jako vy.

Zastupuji klienta, jehož jméno nesmím prozradit, ale jsem přesvědčen, že nezastupuji žádné zájmy, namířené proti vám. Jinak bych tu nebyl. Pokud vím, neexistuje důvod, proč byste se mnou nemohla hovořit naprosto otevřeně, a na základě všeho, co je mi v současné době známo, se domnívám, že hovořit otevřeně by bylo i ve vašem zájmu.“

„Můj manžel se s vámi radil?“ zeptala se.

„Upřímně řečeno neradil, paní Theilmanová,“ odvětil Mason, „mám však dojem, že můj zájem na té záležitosti je asi v souladu s tím, co je k prospěchu vašeho manžela.

Řeknu vám zcela otevřeně, proč jsem tady. Ohlásila jste na policii, že váš manžel zmizel. A zřejmě jste rovněž oznámila, že podle vašeho mínění byl váš manžel vydírán někým, kdo se jmenuje A. B. Vidal. Vzhledem k tomu, že jsem už někdy dřív projevil o pana Vidala jistý zájem, vyptávala se policie i mě. Poskytl jsem jí veškeré informace, které jsem jí poskytnout mohl.“

„Ale nezastupujete pana Vidala, viďte že ne?“

„Ne. Pokud si vzpomínám, v životě jsem Vidala neviděl a podle všech informací, které jsem získal, soudím, že jeho zájmy jsou k zájmům vašeho manžela v příkrém protikladu.“

„Potřebovala bych,“ pravila opatrně, „o vašem spojení s tím případem a o tom, jaký přesně je váš interes, vědět trochu víc, pane Masone.“

„Můžu vám říct tolik: Mám důvod se domnívat, že A. B. Vidal se pokouší vydírat vašeho manžela. Moje sekretářka vložila do obálky klíček ke schránce FO82 v nádražní úschovně a odeslala ho na adresu A. B. Vidal, Hlavní pošta. Poste restante. To bylo včera, krátce před polednem.

Najal jsem si soukromého detektiva, aby na poště hlídkoval a aby A. B. Vidala, až si přijde pro obálku s klíčkem, sledoval. Chtěl jsem zjistit, kdo to je. Chtěl jsem znát poznávací značku auta, kterým jezdí. Chtěl jsem se dovědět, jak vypadá a kam pojede.“

Její tvář ožila náhlým zájmem. „A měl jste úspěch?“

„Neměl,“ zavrtěl hlavou Mason. „A to z toho jednoduchého důvodu, že Vidal byl příliš mazaný, než aby se nechal chytit do takové pasti. Že si dal poslat ten klíček na poste restante, to byl prostě zastírací manévr. Zřejmě si opatřil náhradní klíček k té schránce, a tak si to, co v ní bylo, mohl vyzvednout, aniž si musel dojít pro obálku. Potom vhodil do otvoru automatu pětadvacetník, náhradní klíček zase vytáhl a schránku nechal zamčenou a prázdnou.“

„Řekl jste tohle policii?“

„Ano.“

„Ale jestli vaše sekretářka odeslala panu Vidalovi klíček, pak to musela být ona, kdo příslušnou schránku nejdřív otevřel a uložil do ní nějaký balíček, nebo co to bylo.“

„To z toho nutně nevyplývá,“ řekl Mason. „Nerad bych vás klamal a taky bych byl nerad, kdybyste vy klamala sama sebe. Můžu vám říct jenom to, že moje sekretářka opravdu vložila klíček do obálky a odeslala ho Vidalovi na poste restante.“

„Vy přece nejste právním zástupcem mého manžela?“

„Pokud vím, nikdy jsem se s vaším manželem nesetkal.“

„Když tedy nemáte nic společného s Vidalem a nemáte nic společného ani s mým manželem, jak jste se do toho případu dostal?“

„Já jsem neřekl, že nemám nic společného s vaším manželem, paní Theilmanová. On osobně mě sice ničím nepověřil, ale já opravdu věřím, že můj klient má na srdci jen jeho dobro.“

„Nemůžete mi to vysvětlit blíž?“

Mason zavrtěl hlavou. „Je mi líto.“

„Osoba, která si říká A. B. Vidal,“ řekla paní Theilmanová, „užívá toho jména, podle mého názoru, jako jména krycího.“

„Myslíte, že je to vyděrač?“

„Vím to.“

„Můžete mi říct, jak to víte?“

Paní Theilmanová se na chvíli zamyslela.

„Ujišťuji vás,“ pokračoval Mason, „že kdybych sledoval jakékoli zájmy, které by nebyly v souladu s vašimi, nebo kdyby takové zájmy sledoval můj klient, nebyl bych tady. Kdybych za takových okolností chtěl od vás získat nějakou informaci, byl bych vás požádal, abyste mi sdělila jméno právníka, který vás zastupuje a s nímž bych mohl jednat. Momentálně jsem tu prostě jako advokát, který shání informaci od svědka. Snažím se pouze získat informaci, založenou na faktech.“

„No prosím,“ řekla. „Poskytnu vám informaci založenou na faktech, pane Masone. Poskytnu vám ji zrovna tak, jak vy jste informaci založenou na faktech poskytl mně. Povím vám, co jsem řekla policii. Nevyložím na stůl všechny svoje karty, dokud vy nebudete moct vyložit svoje.“

„Dobrá,“ přikývl Mason, „povězte mi tedy, co jste pověděla policii.“

„Můj manžel přišel včera domů z kanceláře asi ve dvě hodiny po obědě. Vypadal velice znepokojeně. Řekl mi, že musí jet do Bakersfieldu, Chtěl se převléknout a prosil mě, abych mu připravila jiný oblek. To jsem udělala a on si ty čisté šaty na sebe vzal.

Podle svého zvyku jsem prohlédla kapsy obleku, který svlékl a který jsem hodlala dát vyčistit a vyžehlit. Chtěla jsem se ujistit, že v těch kapsách nic nezapomněl.“

„To bylo až potom, co si oblékl ty druhé šaty?“ zeptal se Mason.

„Ano.“

„A věci z kapes toho prvního obleku si vyndal sám?“

„Ano, to dělá vždycky. Já mu věci z kapes nepřendávám. Nebyla jsem ani v pokoji, když se převlékal. Přišla jsem tam až potom, sebrala ten odložený oblek, který manžel přehodil přes židli, a prostě jsem sáhla do všech kapes, abych zjistila, jestli v některé něco nenechal. On tam často nechá nůž, nebo nějaké klíče, nebo mince, nebo něco takového. To asi všichni muži. Mají tolik kapes a… když spěchají…“

„Chápu,“ usmál se Mason. „Sám se takhle občas proviním.“

„No a ve vnitřní náprsní kapse saka byl dopis,“ pokračovala paní Theilmanová. „Vytáhla jsem ho a… nedalo mi to prostě, musela jsem se podívat, co to je. Byl to dopis, sestavený ze slov, vystříhaných z novin, možná z několikerých novin, a nalepených vedle sebe tak, že tvořila vzkaz.“

„Pamatujete si znění toho vzkazu?“

„Můžu vám ho citovat doslova,“ řekla. „Stálo tam:

SEŽEŇTE PENÍZE. INSTRUKCE TELEFONICKY. NEUPOSLECHNUTÍ BY BYLO FATÁLNÍ.“

„Neopsala jste si to?“

„Ne. Prostě si to pamatuju.“

„Tak dál,“ pobídl ji Mason.

„V té kapse byla i obálka,“ pokračovala. „Zjevně to byla obálka, v které přišel ten dopis. Byla to normálně ofrankovaná obálka s manželovým jménem a adresou, to vše bylo napsáno na stroji a v levém rohu nahoře byla adresa zpáteční: A. B. Vidal, Hlavní pošta, poste restante.“

„Co jste udělala?“ ptal se Mason.

„Manžel byl v koupelně,“ řekla, „holil se elektrickým strojkem. Sako, teda sako toho nového obleku, co v něm chtěl jet, nechal na ramínku. Vzala jsem to psaní i tu obálku a obojí jsem zastrčila do vnitřní náprsní kapsy toho saka a tiše jsem odešla z pokoje.

Když mi o tom sám nic neřekl, měla jsem dojem, že by ho to mohlo uvést do rozpaků, kdybych po něm chtěla nějaké vysvětlení… Víte, pane Masone, já patřím k manželkám, co si nepotrpí na to, aby se jim všechno muselo vysvětlovat a aby tím manžela uváděly do rozpaků. Myslím si, že když mi manžel něco říct chce, tak mi to řekne. A když mi to neřekne, tak asi proto, že mi nechce přidělávat starosti, nebo že nechce, abych o tom věděla.“

„Ale ten dopis vás jistě znepokojil?“

„Jak ten dopis, tak fakt, že jsem už nějaký čas tušila, že manželovi pořád něco leží v hlavě, něco, co ho trápí.“

„Víte něco o manželových finančních záležitostech?“

„Moc málo. Podpisujeme společné přiznání daně z příjmu, ale já jednoduše napíšu svoje jméno na příslušné místo, a vůbec mi nenapadne podívat se na uvedené částky.“

„Nemáte tedy ve zvyku debatovat s manželem o finančních věcech?“

„Manžel mi dává velice štědrou apanáž,“ řekla. „To je všechno, co požaduji, a všechno, co potřebuji. Z těch peněz udržuji dům a manžel mi čas od času poskytne nějaký dar; nové auto nebo takového něco. Z té apanáže se taky šatím.“

„Je dostatečná?“ zeptal se Mason.

„Naprosto dostatečná,“ usmála se.

Mason přejel pohledem místnost a řekl rovněž s úsměvem: „Zdá se, že je vskutku víc než dostatečná, a utrácíte ji s vynikajícím vkusem.“

„Děkuji vám,“ šeptla.

„Pak tedy váš manžel odjel do Bakersfieldu,“ nadhodil Mason.

„Soudím, že ano. Nasedl do svého vozu a vyrazil. Dost spěchal.“

„Bydlíte v severní části Los Angeles,“ řekl Mason. „Jak dlouho asi trvá vašemu manželovi cesta z domu do kanceláře?“

„Asi tak půl hodiny. Pokud je to jen trochu možné, snaží se ovšem jet, když ulice nejsou nejvíc přeplněné. Vstává časně a snaží se být v kanceláři, ještě než ráno nastane každodenní dopravní zácpa, a odpoledne se snaží jet zpátky hodně brzy. Když se mu to nepodaří, vždycky mě zavolá a oznámí, že bude doma později. To potom čeká do večera a vyjede až po šesté. Přecpané ulice nemá rád.“

„Chápu,“ kývl hlavou Mason. „Tak vy jste tedy viděla tu výzvu, sestavenou z nalepených slov, která byla vystříhána z novin.“

„Ano.“

„A teď vás požádám, paní Theilmanová,“ pravil Mason, „abyste se důkladně zamyslela, protože tahle vaše odpověď může být velmi důležitá. Byla ta slova nějak potrhaná?“

„Potrhaná? Jak to myslíte?“

„Roztržená a potom znovu slepená.“

„Ne. Byla pečlivě vystříhaná nůžkami.“

„Žádné známky, že by je byl někdo roztrhal?“

„Vůbec žádné.“

„Adresa na obálce,“ ptal se dále Mason, „to byla adresa manželovy kanceláře nebo…?“

„Upřímně řečeno, to jsem nějak nezaznamenala. Hodně dopisů mu chodí sem domů.“

„Když ta obálka přišla, patrně jste si jí zvlášť nepovšimla?“

„Ovšemže ne, prokristapána! Poštu, co přijde sem, jenom přelétnu očima, a co je pro manžela, to dám na stoleček napravo ode dveří. Manžel si to vezme, když přijde domů.“

„Jak mnoho korespondence si dává posílat domů?“

„Mnoho ne, ale přece jen dost. Je to většinou bezvýznamná korespondence, oběžníky a takové věci. Obchodní korespondence mu přirozeně chodí do kanceláře.“

„Tenhle dopis ale přišel sem domů?“

„Je to možné. Já jsem si nezapamatovala nic jiného, než že na obálce bylo manželovo jméno a v levém rohu nahoře jméno A. B. Vidal. Měla jsem ji před očima jenom jednu nebo dvě vteřiny.“

„Váš manžel nejezdí domů na oběd?“

„Ne. Obědvá ve městě.“

„A tentokrát přijel domů už ve dvě odpoledne?“

„Krátce před druhou. Přesně to nevím.“

„A byla tu pro něj nějaká pošta, kterou jste dala na ten stolek?“

„Tři dopisy, myslím.“

„Vzpomínáte si, jestli to byly dopisy obchodní? Totiž, jestli obálky byly adresovány perem nebo…?“

Usmála se a řekla: „Nebyla tam žádná navoněná obálka, adresovaná ženským rukopisem, máte-li na mysli tohle, pane Masone. Takové bych si byla povšimla. Ne, byly tam jenom tři či čtyři dopisy, takové ty obyčejné obchodní dopisy, jaké lze čekat. To jest, podle obálek se zdálo, že je to běžná pošta.“

„Ale jedním z těch tří či čtyř dopisů mohl být ten dopis od Vidala?“

„Domnívám se, že tam být musel. Ale s určitostí to tvrdit nemůžu.“

„Tehdy jste si té obálky nepovšimla?“

„Pane Masone, už jsem vám řekla, že nevím, kdy ta obálka přišla.“

„Všimla jste si známky na obálce?“ vyptával se dále Mason.

„Myslíte, když jsem ji vytáhla z té kapsy?“

„Ano.“

„Ne. Nechtěla jsem strkat nos do jeho záležitostí. Viděla jsem to… samozřejmě jsem se polekala. Podívala jsem se na obálku a v paměti mi utkvělo jméno A. B. Vidal na zpáteční adrese a taky ovšem místo určení, poste restante. Ale nechtěla jsem… To se těžko vysvětluje, pane Masone… No, nechtěla jsem strkat nos do manželových záležitostí. Vytáhla jsem prostě ten dopis, podívala se na něj, sáhla znovu do kapsy, zjistila, že je tam ještě obálka, a jak dopis, tak i obálku jsem přendala do druhého manželova obleku. To se ví, že mě to zneklidnilo, ale nechtěla jsem se do ničeho plést. Nepatřím k ženám, co žárlí, nebo se mužům pletou do věcí. Myslím si, že ženy, které mají tyhle reakce, se prostě jen samy týrají a podkopávají základy svých manželství.“

„Vaše manželství je šťastné?“

„Velice šťastné.“

„Tohle bude delikátní otázka,“ řekl Mason, „ale jste… No, je váš manžel přibližně stejného věku jako vy? Soudím, že není, protože se zřejmě věnuje obchodnímu podnikání tak dlouho, že už je finančně dobře zabezpečen, kdežto vy…“

„Jistě, jistě. Jen to dopovězte,“ pobídla ho s úsměvem, když Mason zaváhal. „To žena vždycky ráda slyší.“

„No prosím. Vy jste velice mladá,“ vyhověl jí Mason.

„Děkuji vám,“ řekla.

A po chviličce mlčení dodala: „Nejsem tak mladá, jak si myslíte, pane Masone, ale mladší než manžel jsem. A protože dovedu uhodnout, jakou další otázku máte přirozeně na mysli, řeknu vám rovnou, že jsem jeho druhá manželka. Pan Theilman si vzal ženu, která byla hádavá, žárlivá, no prostě pravý opak toho, co se snažím být já. Byla přehnaně podezřívavá, v jednom kuse po něm chtěla, aby jí vykládal o všem, co dělá, a podminovala štěstí toho manželství, protože udělala z domova místo, z kterého pan Theilman toužil odejít.“

„To bylo v tomto domě?“ zeptal se Mason.

„Kdepak, propána!“ zvolala. „Já jsem kolem sebe nechtěla mít nic, co by mi tu ženu připomínalo. Přiměla jsem Morleyho, tedy manžela, aby svůj původní dům i se zařízením prodal, nastěhovali jsme se sem a já jsem to tu zařídila podle svých představ.“

„Udělala jste skvělý kus práce,“ pravil Mason a uznale se rozhlížel po místnosti.

„Znovu vám děkuji.“

„Tak vy jste tedy ohlásila na policii, že váš manžel zmizel.“

„Ano.“

„Měl s tím něco společného ten dopis od A. B. Vidala, který jste četla?“

„Mnoho,“ přikývla, „velice mnoho. Nebýt toho dopisu, nebyla bych na to patrně ani pomyslela.“

„Manžel vám včera večer telefonoval?“

„Asi v osm hodin. Říkal, že bude zpátky někdy v jedenáct nebo o půl dvanácté. Volal z Bakersfieldu. Když se neukázal do tří ráno, začala jsem si dělat starosti. Žádala jsem policii, aby si prověřila hlášení o dopravních nehodách a z nemocnic, a když její zpráva byla negativní, značně se mi ulevilo a byla jsem dokonce schopná znovu usnout. Já dovedu pochopit, o tom vás ujišťuji, pane Masone, že jsou chvíle, kdy muž může změnit své rozhodnutí a nejet domů. Nečekám, že se můj manžel bude chovat jako sádrový svatý. Nechoval se tak, když jsem si ho brala, a nejsem tak bláhová, abych si myslela, že ho manželství změnilo. Nicméně, když nebyl doma ani v sedm, kdy jsem se probudila, začala jsem být vážně vyplašená.“

„Co je, zhruba řečeno, předmětem podnikání vašeho manžela?“

„Nemovitosti. Spekuluje s nimi – kupuje, prodává, parceluje.“

„To znamená, že pracuje jako realitní zprostředkovatel…“

„To proboha ne! Provize z obchodu nemovitostmi by nezaplatily režii – rozhodně ne takovou, jakou má manžel. On je spekulant.“

„Z toho soudím, že jeho kancelář je okázalá.“

„Naopak, jeho nynější kancelář je… no, je ovšem dobře zařízená a tak všechno, ale… ale manžel sjednává většinu svých obchodů mimo ni. On nečeká, až k němu lidi přijdou. Chodí do terénu a sám pomáhá náhodě a vyhledává vhodné příležitosti…“

„Kolik má sekretářek?“ zeptal se Mason, jako by o nic nešlo.

„Jednu.“

„Jak se jmenuje?“

„Janice Wainwrightová… To děvče mi jde dost na nervy. Někdy mám tisíc chutí ji vytahat za vlasy.“

„Pročpak?“ podivil se Mason. „Snad…“

„Myslíte, jestli manželovi nadbíhá? To vůbec ne. A právě v tom je s ní potíž. Od okamžiku, kdy jsem se já objevila na scéně, je z té holky ta nejzakřiknutější myšička, jakou jste kdy viděl. Pusu si maluje tak, že ji má vysloveně ošklivou. Vlasy nosí ulízané a na očích obrovské brýle – ty nejneslušivější, jaké mohla sehnat.“

„Říkáte, že taková je od chvíle, kdy vy jste se objevila na scéně?“

„Ano, od té chvíle,“ přikývla paní Theilmanová.

„Takže jste ji znala už předtím?“

„Párkrát jsem ji viděla,“ řekla opatrně, „ano.“

„A před vaším sňatkem tak nevypadala?“

„Panenanebi, vůbec ne! To byla moc půvabná.“

„A myslíte, že váš manžel věděl, že je půvabná?“

„Ovšemže to věděl. Vždyť ji přijal, ne? A jeho první manželství bylo už dobrých deset let nešťastné. A jestli si s ní něco nezačal, tak byl prostě zatracený pitomec. A já si navíc myslím, že ona byla do něho jaksepatří zamilovaná, a vím, že je do něho zamilovaná i teď.“

„Jak to víte?“ ptal se Mason.

„Protože ze sebe schválně dělá hastroše, abych se nesnažila manžela přimět, aby ji vyhodil. Kdykoli se děvče chová takhle… Prostě, když má takový zájem o nějakého muže, tak je to zájem ohromný.“

„Jinými slovy, to její úsilí udělat ze sebe šeredu mělo účinek zcela protichůdný. Dosáhla opaku toho, čeho dosáhnout chtěla.“

„Rozhodně. Prozrazuje tím, že je do Morleye zamilovaná. Mě aspoň o tom přesvědčuje.“

„A není vám to proti mysli?“

„Proč by mně to mělo být proti mysli? Když ho chce milovat, prosím, to je její věc.“

„A přestože si myslíte, že mezi nimi možná došlo k nějaké… no, řekněme romantické mezihře, pořád nijak neusilujete o to, aby manžel přijal novou sekretářku?“

Smích paní Theilmanové zazněl hluboko z hrdla. „Poslyšte, pane Masone,“ řekla, „náš rozhovor bere nanejvýš osobní obrat.“

Mason se usmál. „Promiňte, jestli jsem zašel příliš daleko.“

„Nezašel,“ zavrtěla hlavou, „jenom jste otevřel pár dveří a já jimi prošla. Já sama jsem tvor velice přímý a biologickým životním faktům nepřikládám vyšší hodnotu, než jakou mají.

Jen se tu rozhlédněte, pane Masone. Vidíte velice pěkný dům, nákladně zařízený, a tak buďte ujištěn, že nemám v úmyslu dovolit nějaké sekretářce, aby mi vyfoukla mého mužského. Je mi úplně jedno, co Janice cítí vůči Morleymu. Ale zajímá mě, co Morley cítí vůči Janice. Jestli chce ta holka vypadat nepůvabně, aby se tak mohla kolem něho motat, prosím, to mi nijak nevadí. Kdyby chtěla vypadat půvabně, to by mi taky nevadilo. A jestli on nemůže zapomenout na to, co jste jemně nazval romantickou mezihrou, to mi taky nevadí.

Ale jen ať se ta ženská, nebo kterákoli jiná, pokusí vztáhnout ruku na moje jistoty, a já jí tak rychle podtrhnu pod nohama kobereček, že sebou praští na podlahu, než se naděje… A přitom se nebudu chovat jako štěkavá fena, ani nebudu dělat scény, ani nebudu vyvádět tak, aby se manželovi nechtělo na noc domů.

Krátce a dobře, pane Masone, já vím, jak na to, a jsem dost chytrá, abych se dovtípila, že kdykoli nebude Morley L. Theilman doma šťastnější než někde jinde, nebude se mu domů chtít.

Navíc nejsem takový blázen, abych se pokoušela udržet si nějakého muže tím, že bych mu vštěpovala smysl pro legální závazky. Třeba jste si nevšiml, pane Masone – ale já jsem si dost jistá, že jste si toho všiml –, že vypadám k světu, a já nehodlám promarnit přednosti svého zjevu kvůli žádnému muži, který by je nedovedl ocenit.

To je podle mých zásad a názorů ten největší problém nešťastných manželství. Když žena objeví, že jí manžel uniká, nemívá dost kuráže a odhodlání, aby se podívala skutečnosti do tváře, a vypadla ze scény, dokud je pořád ještě přitažlivá pro jiné muže. Obyčejně si namlouvá, že to spraví čas, vyvolává hádky a propadá frustraci, a tak přestává dobře vypadat, načež dojde i k nevyhnutelnému a muž ji odkopne a nechá na holičkách a ona zpívá ten věčně stejný, známý žalozpěv, že věnovala manželovi nejlepší léta svého života.

Já dávám nejlepší léta svého života Morleymu Theilmanovi a chci, aby si toho byl vědom, chci, aby to náležitě ocenil, chci za to být jaksepatří odškodněna.

Tak to vidíte, Pane Masone, nějak jste mi rozvázal jazyk a víte o mně o hodně víc, než připouštím, aby o mně muži většinou věděli. Moc dobře to s lidmi umíte, když je chcete přimět, aby se rozpovídali. Teď jsem ale řekla všechno, co říct chci, a asi bych toho tolik byla neřekla, nemít tak strašnou starost o Morleye a nepotřebovat rameno, na kterém bych se vybrečela. No a teď jsem se vybrečela a je to.“

„Vy tedy máte o manžela starost?“

„Ovšemže mám o něj starost.“

„Myslíte si, že se mu něco mohlo stát?“

„Nejsem jasnovidec, pane Masone. Jsem manželka. A to ustaraná manželka. Kdybyste byl v mé kůži, asi byste byl zrovna tak ustaraný. Soudím, že hledáte mého manžela. A mám takový dojem, že vaše metody budou svrchovaně osobité, značně individuální a patrně mnohem troufalejší, než ty policejní. A tak vás nebudu déle zdržovat. Chci, abyste se dal do práce… Mám za to, že asi nejste v situaci, abyste ode mě mohl přijmout honorář a jednat jako můj právní zástupce?“

„Myslíte, že právního zástupce potřebujete?“

„Položila jsem vám otázku. Odpovězte mi na ni a já vám pak odpovím na tu vaši.“

„Ne,“ řekl Mason zamyšleně, „teď nejsem v situaci, abych mohl přijmout honorář od vás. Mohl bych to udělat, ale z druhé strany zase, jisté zájmy by se třeba mohly projevit jako nepřátelské vůči vám. Nedomnívám se, že se tak projeví, ale ta možnost existuje.“

„Tím jste zodpověděl moji otázku,“ pravila paní Theilmanová, „a vzhledem k vaší odpovědi nevidím důvod, proč já bych měla odpovědět na váš dotaz… Řeknu vám jen tolik, pane Masone: Domnívám se, že Morley má vážné trable. Domnívám se, že je v nich až po uši a že má co dělat s lidmi, kteří by dokázali hrát velice tvrdou hru.“

Zvedla se a kráčela ke dveřím. „Děkuji vám, že jste se u mě zastavil, pane Masone. Bylo mi potěšením se s vámi seznámit.“

Advokát šel za ní a bral na vědomí její nádhernou postavu a dobře ušité přiléhavé šaty; bral na vědomí i to, že ona ví, s jakým oceněním si její postavu prohlíží, a že proti tomu nic nemá.

U dveří se znenadání otočila a vztáhla k němu ruku. Její modré oči se přímo jemu do očí smály. „Mockrát vám děkuji, pane Masone,“ pravila, „za všechno, co jste mi pověděl.“

„Je mi líto, že jsem vám toho nemohl povědět víc,“ uklonil se Mason.

„Ale vždyť jste to udělal,“ řekla.

„Co jsem udělal?“ ptal se Mason a povytáhl obočí.

„Pověděl jste mi víc,“ odpověděla. „Víc, než si patrně sám uvědomujete.“ A s těmi slovy zvolna zavřela dveře.

Když se vrátil zpátky do kanceláře, zeptal se Mason Delly Streetové: „Něco nového od Paula, Dello?“

„Ještě nic.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „Mám pro vás úkol.“

„Jaký?“

„Běžte do sebe rychle hodit oběd a pak mi vyhledejte případ Theilmanová versus Theilman. Zjistěte, jestli došlo ke sporu nebo jestli se to vyřešilo dohodou. Najděte mi přesná data. Prohlédněte novinové archivy a podívejte se, co se dá vyšťourat.“

Della Streetová si dala do kabelky zápisník a pár tužek, usmála se na Masona a řekla: „Už letím. Jaká byla paní Theilmanová?“

„Těžko říct,“ odpověděl Mason. „Nedá se snadno popsat.“

„Ó,“ podivila se Della.

„Copak?“

„Když muž prohlásí o ženě, že se nedá snadno popsat, a je to žena mladá, přitažlivá a navíc příčina rozvodu…“

„Proč si myslíte, že byla příčinou rozvodu?“ zeptal se Mason.

„Ze stejného důvodu, proč si to myslíte vy,“ řekla Della Streetová. „Proto mě posíláte vyhledat zprávy o tom případu, či ne?“

„Asi ano,“ zašklebil se Mason.

„Jistěže ano,“ opravila ho Della Streetová a odešla.

KAPITOLA ŠESTÁ

Za půldruhé hodiny byla Della Streetová zase opět zpátky v kanceláři.

„Tak co?“ ptal se Mason.

„Jsou tu rozdílná hlediska,“ řekla.

„Jak to myslíte?“

„Vy jste řekl, že paní Theilmanovou není snadné popsat. Možná že je to těžké pro muže, ale pro ženu to je snadné.“

„Jak vy byste ji popsala?“

„To by se vám nelíbilo.“

„Ne?“

„Ne.“

„Co jste zjistila?“

„Žena, z které je teď paní Theilmanová,“ pravila Della Streetová, „vystupovala v Las Vegas pod naprosto nemožným jménem Aura Aurora. Byla to hosteska, slečna pro pobavení a pro podívanou a uměla odhadnout, kde je její hlavní šance.“

„Chcete říct, že byla na prodej?“ zeptal se Mason.

„Řekněme to jinak,“ pousmála se Della Streetová. „Byla k pronajmutí. A teď je v pronájmu dlouhodobém.“

„Tak vy si myslíte, že to byla laciná…“

„Neblázněte,“ přerušila ho Della Streetová. „Na té nebylo pranic laciného. To je klasa až do konečků prstů, a věřte si tomu nebo ne, není v ní ani špetka vulgárnosti. Ale věděla, na které straně krajíce je máslo. Dokonce všecko, co se má o másle vědět, pečlivě prostudovala. Nesmíme ovšem zapomínat, že leccos z toho, co jsem se dověděla, bylo uvedeno v rozvodové žalobě Carlotty Theilmanové proti Morleymu Theilmanovi, v kteréžto žalobě byla Aura Aurora jmenována jako důvod rozvodu, jako cizoložnice.“

„Nějaké fotografie?“ ptal se Mason.

„Spousty fotografií.“

„Já myslím Carlottiny.“

„Carlotta nebyla fotogenická,“ řekla Della Streetová. „A přestala si hledět své figury – pravý opak její nástupkyně, která si své figury vždycky hleděla moc pozorně. Carlotta nebyla pro Auru Auroru samozřejmě žádný soupeř. A vědomí té bezmocnosti asi způsobilo, že projevila tolik zloby.“

„Jak probíhal rozvodový proces?“ chtěl vědět Mason.

„Klidně. Carlotta Theilmanová zřejmě dostala asi tak půl milionu dolarů v hotovosti. Morley si odchod z manželství vykoupil.“

„A ještě mu, jak se zdá, hodně zbylo.“

„Viděl jste někdy jeho fotku?“

Mason zavrtěl hlavou.

„Vypadá jako člověk, který vždycky dostane to, co chce,“ pravila Della, „dokonce i na těch fotkách v novinách. Je to výbojná, dynamická, chlapská osobnost – máte z něj takový dojem, že to není muž, který se spokojí s jednou ženou.“

„Není, nebo nebyl?“ zeptal se Mason.

Della Streetová svraštila obočí. „Z tohohle hlediska jsem se nad tím nezamýšlela.“

„Tak se nad tím zamyslete teď.“

Po chvilce zavrtěla Della Streetová hlavou. „Jen z fotek toho moc říct nemůžu. Musela bych ho vidět ve skutečnosti. Poslyšte, šéfe, třeba ta Janice Wainwrightová není tak docela naivní. Je dost možné, že to hraje na výdrž.“

„Paní Theilmanovou nijak neoklamala,“ řekl Mason.

„Z čeho tak soudíte?“

„Paní Theilmanová si všimla, že Janice dělá všechno, aby zastřela svou krásu a aby se zdálo, že je všední a nepůvabná.“

„A vy říkáte, že paní Theilmanovou tím nepodvedla?“

„Ne.“

„Třeba se jí povedl ten vůbec největší podvod,“ řekla Della Streetová. „Druhá paní Theilmanová je hračka. Náramně naleštěná, dokonale naaranžovaná drahá hračka. Je teď zrovna na vzestupu. A dokud bude na vzestupu, bude pořád dělat plány. Nemíní ustrnout v nečinnosti. Jakmile přestane být na vzestupu, zahájí ústup.

Až bude tak dlouho s Morleym Theilmanem, že už bude majetkově dobře zajištěna, nebude chtít zůstávat dál u muže o patnáct let staršího a vést usedlý život. Bude Morleyho Theilmana pevně držet v hrsti, dokud jí nebude dokonale lhostejný. A až jí bude dokonale lhostejný, Morley Theilman už bude dosyta znát všechno to, co chce od vypiplaného pohlaví. Bude se rozhlížet po něčem nezkaženém, upřímném, líbezném, prostinkém a poctivém v životě. Janice Wainwrightová se třeba připravuje na roli třetí paní Theilmanové.

Druhá paní Theilmanová dělá všechno s určitým záměrem – pro určitý cíl. Své fyzické půvaby dává výměnou za budoucí zajištění. Janice Wainwrightová je zamilovaná.“

„Do muže, který je o patnáct let starší než ona?“ zeptal se Mason.

„Řekněme o deset,“ pravila Della Streetová.

Otevřela kabelku, vylovila z ní svůj zápisník, zalistovala v něm a řekla: „V době, kdy se rozváděl, bylo Morleymu Theilmanovi čtyřiatřicet. A to bylo před čtyřmi lety, takže teď je mu osmatřicet. A Janice je stará asi tak osmadvacet.“

„No,“ rozhodl Mason, „asi bychom si měli se svou klientkou promluvit, Dello, a zjistit, jak vypadá situace. Zavolejte jí.“

Della Streetová vytočila číslo a zavrtěla hlavou. „V Theilmanově kanceláři se nikdo neozývá.“

„Co to bylo za číslo, co vám dala Janice dnes ráno?“

„To mám tady. Říkala, že je to číslo k ní do bytu.“

„Tak to zkuste tam,“ vyzval ji Mason.

Della Streetová vytočila další číslo a pak řekla: „Tam se taky nikdo nehlásí.“

Mason se zamračil. „Měla by se tu ukázat.“

„To by tedy měla,“ řekla suše Della Streetová. „Něco mi říká, že ten dolar, co zaplatila jako zálohu na honorář, už pohltily výdaje za detektivy.“

„To by mě nepřekvapilo,“ přikývl Mason a usmál se. „Tenhle případ mě zaskočil, Dello. Mně nešlo o její peníze. Byl jsem prostě zvědavý. Chtěl jsem zjistit, co všechno ten případ znamená, a tu jednodolarovou zálohu jsem si vzal jen proto, aby nemohlo být sporu o mých profesionálních výsadách.“

„Já vím,“ přitakala s porozuměním. „Však jsem to taky myslela v legraci, šéfe. Měla jsem stejné pocity jako vy. Byla bych se snad rozbrečela, kdybyste ji byl odmítl. Měla v sobě něco – něco dojímavého – ale přesto se nemůžu zbavit myšlenky, že hraje strašně mazanou hru.“

„Možná,“ souhlasil Mason. „Je…“

Odmlčel se, když se ozvalo Drakeovo smluvené zaklepání na dveře.

„Otevřete Paulovi,“ řekl Mason. „Snad se dovíme nějaká nová fakta, z kterých budeme moct vyjít.“

Della Streetová otevřela dveře a Paul Drake se svým obvyklým: „Ahoj, krasavice“ přešel rovnou k veliké kožené klubovce pro klienty, odložil aktovku, vytáhl zápisník, přehodil si jednu nohu přes postranní opěradlo, zahleděl se na Masona a spustil: „Tak teda mám celou kolekci údajů, ale nemůžu je srovnat dohromady.“

„Pověz všechno, co víš,“ vyzval ho Mason.

„Cole B. Troy v Bakersfieldu,“ začal Drake. „Obchodní společník Morleye Theilmana. Ne snad rovnocenný partner, jen s ním spolupracuje v nějakém kšeftu s nemovitostmi, co má Theilman někde u Bakersfieldu.

Theilman byl u Troye včera odpoledne. Přijel někdy o půl páté. Konferovali spolu do šesti. Pak šli na večeři a po večeři šli na chvíli k Troyovi do kanceláře.

Theilman telefonoval své ženě, že bude doma v jedenáct nebo krátce po jedenácté, a ať na něj žena nečeká. Po tomhle zavolání si ti dva asi tak hodinu v bakersfieldské kanceláři povídali, ale někdy kolem deváté už měli všechny záležitosti, které chtěl Theilman vyřídit, prodiskutované, a tak ta porada skončila.“

„A potom?“ zeptal se Mason.

„Teď přecházíme k něčemu, co může být důležité,“ pokračoval Drake. „Když Theilman z kanceláře odešel, Troy šel, jak říká, k oknu a koukal dolů na ulici. Neměl prý žádný zvláštní důvod, aby k tomu oknu šel. Rozhodně nechtěl pozorovat Theilmana. Ale Theilman ho tam nechal s nějakým obchodním problémem, který bylo nutno promyslet, a tak Troy automaticky přešel k oknu, zastavil se u něj a koukal na ulici. Viděl, jak Theilman vychází z domu, jak jde přes vozovku k protějšímu rohu a pak míří k parkovišti, kde si nechal auto.

No a Troy říká, že Theilmana sledovala nějaká žena. Nemohl jí prý vidět do tváře, nemohl ji tedy poznat, ale byla to prý žena s krásnou postavou. Viděl ji jenom zezadu. Prý se ale při chůzi, jak on říká, půvabně vlnila v bocích.“

„A nešla jen tak náhodou po ulici?“ ptal se Mason.

„To si Troy v první chvíli taky myslel. A nevěnoval tomu moc velkou pozornost. Ale když mu pak Theilman zmizel z dohledu a Troy se nad tím důkladněji zamyslel, tak měl za to, že ta žena Theilmana špehovala. Šla za ním pořád ve stejné vzdálenosti a přesně v jeho stopách.“

„Theilman se neohlédl?“

„Neohlédl.“

Mason se zamračil. „Ta žena se tedy nijak nesnažila být nenápadná,“ řekl. „Víš dobře a já to vím taky, že v takovou večerní hodinu se ten, kdo někoho špehuje, za ním nemůže držet pořád ve stejné vzdálenosti.“

„Detektiv z profese rozhodně ne,“ souhlasil Drake. „Tohle byla ovšem amatérka.“

„Jak to víš?“

„No už z toho, jak se chovala.“

„‚A co bylo dál?“

„To Troy neví. Viděl, jak Theilman dochází na roh, obchází ho a míří k parkovišti. Viděl, že ta žena udržuje pořád stejný odstup, jde za Theilmanem za roh a taky zahýbá k parkovišti. Za budovou na tom rohu zmizeli oba Troyovi z očí.“

„Tu ženu tedy nepoznal?“

Drake zavrtěl hlavou. „Viděl ji jenom zezadu.“

„Ale zřejmě si jí dobře všiml.“

„Všiml si její siluety. A všecko, co o ní může říct, je to, že podle jeho názoru byla mladá a sličná.“

„Co myslí tím ‚mladá‘?“

„Tak mezi dvaceti a třiceti.“

„To je dost těžké odhadnout věk ženy, když ji vidíš jen zezadu,“ poznamenal Mason.

„Mně to budeš povídat!“ ušklíbl se Drake. „No a teď asi budeš chtít nejnovější zprávy o Theilmanovi.“

„A jaké jsou nejnovější zprávy o Theilmanovi?“

„Nenašli ho.“

„To je ta nejstarší zpráva.“

„Jenže teď se ten případ jeví z jiného úhlu,“ usmál se Drake, „nebo z jiného zaoblení, jestli to chceš formulovat takhle. Zmizela taky jeho sekretářka.“

„Cože!“ užasl Mason.

„Jo! A to, jestli chceš něco vědět, podstatně omezilo aktivitu policie. Ještě ráno, když paní Theilmanová ohlásila, že její manžel zmizel, a poskytla informaci, na jejímž základě bylo možno se domnívat, že Theilmana někdo vydíral, projevila policie okamžitý a velice pronikavý zájem.

Ale teď, když se ukázalo, že zmizela taky Theilmanová sekretářka, policie se sice dál zabývá tou nápovědí – ale řídí vyšetřování s trošku cynickým úsměvem.

Provedli šetření v Theilmanově bance a zjistili, že během posledních tří neděl si dal Theilman hezkou kupu cenných papírů převést na hotovost.“

„V posledních třech nedělích?“

„Ano, v těch posledních třech.“

„Co se stalo včera ráno, jestli vůbec něco?“

„Včera ráno,“ řekl Drake, „dostal Theilman dalších pět tisíc v hotovosti.“

„Jenom pět tisíc?“ podivil se Mason.

„Neříkej tímhle tónem jenom, když je řeč o pěti tisících,“ zakabonil se Drake, „zvláště když si je někdo odnese v samých dvacetidolarových bankovkách.“

„Tak ono to bylo v dvacetidolarových bankovkách?“

„Tak si to přál, ano.“

„Počkejme,“ zamyslil se Mason. „Pět tisíc dolarů v dvacetidolarových bankovkách, to by bylo…“

„Dvě stě padesát dvacetidolarovek,“ odpověděl Drake.

Mason otevřel svou peněženku, vytáhl z ní několik bankovek různých hodnot a na psacím stole je narovnal na kupičku.

„Kolik máš u sebe papírových peněz, Paule?“

„Neblbni,“ utrhl se na něj Drake, „mluvíš přeci s detektivem.“

Della Streetová otevřela svou kabelku. „Já mám pár dolarovek a pětidolarovek. Pomůže to nějak?“

„Všechny bankovky mají asi tak stejnou váhu,“ řekl Mason. „Hele, Dello, jděte tyhle bankovky zvážit na poštovních vážkách a odhadněte přibližně, kolik váží.“

Della Streetová vzala bankovky, které jí Mason podával, odešla do přední kanceláře, za chvilku přišla zpátky a vrátila bankovky Perrymu Masonovi. „Asi tak dvacet bankovek váží tři deka.“

„Dobrá,“ řekl Mason a přitáhl si poznámkový blok, „řekněme tedy, že dvacet rovná se tři deka. To znamená, že asi tři sta dvacet bankovek váží půl kila. To by bylo šest tisíc čtyři sta dolarů, kdyby to byly samé dvacetidolarovky. Pět kilo by bylo šedesát čtyři tisíce dolarů. Deset kilo – sto dvacet osm tisíc dolarů. Dvanáct a půl kila-sto šedesát tisíc dolarů.“

„Hej, počkat, vy dva!“ křikl Paul Drake. „Co se ksakru šplháte do vysokých financí? Co s tím vůbec chcete? Mít představu, kolik by vážil milion dolarů v dvacetidolarových bankovkách?“

„Něco takového,“ připustil Mason a zamyšleně se přes psací stůl mračil na Dellu Streetovou.

„Tak teda ten váš Theilman,“ opakoval Drake, „si včera ráno vybral pět tisíc dolarů. Jak jsem už říkal, takhle si v poslední době peníze čas od času vybírá.“

„A všechno v dvacetidolarovkách?“ ptal se Mason.

„Myslím, že jo. Ten bankéř nebyl zrovna ztělesněná sdílnost. Odpověděl policii na řadu otázek, když mu byly přímo položeny, ale kde jen mohl, tam chránil sebe i svého vkladatele. No a teď se dostáváme k té pikantní kapitole Theilmanova života.“

„Myslíš k jeho rozvodu?“

„K jeho rozvodu a novému manželství,“ pravil Drake. „Theilman je chlápek, který kouká po zelených pastvinách na druhé straně plotu.“

„Optická iluze?“ zeptal se Mason.

„V tomhle případě ne,“ řekl Drake. „Měl bys vidět tu pastvinu.“

„Já ji viděl.“

„Starou belu jsi viděl!“

Mason přikývl.

„A viděls ji někdy v plavkách?“

Mason zavrtěl hlavou.

„Tak se koukni,“ vyzval ho Drake, vytáhl z aktovky fotografii a podal mu ji.

Della Streetová přistoupila blíž a podívala se advokátovi přes rameno.

„Tohle že jsou plavky?“ zeptala se.

„Asi jo – aspoň podle textu na té fotce. To je totiž reklamní fotka, tu vydali, když důvod k rozvodu v té při vystupoval v Las Vegas.“

„To teda je zelená pastvina,“ prohlásila Della Streetová. „Tady nejde o žádnou optickou iluzi.“

„To ne, to je fakt,“ souhlasil Drake. „Ale bude vás asi zajímat, že Aura Aurora podnikla letecký zájezd do Orientu a že ten zájezd se kupodivu konal ve stejnou dobu jako obchodní cesta, kterou podnikl Morley Theilman do Hong Kongu; to patřičně komentovali detektivové Carlotty Theilmanové a je to vtěleno do rozvodové žaloby, jak ji Carlotta Theilmanova podala.“

„Nepochybuji, že to byla zábavná cesta,“ řekl Mason.

„To zřejmě jo,“ přitakal Drake. „Ale především tě bude zajímat, Perry, a bude to taky zajímat policii, až na to přijde, že když si Aura Aurora opatřovala pas, opatřovala si ho pod svým pravým jménem a ne pod jevištním pseudonymem.“

„A to pravé jméno?“ zeptal se Mason.

„To pravé jméno,“ pravil suše Drake, „zní Agnes Bernice Vidalová.“

„Cože!“ vyhrkl Mason.

Drake se zašklebil. „To mě vždycky potěší, když odhalím informaci, která s tebou zamává, Perry.“

Mason se zadíval na Dellu Streetovou a pak znovu na Paula Drakea. „No to mě podržte!“ řekl.

„Já věděl, že se to rád dovíš,“ usmíval se Drake. „Policie o tuhle lahůdkovou informaci zřejmě zatím neškobrtla. Až o ni škobrtne, dostane o ten případ kapánek větší zájem.“

Mason se zamyslel.

„To mi vybavilo vzpomínku na to, jak paní Theilmanová prohlásila, že kdyby se někdo pokoušel ohrozit její jistoty, podtrhla by mu pod nohama kobereček, že by sebou praštil na podlahu, než by se nadál.“

„No to, co ti hlásím,“ řekl Drake, „může být podtržení koberečku, ale taky nemusí. Oznamuju ti prostě fakta. Dohromady si je už musíš dát sám. Ale vzhledem k tvým úvahám, že pět tisíc dolarů v dvacetidolarových bankovkách váží o něco míň než půl kila, si začínám myslet, že ty znáš fakta, o kterých já nechci vědět nic.“

„Na tom může něco být,“ připustil Mason.

„V tom případě,“ pravil Drake, „když jsem už upustil tu svou bombu, stáhnu se zas do svého doupěte a nechám vás dva zametat střepy“

Když došel ke dveřím, Mason ho zarazil.

„Máš další úkol, Paule, a potřebuju hezky rychlou akci. Najdi tu sekretářku.“

Della Streetová přešla k psacímu stroji.

„Máš její popis?“ ptal se Drake.

Mason pokynul k Delle Streetové. „Della ti to už vyťukává, Paule – jméno, věk, oblečení, prostě všechno, čeho si žena všimne na druhé ženě.“

KAPITOLA SEDMÁ

Když Paul Drake z kanceláře odešel, Mason se obrátil k Delle Streetové. „Tak co,“ zeptal se, „jaký popis jste Paulovi dala? Vykreslila jste ji jako putičku?“

„Paulovi ne,“ řekla. „Dala jsem mu fyzický popis. Barvu vlasů, barvu očí, to, co měla na sobě, a takové věci.“

„Zmínila jste se o tom, že ze sebe dělá až nehezkou a přísnou?“

„Vůbec ne,“ zavrtěla hlavou. „Já si totiž myslím, že až slečnu Janice Wainwrightovou najdeme, shledáme, že u ní došlo k pozoruhodné proměně; že strávila celé hodiny v salónu krásy a že se vyklubala z té utlačující kukly jako dokonale vybarvený motýl.“

Mason potřásl hlavou. „Zdá se, že je načase, mladá dámo, abychom vy a já porovnali své postřehy.“

„To asi jo,“ řekla s úsměvem.

„Co kdybyste začala vy,“ vybídl ji Mason.

„Ale já bych to asi dokázala líp, kdybyste mi prozradil stěžejní body svého rozhovoru s druhou paní Theilmanovou.“

„Stěžejní body?“ opakoval Mason.

„Ano. Nechte stranou křivky, držte se pouze bodů.“

„Tak za prvé,“ pravil Mason, „Morley Theilman si hrozně přál mít jistotu, že se o tom, že ho vydírá A. B. Vidal, kdekdo doví.“

„Beru,“ souhlasila Della Streetová.

„Především,“ pokračoval Mason, „tu byl ten tajemný dopis od A. B. Vidala; Janice Wainwrightová dostala příkaz neotvírat žádnou poštu od Vidala – a to muselo přirozeně vzbudit její zvědavost. Pak ten dopis přišel, byl roztrhán na mnoho kousků a vhozen do koše, kde novinové titulky, nalepené na roztrhaném papíře, musely být tak nápadné, že by vzbudily zvědavost u kdekoho.“

Della Streetová přitakala.

„No a zrovna takový dopis,“ hovořil dál Mason, „přišel zřejmě Theilmanovi do domu. Řekl své ženě, že pojede do Bakersfieldu na poradu s Colem B. Troyem – a požádal ji, aby mu vyndala lepší oblek. Pak šel do koupelny a jezdil si po tváři elektrickým holicím strojkem. Předtím si ale natáhl kalhoty od toho lepšího obleku a sako od něj a pomačkané staré šaty nechal v ložnici.“

„Lepší oblek na poradu s obchodním společníkem v Bakersfieldu?“ zeptala se Della Streetová. „Lepší oblek na stopadesátikilometrovou jízdu autem?“

„Nepostřehla jste ten pravý důvod,“ pravil Mason. „Lepší oblek byl záminkou, aby paní Theilmanová měla možnost prohledat podle svého zvyku kapsy obleku odloženého a podívat se, jestli v nich něco nezůstalo.“

„Á, už chápu,“ zvolala Della Streetová. „A v jedné kapse toho obleku našla dopis od A. B. Vidala.“

„Přesně tak.“

„Takže ten záhadný pan Vidal poslal dvě úplně stejné vyděračské výzvy, jednu do kanceláře a jednu domů?“

„Ano,“ přikývl Mason. „Ale jedna věc mi nejde na rozum.“

„A to?“

„Dejme tomu,“ pravil Mason, „že si Morley Theilman přál, aby všichni věděli, že ho někdo vydírá; že chtěl za tajuplných okolností zmizet; že si chtěl z banky vybrat peníze, aby si toho nikdo nepovšiml. Vymyslel si neexistujícího vyděrače. Sám si poslal vyděračské dopisy, o nichž, až bude nezvěstný, se bude všeobecně vědět.

Dejme tomu dále, že si zašel do nádražní úschovny, opatřil si klíčky k několika schránkám a dal si od těch klíčků udělat duplikáty. Pak dal své sekretářce za úkol koupit kufřík, když předtím podnítil její zvědavost a podezření… Ale proč si, ve jménu zdravého rozumu, vybral pro svého vymyšleného vyděrače jméno, které je skutečným jménem jeho ženy?“

„Já jsem celou tu cestu s vámi neprodělala,“ promluvila Della Streetová. „Já jsem se dala odbočkou.“

„A kdy jste odbočila?“ zeptal se Mason.

„Když jste mluvil o té probuzené zvědavosti u sekretářky. Já se obávám, pane Perry Masone, že ta sekretářka hraje velice protřelou, mazanou hru. Myslím si, že ta sličná silueta, kterou viděl pan Cole B. Troy, jak v Bakersfieldu sleduje pana Theilmana k místu, kde měl zaparkovaný vůz, nebyl nikdo jiný než ta skromňoučká sekretářka Janice Wainwrightová. Myslím si, že to už měla za sebou návštěvu v salónu krásy, odkud se vynořila jako oslnivá krasavice. Myslím si, že se připojila k vrtkavému a sexuálně dobrodružnému Morleymu Theilmanovi.

Myslím si, že Theilman a jeho sekretářka spolu strávili noc, pod jinými jmény ovšem, a že odjeli na místo, kde si už předtím zajistili novou totožnost. Janice Wainwrightová sem dnes ráno telefonovala, ale já si nemyslím, že hovořila ze svého bytu, i když nám dala jeho číslo. Myslím si, že stála těsně vedle šklebícího se Morleye Theilmana, když telefonovala.

Pan Theilman ji asi držel kolem pasu a tvářil se velice samolibě. Myslím si, že hned u jejich nohou stál na podlaze kufřík, který obsahoval přibližně sto sedmdesát pět nebo dokonce dvě stě tisíc dolarů v dvacetidolarových bankovkách, a že pan Theilman a jeho skromňoučká sekretářka začínají právě nový život pod novými jmény. A myslím si, že až druhá paní Theilmanová bude chtít dát dohromady to, co zůstalo z manželova obchodního podnikání, zjistí, že jí zbyla v ruce prázdná kabela; že Theilmanovy závazky značně převyšují jeho aktiva.“

„A myslíte si,“ doplnil Mason, „že já jsem v tom jejich plánu figuroval jako pěkný pitomec.“

„Pitomec, to bych zrovna neřekla. Vy jste byl postaven před situaci, v níž jste mohl jednat jen jedním způsobem. Nezapomeňte, že já jsem žena. Já jsem měla vidět, že je to bouda. A mě ta holka stoprocentně obalamutila. Zoufale jsem si přála, abyste ten případ přijal. Přetékala jsem porozuměním a zvědavostí a hrozně mě to zajímalo. Na ženě, která se záměrně snaží zamaskovat svou krásu, je něco, co podněcuje zvědavost.“

Mason se zvedl ze židle a začal přecházet po místnosti.

„No?“ ptala se Della Streetová. „Vy se mnou nesouhlasíte?“

„Podle toho, kam dojdete,“ řekl Mason.

„Páni!“ zvolala Della Streetová. „Vždyť já už došla až na konec.“

„A co když druhá paní Theilmanová,“ pravil Mason, „není tak hloupá, jak jste ji vykreslila? Co když druhé paní Theilmanové bylo divné, proč se její manžel chce převléknout do lepších šatů, když má jet do Bakersfieldu za obchodním společníkem mužského pohlaví? Co když jí bylo taky divné, proč se manžel v tu odpolední hodinu holí, když má jet jenom na obchodní schůzku? Co když si to tedy druhá paní Theilmanová nechala projít hlavou, pak nasedla do svého auta, jela do Bakersfieldu a dala se po manželových stopách? Co když hlídala kancelář Cola B. Troye a čekala, až manžel vyjde ven. Co když to byla ona, ta sličná silueta, kterou viděl Troy jít za Theilmanem přes ulici?“

Della Streetová široce otevřela oči. „To by šlo, to jistě,“ řekla, „ale pamatujte, že Theilman své ženě v osm hodin telefonoval…“

„A jak to víte, že telefonoval?“ přerušil ji Mason. „Možná že řekl manželce, že jí v osm zatelefonuje a oznámí jí, jestli přijede, nebo nepřijede domů. A tak druhá paní Theilmanová prostě řekla, že jí zavolal. Cole Troy neví, komu Theilman volal. Ví jenom, že Theilman prohlásil, že volal manželce.“

„No,“ připustila Della Streetová, „tím by se všechno značně zkomplikovalo. Jestli paní Theilmanová manžela a uprchlou sekretářku špehovala, pak by mohla vědět, kam odjeli a jaká je ta nová totožnost, kterou si vybudovali. Mohla by dokonce vědět, kde je schován ten kufřík s hotovostí. A jestli je opravdu nebezpečná soupeřka, tak by to vytvořilo velice komplikovanou situaci.“

„Je to nebezpečná soupeřka,“ řekl Mason, „a kdyby k něčemu došlo a Morleyho Theilmana našli mrtvého, Janice Wainwrightová by měla na krku perfektní obvinění z vraždy. Ze svůdné druhé paní Theilmanové by se pak stala plačící vdova a zdědila by všechny peníze, včetně kufříku plného bankovek.“

Oči Delly Streetové se opět rozšířily. „Nechte toho, šéfe, nestrašte mě.“

Mason, přecházející po kanceláři, uvažoval: „Jakmile se začneme klonit k názoru, že ta sličná silueta patřila druhé paní Theilmanové, otvíráme tím celou řadu nesmírně fascinujících možností.“

„Nesmírně děsivých,“ opravila ho Della Streetová.

„No,“ poznamenal Mason, „policie ve svém úsilí najít Theilmana polevila. Pro nás ale pracuje Paul Drake. Zůstaneme s ním ve styku, a ježto vy byste měla být okamžitě po ruce, kdyby přišla nějaká zpráva, navrhuji, slečno Streetová, abychom toho tady nechali a abyste mě doprovodila na koktejl, na večeři a snad i na pár tanečků. Čas od času zavoláme Paula a zeptáme se, jestli objevil něco nového.“

„Toto pozvání je, pokud dobře rozumím, přísně v zájmu podniku a pohotovější práce kanceláře,“ usmála se Della Streetová.

„Tak se to objeví v rubrice vydání, až budete vyplňovat daňové přiznání,“ přikývl Mason. „Existují-li i jiné, nepřiznané motivy, na to na radu svého advokáta odmítám odpovídat.“

Della Streetová se na něj zadívala. „Jelikož by to mohlo dát podnět k vznesení obvinění proti vám?“

„O tom bych se raději vyjádřil až po druhém koktejlu,“ odvětil Mason.

„Radši ne, jestli chcete, abych se expertovi z berňáku dívala zpříma do očí a abych mu vykládala, že ten večer znamenal nezbytné úřední vydání, které mělo ospravedlnit jednodolarovou zálohu na honorář.“

Mason se zašklebil. „No, když o tom přemýšlím, Dello, tak než dostaneme nějaký podstatnější honorář, berte radši ten večer jako akci společenskou.“

KAPITOLA OSMÁ

Po druhém tanci se Mason a Della Streetová vrátili ke svému stolu, Mason Dellu usadil a sám si znovu přisedl ke kávě. „Tak to byla oddychová večeře,“ řekl, „a teď budeme muset zavolat Paula Drakea a věnovat se opět světským záležitostem lidských emocí v surovém stavu.“

Della Streetová pohlédla na hodinky. „Proboha, už jsme tu dvě hodiny!“

„Dopijte kávu,“ pobídl ji Mason, „a brnkneme Paulovi, až budeme odcházet.“

O patnáct minut později, když Mason podepsal účet, Della Streetová se zastavila v telefonní budce a čilými prsty vytáčela číslo Drakeovy kanceláře.

Mason, opřený o otevřené dveře budky, se na Dellu zadíval očima plnýma uznání. „Řekl jsem vám už někdy, že jste pozoruhodně krásná žena?“ zeptal se.

„Psst!“ okřikla ho. „Takhle nevytočím správné číslo. Já… Haló, Paule. Della… Co?… Ano, je tady… Dobrá, já vám ho dám.“

„Zpátky do práce, Lochinvare,“ řekla Della Streetová Masonovi. „Paul Drake narazil na zlatou žílu.“ Vyklouzla z kabiny a podala sluchátko Masonovi. Mason přistoupil k aparátu. „No, Paule? Co je?“

„Vypátrali jsme tu tvou ztracenou sekretářku.“

„Janice Wainwrightovou?“

„Tak jest.“

„Kde?“

„V Las Vegas.“

„Co tam dělá?“

„Žije si.“

„Sama?“

„Zřejmě. Aspoň v tuhle chvíli.“

„Pod svým pravým jménem?“

„Pod jakým jménem vystupuje, to nevíme,“ řekl Drake, „protože ji zatím nestopovali až do jejího hlavního stanu. Načapali jsme ji u hracích stolů a jeden můj člověk se na ni pověsil. A hned mi ohlásí, až se ta slečna odebere tam, kde se chce ubytovat… Kde ses u všech sakrů toulal, Perry? Já sedím na téhle informaci už půldruhé hodiny a rád bych věděl, co mám dělat – jestli mám na tu práci nasadit dva lidi nebo…“

„Rozhodně neriskuj, že bys ji ztratil,“ přerušil ho Mason. „Chci se tam dostat a vyzvednout si ji. Jak jsi ji našel, Paule?“

„Snadno,“ odpověděl Drake. „Jak nějaká holka zmizí s ženatým chlapem, první místo, kam se koukneme, je Las Vegas a druhé je Tijuana.“

„No počkej, počkej,“ podivil se Mason, „tak snadné to asi nebylo.“

„No, vlastně to bylo ještě snadnější,“ řekl Drake. „Ta tvoje slečna strávila druhou část dopoledne a časné odpoledne v salónu krásy. Odbornici, co ji měla v práci, se svěřila, že v šest hodin letí do Las Vegas. A tak jsem jednoduše zatelefonoval svému spolupracovníkovi v Las Vegas, aby byl včas na letišti a pověsil se na ni, hned jak vystoupí z letadla.“

„Přiletěla sama?“ ptal se Mason.

„Sama.“

„A ještě se nikde nezapsala?“

„Ne. Zavazadlo si dala do úschovny na nádraží společnosti Union Pacifik. Zřejmě čeká, že se k ní někdo připojí. V jedenáct dvacet v noci dorazí do Las Vegas luxusní expres ‚Los Angeles‘. Zatím naše sledovaná rozhazuje prachy v kasinu dublprémií.“

Mason se podíval na hodinky.

„Dobrá, Paule,“ řekl. „Zavolej svým spolupracovníkům v Las Vegas. Nasaď tolik lidí, kolik je nezbytně třeba, aby ti ta dívka určitě neproklouzla mezi prsty. Já se pokusím tam dorazit do jedenácti dvaceti.“

„To nestihneš,“ namítl Drake.

„Čerta starého!“ řekl Mason. „Najmu si rychlé dvoumotorové letadlo a…“

„Stejně to nestihneš,“ trval na svém Drake. „Teď už ne.“

„Stihnu!“ prohlásil Mason. „Ty si hleď toho svého úkolu a já se postarám o přepravu.“

Della Streetová vklouzla do sousední telefonní budky, vhodila do telefonu deseticent a začala vytáčet číslo.

„No dobře,“ řekl Drake, „nechám tam svoje lidi. A poznáš tu holku, až ji uvidíš?“

„Snad ano. Viděl jsem ji, ještě než odložila přestrojení.“

„Přestrojení? Jak to myslíš?“ ptal se Drake.

„No když byla ještě ošklivé kachňátko,“ pravil Mason. „Ale to bys nepochopil, Paule. Počítám s tím, že bude v jedenáct dvacet na nádraží. Della a já se vynasnažíme tam být taky, jen nasaď na tu práci dost lidí, aby ti telefonem podávali zprávy, kde to děvče je, a když ji nenajdeme na nádraží, zavoláme ti do kanceláře, zjistíme, kam se poděla, a vyzvedneme si ji.“

Mason práskl sluchátkem, rozrazil dveře telefonní budky a tázavě se podíval do vedlejší kabiny na Dellu Streetovou.

„Sháníte letadlo?“ ptal se.

Della Streetová přikývla.

Mason se otočil k číšníkovi. „Zavolejte mi taxi,“ požádal. „A ať čeká tady před vchodem a nechá běžet motor, aby mohl okamžitě vyrazit. Hrozně spěcháme.“

KAPITOLA DEVÁTÁ

V jedenáct deset vysadil taxíkář Perryho Masona a Dellu Streetovou před nádražím společnosti Union Pacific v Las Vegas.

Mason hodil šoférovi bankovku, vzal Dellu za paži a spěchal do nádražní budovy.

V čekárně byly asi dva tucty lidí, kteří seděli a četli, někteří stáli, někteří si povídali.

Mason přelétl místnost hbitýma očima a v jeho obličeji se zračilo zklamání.

Dellin loket ho ostře šťouchl do žeber.

Mason se otočil ve směru jejího pohledu.

„Co?“ nechápal.

„Tamhle,“ zašeptala Della Streetová.

„Nevidím…“

Pak se kousek doprava ode dveří náhlým zalapáním po dechu prozradila ohromující krasavice, jejíž oči utkvěly na Perrym Masonovi a Delle Streetové.

Della se chopila iniciativy a vykročila. Zlomek vteřiny potom ji dlouhými kroky následoval Mason a dohonil ji v okamžiku, kdy stanula proti Janice Wainwrightové.

„Tak co?“ zeptal se Mason.

„Já… Vy jste…“

„No, ven s tím!“ vyzval ji Mason. „Dělala jste ze mě vola. Tak teď si poslechneme, jak to vlastně je.“

„Já… Nedělala jsem z vás… nic. Já… já mám o vás to nejlepší mínění. Za nic na světě bych neudělala nic, čím bych vám ublížila.“

„No, řekněme,“ odsekl Mason. „Co děláte tady?“

„Čekám na vyhlídkový vlak Los Angeles.“

„To jsem pochopil. A tím vlakem přijede pan Theilman?“

„Pan Theilman ne,“ zavrtěla hlavou. „Paní Theilmanová.“

„Paní Theilmanová!“ vyhrkl Mason.

„Ano. Máme se tu sejít a…“

Přerušil ji hvizd píšťaly a hřmot vlaku.

„Na tohle se těším,“ prohlásil Mason. „Jděte přivítat paní Theilmanovou. My zůstaneme kousek za vámi. Ani slovo o tom, že tu jsme.“

Otočil se na Dellu Streetovou a zašklebil se. „Myslím, že v příštích pěti minutách tu bude rušno a že si přijdeme na své.“

Janice Wainwrightová se chystala něco říct, ale zarazila se a rozběhla se k vlaku. Pak zůstala stát a dívala se na dlouhou řadu salonních Pullmanových vagónů, které se plynule zastavovaly.

„Kristepane,“ žasl Mason, ještě když Janice od nich odbíhala, „jak jste ji prosím vás poznala?“

„Představila jsem si v duchu, jak by vypadala, kdyby si natupírovala vlasy, pořádně si namalovala pusu a provedla něco s řasami,“ odpověděla Della Streetová.

„Je z ní sexbomba!“ vydechl Mason.

„Připomeňte mi někdy,“ poznamenala Della Streetová, „abych i já svou osobnost zvelebila.“

„Vy to nemáte zapotřebí,“ řekl Mason.

„To má zapotřebí každá žena,“ prohlásila Della. A pak dodala: „Když jsou muži takoví, jací jsou.“

Vlak se už zastavil. Dveře vagónů se klouzavě rozevřely. Nosiči pomáhali cestujícím vystoupit. Janice Wainwrightová se zastavovala a dívala se nejdřív doleva, pak doprava.

Po několika vteřinách Mason poznamenal: „Jestli nám tu něco hraje, tak je to nejlepší mladá herečka na světě. Já jsem čím dál skeptičtější. Asi…“

Z vlaku vystoupila nějaká žena a hned zůstala stát a rozhlížela se, jako kdyby předpokládala, že na ni bude někdo čekat. Pak vykročila po nástupišti, zarazila se a zamířila k Janice Wainwrightové.

Janice se na ni na okamžik zahleděla, pak od ní pohled odvrátila, ale najednou se prudce otočila zpátky a zadívala se na ženu podruhé.

„Janice!“ zvolala ta žena.

„No ne! Paní Theilmanová!“ vykřikla Janice. „Propánakrále, vždyť já vás nepoznala. Co jste to se sebou provedla?“

Mason a Della Streetová si vyměnili pohledy.

„Páni!“ řekl Mason. „Tahle paní Theilmanová! První paní Theilmanová!“

„Mhm,“ udělala Della Streetová.

Janice Wainwrightová stiskla ženě ruku. Pak ji vzala za paži a vedla ji k místu, kde stáli Mason a Della Streetová.

„Paní Theilmanová,“ řekla Janice, „ráda bych vám představila své přátele, slečnu Dellu Streetovou a pana Perryho Masona, toho advokáta.“

„Perry Mason!“ zvolala žena.

Právník se uklonil.

„No ne, tohle!“

Janice vykládala trochu nervózně: „To je paní Theilmanová. Ona je… totiž byla…“

„Jsem bývalá žena jejího šéfa,“ vysvětlila za ni paní Theilmanová.

„Já jsem vás stěží poznala,“ řekla Janice. „Vy jste ohromně zhubla.“

„O sedmnáct kilo,“ přikývla paní Theilmanová. „Mám teď šedesát a půl a na těch hodlám zůstat. Zažila jsem kruté ponaučení, jak to dopadne s ženou, která nepečuje o svou postavu.“

Mason pravil: „Nechceme vás zdržovat, ale já jsem si potřeboval; promluvit se slečnou Wainwrightovou o dosti důležité věci. Proto jsem před chviličkou dorazil do Las Vegas. Přiletěli jsme letadlem a jeli jsme přímo na nádraží. Jestli vy dvě máte nějaké jednání, nemíním vás rušit, ale je už pozdě a my se musíme dostat zpátky do Los Angeles, a tak bych si moc rád pohovořil se slečnou Wainwrightovou pár minut o samotě.“

„Tak to se mi výborně hodí,“ řekla paní Theilmanová. „Já zpátky nijak nepospíchám, můžu se tu pár dní zdržet. Mívala jsem Las Vegas ráda, než… No, vy asi o tom skandálu všechno víte, pane Masone. A jestli ne, tak se to rozhodně dovíte… Jedna z těch zdejších chytraček usoudila, že můj manžel by se dal lehce klofnout, a začala jako had kroutit zadkem a předvádět všechny profesionální svůdnické triky. A on jí na to skočil.“

Janice Wainwrightová se do toho hbitě vložila. „Jestli to ode mě není moc opovážlivá prosba, paní Theilmanová, tak kdybyste mohla pár minutek počkat, já bych…“

„No jistě,“ řekla paní Theilmanová. „Ale nebudu čekat tady na tom zatuchlém starém nádraží. Potřebuju něco dělat. A tak si zajdu do kasina dublprémií. Tam jsem měla vždycky kliku.“

„Dobře, my tam budeme v několika minutách,“ pravila Janice. „Jestli vám to nevadí.“

„Vůbec ne… O vás jsem toho tolik slyšela, pane Masone. Ale nečekala jsem, že se s vámi setkám, dokonce v Las Vegas. Můžete mi říct, jaký máte zájem na tom…?“

„To vám potom vysvětlím já,“ přerušila ji honem Janice. „Teď bych… jestli proti tomu opravdu nic nemáte, paní Theilmanová…“

„Ne ne. Jen si běžte popovídat,“ řekla paní Theilmanová. „Mě najdete v kasinu dublprémií, a jestli budu zrovna mít v závěsu nějakého fešáka, tak nás nevyrušujte. Soudím, že vás to může zdržet až do rána.“

Janice Wainwrightová vypadala nerozhodně.

„Všechno v pořádku,“ ujistila ji paní Theilmanová, uklonila se Delle Streetové, usmála se na Masona a odkráčela.

Janice Wainwrightová se za ní dívala. „Panenanebi!“ vydechla. „Já bych ji byla nepoznala. No podívejte se na tu figuru.“

„To teda je figura,“ přikývl Mason. „Pokud tomu rozumím, tak vždycky takhle nevypadala.“

„Kdepak! Říká, že zhubla o sedmnáct kilo. Já bych se vsadila, že zhubla o dvaadvacet. Prosím vás, to byla dřív učiněná matróna, a teď… no jen se na ni koukněte.“

„Já se koukám,“ usmál se Mason.

Loket Delly Streetové se znovu dotkl právníkových žeber.

„No,“ řekl Mason, „tak teď mi povězte, co to všechno znamená, a mluvte rychle. Dostala jste mě do nanejvýš trapného postavení. Věděla jste, že pan Theilman zmizel…“

Janice se zasmála. „On musel zmizet, ale zítra se zas objeví a všechno bude v pořádku. Mrzí mě, že jsem… No, asi jsem to dost zpackala, pane Masone. Sama jsem na ten manévr naletěla. Měla jsem mít víc důvěry v člověka, co pro něj pracuju.“

Mason řekl: „Přišla jste ke mně do kanceláře s kufříkem plným peněz. A…“

„Mě to hrozně mrzí, pane Masone. Ale jedno vám můžu říct: Za všechnu práci, co jste udělal, a za všechny trable, co jste se do nich dostal, se vám dostane odškodnění. Na tom jsem sama trvala.“

„Děkuju,“ řekl Mason. „Ale co kdybyste mi konečně vysvětlila, co se to vlastně děje.“

„Uvěříte mi, pane Masone, když vám řeknu, že když jsem vám ráno telefonovala, neměla jsem ani tušení, co se děje?“

„Pokračujte,“ vyzval ji Mason. „Začínám být v těchhle dnech dost skeptický. Jen dál! Jak zní ta vaše verze?“

„To není verze,“ bránila se, „to je pravda.“

„Prosím, tak jak zní pravda?“

„Inu, vysvětlení je docela jednoduché, když se nad tím zamyslíte. Neexistoval žádný vyděrač a nešlo o žádné vydírání.“

„No dobrá, tak dál,“ řekl Mason. „Jak to bylo?“

„Když se pan Theilman rozvedl, tak jeho první žena dostala značné odškodné. Část byla v hotovosti a část v akciích společnosti, kterou pan Theilman řídí – teda, řídil už tenkrát.

Ale nedávno pan Theilman zjistil, že nějaké zájmy jemu nepřátelské rozjely akci, aby se vedení společnosti zmocnily samy. Nedokázal vypátrat, kdo přesně za tím stojí, protože ten dotyčný, ať už je to kdokoli, jedná prostřednictvím nastrčených figur a advokátů! Ale jakmile pan Theilman zjistil, co se děje, chtěl přirozeně těm lidem zabránit, aby se řízení společnosti zmocnili.

No a paní Theilmanová – to jest Carlotta Theilmanová, první paní Theilmanová – má tolik akcií, že její podíly jsou velmi, velmi důležité. Po pravdě řečeno, celá budoucnost pana Theilmana se může zvrtnout podle toho, jak ona se svými akciemi naloží.

No a pan Theilman s ní samozřejmě nemohl navázat spojení sám. Měl o celé té situaci poradu s Colem B. Troyem v Bakersfieldu, a když z Bakersfieldu odjel, byl z toho všeho notně znepokojený. Pokusil se s Carlottou navázat spojení skrze nastrčené vyjednavače, jenže Carlotta prohlásila, že nebude jednat s nikým jiným, než s panem Theilmanem osobně. A já teď ovšem chápu, proč zaujala takové stanovisko.“

„Proč?“ zeptal se Mason.

„Protože do té míry změnila svůj zevnějšek, že je z ní skutečná kráska, taková, jaká byla, když si ji pan Theilman bral. Bůhví, jaké oběti dokázala, pokud jde o dietu, a kolik utratila za zkrášlovací procedury, ale vypadá o patnáct let mladší… no vždyť jste viděl, jakou má figuru. To byste byl jakživ neuvěřil, že by… Já si myslím, že musela vážit dobrých osmdesát kilo… a něco provedla s vlasy a…“

„To všechno nechte stranou,“ zarazil ji Mason. „Já chci vědět, k čemu došlo potom, co jste mi ráno telefonovala.“

„Volal mě pan Theilman.“

„Volal vás?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Jak jsem domluvila s vámi, skoro hned potom, co jsem zavěsila.“

„A co chtěl?“

„Chtěl, abych zašla do salónu krásy, vybrala nějaké peníze z příruční pokladny, jela do Las Vegas, setkala se tu s Carlottou Theilmanovou a počkala na něho.“

„A kde byl, když vás volal?“

„Na parcelách v Palmdale, asi tak čtyřicet kilometrů za Bakersfieldem.“

„Co to je za parcely, ty v Palmdale?“

„Parcely, které zkrachovaly. Pan Theilman a pan Troy je dostali za babku.“

„A teď je chtějí rozparcelovat?“

„No, to je dlouhá historie. Tam už dřív došlo k rozparcelování, ale to nevyšlo. Tan Theilman ty nemovitosti koupil za pár šupů a domnívá se, že za pár let ohromně stoupnou v ceně. Potíž byla v tom, že se s tím prvním rozparcelováním začalo moc brzy.“

„Dobrá,“ kývl Mason. „Povězte mi něco víc o tom, proč jste tady.“

„Pan Theilman mi řekl, že se chce držet úplně v pozadí. Že prý musí znát Carlottina zplnomocněnce – já jí pořád říkám Carlotta. To bych asi neměla. Prostě paní Carlotta Theilmanová, první…“

„Nestarejte se o ceremonie,“ skočil jí do řeči Mason. „Ona na vás čeká a já čekám taky. Říkejte jí Carlotta nebo jak chcete, ale povězte mi, co se stalo.“

„No, řekl mi, abych jela sem a setkala se s Carlottou. Řekl, že on se s ní bude muset sejít osobně, a to že by se nelíbilo jeho manželce. Takže mu prý musím pomoct zachovat všechno v tajnosti a být ochotna odpřisáhnout, že celou tu dobu jsem s Carlotttou byla já – kdyby to někdy vyšlo najevo.“

„A co jste na to řekla vy?“

„Ptala jsem se ho, kde je, a řekla jsem mu, že jeho žena je starostmi bez sebe. To mu zřejmě bylo divné. Říkal, že by žádné starosti mít neměla, že se postaral o to, aby se dověděla, že bude pár dní na obchodní cestě. Že prý ji později zavolá, ale já ať zatím nikomu neprozradím, že se ozval.

Řekl mi, ať otevřu sejf a vezmu si z příruční pokladny dost peněz na výdaje. Ať se jaksepatří vyparádím, odjedu sem do Las Vegas a přivítám Carlottu, až sem přijede vlakem v jedenáct dvacet; ať jí řeknu, že on sem za ní přijede, ale ať celou tu dobu zůstanu s ní.

I když to přímo neřekl, pochopila jsem, že si přeje uspořádat všechno tak, aby nynější paní Theilmanové, kdyby se o tom dověděla, mohl dokázat, že šlo pouze o obchodní záležitost.

Z druhé strany zase je mi jasné, že z toho budu mít potíže, protože si dovedu představit, čeho se teď Carlotta pokouší dosáhnout. Udělala všechno, aby byla přitažlivá, a je připravena soutěžit s nynější paní Theilmanovou… Ach, pane Masone, to je tak zamotaná záležitost a já bych si tolik přála, abych to všechno provedla dobře.“

„Vy sama jste se k té příležitosti způvabnila,“ řekl Mason.

„Ano, to bylo… Pan Theilman to po mně chtěl a… Jéžiš, pane Masone, já už toho měla dost, vypadat jednoduše, svědomitě a… no ano, jednoduše svědomitě. Já už…“

„Já vám rozumím,“ pravil Mason. „Jak často jste se takhle utrhla a zvelebila?“

„Tohle je poprvé po dvou letech, co jsem to provedla pořádně.“

„Viděl vás někdy pan Theilman takovouhle?“

„Ano… jistě… Proto právě mi řekl, abych se co nejvíc zušlechtila a vyšňořila.“

Mason se na ni zadíval trochu popuzeně. „A proč ze sebe pořád děláte tu nevzhlednou myšku?“

„Myslela jsem si… měla jsem dojem… Mám totiž za to, že za daných okolností je to účelné.“

„No prosím,“ řekl Mason. „Bližší objasnění si poslechneme později. Mě ty vaše pletichy a ten nedostatek upřímnosti přivedly do dalších malérů… Proč jste mi nezatelefonovala a neřekla mi, že se pan Theilman ozval a že je všechno v pořádku?“

„Nařídil mi, abych se o tom živé duši nezmínila, pane Masone. Ale řekla jsem panu Theilmanovi, že jsem vás vyhledala. Ke všemu jsem se přiznala a pověděla jsem mu, že jste byl ke mně moc hodný, že jste si ode mě vzal jenom jeden dolar… No a pan Theilman mi nařídil, abych vzala dvě stě padesát dolarů a abych vám je dala a řekla vám, že mu máte poslat účet za všechna vydání, která jste měl. Tady to máte.“

Janice Wainwrightová otevřela kabelku, vylovila z ní svitek bankovek, obtočený gumovou páskou, vložila ho Masonovi do ruky a zaprosila: „Doufám, že mi odpustíte, pane Masone.“

Mason se otočil k Delle Streetové, ušklíbl se a řekl: „Mám dojem, že jediný, komu musím odpustit, jsem já sám. Moje zatracená zvědavost… No dobrá, jděte si vyzvednout paní Theilmanovou z kasina a užívejte si… Tak vy jste řekla panu Theilmanovi, že si jeho paní dělá o něho starosti?“

„Ano.“

„A co on na to?“

„Řekl, že to nechápe, protože se postaral o to, aby dostala zprávu, že on bude několik dní mimo domov, že má obchodní jednání. Velice ho to znepokojilo. Ujistil mě, že se s ní co nejdřív spojí, a já soudím, že to udělal.“

„Je tam na těch pozemcích telefon? Tam v tom místě, o kterém jste mluvila jako o palmdaleských parcelách?“

„Ne, tam přímo ne. Nejbližší telefon je v autoservisu, asi tak čtyři kilometry odtamtud po silnici.“

„Tak teď jděte a…,“ začal Mason.

Ale tu se za jeho zády ozval chladný, drsný hlas: „Samozřejmě nerad vyrušuju, ale jestli jste už definitivně skončil, pane Masone, tak…“

Mason se prudce otočil. „Poručík Tragg!“ zvolal.

Tragg se usmál a s pohledem na Dellu Streetovou nadzvedl klobouk. „Jak se vede, Dello?“

Janice Wainwrightová se podívala z jednoho na druhého.

„Poručík Tragg z oddělení vražd v Los Angeles,“ pravil Mason. „Co tu děláte?“

Tragg se znovu usmál a řekl. „Když dovolíte, představím vám svého společníka, poručíka Sophiu z policejního sboru v Las Vegas. A abych vám odpověděl na vaši otázku, tak jsem tady proto, abych vyslechl Janice Wainwrightovou v souvislosti s vraždou jejího zaměstnavatele Morleye L. Theilmana.“

KAPITOLA DESÁTÁ

Janice Wainwrightová se trochu zakymácela; obličej jí vzrušením zbělel.

„Pan Theilman… mrtvý!“

„Zavražděný,“ upřesnil poručík Tragg.

„Ale to není možné. Byl naživu a v pořádku, když jsem…“

„Okamžik, Janice,“ vložil se do toho Mason. „Dokud se o těch zvláštních okolnostech v tomhle případě nedovíme víc, tak si vzhledem k tomu, co se děje, nepřeju, abyste učinila jakékoli prohlášení. Vůbec žádné prohlášení, rozumíte?“

„Já nevím, jestli rozumí ona,“ řekl poručík Sophia, „ale rozhodně rozumíme my. Tady nejste ve svém rajónu, pane Masone. Jste ve státě Nevada. Tady nemáte advokátské oprávnění a před nevadskými soudy vám není dovoleno provozovat praxi. Tak se do toho nepleťte.“

A policejní důstojník se ramenem vtlačil mezi Masona a Janice Wainwrightovou.

„Neodpovídejte na žádné otázky,“ nařizoval Mason. „Neříkejte…“

Poručík Sophia rýpl Masona ramenem do prsou. A Janice Wainwrightovou chňapl za paži. „Pohyb, Janice!“ řekl. „Jede se na výlet.“

Poručík Tragg pokrčil rameny. „Je mi líto, Perry, ale je to tak.“ A oba policisté spěšně vyvedli Janice Wainwrightovou z nádražní budovy a posadili ji do čekajícího policejního auta.

Za nástupištěm se hlučně rozrachotil vlak, jak Pullmanovy vagóny nabíraly rychlost.

Della Streetová se zaraženě podívala na Perryho Masona.

„Inu,“ řekl Mason, „půjdeme tedy do kasina a sdělíme tu novinu paní Carlottě Theilmanové.“

„Za předpokladu,“ připomněla mu Della Streetová, „že nemá v závěsu nějakého fešáka… Proboha, šéfe, co tohle znamená?“

„To znamená,“ pravil Mason, „že se Janice Wainwrightová dostává do prakticky neobhajitelného postavení, ledaže bychom honem objevili nějaký způsob, jak podepřít její výpověď. Já jdu do toho kasina. Vy běžte k telefonu, zavolejte Paula Drakea a řekněte mu, ať vyštrachá, co se dá, o té Theilmanově vraždě – kdy objevili mrtvolu, kde ji objevili, no zkrátka všechno, co se toho týká. Já budu koukat, abych toho co nejvíc vytáhl z paní Carlotty Theilmanové, než se policie doví, že ta dáma je tady ve městě.“

Mason vyšel z nádraží a spěchal po ulici ke kasinu dublprémií.

Otevřel dveře a vstoupil dovnitř. Na sluch mu zaútočil randál stovky vrčících hracích automatů a občasný hlas, oznamující: „Číslo sedmnáct bere všecko! Číslo sedmnáct, další prémie!“

Na několik vteřin se hlas vždycky odmlčel, pak mlel jednotvárně dál: „Další prémie. Tentokrát sto dvacet pět dolarů na dvojnásobnou sázku. Další prémie na číslo sedmdesát čtyři a sedmdesát pět.“

Mason se rozhlédl, a když přelétl pohledem všechny automaty, zamířil ke stolům s ruletou a co nejtišeji a nejnenápadněji je obcházel.

Když se kolem nich pohyboval asi pět minut, připojila se k němu Della Streetová.

„Stihla jste Paula?“ zeptal se Mason.

„Ano. Byla to pro něj novinka. Hned na to nasadí pár lidí. Policie to zřejmě drží hezky v tajnosti, nebo tu vraždu objevili teď před chviličkou… Kde je Carlotta?“

„Nikde ji nevidím,“ řekl Mason. „Patrně tu není.“

Obešli sál a celý ho prohledali. Pak Mason přistoupil k jednomu dohlížiteli a řekl mu: „Hledám ženu, která sem přišla asi před deseti minutami, možná už před dvaceti. Její tak pětatřicet, ale vypadá na třicet. Má…“

Dohlížitel prohlásil: „Všechny ženy, kterým je pětatřicet, vypadají v tomhle podniku na třicet.“

Mason se usmál.

„Byla celá v červeném,“ popisovala ji Della Streetová, „a přes ruku si nesla kožešinovou štolu. Měla moc pěknou postavu.“ Gestem naznačila ladné tvary.

„Á!“ vzpomněl si dohlížitel. „Tahle žena! Tak ta sem přišla, hrála u pěticentového automatu, napotřetí vyhrála prémii dvacet dolarů, hned jí je vyplatili, ale pak sem vešel policejní důstojník a požádal tu ženu, aby šla laskavě s ním – no a ona šla.“

Mason poděkoval a vyšel s Dellou Streetovou ven na chodník.

„Co teď?“ ptala se Della Streetová.

„Jak správně podotkl ten poručík,“ řekl Mason, „ve státě Nevada nejsem prakticky vzato žádný advokát. Tady nesmím provozovat praxi.“

„A tak uděláme co?“ opakovala Della.

„Vytáhneme z postele nějakého místního právníka,“ pravil Mason, „a svěříme tu práci jemu. Já tady znám jednu advokátku, ta toho má v palici víc než většina mužů, s kterými jsem přišel do styku. Je to učiněný dynamit a má takový sex appeal, že si dokáže poradit s policajty i tam, kde by muž všeho nechal. Já ji zavolám.“

„Vy ale máte široký okruh ženských známostí,“ řekla Della. „Dá se tahle dáma taky těžko popsat?“

„Tahle dáma se dá popsat snadno, Dello,“ usmál se Mason. „Je krásná a je to dynamit.“

Zmizel v telefonní kabině, vynořil se z ní asi po třech minutách a oznamoval: „Mám za deset minut zavolat znova. Ta dáma zjistí, co a jak.“

„Za těchto okolností,“ navrhovala Della Streetová, „bychom snad měli pokoušet bohyni náhody. Aby se o nás neříkalo, že jsme byli v Las Vegas a nic nevsadili na kolo Štěstěny.“

„Tak pojďte sázet,“ souhlasil Mason a oba se vrátili do herny. „Tadyhle je automat na stříbrné dolary,“ ukazoval Mason, „který vypadá velice pohostinně. Já vám ho předvedu, Dello.“

Vhodil do automatu dolar, stiskl páčku a přístroj okamžitě s cinkotem vysypal šestnáct stříbrných dolarů.

„Vidíte?“ řekl Mason. „Takhle snadné to je.“

„Páni!“ podivila se Della. „Jak dlouho je to už v provozu? Myslím, že zbytečně mařím čas v advokátní kanceláři.“

Mason, plnou hrst stříbrných dolarů, zkusil ještě dvakrát štěstí u automatu, pak přešel ke stolu s ruletou, všechny dolary až na jeden poslední vysázel bez úspěchu, ale potom se mu vyplatila sázka na číslo dvacet sedm.

Když shraboval peníze, vzhlédl k Delle Streetové, která se mu dívala přes rameno. „Máte dneska šťastný den, co?“ ptala se.

Mason se zašklebil, vstrčil stříbrňáky do kapsy a řekl: „To vám povím za pár vteřin, Dello.“

Opět zmizel v telefonní budce, a když z ní vyšel, zavrtěl hlavou. „Dneska nemáme šťastný den,“ řekl.

„To znamená, že Janice mluvila?“

„To nevím,“ odpověděl Mason, „ale zahráli to s ní mazaně. Dali jí podepsat prohlášení, že nemá námitky proti tomu, aby ji stát Nevada vydal, a sirénou si vynutili nerušenou jízdu na letiště. Právě teď se asi odlepuje od země letadlo, kde se poručík Sophia, poručík Tragg a naše klientka baví v roztomilém tête-à-tête.“

„A Carlotta Theilmanová?“ ptala se Della Streetová.

„Carlotta už asi touhle dobou řekla policii všechno, co je jí známo.“

„No, to myslím znamená, že se vrátíme na letiště k našemu najatému letadlu.“

„Nadělali jsme tu tolik prospěšné práce, kolik jen jsme mohli,“ řekl Mason. A po chvilce dodal: „A zrovna tolik škody.“

Zamával na taxíka. „Na letiště!“ pravil. Potom si ohmatal kapsy, zasmál se a zeptal se: „Budete něco namítat, když dostanete zaplaceno ve stříbrných dolarech?“

„Sem s nimi!“ řekl taxíkář. „Beru všecko, až na směnky. Od vás bych dokonce přijal i dlužní úpis. Vy se na mě zřejmě nepamatujete. Ale vezl jsem vás z letiště na nádraží. A to jste mi dal dvacku. Takže jste si u mě otevřel slušný úvěr.“

„Což mi připomíná,“ poznamenala Della Streetová, „že máte v kapse honorář.“

„Ovšem,“ přikývl Mason, vytáhl z kapsy saka svitek bankovek a odstranil z nich gumovou pásku. Spočítal bankovky. „Dvě stě padesát dolarů. Dvanáct dvacetidolarů a jedna desítka.“ Dal oběživo zpátky do kapsy a řekl taxíkáři: „Poslyšte, víte, kde je tu policejní velitelství?“

„No bodejť,“ kývl taxíkář.

„Dobrá,“ řekl Mason. „Zapomeňte na to letiště a jeďte na policii. Najděte si tam místo, odkud je vidět na hlavní vchod, tam zaparkujte. Budeme čekat.“

Della Streetová vrhla na Masona tázavý pohled, pak se uvelebila na sedadle.

Taxíkář se na ně ohlédl. „Můžu se zeptat, co máte za techtle s policejním velitelstvím?“

„Jsem právník,“ odpověděl Mason, „a chci si pohovořit s jedním svědkem.“

„Tak to je jiná. Já jen abych věděl, o co jde,“ řekl řidič.

Za několik minut zajel s vozem k chodníku. „Asi takhle?“ ptal se.

„Výborně,“ přikývl Mason. „Vypněte motor a čekejte.“

Čekali dvacet minut, než se z policejní budovy vynořila Carlotta Theilmanová. Nějaký policista se rozhlížel nahoru i dolů po ulici.

„Tak teď rozsviťte světla,“ nařídil Mason taxíkáři, „a zajeďte před vchod, jako kdybyste byl volný.“

„A potom?“

„To už nechte na mně,“ řekl Mason.

Taxíkář nastartoval motor a zajel zvolna před vchod do policejní budovy.

Když paní Theilmanová uviděla přijíždějící taxi, otočila se k policistovi, který ji doprovázel ven, a podala mu ruku.

Policista se usmál a kráčel zpátky do budovy.

Taxi se zastavilo. Paní Theilmanová k němu vykročila.

Mason otevřel dvířka a nadzvedl klobouk. „S dovolením, paní Theilmanová,“ řekl. „Nastupte si.“

Na okamžik ucouvla, potom se zasmála. „No ne, vy jste mě ale vylekal, pane Masone. Vy jste… vy jste tu na mě čekal?“

„Náhodou jedu kolem,“ řekl roztomile Mason. „Jen pojďte.“

Policista, který zatím už vstupoval do budovy, se ohlédl právě v okamžiku, kdy Mason pomáhal paní Theilmanové do taxíku. Policista znova otevřel dveře a vyrazil k autu.

Mason přirazil dvířka a křikl na řidiče: „Dupněte na to, brácho! A rovnou touhle ulicí!“

A o několik bloků dál řekl: „Zastavte u prvního motelu, kde bude cedule, že mají volné pokoje.“

Pak se právník otočil na paní Theilmanovou. „Nerad zrovna teď zraňuju vaše city, paní Theilmanová, ale musím se dovědět pár věcí.“

Potřásla hlavou. „Lidi zraňují moje city už celé čtyři roky, pane Masone. Někdy mám dojem, že mi už žádné city nezbyly. Dnešek to dovršil. Jsem už prostě lhostejná.“

„Tady je motel,“ hlásil taxíkář.

„Prima,“ řekl Mason. „Zajeďte k němu.“

A otočil se k Delle Streetové. „Vysvětlete v recepci, oč nám jde. Dejte jim nějaké peníze, tolik, kolik bude třeba.“

Taxíkáři podával patnáct stříbrňáků. „Stačí to až do téhle chvíle?“

Řidič se zašklebil a dotkl se čepice.

„Dobrá,“ řekl Mason, „tak doteďka jsme vyrovnáni. A teď si zapněte taxametr na čekací dobu.“

O něco později, když se pohodlně usadili v útulném salónku jednoho apartmá, otázal se Mason paní Theilmanové: „Řekla byste nám laskavě, co se stalo?“

„Kde mám začít?“

„Hezky daleko v minulosti.“

„No,“ začala Carlotta, „o tom, jak zkrachovalo moje manželství, zrovna moc ráda nemluvím. Prostě proto, že jsem byla tak hloupá. Já nevím, proč za takovýchhle okolností nechávají ženy své muže odejít. Patrně je to tím, že nejdřív je zraněna jejich hrdost. V mém případě byla určitě zraněna, protože jsem nebyla schopná soupeřit. Když jsem se umoudřila, rozhodla jsem se, že soupeřit budu. Nic takového jako vyjít z módy nebo ztratit figuru pro ženu neexistuje, když si umíní, že z módy nevyjde a figuru neztratí. Tím nechci říct, že se dá vrátit čas, když budete ručičkami na hodinách točit nazpátek, ale nesporně můžete využít zbraní, které vám dala příroda, a můžete ty zbraně ohromně přibrousit. A každý muž vaší vlastní věkové kategorie na to zareaguje – dokonce i někteří z těch mladších.“

„A tak jste začala přibrušovat zbraně?“ zeptal se Mason.

„Začala jsem je přibrušovat, když už bylo pozdě, ale když pak se mnou Morley chtěl jednat o obchodních věcech, rozhodla jsem se, že se postarám, aby si mohl prohlédnout můj arzenál.“

„Spojil se s vámi?“

„Spojil se se mnou nějaký právník.“

„Jeho jménem?“

„Nic takového neřekl, ale já jsem pochopila, že zastupuje Morleye, i když tvrdil, že jeho klient je někdo jiný.“

„Kdy to bylo?“

„V druhé polovině minulého týdne. Říkal, že by chtěl získat dispoziční právo k mým akciím, nebo že by ty akcie chtěl koupit. Potom se ozval znova včera odpoledne.“

„A co jste mu řekla?“

„Že ty akcie nejsou na prodej, a pokud jde o dispoziční právo, že velice záleží na tom, kdo to právo chce získat.“

„A pak vám prozradil, že je chce váš bývalý manžel?“

„Ne, aspoň ne přímo. Říkal, že na to není moc času a jeho klient že se musí držet v pozadí. A tak jsem mu řekla, ať projeví dobrou vůli a dá mi sto dolarů, aby kryl moje výdaje, a že přijedu nočním vlakem do Las Vegas a jeho klient že se tam se mnou může setkat a že všechno projednáme.“

„A jak to bylo dál?“

„Ty peníze na výdaje mi dal a já jsem sem přijela. Doufala jsem, že Morley tu bude sám.“

„Pokoušel se získat vaše akcie ještě někdo jiný?“

„Spousta lidí. V posledních třech týdnech mi telefonovala řada osob, které se vydávaly za makléře.“

„A jejich nabídky se týkaly koupě těch akcií?“

„Jenom práv, která z nich vyplývají,“ řekla Carlotta. „Ti lidé nechtěli ani tak samotné akcie, jako hlasovací právo.“

„A měla jste pro tu finanční transakci s vaším manželem připraveny určité požadavky?“

„Měla jsem jen jeden požadavek,“ řekla Carlotta, „a to, aby se zase zajímal o mě.“

Na dveře zaklepaly velitelské kotníky.

Mason vstal a dveře otevřel.

Nějaký policejní důstojník pravil: „Poslyšte, pane Masone, vy byste se mohl hezky rychle stát v Las Vegas moc nevítaným hostem.“

„Tato dáma je svědkyně,“ řekl Mason. „U vás na policii už byla a máte její výpověď. Vy jste s ní už domluvili.“

„To si myslíte vy,“ prohlásil policista. „Vy jste ten, kdo s ní domluvil. Máme příkaz dohlédnout, abyste byl dopraven na letiště, pane Masone.“

„A když neodjedu?“ ptal se Mason.

„Není nutné, abyste odjel,“ řekl policista. „Ale když tu zůstanete, tak si budete muset dávat pozor, moc velký pozor, pane Masone, abyste neporušil nějaký zákon nebo nějaké městské nařízení. Nelíbilo by se nám, kdyby se vám něco přihodilo, a tak si můžete být jistý, že z vás nespustíme oči. Kdybyste se provinil proti nějakému našemu nařízení – a my jich máme spoustu – tak byste z toho měl moc vážné těžkosti.“

„To je v pořádku,“ pravil Mason. „My jsme vlastně opravdu domluvili. Zrovna jsme byli na odchodu.“

„Tak se mi to líbí,“ kývl hlavou policista. „My vás teda zavezeme na letiště. Toho taxíka už nebudete potřebovat.“

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Paul Drake, s pletí poznamenanou únavou a znatelným strništěm po celém obrysu brady, pořád ještě seděl u práce v kanceláři, když k němu v půl čtvrté ráno vešli Mason a Della Streetová.

„Tak co víš, Paule?“ zeptal se Mason.

„Moc toho není,“ řekl Drake. „Mrtvolu našli na rozparcelovaném pozemku v horách za Palmdale. Pozemek Theilman koupil, když zkrachoval ten, co z něj nadělal parcely. Stojí tam taková realitní kancelář – malý domek se špičatou střechou a úřadovnou. Mrtvolu našli uvnitř v tom domku, ležela obličejem k podlaze.“

„Jak byl zabit?“

„Zastřelen z revolveru. Přímo do srdce. Ráže třicet osm.“

„Našla se nějaká zbraň?“

„Žádná.“

„Stopy?“

„Já o všech nevím, ale je jich dost,“ řekl Drake. „V noci tam byla přeháňka s bouřkou, a tak se jisté věci dají sestavit dohromady. Před tou přeháňkou tam přijela dvě auta, Theilmanův cadillac a ford Janice Wainwrightové. Přeháňka rozmáčela zem. A přes tu mokrou půdu vedou jen jedny stopy kol. A to jsou koleje, které udělal vůz Janice Wainwrightové, když odtamtud odjížděl.

Takže si můžeš udělat představu, co se stalo. Theilman měl v úmyslu jet domů a být tam asi tak v jedenáct hodin. Když odešel z Troyovy kanceláře v Bakersfieldu, šla za ním tam, kde měl zaparkované auto, Janice Wainwrightová, vyfešákovaná za všechny prachy. A když Theilman zatelefonoval své ženě…“

„Počkat, moment,“ přerušil ho Mason. „já jsem nátura podezíravá. Víme bezpečně, že telefonoval své ženě?“

„No jistě. Šel do telefonní budky a použil kreditkarty. Telefonoval na výzvu, a tak mají v ústředně záznam.“

„Tak on volal své ženě a mluvil s ní?“

„Ovšem. V každém případě se ten hovor uskutečnil.“

„Škrt přes rozpočet,“ řekl Mason.

„Jak to myslíš? Jaký škrt přes rozpočet?“

„Troy viděl sličnou siluetu,“ vysvětloval Mason. „Na každého, kdo viděl druhou paní Theilmanovou, udělalo dojem, jak je sličná. Já doufal, že třeba ona jela za svým manželem do Bakersfieldu a pak ho sledovala.“

„V tom případě musel ten telefonní hovor přijmout jejím jménem někdo jiný.“

„No dobře, tak dál. Co víš ještě, Paule?“

„Už nic, Perry. Jen si to dej všechno dohromady. Ta bouřková přeháňka tvou klientku usvědčuje. V tom domku s realitní kanceláří je postel a tohle zřejmě nebylo poprvé, co tam Theilman pobýval, a patrně to nebylo poprvé, co tam pobývala tvá klientka. Theilman řekl své ženě, že jede do Bakersfieldu na obchodní poradu s Colem Troyem. Ale oholil se uprostřed odpoledne – a převlékl se do lepších šatů. A teď mi řekni: copak mužský, který má před sebou stopadesátikilometrovou jízdu autem a jede na poradu s jiným mužským, udělá něco takového? V žádném případě! Měl prostě rande s Janice Wainwrightovou. Pohádali se. Ona ho zabila a zdrhla s prachama. A díky té přeháňce a stopám jejího vozu to na ni prasklo.“

„No prosím,“ řekl odevzdaně Mason. „A co kancelář státního zástupce, Paule? Nařídí přípravné vyšetřování?“

„To se ještě neví,“ pokrčil rameny Drake, „ale já si to myslím, protože se už rozesílají předvolání před obžalovací porotu a…“

Krátce, pronikavě zazvonil Drakeův telefon.

Drake zvedl sluchátko, řekl „ano?“, ale než mohl říct cokoli dalšího, otevřely se dveře a na prahu stál usmívající se poručík Tragg.

„No vida, pánové,“ řekl Tragg, „všichni zřejmě pracujeme do pozdní noci.“

Mason se usmál. „Už není noc, Traggu, už je ráno. Zahajujeme nový den.“

„Prima. Tak ho teda zahajte příjemně. Mám pro vás a pro Dellu Streetovou dáreček, Perry.“

„Jakýpak?“ ptal se Mason.

Tragg se vytasil s dvěma složenými lejstry. „Soudní výzvu duces tecum, abyste se dostavili před porotu,“ řekl, „která bude vyšetřovat vraždu Morleye L. Theilmana.“

„To přece nemůžete,“ namítal Mason, „pozvat advokáta jako svědka proti jeho klientovi. A stejně je chráněna i advokátova sekretářka.“

„Já vím, já vím,“ přitakal Tragg. „A my od vás taky nechceme svědectví, Masone, my chceme věci, které máte v držení – magnetofonový pásek a diktafonovou nahrávku, kde jsou zaznamenaná čísla dvacetidolarových bankovek, co byly v kufříku, který přinesla vaše klientka k vám do kanceláře.“

Masonova tvář zůstala zcela bezvýrazná. „Tak vy soudíte, že něco takového existuje?“

„Já vím, že to existuje,“ odpověděl Tragg.

„Bude mi potěšením s vámi jakýmkoli způsobem spolupracovat, pokud půjde o faktické doklady.“

„Já věděl, že to pro vás bude potěšením,“ pravil ironicky Tragg. „Dejte, prosím vás, dobrý pozor, aby se žádný takový důkaz nezničil, pane Masone, a určitě je s sebou přineste, až se budete mět dostavit před porotu.

No, dovedu si představit, jak jste utahaní. Měli jste jistě perný den a zrovna takovou noc. Nechci vás okrádat o spánek, a tak se vzdálím.“

Tragg se usmál, uklonil se a odešel z kanceláře.

„Tak tady to máš,“ řekl Drake.

„To znamená,“ prohlásil Mason, „že Janice Wainwrightová mluvila. Řekla policii všechno, co ví, i to, že byla u mě v kanceláři a že jsme si zaznamenali čísla těch dvacetidolarových bankovek. Jinou cestou se o tom policie nemohla dovědět.“

Drake se na Masona zamyšleně zadíval. „Ty ses tvářil, jako kdybys byl setsakramentsky ochotný ty doklady Traggovi odevzdat. Copak se nepokusíš je ztopit?“

„Ne. Proč bych je měl ztopit? Předstoupíme před porotu a předložíme všechno, co máme.“

„Poslechni, Perry,“ vzpomněl si náhle Drake, „nezaplatila ti ta tvoje klientka nějaký honorář nebo cokoli jiného ve dvacetidolarovkách?“

Mason se na něj zahleděl s údivem. „Proč tě to napadlo?“

„No, jen se tak ptám.“

Mason řekl bezstarostně. „Když si tu výzvu duces tecum přečteš pozorně, Paule, dovíš se, že se nám sice nařizuje, abychom předložili všechny záznamy o číslech těch bankovek, co jsme si v kanceláři pořídili, ale že se tam pranic neříká o tom, že bychom měli předložit nějaké peníze, které jsme případně dostali od mé klientky.“

„Hele, Perry,“ varoval ho Drake, „v téhle věci se nepokoušej proklouznout nějakou postranní cestičkou. Tentokrát to ti chlapci myslí vážně a nehodlají se zdržovat žádným dlouhým vyšetřováním. Chtějí získat všechna svědectví v předběžném přelíčení, dostat od obžalovací poroty prohlášení, že obžalovaná se provinila zločinem, a zahájit s tvou klientkou vlastní proces.“

„No výborně,“ řekl Mason. „Já jsem vždycky ochoten zkusit štěstí před porotou ve vlastním procesu. Předvedeme, co umíme, Paule.“

Mason a Della Streetová odešli z kanceláře. Mason dal Delle nějaké bankovky. „Než půjdete domů, Dello, uložte tohle, prosím vás, do sejfu.“

„Co je to?“ ptala se Della Streetová.

„Mám dojem, že jsme od své klientky dostali dvě stě padesát dolarů,“ řekl Mason.

„A tohle jsou ty bankovky, co jsme od ní dostali?“

„Jak to můžu vědět?“ pokrčil rameny Mason. „Smíchal jsem je bohužel se svými vlastními penězi a něco jsem z toho utratil, taky jako spropitné pilotovi toho letadla. Koneckonců neexistuje žádný předpis, který by mě omezoval v utrácení, a zatím jsme nedostali žádnou soudní výzvu, abychom předložili peníze, které jsme dostali od své klientky.“

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Soudce Lloyd L. Seymour pokynul náměstkovi státního zástupce.

„Přeje si obžaloba pronést zahajovací řeč?“

Manlove P. Ruskin, jeden z nejlepších náměstků státního zástupce Hamiltona Burgera, povstal, poklonil se soudu a předstoupil před porotu.

„Jestliže slavný soud dovolí a jestliže dovolíte i vy, dámy a pánové v porotě,“ začal, „obžaloba hodlá v tomto případě dokázat, že obviněná Janice Wainwrightová věděla, že její zaměstnavatel Morley L. Theilman, nyní už zesnulý, si vybral velikou částku peněz v hotovosti. Tato částka se skládala z dvacetidolarových bankovek.

Můžeme se pouze dohadovat, k jakému účelu hodlal pan Theilman těchto dvacetidolarových bankovek použít, poskytneme však dostatečné důkazy, že tyto dvacetidolarové bankovky skutečně měl a že jich k nějakému účelu použít zamýšlel.

Nabízíme důkaz o tom, že obžalovaná měla v držení kufřík, obsahující dvacetidolarové bankovky o váze dvanácti a půl až patnácti kilogramů a v částce, kterou lze odhadnout snad až na dvě stě tisíc dolarů; že obelstila svého, zde přítomného, právního poradce Perryho Masona, takže se domníval, že jí pomáhá hájit zájmy jejího zaměstnavatele, ale že ve skutečnosti svého zaměstnavatele hodlala uváženě zabít a ty peníze mu odcizit.

Nabízíme důkaz o tom, že vylákala svého zaměstnavatele na opuštěný rozparcelovaný pozemek v horách za Palmdale a tam ho zabila; potom že odjela do Las Vegas v Nevadě, kde prohlašovala, že jedná podle pokynů svého zaměstnavatele, protože věděla, že její zaměstnavatel je mrtev a nemůže vyvrátit nic z toho, co se jí zlíbí říkat.

Nicméně nabízíme důkaz o tom, že ten dobře vypracovaný plán obžalované měl několik slabin, několik trhlin, které v průběhu důkazního řízení budou zjevné.

Nabízíme důkaz o tom, že Cole B. Troy, společník Morleye Theilmana, viděl mladou ženu, jejíž popis odpovídá obžalované, která sledovala Morleye Theilmana, když v noci před svou smrtí opouštěl Bakersfield.

Nabízíme důkaz o tom, že pan Theilman, když odešel z kanceláře Cola B. Troye, neměl v úmyslu nic jiného, než jet přímo ke svému domovu v severní části tohoto města. Že byl sledován obžalovanou, která ho přemluvila a svedla, aby jel na parcely v horách a strávil tam noc s ní.

Nabízíme na základě nepřímých svědectví nepopiratelný důkaz o tom, že obžalovaná v tomto případu si k svému osobnímu prospěchu přivlastnila peníze, které si zesnulý vyzvedl v hotovosti z banky. Nabízíme důkaz, že motivem k vraždě byla krádež veliké částky peněz, snad až dvou set tisíc dolarů v hotovosti.

Na základě nepřímých důkazů, jež nelze vyvrátit, vám bude zjevné, že zesnulý a obžalovaná odjeli uskutečnit své rendez-vous do hor za Palmdale, že se tam v časných hodinách ranních strhla bouřka a že ta bouřka natolik rozmáčela půdu před stavením, kde byla nalezena mrtvola, že k tomu stavení nemohl přijet či od něho odjet žádný automobil, aniž zanechal stopy v rozbředlém blátě; a že jediné stopy ukazující, že od místa střelby jeden vůz odjížděl, byly stopy způsobené autem obžalované.

Pod tíhou těchto důkazů budeme žádat o výrok, že jde o úkladnou, plánovanou vraždu.“

Ruskin se opět poklonil soudu, vrátil se ke stolku pro obžalobu a posadil se.

„Pronese i obhajoba nějakou úvodní řeč?“ zeptal se soudce Seymour.

„Obhajoba řeč pronese,“ odpověděl Mason.

Povstal a obrátil se k porotě. „Dámy a pánové,“ pravil, „žádám vás, abyste měli na paměti, že veškeré důkazy, na něž poukazuje obžaloba, jsou důkazy nepřímé. Předpokládáme, že vám prokážeme, že všechny okolnosti, na nichž jsou tyto důkazy založeny, plně připouštějí jiný odůvodněný výklad než výklad viny.“

„Jestliže slavný soud dovolí,“ ozval se Ruskin, „toto není ani chvíle, ani místo, aby se porotě případ vykládal. Jestli si obhajoba přeje prohlásit, co předpokládá prokázat, nemáme žádné námitky. Jestli si však přeje případ vykládat, měla by si počkat na patřičnou chvíli.“

„Prosím, Vaše Ctihodnosti,“ pravil vážně Mason, obrátil se k porotě a prohlásil: „Předpokládáme, že prokážeme, že obžalovaná je bez viny.“ Potom kráčel zpátky ke stolku pro obhajobu a usedl.

V soudní síni to pobaveně zašumělo a několika porotcům se na tváři objevil úsměv.

Soudce Seymour přikázal: „Nechť se obžaloba ujme projednávání případu.“

Ruskin předvolal koncesovaného geometra, který předložil silniční mapy, ukazující polohu rozparcelovaného pozemku, a nakreslený plánek místa, kde byla nalezena mrtvola; plánek ukazoval vnitřek stavení, pozici mrtvoly a umístění stavení v okolním terénu.

Pak předvolal fotografa, který odevzdal do evidence snímky mrtvoly, celého terénu, vnitřku i vnějšího vzhledu budovy.

„Zavolejte pana Marcuse,“ nařídil potom Ruskin.

Marcus prokázal, že je meteorolog, a vypovídal, že ve středu čtvrtého byla v horách za Palmdale časně ráno bouřka s deštěm; že ten déšť, přestože trval krátce, byl dosti prudký, a i když jeho vydatnost lze jen zhruba odhadovat, přece jen podle jeho mínění naprosto postačil k tomu, aby rozmočil půdu před nevelkým stavením, jehož se používalo jako kanceláře pro rozparcelovaný pozemek.

Byly předloženy fotografie, ukazující dotyčnou rozblácenou část půdy a stopy automobilu, který tím blátem projel.

„Začněte s křížovým výslechem,“ řekl Ruskin Perrymu Masonovi.

Mason se tvářil velice vlídně, když se zvedl a uklonil se svědkovi. „Víte, v kolik hodin se strhla ta bouřka s přeháňkou?“

„Přibližně v pět hodin ráno.“

„Co myslíte tím přibližně?“

„No, řeknu to tedy takto: Bylo to mezi půl pátou a půl šestou ráno. Vzhledem k tomu, že bouřka byla v celém svém rozsahu neobyčejně lokální, není možno určit čas přesněji. Mohu však s jistotou prohlásit, že to bylo mezi půl pátou a půl šestou.“

„Ve středu ráno čtvrtého?“

„Přesně tak.“

„Kolik toho na tom dotyčném místě napršelo?“

„Podle průzkumu půdy bych řekl, že muselo napršet přibližně šest milimetrů, možná o něco víc. Ale proti stavení, o které jde, je svah, a odtamtud steklo mnohem víc vody, než kolik by se jí bylo jinak nashromáždilo. Půda byla značně mokrá, natolik rozmáčená, že v ní mohly zůstat stopy – zvláště stopy automobilů.“

„Vy jste si nějakých stop po automobilech povšiml?“

„Ano. Jeden vůz tam stál, kus za tou rozmáčenou půdou. Byl zaparkován před stavením. Ten nezanechal žádné stopy. Ale byly tam stopy po jiném automobilu, a ty vedly od stavení k silnici.“

„A jak je od stavení k silnici daleko?“

„Asi padesát metrů od stavení je asfaltová silnice. Není to hlavní tepna, ale má asfaltový povrch. Chci říct, že má takový povrch, že deštěm nemohla namoknout, takže na ní žádné stopy nejsou, tj. stopy, které by se daly určit. Nicméně na ní bylo možno vidět koleje právě po tom automobilu, který projel rozmoklým místem před stavením. Ty koleje se na asfaltové silnici stáčely směrem z kopce dolů a blátivé otisky kol byly patrné do vzdálenosti asi šesti metrů. V době, kdy auto vjelo na silnici, byly ty otisky zcela zřetelné, pak se ale ztrácely, až je posléze nebylo možné identifikovat.“

„Děkuji vám,“ řekl Mason, „to je všechno.“

Ruskin předvolal experta na odlitky, který dosvědčil, že ofotografoval stopy a že pořídil jejich odlitky; ty také předložil a postupně předvedl otisky všech čtyř pneumatik.

„Byly stopy kol dostatečně zřetelné, takže jste mohl určit značky pneumatik toho automobilu?“ tázal se Ruskin.

„To jsem mohl, ano. Tři pneumatiky byly jedné a téže značky. Jedna byla jiná. A ta měla na dezénu drobnou vadu.“

„Která pneumatika to byla?“

„Pneumatika na pravém předním kole.“

„Ta vada byla dostatečně výrazná, takže se dala prokázat ve stopách v měkké půdě?“

„To jistě.“

„A teď mi povězte,“ pokračoval Ruskin. „Prohlédl jste si vůz, zaregistrovaný na jméno obžalované Janice Wainwrightové, vůz s poznávací značkou GVB 393?“

„Prohlédl.“

„Pořídil jste odlitky pneumatik tohoto vozu?“

„Pořídil.“

„Máte je s sebou?“

„Mám.“

Svědek předložil k důkazu odlitky s příslušnými popisy.

Ruskin řekl: „Vzal byste laskavě odlitky stop, které jste nalezl na místě činu, a odlitky, které jste pořídil z pneumatik, a přesvědčil se, jestli se přesně kryjí?“

„Zde mám odlitky stop,“ vykládal svědek, „zanechaných na místě činu. Tyto odlitky jsou z průhledné hmoty. Lze je položit na odlitky pneumatik, aby bylo zřejmé, do jaké míry odpovídají pneumatiky stopám.“

„V zájmu slavného soudu a poroty to laskavě udělejte.“

Svědek postupně demonstroval všechny odlitky.

„Byli bychom rádi, kdyby všechen tento materiál byl přijat k důkazu,“ pravil Ruskin, „jako doličné předměty J – 1, J – 2, J – 3, J – 4 a tak dále, aby každý jednotlivý předmět byl opatřen číslem a všechny odlitky aby sloužily jako doličné předměty obžaloby pod písmenem J.“

„Nemám námitek,“ přikývl Mason.

„Začněte s křížovým výslechem,“ řekl Ruskin.

„Předpokládám,“ oslovil Mason svědka, „že když jste pořizoval všechny tyto otisky, odlitky a modely, dával jste úzkostlivý pozor, abyste se nedopustil omylu v rozměrech?“

„Zajisté,“ řekl svědek.

„Když pneumatiky stály na zemi, spočívala na každém kole tíha několika set kilogramů?“ ptal se Mason.

„Správně.“

„A když jste pořizoval modely vzorů na pneumatikách, tato tíha byla z pneumatik odstraněna?“

„No… ano.“

„Takže i kdyby pneumatiky obžalované vskutku vytvořily ty stopy, odlitky pneumatik by s odlitky stop nesouhlasily, protože neexistoval ten tlak.“

„To jsem se snažil vykompenzovat.“

„A jak jste to vykompenzoval?“

„Částečně jsem z pneumatik vypustil vzduch a dostatečně jsem je zatížil, abych docílil takového zploštění, jaké by nastalo, kdyby na pneumatikách spočíval vůz.“

„A podle jakého kritéria jste postupoval? Jak jste určil, kolika kilogramová tíha je správná?“

„Řídil jsem se svým úsudkem.“

„Jinými slovy,“ řekl Mason, „vypustil jste z pneumatik trochu vzduchu a pak jste je, ve snaze docílit zploštění, zatížil tak, aby jejich vzor zapadl do těchto stop.“

„To není fair,“ ohrazoval se svědek, „a nevystihuje to přesně to, co jsem dělal.“

„Ale vzal jste tento faktor v úvahu?“ zeptal se Mason.

„To ano.“

„A řídil jste se svým úsudkem, když jste odhadoval, nakolik tento faktor ovlivní výsledné modely a odlitky?“

„Do jisté míry ano.“

„Děkuji vám,“ uklonil se Mason. „To je vše.“

„Jen okamžik,“ řekl Ruskin. „Mám jenom kontrolní otázku. Může něco při zploštění pneumatik nebo při metodě, které jste použil, nějak pozměnit dezén pneumatik?“

„Nic.“

„To je vše,“ kývl hlavou Ruskin.

„I já mám kontrolní otázku. Zeptám se svědka, jestli to, co dělal, nezměnilo dimenze pneumatik.“

„To, co jsem dělal, mohlo změnit dimenze, ale dezén zůstal beze změny.“

„Takže dimenze pneumatik jste změnil?“

„No prosím, když si to přejete formulovat takto,“ odvětil podrážděně svědek, „tak jsem dimenze pneumatik pozměnil.“

„Děkuji vám,“ řekl Mason, „já jsem věděl s jistotou, že jste to udělal.“

Porotci si vyměnili pohledy, vyjadřující, že jsou poněkud zmateni.

Ruskin předvolal pokladníka z banky, kde měl Theilman své konto. Bankovní úředník vypovídal dost neochotně, že asi tak po tři týdny si Morley Theilman vybíral peníze v hotovosti; že si je neustále vybíral ve dvacetidolarových bankovkách; že to, co si během těch tří týdnů vyzvedl, obnášelo něco přes jedno sto osmdesát sedm tisíc dolarů. Že ještě ve čtvrtek třetího si zesnulý vybral pět tisíc dolarů v hotovosti, opět ve dvacetidolarových bankovkách.

„Máte možnost křížového výslechu,“ pokynul Ruskin Masonovi

„Žádné otázky,“ oznámil Mason.

„Předvolám tedy jako svědka Cola B. Troye,“ řekl Ruskin.

Troy prohlásil, že byl zainteresován na několika finančních podnicích zesnulého Morleye Theilmana a že s ním měl v úterý třetího večer poradu; uvedl, že ta porada se konala v Bakersfieldu; že Theilman asi v osm telefonoval své ženě, že přijede domů někdy v jedenáct nebo o půl dvanácté, že potom asi v devět hodin odešel od něho z kanceláře s tím, že hned odjede domů do Los Angeles a že tam chce být kolem jedenácté.

„A co jste dělal vy, když pan Theilman od vás z kanceláře odešel?“ ptal se Ruskin.

„Chvilku jsem jen tak přecházel sem a tam po kanceláři a nakonec jsem se zastavil u okna a díval se dolů na ulici.“

„Teď vám ukážu nákres ulice, na kterém je naznačeno, kde je vaše kancelář, a zeptám se vás, jestli tu křižovatku a umístění vaší kanceláře zobrazuje přesně.“

„Ano, zobrazuje.“

„No a když jste stál u toho okna, co jste viděl?“

„Viděl jsem, jak Morley Theilman jde ke kraji chodníku, na moment se zastavuje a pak šikmo přechází ulici.“

„Já připevním ten nákres na tabuli,“ pravil Ruskin, „a požádám vás, abyste křížkem označil přibližně místo, kde jste pana Theilmana poprvé uviděl.“

„To bylo asi tadyhle,“ řekl svědek a nakreslil křížek.

„A teď udělejte křížek tam, kde jste ho viděl váhat na obrubníku chodníku.“

Svědek to místo označil.

„Můžete teď udělat čáru, ukazující, kterým směrem šel pan Theilman šikmo přes ulici?“

Svědek nakreslil na plánek čáru.

„A co pak? Co udělal pan Theilman? Naznačte čárou jeho pohyby, když přešel ulici.“

„No,“ řekl Troy, „přešel úhlopříčkou protější chodník až k rohu a potom kráčel za ten roh. Potom jsem ho už za budovou na tom rohu nemohl vidět.“

„Ale pořád jste stál u okna?“

„Ano.“

„A pokud jste i pak něco viděl, co to bylo?“

„Pár vteřin potom, co Theilman vykročil přes ulici,“ pravil Troy, „jsem uviděl stín nějaké ženy.“

„Nejdřív jste viděl jenom její stín?“

„Ano.“

„Dřív, než jste spatřil tu ženu?“

„Ano.“

„Všiml jste si něčeho na tom stínu, něčeho pozoruhodného?“

„Byl to velice ladný stín; už sám ten stín mě zaujal, protože zřejmě patřil mladé ženě, která byla… no prostě pěkná.“

„Ale to jste zatím viděl jenom stín?“

„Správně.“

„A kde byl ten stín?“

„Vrhala ho pouliční lampa na rohu. Žena byla ještě mimo mé zorné pole, ale když jsem se podíval dolů, viděl jsem už její stín.“

„Označil byste na nákresu, kde asi se ten stín objevil?“

Svědek to označil.

„A viděl jste pak tu ženu?“

„Ano, viděl.“

„Kdy?“

„No, když pan Theilman byl… no asi uprostřed jízdní dráhy.“

„A co bylo dál?“

„Žena vystoupila ze stínu a zastavila se skoro přímo pod mým oknem.“

„Tam jste ji ještě nemohl vidět zřetelně?“

„Ne, jenom její hlavu a ramena.“

„A pak?“

„Pak, sotva pan Theilman přešel ulici, ta žena vykročila za ním.“

„V jaké vzdálenosti za ním?“

„Řekl bych, že… no, to bylo asi sedm metrů.“

„A v tu chvíli jste ji už viděl zřetelněji?“

„Jistěže. Jakmile sestoupila z chodníku, viděl jsem ji velice dobře zezadu.“

„Můžete ji popsat?“

„Byla to… řekl bych, že to byla žena mladá. Patrně ani ne třicetiletá. Měla krásnou postavu, velice sličnou siluetu a oblečena byla… no, měla na sobě takovou nějakou těsně přiléhavou sukni nebo přiléhavé šaty. Přesně si nepamatuji, jak byla oblečena, jen jsem si všiml, že je… no, splnila přesně to, co jsem očekával, když jsem viděl její stín.“

„A pozoroval jste ji dál?“

„Ano.“

„Jak dlouho?“

„Než mi zmizela z očí.“

„A kam šla?“

„Sledovala přesně směr, kterým šel pan Theilman.“

„Můžete klást kontrolní otázky,“ řekl Ruskin, obraceje se k Perrymu Masonovi.

„Theilman telefonoval své ženě asi v osm?“ zeptal se Mason. „Ano.“

„Použil telefonu u vás v kanceláři?“

„Ne. Odcházeli jsme právě z restaurace. A on zašel do telefonní kabiny.“

„Slyšel jste ten rozhovor?“

„Ne.“

„Jak tedy víte, že telefonoval své ženě?“

„Říkal, že jí chce zavolat, a vstoupil do té kabiny.“

„Vraťme se k tomu ladnému stínu,“ pokračoval Mason. „Vy jste stál u okna ve své kanceláři?“

„Ano.“

„Od chvíle, kdy jste spatřil Theilmana, nepřestal jste ho pozorovat?“

„Nepřestal, pane.“

„A pak jste uviděl stín té mladé ženy?“

„Ano, pane.“

„A říkáte, že když pak na ni bylo vidět, to jest, když vstoupila do vašeho zorného pole, stále jste ji pozoroval, dokud nezmizela za rohem?“

„Ano, pane.“

„A jakže byla daleko za panem Theilmanem?“

„Řekl bych, že asi tak sedm metrů.“

„A jak jsou asi široké chodníky?“

„Tři a půl, asi.“

„To znamená, že přes ulici je to dvacet sedm metrů.“

„Ano.“

„Totiž, když ji přecházíte přímo. Při šikmém přechodu bude ta vzdálenost větší.“

„Ano.“

„O kolik větší?“

„Asi tak… to bude asi třicet metrů.“

„No, a vy jste vypovídal,“ řekl Mason, „že jste pozoroval pana Theilmana, jak jde přes ulici, a že jste ho ztratil z dohledu, když zabočil za roh, kde jste ho už nemohl vidět, protože tam stojí budova.“

„Zajisté.“

„Ale taky jste vypovídal, že jste pozoroval tu mladou ženu, a to od chvíle, kdy jste ji poprvé spatřil, a spatřil jste ji zřejmě, když pan Theilman ušel jen asi sedm metrů celé té vzdálenosti. Tak koho jste vlastně pozoroval, tu mladou ženu nebo Theilmana?“

„Oba jsem pozoroval.“

„A na koho se vaše oči soustředily, na Theilmana nebo na tu ženu?“

„Na… no, asi tak někam mezi ně.“

„Takže jste nepozoroval tu ženu?“

„Pozoroval, ale můj pohled se nesoustředil jen na ni.“

„Nesledoval jste tedy očima Theilmana?“

„Sledoval, ale můj pohled se nesoustředil jen na něho.“

„Jinými slovy, když ta pohledná žena se svůdnou postavou přecházela ulici, vy jste se nedíval na ni, ale upíral jste oči na bod přibližně tři a půl metru před ní?“

„No… ne, tak to nebylo. Já… já jsem se díval střídavě na oba dva.“

„Můžete popsat chůzi té ženy?“

„Byla velice půvabná, velice vlnivá, velice… no ladně se jí vlnily boky.“

„A vy jste odtrhl pohled od té svůdné chůze, od toho graciézního pohupování, od těch vlnících se boků, abyste mohl sledovat Theilmana, který šel nějakých sedm metrů před ní?“

„No to ne,“ připustil Troy. „Když to zpřesňujete, a když to formulujete takhle, pane Masone, tak jsem od ní asi pohled neodtrhl. Díval jsem se na tu dívku dál.“

„Takže to nebylo správné, když jste tvrdil, že jste pozoroval Theilmana?“

„Nebylo. Toho jsem sice povšechně vnímal, ale pozoroval jsem tu dívku. Oči jsem upíral na ni.“

„Takže to bylo naprosto nesprávné, když jste tvrdil, že se váš pohled soustředil někam doprostřed mezi tu mladou ženu a Theilmana?“

„Já jsem o tom moc nepřemýšlel, když jsem odpovídal na tu otázku, pane Masone.“

„Jinými slovy, odpověděl jste na mou otázku bez přemýšlení, ačkoli vypovídáte pod přísahou?“

„No… asi ano.“

„A tak jste mi dal nesprávnou odpověď?“

„Ano, pane, to jsem… to jsem určitě dal.“

„Děkuji vám,“ řekl Mason přehnaně zdvořile. „Já jsem o tom byl přesvědčen. Položil jsem vám ještě nějaké jiné otázky, které jste zodpověděl bez přemýšlení?“

„Ne.“

„Teď už přemýšlíte?“

„Jistě.“

„To je vše,“ uzavřel Mason.

„Předvolávám na stanoviště svědků paní Theilmanovou,“ hlásil Ruskin.

Druhá paní Theilmanová v černém odění, s očima skromně sklopenýma, předstoupila velice zvolna, zvedla pravou ruku, byla vzata do přísahy a pak usedla na stanovišti svědků.

Ruskinův hlas, když dával otázky této svědkyni, si udržel ten tón vyumělkovaného soucitu, který patří k provozním manýrám některých právníků, když vyslýchají truchlící vdovy.

„Paní Theilmanová,“ oslovil ji Ruskin, „musíme se vždy podrobit nepříjemné povinnosti identifikovat zesnulé. Vy jste vdova po Morleym L. Theilmanovi a byla jste dozajista vyzvána, abyste identifikovala manželovo mrtvé tělo, když bylo nalezeno na místě, obecně označovaném jako palmdaleské parcely?“

„Ano,“ přikývla.

„Viděla jste to mrtvé tělo?“

„Viděla.“

„Mohla jste je identifikovat?“

„Ano, bylo to tělo mého manžela, Morleye L. Theilmana.“

„A nyní,“ pokračoval Ruskin, „zaměřte svou pozornost k úterku třetího, tedy ke dni, který předcházel nálezu toho mrtvého těla. Můžete nám říct, kdy jste svého manžela viděla naposled, kde to bylo a co dělal?“

Pomalu a ztišeným hlasem líčila svědkyně, jak se Theilman vrátil z kanceláře a jak jí oznámil, že potřebuje zajet do Bakersfieldu; že požádal o jiný, lepší oblek; že zatímco se v koupelně holil, ona prohlédla kapsy odložených šatů, našla výhružný dopis a obálku, v níž došel, přečetla si z tiskacích písmen sestavenou žádost o peníze a pak dala psaní i s obálkou do připraveného obleku, který si manžel chtěl vzít na sebe.

„A to byl oblek, který měl na sobě v době své smrti?“ ptal se Ruskin.

„Byl,“ odvětila.

„Začněte s křížovým výslechem,“ řekl Ruskin.

Mason vstal, udělal několik kroků směrem k stanovišti svědků a stanul tváří v tvář ženě se sklopenýma očima.

„Paní Theilmanová,“ pravil, „kde jste se poprvé setkala se svým manželem?“

„V Las Vegas v Nevadě,“ odpověděla tiše.

„Co jste tehdy dělala?“

„Proti této otázce se ohrazuji,“ zvolal Ruskin. „Je nepřípustná, irelevantní a netýká se podstaty věci; nepatří do kontrolního výslechu. Není důležité, co svědkyně tehdy dělala. Není důležité, kdy se se zesnulým seznámila a kde se s ním seznámila.“

„Já tuto námitku zamítám,“ rozhodl soudce Seymour. „V takovémto případě rozhodně hodlám poskytnout obhájci co největší prostor na poli křížového výslechu. Zástupce obžalované nepochybně sleduje nějaký záměr, jinak by se byl tímto směrem nepouštěl. Odpovězte, Prosím, na otázku.“

„Zastávala jsem rozmanité funkce.“

„Popište ty rozmanité funkce.“

Přidala trochu na hlase. Na okamžik zvedla oči a blýskla na Masona pohledem vznikajícího nepřátelství. „Myslím, že nejlépe je popíšu, když řeknu, že jsem dělala společnici hostům v kasinu.“

„Ukazovala jste se v koupacím úboru, viďte?“

„Někdy ano.“

„Byla jste hosteska?“

„Ano.“

„Volavka?“

„Nevím, co výrazem volavka myslíte.“

„Oblékala jste si odvážně střižené večerní toalety, které byly těsné a přiléhavé, a točila jste se kolem hracích stolů?“

„Všechny večerní toalety, které za něco stojí, jsou těsné a přiléhavé,“ odsekla.

„A ty vaše těsné a přiléhavé byly?“

„Ano.“

„A točila jste se kolem hracích stolů?“

„Ano.“

„A dávala jste najevo, že jste snadno k maní?“

„Pro nikoho jsem nebyla k maní.“

„Tak to budeme formulovat takto,“ pravil Mason. „Bylo snadné se s vámi seznámit?“

„Byla jsem hosteska.“

„A jakožto s takovou bylo snadné se s vámi seznámit?“

„Plnila jsem prostě povinnosti hostesky.“

„Bylo tedy snadné se s vámi seznámit?“

„Asi ano.“

„Chovala jste se tak?“

„Když to chcete vyjádřit tímhle způsobem, tak ano.“

„A seznámit se s vámi bylo obzvláště snadné, když běželo o zámožné pány, kteří mohli utrácet peníze u hracích stolů. Že je to pravda?“

„Je!“ zavrčela.

„A když jste se s nimi seznámila, šlo vám především o to, abyste povzbuzovala jejich chuť hrát. Neustále jste se potloukala u hracích stolů, sama trošku na svou pěst hrála a s těmi pány jste v jednom kuse žvatlala tak, aby hráli dál, i když jinak by toho už byli nechali“

„Jako hosteska jsem se snažila být přitažlivá.“

„A většinou jste se zdržovala u hracích stolů.“

„Ano.“

„Užívala jste žetonů?“

„Vždycky.“

„A když jste se poprvé setkala s Morleym L. Theilmanem, tak hrál u nějakého stolu, viďte?“

„Myslím, že ano.“

„Vy to nevíte?“

„Ano, myslím, že hrál.“

„A vy jste sázela u téhož stolu?“

„Ano.“

„S žetony?“

„To už jsem řekla. Vždycky jsem hrála s žetony.“

„A to byly speciální žetony, že ano? Za ty se nic nevyplácelo. Ty žetony jste dostávala. Hrála jste s nimi, ale nemohla jste za ně dostat žádné peníze. Vy jste hraní pouze markýrovala.“

„Ano.“

„A přesto žádáte na této porotě, aby uvěřila, že nevíte, co je to ‚volavka‘?“ zeptal se Mason.

„Už jsem ten výraz slyšela.“

„Sama jste ho někdy užila?“

„Já… je to možné.“

„A užila jste toho výrazu, aniž jste věděla, co znamená?“

„No, věděla jsem, co znamená v tom smyslu, v kterém jsem ho užívala.“

„A v jakém smyslu jste ho užívala?“

„No… volavka znamená něco jako… siréna.“

„Přesně tak,“ přitakal Mason. „Takže když jste mi řekla, že nevíte, co volavka znamená, nebyla jste tak docela upřímná, viďte?“

„Vaše Ctihodnosti,“ vložil se do toho Ruskin, „toto není přípustný křížový výslech, to…“

„Zamítá se,“ vyštěkl soudce Seymour.

„Odpovězte na otázku,“ řekl Mason.

„Já… já jsem neznala ten smysl, v kterém jste toho výrazu použil vy. Od vás zněl jaksi… jaksi…“

„Nedůstojně?“ napověděl jí Mason.

„Tak nějak.“

„A vy jste se považovala za ženu důstojnou?“

„Snažila jsem se chovat důstojně.“

„A jako dáma?“

„Ovšem.“

„A přesto, abych použil vašich vlastních slov, jste dělala sirénu.“

Kousla se do rtu. „No prosím. Tak jsem dělala sirénu.“

„A když jste se poprvé setkala s Morleym L. Theilmanem, to jste přistoupila ke stolu, u kterého on už hrál, viďte?“

„No.“

„Poslal vás někdo zrovna k tomu stolu, nějaká osoba, která zastupovala vašeho zaměstnavatele a která vám Morleyho Theilmana ukázala? Neřekla vám ta osoba, abyste k němu šla a vzala si ho do práce? Nebylo to tak?“

„Obratu ‚vzít si ho do práce‘ použito nebylo.“

„Ale vy jste věděla, jak to bylo míněno?“

„Jako hosteska jsem šla k tomu stolu, a když pan Theilman vyhrál tak jsem se na něj usmála, a to prolomilo led.“

„Jaký led?“ zeptal se Mason.

„No, však vy víte, to mu dalo příležitost, aby se mnou navázal kontakt.“

„A vy jste si myslela, že existuje nějaký led?“

„Užila jsem toho slova metaforicky.“

„I já ho užívám metaforicky,“ řekl Mason. „Nechtěl jsem tím říct, že ta těsně přiléhající toaleta, co jste měla na sobě, byla celá ověšena rampouchy. Bylo mi jasné, že o tom ledu jste se zmínila obrazně, a užil jsem toho slova v témže smyslu. Tak existoval tam nějaký led, který bylo nutno prolomit?“

„To záleží na tom, jak na to nahlížíte.“

„Šla jste k tomu stolu proto, abyste se s Morleym Theilmanem seznámila?“

„No…“

„Ano, nebo ne?“

„Ano,“ vypálila. A potom znenadání zvýšila hlas, zvedla oči a řekla: „Byla jsem zaměstnána jako hosteska. Nejednejte se mnou jako hlupák, Perry Masone. Vždyť jste přece v Las Vegas byl.“

Mason se uklonil. „No právě. A mnohokrát vám děkuji, paní Theilmanová. Já jsem jenom chtěl, aby si porota utvořila jasný obraz.“

„Jestliže slavný soud dovolí,“ promluvil opět Ruskin, „musím trvat na tom, že postoj mého učeného kolegy vůči svědkyni je vysloveně nespravedlivý, že pan obhájce svědkyni zastrašuje a pokouší se ji před porotou postavit do falešného světla. Tato žena je vdova. Do vdovského stavu ji uvrhl zločin vraždy, který spáchala…“

„Okamžik, okamžik!“ přerušil ho Mason. „Soud ještě o ničem nerozhodl; obžaloba není v této chvíli oprávněna případ vykládat.“

„Ale já vznáším námitku proti tomu,“ křičel Ruskin, „aby tato žena byla porotě představována jako děvka.“

„A já vznáším námitku proti tomu,“ odsekl Mason, „aby byla představována jako zakřiknutá, pronásledovaná, truchlící vdova, aby pan žalobce mohl tak hrát na soucit poroty.“

Soudce Seymour se zamračil. „V tuto chvíli soud opravdu ještě o ničem nerozhodl, takže neexistuje důvod, proč vznášet námitku. Porotci mají za povinnost, aby se dívali na svědky, aby pozorovali jejich chování ve svědeckém křesle a aby si utvořili vlastní úsudek o skutečnostech. Žalobce má o případu jednu teorii, obhajoba má jinou. Pánové, zdržte se laskavě osobních útoků. Můžete pokračovat, pane Masone.“

V tu chvíli už svědkyně vůbec nebudila zdání křehké, bezmocné, usouzené vdovy. Seděla ve svědeckém křesle trochu předkloněna, s vysunutou bradou, a z očí jí sálala zlost na Perryho Masona.

„Tak vy jste tedy našla v manželově kapse ten dopis,“ řekl Mason.

„Vy tomu říkáte dopis? Byla to vyděračská žádost,“ štěkala paní Theilmanová.

„I s obálkou.“

„I s obálkou,“ opičila se po něm.

„A na té obálce byla v levém rohu nahoře zpáteční adresa a jméno A. B. Vidal.“

„A,“ napodobovala ho dál, „na té obálce v levém rohu nahoře bylo jméno A. B. Vidal.“

Teď už byla důkladně navztekaná a nikterak se to nepokoušela zastřít.

„No a vy říkáte, že to byl dopis vyděračský,“ řekl Mason. „Jak můžete vědět, že šlo o vydírání?“

„Jak můžu vůbec něco vědět?“ vybuchla. „Co vy si myslíte, že to bylo? Pozvání k tanci?“

V soudní síni se ozvalo obveselené chichotání, které umlčelo přísné zamračení soudce Seymoura.

„A zpáteční adresa na té obálce uváděla jméno A. B. Vidal.“ Zase se po něm opičila: „A zpáteční adresa na té obálce uváděla jméno A. B. Vidal, pane Masone.“

„No a teď řekněte laskavě porotě,“ pravil Mason, „jaké bylo vaše dívčí jméno, paní Theilmanová.“

„Jmenovala jsem se Aura Aurora.“

„A to bylo jméno, kterým jste byla pokřtěna?“

„To už nevím,“ řekla jedovatě. „Sice jsem se toho křtu zúčastnila, ale nemůžu se přece na tu událost pamatovat.“

„To bylo jméno, kterého jste používala, když jste šla poprvé do školy?“ ptal se dál Mason.

„Nepamatuju se, kdy jsem šla poprvé do školy.“

„To bylo jméno, kterého jste používala, když vám bylo dvanáct?“

Na okamžik zaváhala, pak řekla: „To byl můj profesionální pseudonym, což byste si měl uvědomit, pane Masone. Bylo to jméno, kterého jsem užívala při své profesi.“

„Rozumím,“ řekl Mason. „A jaké bylo vaše pravé jméno?“

„Já…“

„No! Jen mluvte!“ pobízel ji Mason.

„Agnes,“ řekla.

„Jaká Agnes?“

„Agnes Vidalová,“ křikla.

„Děkuji vám,“ uklonil se Mason. „To je vše.“

Klidným, konejšivým hlasem promluvil Ruskin: „Jen okamžik, paní Theilmanová. Dovedu pochopit váš hněv, když jste byla vystavena těm zahalených insinuacím mého učeného kolegy. Já vás teď žádám, abyste se laskavě obrátila k porotě a vysvětlila jí, proč pro vás jméno A. B. Vidal, když jste je viděla v levém horním rohu té obálky, nic neznamenalo.“

„Napadlo mě,“ řekla a ze všech sil se snažila vrátit se opět do role ženy skromné a zarmoucené, „že nějaký vyděrač užívá jména Vidal, aby naznačil mému manželovi, že ví… že o mně všechno ví.“

„Poslala jste ten dopis vy?“

„Ovšemže ne.“

„Měla jste s ním něco společného?“

„Samozřejmě neměla.“

„Věděla jste, že byl odeslán?“

„Věděla jsem jenom to, co jsem uvedla ve své výpovědi.“

„Jak na vás tedy jméno A. B. Vidal zapůsobilo? Co jste si pomyslela?“

Soudce Seymour se zahleděl na Masona. „Nějaké námitky proti tomu, aby svědkyně vypovídala o tom, co si myslela?“

„Ani ty nejmenší,“ řekl Mason. „Rád bych svědkyni právě v této věci podrobil křížovému výslechu.“

Svědkyně opět probodla Masona pronikavým pohledem a zlostně zvýšila hlas. „Byla jsem si prostě jistá, že jde o vydírání a že někdo toho jména používá proto, aby udělal dojem na mého manžela.“

„Tím můj dodatečný výslech končí,“ řekl Ruskin.

„Kontrolní otázky?“ zeptal se soudce Seymour Masona.

„Děkuji vám, Vaše Ctihodnosti. Rád bych se svědkyně zeptal, co z její minulosti v ní vzbudilo pocit, že by použití jejího dívčího jména mohlo v mysli jejího manžela vybavit představu vydírání.“

„Moment, moment!“ vykřikl Ruskin a vyletěl ze židle, „nic takového svědkyně neřekla. Ta otázka je nepatřičná. Je argumentativní, týká se skutečností mimo důkazní řízení, zabývá se věcmi nedoložitelnými, nepatří prostě do křížového výslechu!“

„Právě naopak,“ namítl Mason, „tyhle dveře otevřela obžaloba, svědkyně byla dotázána na stav své mysli a já trvám na tom, že moje otázka se opírá pouze o oprávněný výklad toho, co svědkyně odpověděla.“

„Ty dveře možná vskutku otevřela obžaloba,“ promluvil soudce Seymour, „ale to neznamená, že si můžeme dovolit utrácet čas zabíháním do záležitostí, které nejsou relevantní. Nicméně vzhledem k povaze dodatečného výslechu tuto jednu otázku povoluji.“

„Je možné, aby mi ta otázka byla přečtena?“ požádala paní Theilmanová.

Soudní zapisovatel otázku přečetl: „Rád bych se svědkyně zeptal, co z její minulosti v ní vzbudilo pocit, že by použití jejího dívčího jména mohlo v mysli jejího manžela vybavit představu vydírání.“

Svědkyně zaváhala.

„Rozumíte té otázce?“ zeptal se jí Mason.

„Nejsem si dost jistá.“

„Co je to ve vaší minulosti, co vás přimělo k domněnce, že použití vašeho jména má spojitost s vydíráním?“

„Nic!“ přímo na něj vyprskla. „Absolutně nic!“

Mason se přívětivě usmál. „Děkuji vám,“ řekl, „tím končí můj křížový výslech.“

„To je vše,“ řekl Ruskin.

Svědkyně, pořád ještě navztekaná, opustila stanoviště svědků a dlouhými kroky odcházela kolem stolku obhajoby. Když ho míjela, slehla po Masonovi nevraživým pohledem.

Mason se obrátil k Janice Wainwrightové, která seděla hned za ním, a povzbudivě zašeptal: „To úplně rozmetalo ten obrázek skromné, žalem zhroucené vdovičky.“

Ruskin, který pochopil Masonovu taktiku a uvědomoval si, do jaké míry zlost paní Theilmanové zmařila představu, kterou si přál vyvolat v mysli porotců, předvolal na stanoviště svědků poručíka Tragga.

Tragg popsal stroze profesionálním způsobem místo vraždy. Vysvětlil, že lidé z šerifovy kanceláře ho tam povolali k spolupráci, protože se tím případem zabýval, jakmile se ukázalo, že Morley Theilman zmizel poté, co dostal vyděračský dopis.

Klidně, nevzrušeně a objektivně popsal, jak to vypadá v budově, která slouží jako realitní kancelář. Je tam gauč, který se dá rozložit v dvojitou postel, toaleta a sprchovací kout, dost otlučený psací stůl, pár židlí, jakýsi pult po celé délce místnosti a prostorná registratura, v níž jsou staré prodejní smlouvy a rozličné brožury.

Mrtvola ležela tváří dolů na podlaze, pravou ruku nataženou trochu před hlavu, levou ruku vedle levého boku.

Poručík Tragg zdůraznil, že mrtvola byla v té době úplně ztuhlá. Jev, známý jako rigor mortis, byl plně vyvinut a zachvátil už celé tělo.

„Kolik bylo hodin, když jste mrtvolu uviděl poprvé?“ zeptal se Ruskin.

„Sedm hodin, dvacet sedm minut večer.“

„Bylo to ve středu čtvrtého?“

„Ano.“

„Je vám z vlastní zkušenosti známo, kdy byla mrtvola objevena?“

„Z vlastní zkušenosti ne.“

„Víte, kdy vám to bylo oznámeno?“

„Ano.“

„V kolik to bylo hodin?“

„Krátce před šestou.“

„Můžete svědka podrobit výslechu,“ otočil se Ruskin k Masonovi.

„Ten gauč byl rozložen v postel?“ ptal se Mason.

„Ne. Byl zase složen jako gauč.“

„Jak víte, že byl zase složen? Jak víte, že byl vůbec rozložen?“

„To nevím,“ přiznal Tragg po chvíli.

„Děkuji vám. To je vše,“ řekl Mason.

„Doktor Lombard G. Jasper,“ ohlásil Ruskin.

Předstoupil doktor Jasper, byl vzat do přísahy a vypovídal, že je chirurg a že jako asistent soudního prosektora prohlédl mrtvolu Morleye L. Theilmana, než byla odvezena z realitní kanceláře, kde ji objevili; že tuto prohlídku provedl přibližně v sedm třicet ve středu, čtvrtého; že podle jeho názoru smrt nastala někdy mezi půlnocí a pátou hodinou ranní.

„Křížový výslech!“ vybafl Ruskin.

„Jak určujete dobu smrti, pane doktore?“ ptal se Mason.

„Podle různých faktorů, které zkušenému soudnímu patologovi poskytují vodítka.“

„A jaké faktory poskytují zkušenému soudnímu patologovi vodítka?“

„Posmrtné skvrny, například.“

„Co ještě?“

„Jak se vyvinul rigor mortis – doba, kdy započal, doba jeho trvání a doba jeho odeznívání.“

„A teď,“ pravil Mason, „pokud je to možné, nechme stranou odborný žargon, doktore, a popište tyto úkazy výrazivem, kterému může porozumět porota. Co jsou to posmrtné skvrny?“

„To je výrazné zbarvení pokožky na mrtvole, způsobené gravitačním klesáním a z toho vyplývající koagulací krve v kapilárách.“

„Vidím, že vám to moc dobře nejde,“ řekl Perry Mason. „Snad vám pomohu ty věci trochu objasnit, doktore. Zaživa existuje v těle krevní tlak, viďte?“

„Ano.“

„A po smrti se ten tlak sníží až k nule?“

„Ano.“

„Takže krev přirozeně klesá k spodním partiím těla zesnulého.“

„Ano.“

„A protože přestala obíhat, začíná se srážet.“

„Ano.“

„Takže na spodní části těla se objeví zvláštní zbarvení, takzvané posmrtné skvrny, které způsobuje klesání a srážení krve.“

„Ano.“

„Jak brzy po smrti se tyto posmrtné skvrny začínají objevovat?“

„No, začínají se objevovat jednu až dvě hodiny po smrti.“

„A trvají jak dlouho po smrti?“

„Po dosti značnou dobu.“

„Až dvanáct hodin?“

„To jistě.“

„Až dvacet čtyři hodiny?“

„Ano.“

„Takže,“ pravil Mason, „když poukazujete na posmrtné skvrny jako na ukazatele doby úmrtí, můžete pouze dokázat, že ten člověk je mrtev déle než hodinu. Není to tak?“

„Ne. Posmrtné skvrny se vyvíjejí postupně. Jejich zbarvení určuje dobu smrti.“

„Je tedy nějaký rozdíl mezi posmrtnými skvrnami koncem páté hodiny a koncem desáté hodiny?“

„Řekl bych, že po pěti hodinách jsou už posmrtné skvrny plně vyvinuty.“

„A na mrtvole, kterou jste viděl, byly posmrtné skvrny už plně vyvinuty?“

„Ano.“

„Takže všechno, co můžete usoudit z posmrtných skvrn, je to, že mrtvola muže, kterou jste viděl, tam ležela déle než pět hodin, že smrt nastala někdy před pěti hodinami. Je to tak?“

„No… byly tam ještě další faktory.“

„Ty další faktory teď nechte stranou,“ řekl Mason. „Teď mluvím jen a jen o posmrtných skvrnách. Je tedy fakt, viďte, že všechno, co jste mohl poznat z posmrtných skvrn na mrtvole, v tom stavu, v jakém byla, když jste ji viděl – a hovořím teď pouze o posmrtných skvrnách, doktore – je to, že podle vašeho mínění byl ten muž mrtev déle než pět hodin?“ Doktor očividně zaváhal. „Ano, nebo ne?“

„Ano,“ řekl posléze doktor Jasper.

„A teď přistoupíme k druhému jevu, o němž jste se zmínil. To je rigor mortis. Dokážete popsat rigor mortis tak, aby to pochopila porota?“

„Je to ztuhnutí těla, způsobené chemickými změnami ve svalové tkáni. Okamžitě po smrti je tělo vláčné. Pak dochází k jistému tuhnutí v obličeji a v čelistech, to postupuje dolů do krku, hrudi, paží, spodní části trupu a posléze se rozšíří po celém těle.

Potom, po údobí, které se může různit, rigor se začne vytrácet, a to stejným postupem, jakým vznikal. Nejprve zvláční obličej a čelisti, pak postupně mizí rigor po těle dolů, až posléze opět zvláční celé tělo.“

„A v těle, které jste prohlížel, byl už rigor plně vyvinut?“

„Ano.“

„Takže vás to vedlo k domněnce, že smrt nastala kdy?“

„Jak už jsem řekl, mezi půlnocí a pátou hodinou ranní.“

„Je vývoj té strnulosti faktor neměnný?“

„Nikoli bezpodmínečně.“

„Normálně se strnulost vyvine během jaké doby?“

„Za osm až dvanáct hodin.“

„Za osm hodin?“

„Je to možné, ano.“

„Takže je možné, viďte, že v těle, v kterém je rigor mortis plně vyvinut v půl osmé večer, nastala smrt až v půl jedenácté dopoledne?“

„Ano, to se stát může.“

„A to je v rámci takzvaných normálních mezí?“

„Ano.“

„Ale je taky fakt, není-liž pravda,“ vyptával se dál Mason, „že z různých důvodů může rigor mortis vzniknout rychleji? Je přece fakt, viďte, že když je někdo zavražděn ve chvíli, kdy je zaměstnán fyzickou činností, nebo během zápasu, může se rigor vyvinout mnohem dřív?“

„Soudím, že ano.“

„A jedním faktorem je také teplota.“

„Ano.“

„Jsou případy, viďte, doktore, kdy se rigor mortis plně vyvine téměř okamžitě?“

„No, v době velmi krátké.“

„Téměř okamžitě?“

„Záleží na tom, co rozumíte pod pojmem okamžitě.“

„V několika minutách, řekněme v deseti až patnácti minutách.“

„Ano, domnívám se, že ano.“

„Tak tedy doktore, když vám byla položena otázka, kdy nastala smrt a jak jste tu dobu určil, vy jste prohlásil, že existují jisté jevy, které pro zkušeného soudního patologa znamenají vodítka, a uvedl jste takové jevy dva – rigor mortis a posmrtné skvrny. No a když jsme si teď ozřejmili, že posmrtné skvrny se objevují hodinu až dvě po smrti a že na mrtvole, kterou jste zkoumal, neznamenaly nic víc, než že smrt nastala podle vašeho mínění před pěti hodinami, a když se ukázalo, že rigor mortis je faktor proměnlivý, já se vás ptám, jaké další faktory vás ovlivnily, když jste určoval dobu smrti.“

„Žádné jiné medicínské faktory neexistovaly.“

„Žádné jiné medicínské faktory?“ ptal se Mason a jeho tón vyjadřoval nedůvěru a údiv.

„Žádné,“ utrhl se na něj doktor Jasper.

„Copak se všeobecně neuznává, že když se při stanovení doby smrti bere v úvahu rigor mortis, snadno to může vést k nesprávným dedukcím?“

„Nevím. Já bych řekl, že rigor mortis je ukazatel velmi spolehlivý.“

„Spíš nespolehlivý, nemyslíte, doktore, když se může objevit několik minut po smrti, nebo se může zpozdit až o dvanáct hodin?“

„To jsou extrémní případy.“

„A jak víte, že tohle nebyl extrémní případ?“

Doktor se neklidně zavrtěl.

„No, mluvte!“ pobídl ho Mason. „Jak víte, že tohle nebyl extrémní případ?“

„To nevím,“ připustil doktor.

„A což tělesná teplota?“ zeptal se Mason. „Ta není považována za nesmírně spolehlivý způsob, jak stanovit dobu smrti?“

„Tělesná teplota jedním z faktorů je, to ano.“

„Snad jedním z nejspolehlivějších faktorů?“

„Je to jeden faktor.“

„A je značně spolehlivý?“

„Poměrně ano. Není ovšem neměnný.“

„Ale tak proměnlivý jako rigor mortis není, viďte, že ne?“

„No, podle toho.“

„Já se vás, doktore, zeptám, jestli jste do Časopisu pro soudní lékařství, patologii a kriminalistiku nenapsal článek s titulem ‚Určování doby smrti‘ a jestli jste v tom článku, publikovaném v prosinci minulého roku, neprohlásil, že ze všech metod, jimiž se určuje doba smrti, je rigor mortis obyčejně ukazatel snad nejméně spolehlivý, a že nejspolehlivější je pokles tělesné teploty?“

Doktor se na stanovišti svědků nervózně ošíval. „Nepamatuju se, jestli jsem se přesně takhle vyjádřil,“ řekl.

Mason otevřel aktovku, hbitě z ní vytáhl číslo toho časopisu a zeptal se: „A nepřál byste si pro osvěžení paměti tohle přečíst, doktore?“

„Eh… ne. Už si vzpomínám, co jsem napsal,“ připustil svědek. „Asi jsem napsal něco takového.“

„Tak proč se v tomto případě pokoušíte povýšit rigor mortis na víceméně neomylný prostředek k určování doby smrti a podceňujete faktor tělesné teploty?“

„Nic takového nedělám,“ protestoval doktor dotčeně.

„Stanovil jste dobu smrti podle dvou vodítek, o nichž jste ve své výpovědi prohlásil, že jsou pro soudního patologa velmi významné – podle posmrtných skvrn a rigoru mortis. A co teplota, doktore? Změřil jste teplotu mrtvoly?“

„Nezměřil.“

„Ale… Tak vy jste ji nezměřil!“

„Ne, tentokrát ne. Mrtvola, když jsem ji měl prohlédnout, byla celá oblečená a jediná možnost, jak změřit tělesnou teplotu, je… no, mrtvola by musela být svlečená.“

„A když byla mrtvola převážena, zůstala oblečená?“

„Ano.“

„A když pak bylo oblečení odstraněno, to už teplota změřena byla?“

„Zřejmě nebyla,“ přiznal doktor. „Došlo k jistému nedorozumění. Někdo si myslel, že jsem teplotu změřil já, a já si myslel, že ji změřil někdo jiný. Ať tak či tak, teplota změřena nebyla.“

„Takže vy se pokoušíte,“ útočil Mason, „stanovit dobu smrti jenom podle dvou vodítek: jedním jsou posmrtné skvrny, druhým rigor mortis. A přitom v tom svém článku jste tvrdil, doktore, že rigor mortis je jedním z nejméně zaručených příznaků, pokud jde o dobu smrti, protože různé okolnosti mohou vznik a vývoj rigoru ovlivnit, a o posmrtných skvrnách jste tam neřekl pranic. Ani jste se nezmínil, že by to mohl být nějaký faktor.“

„No… ne, nezmínil.“

„A není to tedy tak, doktore, že se někdo z lajdáctví dopustil chyby a nezměřila se teplota mrtvoly, a protože vy jste chtěl, aby vaše svědectví udělalo dojem, jmenoval jste posmrtné skvrny jako faktor, který vám umožnil dojít k jistému závěru, pokud šlo o dobu smrti? Není to tedy fakt, že za těchto okolností jsou posmrtné skvrny zcela bezvýznamné?“

„Protestuji,“ zvolal Ruskin. „To je otázka nepřijatelná. To je…“

„Co je na ní nepřijatelného?“ opáčil soudce Seymour.

„Staví svědka do špatného světla.“

„Zřejmě předpokládáte,“ řekl soudce Seymour, „že svědkova odpověď bude kladná.“

„No to je naprosto zjevné z celého průběhu výslechu,“ pravil Ruskin. „Já se domnívám, že se doktor snaží vypovídat poctivě…“

„Není zapotřebí, aby náměstek státního zástupce svědkovu pozici v této chvíli před porotou upevňoval,“ přerušil ho Mason. „To ať si svou argumentací obstará svědek sám.“

„Námitka se zamítá,“ rozhodl soudce Seymour, „a tím další diskuse o tomto punktu končí. Odpovězte na otázku, doktore.“

Doktor si na stanovišti svědků nepokojně poposedl a posléze řekl: „Snažil jsem se vydat svědectví v rámci svých schopností. Podle mého uváženého mínění smrt nastala mezi půlnocí a pátou hodinou ranní. Poukázal jsem na jisté medicínské faktory, které mé mínění ovlivnily.“

„A není to tak, že jste se pokoušel vybudovat svou výpověď na odborném termínu posmrtné skvrny jenom proto, abyste udělal dojem na soud a na porotu?“

„Užil jsem toho termínu, poněvadž jsem měl dojem, že za daných okolností je v tomto případě vhodné ho užít.“

„Ale podle vaší vlastní výpovědi to pouze prokázalo, že, podle vašeho názoru, ten muž byl mrtvý déle než pět hodin.“

„No, a to už něco znamená,“ pravil doktor.

„Něco to znamená, doktore, ale jak se tedy mohlo stát, že jste se o posmrtných skvrnách ani nezmínil, když jste psal ten svůj článek?“

„Patrně jsem na ně nepomyslel.“

„Ale! Chcete snad říct, že jste ten článek psal bezmyšlenkovitě?“

„Nemusel jsem v něm uvádět všechno.“

„Vypadlo vám to z paměti?“

„To bych neřekl.“

„Nebo jste cítil, že kdybyste se o posmrtných skvrnách zmínil v takovém článku a v takovém závažném časopise, vaši současníci, kteří jsou s jevem posmrtných skvrn plně obeznámeni, by se vám vysmáli?“

„No, do článku toho druhu to prostě nepatřilo.“

„Nepatřilo to do článku,“ upřesňoval Mason, „který byl z vaší strany pokusem uvést všechny vědecké faktory, které mohou určit dobu smrti.“

„Ano.“

„Jak to tedy mohlo patřit do vaší dnešní výpovědi?“

„Protože to byl jeden z faktorů. Připouštím, že faktor nikoli důležitý, ale přece jenom jeden faktor.“

„A pouze proto, že podle vašeho mínění ukazoval jenom to, že ten muž je mrtvý déle než pět hodin, vy jste ho okamžitě použil jako ukazatele, a ještě než jste mrtvolu podrobil prohlídce, rozhodl jste, že smrt nastala v rozmezí čtrnácti až devatenácti hodin předtím.“

„Byly tu i jiné faktory.“

„Ale jděte!“ podivil se Mason. „Já jsem vás žádal, abyste je vyjmenoval, a vy jste uvedl pouze rigor mortis a posmrtné skvrny.“

„To byly faktory medicínské,“ vyhrkl doktor. „Ale můj úsudek se opíral ještě o další faktory.“

„Ale! Ony tam byly ještě další faktory?“

„Zajisté.“

„Jako třeba?“

„Faktory fyzikální.“

„A čemupak říkáte faktory fyzikální?“

„Časové aspekty.“

„A čemupak říkáte časové aspekty?“

„Ta bouřka například.“

„Á!“ řekl Mason. „Tak teď se konečně dostáváme k podstatě vaší výpovědi, doktore. Poněvadž jste viděl stopy v rozměklé půdě a protože vám bylo řečeno, v kolik hodin se strhla bouřka s deštěm, vy jste si v duchu stanovil dobu smrti podle těch stop a podle toho, co vám bylo řečeno. A teď, když jste předvolán, abyste svědčil, pokoušíte se ty své závěry, založené na tom, co jste slyšel, ospravedlnit tím, že je podpíráte lékařskou hantýrkou.“

„To není pravda!“

„Ale podle posmrtných skvrn přesné časové rozmezí určit nemůžete?“

„Na tuto otázku jsem už odpověděl.“

„A nemůžete je určit ani podle rigoru mortis?“

„To faktor je!“

„Ale hlavními faktory, když jste stanovil dobu smrti, byly pro vás faktory nemedicínské.“

„Ty mi pomohly utvořit si úsudek, ano.“

„A v těchto věcech expertem nejste, že?“

„Mám oči a umím se dívat!“

„A tak jste stanovil dobu smrti tím, že jste vzal v úvahu faktory, o nichž jste se vyslovil jako o faktorech nemedicínských.“

„Řeknu to takto: Nepřímý důkaz ve vlhké půdě rozhodně a nezvratně ukazoval, že smrt musela nastat před bouřkou. Jelikož v medicínských skutečnostech jsem neobjevil nic, co by tento předpoklad mohlo popřít, i já sám jsem se k němu přiklonil.“

„No a teď jsme u pravého jádra věci, doktore,“ řekl Mason. „Chci s vámi jednat na rovinu, ale chci rovněž, abyste vy jednal na rovinu se mnou. Vy jste si v duchu určil dobu smrti na základě té bouřky a na základě nepřímých důkazů v půdě, a protože jste neobjevil žádné lékařské důkazy, které by tomu vašemu úsudku odporovaly, dostavil jste se prostě na stanoviště svědků a bezpodmínečně jste odpřísáhl, že smrt nastala mezi půlnocí a pátou hodinou ranní. Tak tedy na rovinu! Není tomu tak?“

„V podstatě tomu tak je,“ kývl hlavou doktor Jasper, „ale přes všechny vaše pokusy moji výpověď překroutit zůstává faktem, že smrt nastala mezi půlnocí a pátou hodinou ranní.“

„V důsledku toho, že jste si vyložil spíš důkazy nepřímé než důkazy medicínské?“

„V důsledku toho, že jsem vzal v úvahu všechny faktory dohromady.“

„Ale medicínské faktory samy o sobě vám neumožňují dobu smrti určit.“

„Samy o sobě nikoli.“

„Jinými slovy, jsou to ty nemedicínské faktory, co mělo vliv na váš výrok o tom, kdy nastala smrt, a na faktory medicínské se díváte pouze jako na faktory podpůrné, protože vašemu názoru neodporují.“

„Když to chcete formulovat takto, tak ano.“

„Chci to formulovat takto,“ řekl Mason. „A to je vše.“

„Já nemám žádné kontrolní otázky,“ prohlásil otráveně Ruskin.

Doktor Jasper se vzdálil ze stanoviště svědků.

„Předvolávám jako svědkyni paní Carlottu Theilmanovou,“ hlásil Ruskin.

Carlotta předstoupila, zvedla ruku a byla vzata do přísahy.

„Vy jste rozvedená manželka zesnulého?“ zeptal se Ruskin.

„Ano.“

„Čtvrtého tohoto měsíce jste jela vlakem ‚Los Angeles‘ společnosti Union Pacific do Las Vegas, že ano?“

„Správně.“

„Proč jste do Las Vegas jela?“

„Protože jsem očekávala, že se tam sejdu se svým bývalým manželem. Měla jsem důvod se domnívat, že ode mě chce odkoupit jisté akcie, které jsem dostala jako část našeho vyrovnání při rozvodu.“

„Hovořila jste o tom se svým bývalým manželem, paní Theilmanová?“

„Přímo s ním ne, ale někomu, o kom jsem se domnívala, že jedná jeho jménem, jsem řekla, že toho večera přijedu vlakem do Las Vegas, a jestli se se mnou chce někdo o mých akciích dohodnout, že jsem ochotna si s ním o té dohodě promluvit, že ale nebudu jednat s žádnými agenty, nastrčenými osobami, advokáty nebo makléři. Chtěla jsem jednat se skutečným zájemcem, ať je to kdokoli.“

„A jela jste tím vlakem?“

„Jela.“

„A v Las Vegas jste se setkala s obžalovanou?“

„Ano.“

„Začněte s křížovým výslechem,“ pokynul Ruskin Masonovi.

„Proč jste si vybrala právě Las Vegas, paní Theilmanová?“ ptal se Mason.

„Protože jsem si byla jistá, že ten, s kým jsem jednala, byl pověřenec mého manžela. A v Las Vegas se rozbilo naše manželství, a já jsem se rozhodla, že… No, chtěla jsem mít tu satisfakci, že se setkáme právě tam.“

„Vy teď vážíte podstatně méně, než když ztroskotalo vaše manželství, viďte?“ ptal se dál Mason. „Prodělala jste přísnou dietu a cvičení, abyste… no, abyste byla, řekněme, zase schopná konkurence. Že je to tak, paní Theilmanová?“

„Je to tak,“ přitakala až zuřivě. „Já jsem svého manžela znala – já jsem ho znala moc dobře. Kdyby se byl se mnou sešel v Las Vegas, byla bych té děvce dala ochutnat její vlastní medicínu. Byla bych…“

„Tak moment, moment!“ skočil jí do řeči soudce Seymour. „Tady se nebude nikomu spílat, paní Theilmanová!“

„Já…,“ zarazila se Carlotta, „já se prostě snažila odpovědět na tu otázku. Prosím… prosím za prominutí, Vaše Ctihodnosti.“

„Já dokonale chápu, jak vám je,“ konejšil ji Mason a uklonil se. „To je vše, paní Theilmanová. Děkuji vám.“

Slova se ujal soudce Seymour: „Minula už hodina odpoledního odročení, pánové. Já jsem jen nechtěl přerušit křížový výslech svědkyně. Teď se přelíčení odročuje do zítřejšího dopoledne do devíti třiceti.“

Mason se obrátil k policistce a řekl: „Potřebuji si krátce pohovořit se svou klientkou, než ji odvedete.“

Policistka přikývla.

Mason počkal, dokud soudní síň nebyla vyklizena, pak se otočil na Janice Wainwrightovou.

„Jistě vidíte, čeho se snažím docílit, Janice,“ řekl. „Vy hodláte vyprávět, jak jste dopoledne čtvrtého po rozhovoru se mnou mluvila s Morleyem Theilmanem. Podle svědeckých výpovědí obžaloby byl Theilman v době, kdy vy tvrdíte, že jste s ním mluvila, už asi čtyři hodiny mrtev. Musel jsem se prostě pokusit rozmetat jejich teorii o časových podkladech, i když se možná někteří porotci domnívají, že jsem byl na toho doktora zbytečně krutý.“

„Já to chápu,“ hlesla.

„Ale to neznamená,“ řekl Mason, „že jste mi pověděla pravdu.“

„Pane Masone, já vám říkám pravdu.“

„Já vám věřím,“ pravil Mason, „protože je to moje povinnost vám věřit. Jako váš obhájce jsem zavázán věřit vašemu vylíčení a udělat všechno, abyste před soudem obstála. Ale důkazy důrazně mluví proti vám a některé z těch nepřímých důkazů jsou zdrcující.“

„Já vám přesto říkám znovu, pane Masone: Na ty parcely jsem nejela. Neviděla jsem pana Theilmana od chvíle, kdy třetího brzy odpoledne odešel z kanceláře.“

Mason potřásl hlavou. „Mám nepříjemný pocit, že mi lžete, Janice, a jestli mi opravdu lžete, tak to znamená, že už máte jízdenku – a to nikoli zpáteční – do plynové komory.“

„Já… já si nemůžu pomoct. Říkám vám pravdu.“

„A mějte na paměti tohle: Na základě soudní výzvy jsem musel předložit ty záznamy, co jsme pořídili u mě v kanceláři. Mají tedy čísla dvacetidolarových bankovek, které byly v tom kufříku. Jestli dokážou, že jste s některou z těch bankovek měla co dělat, třeba jen s jedinou z nich, jste vyřízena. To s vámi bude amen.“

„To je mi ovšem jasné, pane Masone. Ale že jsem měla něco společného s těmi penězi, to prostě dokázat nemůžou. Nedotkla jsem se ani jediného desetníku. Jednala jsem přesně tak, jak jsem vám řekla. Dala jsem ty peníze do schránky a podle instrukcí pana Theilmana jsem poštou poslala klíček. Pak už jsem se k té schránce ani nepřiblížila. Já… no, ani jsem nemohla, to přece víte sám, vždyť jste si nechal klíček k tomu kufříku.“

„Nechal jsem si jeden klíček k tomu kufříku,“ opravil ji Mason. „Copak jste se nemohla zastavit u zámečníka, než jste přišla ke mně do kanceláře, a nemohla jste si dát vyrobit celý tucet klíčků k tomu kufříku?“

„Ale to jsem neudělala.“

„Říkáte, že jste to neudělala.“

„Mluvím pravdu,“ opakovala umíněně.

„Váš vůz tam na těch parcelách rozhodně byl,“ řekl Mason. „Odlitky vašich pneumatik, to nemůže být jen shoda okolností. Váš vůz tam jel.“

„Nejel tam, pane Masone. Říkám vám, že jsem tam nikdy nejela.“

„No prosím,“ pravil Mason. „Tak to na vás musel někdo narafičit. Někdo si vzal váš vůz – a to je dost nepravděpodobné.“

„Nemůžu si pomoct. Já jsem tam svým autem nejela.“

„Vraťme se k datu čtvrtého,“ řekl Mason. „Policii bylo oznámeno, že pan Theilman zmizel. U vás v kanceláři byl nějaký detektiv. Kde stál váš vůz v té době?“

„Na parkovišti u kanceláře.“

„Pak jste dostala strach a jela jste do svého bytu – říkala jste aspoň, že jste u sebe v bytě, když jste mi telefonovala.“

„Ano.“

„A co bylo potom?“

„Potom mi telefonoval pan Theilman.“

„A co chtěl, abyste udělala?“

„Měla jsem vybrat nějaké peníze z drobné hotovosti v sejfu, prvním letadlem, které stihnu, odletět do Las Vegas a tam se setkat s jeho první ženou, až tam přijede vlakem. Carlotta nerada cestuje letadlem.“

„A co jste udělala?“

„Vybrala jsem peníze ze sejfu v kanceláři…“

„Kolik?“

„Pan Theilman mi řekl, že mám vybrat dvě stě padesát dolarů.“

„A kolik v tom sejfu bylo?“

„On se snaží, aby tam bylo pořád pět set dolarů.“

„A vy jste si vzala dvě stě padesát na osobní výdaje spojené s tou cestou?“

„Ano. Plnila jsem prostě šéfovy příkazy.“

„Ale dvě stě padesát dolarů jste taky dala mně, když jsme se setkali v Las Vegas. Jako honorář.“

Na okamžik zaváhala, pak řekla: „To bylo taky podle šéfových instrukcí. Dvě stě padesát dolarů jsem měla dát vám.“

„V hotovosti?“

„Šéf řekl, že vám mám dát dvě stě padesát dolarů.“

„Vy jste tedy šla k sejfu, kde mívá pan Theilman pět set dolarů na neočekávané výdaje. Vzala jste si dvě stě padesát dolarů pro sebe, na svoji útratu, a dalších dvě stě padesát dolarů jste vzala na výplatu pro mě. To dělá dohromady pět set dolarů. Zůstaly v té přihrádce na drobná vydání ještě nějaké peníze?“

„Ne.“

„Vzala jste všechno, co tam bylo?“

„Ano.“

„Žaloba bude zdůrazňovat,“ upozorňoval Mason, „že jste hned po smrti pana Theilmana šla k sejfu a vyloupila přihrádku na nenadálé výdaje do posledního centu.“

Bylo jí do pláče. „Udělala jsem jenom to, co mi šéf přikázal udělat.“

„A co jste udělala potom? Vzápětí potom, co jste vyprázdnila tu přihrádku v sejfu?“

„Šla jsem do salónu krásy.“

„A byla jste tam jak dlouho?“

„Asi pět hodin.“

„Jela jste do toho salónu krásy vozem?“

„To je pár kroků od mého bytu.“

„Kde byl váš vůz?“

„Zaparkovaný v jedné vedlejší ulici nedaleko činžáku, kde bydlím.“

„A kdy jste viděla svůj vůz potom, co jste odešla do salónu krásy?“

„Myslíte čtvrtého?“

„Ano.“

„Až asi v půl šesté. To jsem do něj nasedla a jela na letiště.“

Mason řekl: „Budete muset předstoupit na stanoviště svědků a tohle všechno vylíčit, a když to vylíčíte, tak se z toho nevymotáte… Poslyšte, Janice, jestli jste měla s panem Theilmanem nějakou avantýru, povězte mi to, prosím vás, a povězte mi to teď hned. Jestli jste na ty parcely jela, abyste se tam s ním setkala…“

„Pane Masone, opakuju vám, že jsem tam nejela. A taky vím, že tam pan Theilman nebyl, když mi telefonoval. V té kanceláři není telefon. Ten byl odstraněn. Nejbližší telefon je asi tři kilometry dál po silnici.“

„Je nějaká možnost, jakákoli,“ zeptal se Mason, „že jste mohla naletět někomu, kdo se za pana Theilmana vydával, někomu, kdo vám řekl…?“

„Ani ta nejmenší možnost,“ nenechala ho domluvit. „Znám hlas pana Theilmana dobře. Jako sekretářka jsem na hlasy v telefonu vytrénovaná.“

Mason zakýval hlavou. „Janice,“ řekl, „to je všechno naprosto nemožná kombinace okolností, a v momentě, kdy se octnete na stanovišti svědků a začnete ta svá prohlášení hájit, tak vás obžaloba roztrhá na cucky.“

„Ale vždyť je to všechno pravda.“

„Dobrá,“ povzdychl si Mason, „když tohle je vaše verze, budiž to vaše verze. Ale já mám pocit, že mi pořád něco zatajujete. Mám pocit, že se mě pořád snažíte podfouknout, a – no, jestli je to opravdu tak, tak to bude váš pohřeb, a když říkám, že to bude váš pohřeb, myslím to doslova.“

Už se neubránila pláči. „Vy mi nevěříte.“

Mason se na ni zamyšleně zadíval a řekl: „Já se ve vás nevyznám, Janice, ale pokusím se z vašeho případu vytlouct, co se dá.“

„Moc bych si přála, abyste měl ke mně víc důvěry,“ zašeptala.

„Já bych si to přál taky, ale fyzikální důkazy odporují tomu, co říkáte. Vy jste určitě jela tam na ty parcely. Vy jste tam určitě byla ještě před tou bouřkou a po ní jste odjela.“

„Nebyla jsem tam! Nebyla! Nebyla!“ ujišťovala ho. Mason pokrčil rameny. „No prosím, Janice, jak myslíte. Ale já vás nemůžu postavit na stanoviště svědků a nechat vás tohle všechno tvrdit. Bylo by lepší, kdybyste vůbec svědčit nešla, kdybyste se prostě zdržela všech výroků a trvala na tom, že obžaloba musí vaši vinu bez jakýchkoli pochybností dokázat a to že neudělala.“

„Prosím vás, nemohla bych to opravdu udělat takhle?“ ptala se dychtivě. „Nešlo by to zařídit tak, abych na stanoviště svědků nešla?“

„Vy se svědecké výpovědi bojíte, viďte?“

„Ano. Nechci, aby se mě vyptávali… na můj vztah k panu Theilmanovi… jak to bylo před jeho druhým manželstvím. Říkal jste, že nemusím svědčit.“

„Nemusíte,“ přitakal Mason. „Zákon vám dává právo mlčet a přinutit obžalobu, aby vaši vinu prokázala tak, aby o ní nevznikly žádné důvodné pochybnosti, a není nutné, abyste vy sama prokazovala svou nevinu. Ale řeknu vám něco, co je věcí praktické psychologie, Janice. Jestli budou mít s důkazním řízením úspěch a vy na stanoviště svědků nepůjdete, tak budete opravdu usvědčena z úkladné vraždy.

Protože jste mladá a hezká a protože jste vůči svému zaměstnavateli v letech, kdy jste s ním spolupracovala, projevovala loajalitu, sáhne se možná k mírnějšímu řešení, až dojde k stanovení trestu. Místo do plynové komory půjdete na doživotí do vězení, ale budete uznána vinnou úkladnou vraždou.“

„Já v tom nemůžu nic dělat,“ vzlykala.

„Já taky ne, ksakru!“ ulevil si Mason a kývl na policistku, že rozhovor skončil.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Mason byl opět ve své kanceláři a mrzutě přecházel sem a tam.

Della Streetová, zvyklá na jeho nálady, seděla u svého tajemnického stolu a pozorovala advokáta starostlivýma očima.

„Co se stane, když ji nepředvoláte, aby svědčila?“

„Má devět šancí proti jedné, že bude uznána vinnou,“ řekl Mason. „A když ji předvolám, tak podle toho, jak to vypadá teď, je to téměř jisté.

Zřejmě Theilmana milovala, Dello, a předtím, než se podruhé oženil, s ním určitě strávila pár víkendů. Snaží se míru svých citů k němu maskovat a nepochybně by byla ráda, kdyby důkazy o těch víkendech vůbec nevyšly najevo. Při křížovém výslechu o těch víkendech by obžaloba to děvče roztrhala na cucky a tím, co by z ní zbylo, by mávala porotě přímo před očima – a kdyby se přišlo na to, že Janice má něco z těch peněz, co byly v tom kufříku, třeba jen jednu jedinou osamělou dvacetidolarovku, tak je vyřízená.“

„Přirozeně,“ přikývla Della.

„Těch důkazů, že tu šlo o vydírání,“ pokračoval Mason, „je až moc, zatraceně moc. Nebylo přece zapotřebí posílat Theilmanovi dopisy dva. Nebylo zapotřebí poslat mu jeden domů a jeden do kanceláře. A jestli Theilman řekl své sekretářce, aby neotvírala žádný dopis od A. B. Vidala, proč potom ten Vidalův dopis hodil i s obálkou do koše, kde si ho téměř s naprostou jistotou musela všimnout?

A zamyslete se nad tím vyděračským dopisem. Ten prostě říkal Theilmanovi, že má sehnat peníze. Neříkal mu, že si má opatřit kufřík a dát ho do schránky FO82.

Tyhle instrukce musely být sděleny telefonicky. Když vyděrač stejně chtěl své oběti zatelefonovat, proč jí nejdřív poslal dopis?

Janice teď naznačuje, že celý ten nápad s vyděračem byl patrně důmyslný zastírací manévr, aby si Theilman mohl opatřit značnou hotovost a úspěšně si tak vyřídil nějakou obchodní záležitost.

Potíž je v tom, že je Theilman mrtvý. Sám za sebe už nemůže mluvit. Takže když za něj začne mluvit Janice, každý ji bude poslouchat s velkým podezřením. Když se bude snažit, aby jí Theilmanova slova poskytla obhajobu, porota jí nebude věřit… A někdo upláchl s dvěma sty tisíci dolarů – v samých dvacetidolarovkách –, které se klidně dají utratit.“

Della Streetová zavrtěla hlavou. „To nedává smysl.“

„No a my musíme hledět, aby to nějaký smysl dávalo, než s tím skoncujeme,“ řekl Mason. „Já musím předstoupit před porotu a předložit jí takovou teorii případu, která bude mít hlavu a patu. Navíc to musí být teorie tak vodotěsná a neprodyšná, aby do ní státní zástupce nemohl nadělat trhliny.

Podle toho, jak to teď vypadá, žádný vyděrač neexistoval. Theilman vypracoval jakousi šarádu, která měla vzbudit dojem, že ho někdo vydírá – ale já to nemůžu dokázat.

V momentě, kdy Janice Wainwrightová vstoupí na stanoviště svědků a přednese svou verzi tak, jak ji známe my, je po ní, Dello… A jestli se jen jediná dvacetidolarovka z těch vyděračských peněz najde v jejím vlastnictví, tak půjde do plynové komory.“

„To říkáte pořád, šéfe. Vy myslíte, že by něco z těch peněz mít mohla?“

„Bojím se, že ano,“ řekl Mason. „Vzala si přece pět set dolarů z té hotovosti v sejfu. Co když celou tu věc opravdu narafičil sám Theilman, aby si mohl z banky vyzvednout peníze, aby si je mohl vyzvednout v hotovosti a aby to budilo dojem, že ho někdo vydírá? Pak je velice možné, že tu částku pěti set dolarů v příruční pokladně doplnil nějakými bankovkami z toho kufříku. Kruci, Dello, pro některé věci v tomhle případě neexistuje logické vysvětlení a já budu muset mít logické vysvětlení, až předstoupím před porotu.“

„A jste přesvědčen, že Janice na stanoviště svědků pustit nemůžete?“

„Pokud něco tají, tak ne. Ona si patrně neuvědomuje, jak krušné chvíle by mohla prožívat, kdyby ji křížovému výslechu podroboval nepřátelský právník.

To je jeden z důvodů, proč jsem s druhou paní Theilmanovou zacházel tak, jak jsem s ní zacházel. Chtěl jsem, aby Janice pochopila, že advokát může výsměšným, cynickým křížovým výslechem ženu na stanovišti svědků úplně rozcupovat.“

„No,“ rozhorlila se Della Streetová, „paní Theilmanová si o to koledovala. To je ženská, která se vyzná a ví, jak na co, a která si vzala Theilmana, protože to pro ni byla šance, jak se snadno usadit v teplém hnízdečku. Vždyť ona ho ukradla, šéfe – s rozmyslem ho ukradla jeho první ženě.

A teď je tak drzá, že se na stanovišti svědků chová jako ušlápnutá, usouzená vdovička. Vypadala, jako by neuměla počítat do pěti. Takový tichounký hlásek, takové skromňoučké způsoby, ty ublíženě sklopené oči! A vy víte zrovna tak dobře jako já, že si teď pohodlně sedí a přemýšlí, jak naloží se všemi těmi penězi, co zdědí po mrtvém manželovi.

Byla to volavka v herně – siréna, jak se sama vyjádřila. Šla přece k tomu stolu, jen aby Theilmana ponoukla k dalšímu sázení. Jemu se líbilo, co viděl, a ona na něj rozbalila celý svůj fyzický inventář. Usoudila, že by se mohla usadit v teplíčku, a… no, to je ono: Usadila se v teplíčku.“

Mason přitakal. „Jak působil ten můj křížový výslech, Dello?“

„Můžete mi věřit,“ řekla Della Streetová, „že i pro toho, kdo seděl v soudní síni až vzadu, jste té ženské strhl masku. Udělala na porotce náramný dojem, jak tam seděla celá zakřiknutá a líbezná a statečná. Vy jste ji potom rozběsnil, a tak vyšlo najevo, jaká je ve skutečnosti. Koukla na vás, jako kdyby vás chtěla zlikvidovat holýma rukama. Vsadila bych se, že doma teď zapichuje špendlíky do vaší fotografie.“

Mason si dovolil úšklebek. „Asi mě opravdu vášnivě nemiluje… Ksakru, Dello, já mám dojem, že jsem porotu už zaujal. Myslím si, že by docela rádi souhlasili s mou teorií případu – jenomže já žádnou teorii případu nemám. A netroufám si ji utvořit, dokud obžaloba nevyrukuje se všemi svými důkazy.“

Na dveře se ozvalo smluvené zaklepání Paula Drakea.

Mason otevřel a pustil detektiva dovnitř.

„Ahoj, Perry,“ pozdravil Drake a zeptal se Delly Streetové: „Jak se vede dneska, krasavice?“

„Pořád ještě se držíme v sedle,“ pravil Mason, „ale párkrát jsme se už zakymáceli. Bojím se… no, nechci radši myslet na to, co nás čeká.“

„Nerad ti nosím špatné zprávy,“ řekl Drake, „ale mám pro tebe upozornění.“

„Jaképak?“

„Oni mají bombu – opravdickou bombu, a tu ti chtějí hodit do klína v momentě, kdy budou mít případ uzavřený.

Mají dojem, že máš v plánu dotáhnout to do konce, aniž Janice postavíš na stanoviště svědků; že spoléháš na svou výmluvnost a logiku a že se vytasíš s nějakou teorií o tom případu, která v některých porotcích vzbudí důvodné pochybnosti.

No a oni mají v záloze něco, co tě donutí přece jen předvolat Janice, aby svědčila, a až bude na stanovišti svědků, tak ji hodlají rozcupovat na hadry.“

„A co to mají?“ ptal se Mason.

„To nevím. Nějaký důkaz, který drží pod pokličkou a praští s ním po tobě v poslední chvíli, načež případ uzavřou. Až k tomu dojde tak bude v soudní síni osobně sám státní zástupce Hamilton Burger. A ještě něco ti můžu říct. Budou všelijak kormidlovat, aby se dostali do takové situace, že budou moct vypálit tu svou bombu, teprve až tě budou mít v hrsti. Nedovolí ti, abys případ dokormidloval k přerušení nebo k odročení. Chtějí tě bacit buď uprostřed dopoledního, nebo uprostřed odpoledního zasedání. Pak hodlají případ uzavřít, ty budeš nucen prokazovat svou věc, když budeš ještě grogy po tom knokautu.“

„Je nějaká naděje, že budeš moct vypátrat, co to mají za důkaz?“

Drake zavrtěl hlavou. „Střeží to, jako by to bylo to nejdůležitější vojenské tajemství na světě. Nemám naději, Perry, vůbec žádnou.“

„Ale víš, že ten důkaz mají?“

„Dostal jsem zaručenou hlášku,“ řekl Drake. „Jeden novinář je moc zadobře s Hamiltonem Burgerem. Burgera by klepla pepka, kdyby se dověděl, že mě ten chlápek na to upozornil.“

„Jak to bylo?“

„Burger mu poradil, aby byl v soudní síni a připravil se na ohromně senzační obrat. K tomu obratu prý dojde pár minut předtím, než obžaloba případ uzavře; tebe prý nechají trčet na samém konci větve a budou tam stát s pilou a Hamilton Burger tu větev pod tebou s obrovským gustem přepiluje. Víc tomu novináři říct nechtěli, a on se naštval a přiletěl ke mně, jestli nemám ponětí, co to bude, ten senzační obrat. Já předstíral, že o tom nějaké ponětí mám, a jak on se snažil ze mě vytáhnout, co vím, já se pomalu domákl toho, co věděl on.

A pověděl jsem mu, že Burger se sice domnívá, že tu větev, co na ní budeš, přepiluje, ale ty že v poslední minutě obžalobu převezeš.“

Mason se zamračil a zase začal přecházet po místnosti.

Drake se zadíval do znepokojených očí Delly Streetové, pak se znovu otočil k právníkovi. „Perry,“ řekl, „já mám takové tušení. Nic než tušení, ale přece jenom…“

„Sem s ním!“ vyzval ho Mason.

„Víš jistě, teda naprosto jistě, že ty vyděračské listy nesestavila dohromady Janice Wainwrightová?“

Mason se k Drakeovi otočil. „Ne,“ přiznal, „nevím to naprosto jistě. Kéž bych to věděl. Já si už ničím v tomhle případu nejsem jist. Mám prazvláštní pocit, jako bych šel po napjatém laně přes propast a jako by někdo měl nůž, kterým ten provaz může kdykoli přeseknout.“

„To se váže k tomu důvěrnému tipu, co dostal ten reportér,“ řekl Drake. „A což na to teď zapomenout a jít se trochu najíst, Perry?“

Mason zavrtěl hlavou.

A Della Streetová k tomu poznamenala: „Tohle je jeden z těch jeho večerů, Paule. V jednom kuse bude chodit sem a tam, ošlapávat koberec a pít kávu.“

„A co vy, krasavice?“ ptal se Drake. „Pojďte se mnou na nějaké to sousto.“

Della Streetová pozvání odmítla. „Díky, Paule, ale moje místo je tady u Perryho.“

„S tím trápením mu přece nemůžete pomáhat,“ řekl Drake.

„To ne,“ usmála se, „ale můžu mu pomáhat s naléváním kávy.“

Mason je možná ani neslyšel. Se zamyšleně přimhouřenými víčky chodil pomalu a metodicky sem a tam po kanceláři.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Třicet vteřin před půl desátou dopoledne, když soudní síň už by|a plná neklidných, šeptajících diváků, když zástupci stran už zaujali místa u svých stolků, když se všichni porotci už usadili a napjatě čekali, až se soudce Seymour ujme předsednictví, postranními dveřmi rázným krokem vstoupil státní zástupce Hamilton Burger a šel se posadit ke stolku obžaloby.

Příchod státního zástupce vyvolal učiněný bzukot dohadů a do toho bzukotu zaklepal soudní sluha kladívkem a zvolal: „Všichni povstaňte, prosím.“

Do soudní síně vešel soudce Seymour, pokynul porotcům a divákům a řekl: „Posaďte se, prosím. Stát Kalifornie proti Janice Wainwrightové. Obžalovaná je v soudní síni, všichni porotci jsou přítomni. Pokračujte v jednání, pane žalobce.“

„Předvolávám poručíka Sophiu z policejního sboru v Las Vegas,“ hlásil Ruskin.

Policista předstoupil, byl vzat do přísahy a Ruskin se ho zeptal, jestli obžalovaná učinila nějaké prohlášení, když byla v Las Vegas v Nevadě zatčena.

„Učinila.“

„Bylo toto prohlášení dobrovolné?“

„Bylo.“

„Nikterak jí nebylo vyhrožováno?“

„Ne.“

„Byl na ni činěn nějaký morální nátlak?“

„Nebyl na ni činěn žádný nátlak a nic jí nebylo slibováno. Nikdo jí nevyhrožoval. Dostalo se jí poučení o jejích právech. Předtím jí ovšem radil její právní zástupce, aby žádné prohlášení nedělala – aby prostě neříkala nic.“

„Ale ona prohlášení učinila?“

„Učinila prohlášení před poručíkem Traggem a přede mnou.“

„A nebyl na ni vykonáván žádný nátlak?“

„Vůbec žádný. Já jsem jí jednoduše řekl, že jestli je nevinná, nemusí se ničeho bát, a jestli chce učinit prohlášení, které nás o její nevině přesvědčí, že tím ta záležitost skončí. Že ji necháme vystoupit z auta a že se může vrátit, aby dodržela svá ujednání.“

„Výborně. Povězte laskavě slavnému soudu a porotě, co obžalovaná řekla.“

„Chcete se ohradit proti voir dire?“ zeptal se soudce Seymour Masona.

„Nikoli, Vaše Ctihodnosti. Jestli obžalovaná něco řekla, poslechněme si, co to bylo.“

„Pokračujte,“ pokynul Ruskin svědkovi.

„Řekla, že jí její zaměstnavatel, pan Theilman, nařídil, že nemá otvírat žádné dopisy, které by přišly od A. B. Vidala; že jedna obálka od Vidala přišla; ona že ji neotevřela, ale později že si všimla, že pan Theilman to psaní roztrhal a hodil do koše na papír; že to psaní tam viděla; že byla zvědavá; že ty útržky složila dohromady; že ten dopis obsahoval výzvu, aby si Theilman opatřil pro vyděrače peníze, jinak že mu hrozí smrt.

Řekla, že ji Theilman poslal koupit kufřík; že když se s tím kufříkem vracela, ponechala si jeden klíček a pak dala Theilmanovi kufřík s druhým klíčkem. Řekla, že Theilmana zřejmě ani nenapadlo, že jeden klíček chybí, a že se po něm nesháněl; že převzal kufřík, byl pár minut ve své privátní kanceláři a potom kufřík zas přinesl; to že už byl ten kufřík těžký; že musel vážit dvanáct až patnáct kilogramů; že byl zamčený. Theilman jí přikázal, aby s tím kufříkem zašla do nádražní úschovny a dala ho do schránky číslo FO82. Klíček k té schránce měla odeslat A. B. Vidalovi, Hlavní pošta, poste restante. V případě, že by schránka FO82 už byla obsazená, měla použít kterékoli ze čtyř po levé straně sousedících schránek v téže řadě.“

„A pověděla vám, co udělala?“

„Řekla, že sebrala ten kufřík, vzala si taxi a jela rovnou do kanceláře Perryho Masona; že se svěřila panu Masonovi se svým podezřením, že jejího zaměstnavatele někdo vydírá; že předložila svůj rezervní klíček ke kufříku; že pan Mason před ní a za přítomnosti slečny Streetové kufřík otevřel; byl plný dvacetidolarových bankovek; že řadu minut strávili předčítáním čísel těch dvacetidolarových bankovek.

Řekla, že ta čísla předčítali do diktafonu a na magnetofonový pásek; potom že kufřík zavřeli a zamkli a pan Mason že si nechal klíček; že ona, obžalovaná, a Della Streetová odjely do nádražní úschovny, vložily kufřík do schránky a Della Streetová klíček ke schránce sama odeslala poštou A. B. Vidalovi; pak že se svědkyně vrátila do kanceláře; krátce potom, co se tam vrátila, a ihned po obědě že pan Theilman oznámil, že jede domů. A zanedlouho pak telefonoval, že se do kanceláře už nevrátí.

Obžalovaná dále prohlásila, že raději už pana Theilmana nespatřila, to že bylo naposled, co ho viděla živého; že ráno čtvrtého asi v půl deváté mluvila telefonicky s panem Masonem a že mu řekla, že u ní v kanceláři byla policie a že se na pana Theilmana vyptávala; že jeho žena ohlásila, že je pohřešován; Mason, že jí radil, aby policii nelhala, ale příliš sdílná aby nebyla a o jistých věcech nemluvila, ledaže by se na ně policie přímo ptala.

Řekla, že téměř vzápětí potom, co hovor s panem Masonem ukončila, ji volal telefonem pan Theilman.“

„Okamžik, prosím,“ ozval se Ruskin. „V této věci nechť nedojde k žádnému nedorozumění. Obžalovaná řekla, že ji pan Theilman volal telefonem?“

„Ano.“

„A v kolik hodin?“

„Hned potom, co domluvila s Perrym Masonem. Ona udává, že Perryho Masona volala asi dvacet minut před devátou a pan Theilman že jí telefonoval dvě až tři minuty potom, co hovor s panem Masonem ukončila.“

„A co tvrdila, že jí pan Theilman řekl?“

„Pan Theilman jí přikázal, aby otevřela sejf, vzala si z příruční hotovosti dvě stě padesát dolarů, opatřila si letenku a odletěla toho dne večerním letadlem do Las Vegas a tam čekala na příjezd vyhlídkového expresu ‚Los Angeles‘, který má být v Las Vegas v jedenáct dvacet; řekl jí, že tím vlakem přijede jeho první žena, Carlotta Theilmanová; s tou že se má obžalovaná setkat a že s ní má odejít do hotelu, který paní Theilmanová určí.

Podle jejích slov se měly v tom hotelu ubytovat a obžalovaná měla pak jít zatelegrafovat Theilmanovi na adresu Western Union v Las Vegas a sdělit mu, kde jsou; načež měla obžalovaná zůstat ve společnosti Carlotty Theilmanové, dokud nedostane další instrukce.

Obžalovaná dále prohlásila, že jí Theilman řekl, že chce se svou bývalou ženou uzavřít dohodu o akciích, na jejímž základě by buď získal vlastnictví těch akcií, nebo by alespoň dostal výhradní hlasovací právo z nich vyplývající.“

„To je vše?“

„To je v podstatě vše,“ přikývl svědek.

„Začněte s křížovým výslechem,“ štěkl Ruskin.

Mason se podíval na hodiny, zatvářil se hrozně znuděně a řekl: „Nemám žádné otázky.“

„Prosím,“ promluvil opět Ruskin. „Nerad bych svého učeného kolegu uváděl do rozpaků tím, že bych ho předvolával na stanoviště svědků v případu, v němž zastupuje obžalovanou klientku. Nabízím tedy svému učenému kolegovi, abychom se dohodli na tom, že pokládáme za prokázané, že on a jeho sekretářka opravdu zaznamenali na magnetofonový pásek a do diktafonu jistá čísla dvacetidolarových bankovek z kufříku, který obžalovaná přinesla k nim do kanceláře; že pan Mason a jeho sekretářka Della Streetová byli dne pátého tohoto měsíce vyzváni obsílkami ducem tecum, aby se bez odkladu dostavili před obžalovací porotu a ty záznamy přinesli s sebou; že na základě těch obsílek se pan Mason a jeho sekretářka vskutku dostavili a předložili jisté záznamy v podobě magnetofonového pásku a diktafonové desky.

V rámci nabízené dohody bych dále prohlásil, že zde mám seznam čísel dvacetidolarových bankovek, která byla přepsána z pásku a z desky. Jsou uspořádána tak, aby se dala snadno ověřit. Ujistím svého učeného kolegu, že je to přesný přepis záznamů, které předložil obžalovací porotě, a požádám ho, aby v rámci dohody souhlasil s tím, aby záznamy byly přijaty k důkazu, čímž se vyhneme nepříjemnostem, spojeným s předvoláním pana obhájce a jeho sekretářky jako svědků.“

„Chápeme situaci,“ řekl Mason, „a děkujeme učenému kolegovi za jeho laskavost. Jestli mě pan žalobce vskutku ujistí, že je mu podle nejlepšího svědomí známo, že zmíněné seznamy jsou přesným přepisem záznamů, které jsme odevzdali obžalovací porotě, připojíme se k navrhované dohodě.“

„Takové prohlášení a potvrzení poskytujeme,“ pravil Ruskin.

„Dobrá,“ kývl hlavou Mason. „Připojujeme se k dohodě, že tyto seznamy mohou být přijaty k důkazu.“

„Takové je tedy rozhodnutí soudu,“ prohlásil soudce Seymour. „Seznamy se přijímají k důkazu jako doličné předměty obžaloby s příslušnými čísly. Předvolejte svého dalšího svědka, pane žalobce.“

S výrazem zjevného triumfu pravil Ruskin: „Předvolávám Dudleye Robertse.“

Roberts předstoupil a byl vzat do přísahy.

„Kde bydlíte?“ zeptal se ho Ruskin.

„V Las Vegas v Nevadě.“

„Znáte Perryho Masona?“

„Znám.“

„A jeho sekretářku Dellu Streetovou? Požádám Dellu Streetovou aby laskavě povstala.“

Della Streetová povstala.

„Jo, znám je oba,“ řekl Roberts.

„Kdy jste je poprvé viděl?“

„Ve středu čtvrtého večer.“

„Kde?“

„V Las Vegas. Najali si můj taxík.“

„A nyní,“ promluvil Ruskin vítězoslavně, „vám ukážu dvacetidolarovou bankovku s číslem G 78342831 A a zeptám se vás, jestli jste ji už někdy viděl?“

„Viděl. V rohu jsou moje iniciály.“

„A kde jste obdržel tuto bankovku?“

„Tu mi dal Perry Mason, když mi platil za jízdu,“ řekl Roberts.

„Kontrolní otázky!“ vyrazil ze sebe Ruskin.

Mason se zvedl, šel k svědeckému stanovišti a stanul před svědkem. Dlouho si ho pozorně prohlížel.

„Pane Robertsi,“ oslovil ho potom, „kolikrát jsem s vámi toho večera, čtvrtého, jel, potom co jsme se – slečna Streetová a já – chtěli dostat na letiště?“

„Vy a slečna Streetová jste se mnou jeli od kasina dublprémií k policejní stanici. Nejdřív jste chtěli na letiště. Pak jste si to rozmysleli a rozhodli jste se jet k policejní stanici.“

„Přesně tak,“ souhlasil Mason. „A kdy jste mě potom měl za pasažéra?“

„Čekali jsme před policejní stanicí a vy jste pak u té stanice přibral jednu paní a s tou jsme vyrazili dolů po ulici. Policie vás chtěla zadržet, ale vy jste mi řek, abych na to dupnul.“

„A kam jsme jeli?“

„Vy jste mi řek, abych jel k prvnímu motelu, kde bude cedule, že mají volné pokoje, a tam jste mě zarazil.“

„A řekl jsem vám, abyste čekal?“

„Jo.“

„A čekal jste?“

„No… šel jsem telefonovat.“

„A komu jste telefonoval?“

„Na policejní stanici. Řek jsem jim tam, že ten člověk, co se ho snažili zastavit, mě přinutil, abych jel do toho motelu, a teď že jste tam uvnitř. Já totiž musím v Las Vegas žít a nechci se s lasvegaskou policií o nic hádat.“

„A tak jste považoval za nutné oznámit policii, kde jsem.“

„Myslel jsem si, že bych to udělat měl.“

„A co se stalo pak?“

„No, přijel policejní vůz a ten vás a tu mladou ženskou odvez na letiště.“

„A co jste pak dělal vy?“

„Já zavez tu paní, co byla s vámi, tu starší paní, zpátky ke kasinu.“

„Ale já jsem vám za jízdu zaplatil, viďte?“

„To jo.“

„A vy se nepamatujete, že jsem vám platil stříbrnými dolary? Vy se nepamatujete, že jsme se spolu dali do řeči a že jsem se vás ptal, jestli nebudete mít nic proti tomu, abych vám zaplatil ve stříbrných dolarech, a vy že jste řekl, že to jediné, co byste nepřijal, by byl dlužní úpis?“

„To jo. Jenže to bylo, když jste se mnou jel k policejní stanici. Tou dvacetidolarovkou jste mi platil, když jsem vás v Las Vegas vez z letiště k nádraží.“

„A kdy jste zjistil, že jsem vám zaplatil právě touto dvacetidolarovou bankovkou?“

„No, příští den po mně chtěla policie, abych si zkontroloval tržbu z předchozí noci, a já měl namouduši tuhle dvacetidolarovku – zrovna tu, co po ní šli.“

„Identifikovali ji podle čísla?“

„No bodejť.“

„Vy jste se ale na to číslo nepodíval, když jsem vám tu bankovku dal, viďte, že ne?“

„Ne.“

„Jak tedy víte, že to byla právě ta dvacetidolarová bankovka, kterou jsem vám dal já?“

„Musela to být ona.“

„Jak to?“

„No, byla to dvacetidolarovka.“

„A čím se vyznačuje, že si to tak pamatujete?“

„Pamatuju si prostě, že jsem ji dostal od vás.“

„A jak tuto dvacetidolarovou bankovku rozeznáte od jiných dvacetidolarových bankovek?“

„Tahle byla jediná, kterou jsem to ráno měl.“

„Chcete říct, že já jsem byl jediný pasažér, který vám tu noc dal dvacetidolarovou bankovku?“

„Jo.“

„Pozorně se zamyslete,“ řekl Mason. „Nedal vám dvacetidolarovou bankovku ještě někdo jiný?“

„Ne. Tahle byla jediná.“

„Ujasněme si to přesně. Když jsem vám platil dvacetidolarovou bankovkou, vy jste jí nevěnoval žádnou zvláštní pozornost.“

„Bodejťže ne, u všech sakrů,“ řekl svědek. „Byla to dvacetidolarovka a vy jste řek, že vám nemám nic vracet. Když mi pasažér řekne, že mu nemám dávat nic zpátky na dvacetidolarovku, tak si to pamatuju.“

„Ne, ne,“ pravil Mason, „já mám na mysli to, že jste se nepodíval na číslo té bankovky, když jsem vám ji dal.“

„Ne, na číslo jsem se nekouk. Strčil jsem ji prostě do kapsy.“

„Jak tedy víte, že tohle je ta samá bankovka, co jsem vám dal já?“

„No, poněvadž to byla jediná dvacetidolarovka, kterou jsem měl v kapse, když po mně příští ráno policie chtěla, abych si překontroloval tržbu.“

„Tak ještě jednou,“ řekl Mason. „Já jsem vám platil stříbrnými dolary.“

„Jistě. To je bez debaty. To jste jel k policejní stanici. Chtěl jste původně na letiště, pak jste si to rozmyslel a měl jsem vás zavézt k policejní stanici. A dal jste mně pár stříbrňáků. A nařídil jste mně, ať tam čekám.

Pak vyšla ze stanice ta paní, ta starší paní. A vy jste ji nacpal do taxíku. Ona si myslela, že je ten taxík volný, když viděla, že jedu k ní.

Tak vy jste ji vzal do taxíku a mně jste řek, ať na to dupnu. Jeden polda letěl ke dveřím a snažil se nás zadržet, když viděl, že to není volný taxík, ale vy jste mně řek, ať jedu dál, rovnou dolů po té ulici.“

„A vy jste tedy udělal co?“

„No jel jsem po té ulici, dokud jste mi neřek, abych zarazil u motelu, kde budou mít ceduli, že mají volné pokoje. Vy jste šli dovnitř a začali jste si povídat, a já šel k telefonu a zavolal na policii, kde jste.“

„A to vaše zavolání mělo za následek, že k motelu přijel policejní vůz?“

„Asi jo. Policajti přijeli, sebrali vás, řekli, že vás osobně odvezou na letiště a dohlídnou na to, abyste odletěl z města.“

„Tak ta dvacetidolarovka musela být ta první, kterou jsem vám dal. To jest, muselo to být jízdné za tu první cestu.“

„To vám opakuju pořád dokolečka.“

„Byla to jediná dvacetidolarovka, kterou jste příští ráno měl v kapse?“

„Jo.“

„A teď přemýšlejte,“ vyzval ho Mason. „Během večera a noci čtvrtého jste snad něco utratil, ne?“

Svědek zavrtěl hlavou.

„Přemýšlejte!“

„Ne, já… no jo, počkejte…“

„Mluvte dál,“ pobízel Mason svědka, když se odmlčel.

„Já… já jsem si dal prima večeři. Byl to pro mě prima večer, a tak jsem si řek, že si zasloužím biftek. Tak jsem si dal biftek. Mám dojem, že jsem ho platil desetidolarovkou.“

„A nemohla to být dvacetidolarovka?“

„Ne. Myslím, že to byla desítka.“

„A když jsem odjel na letiště, co jste dělal vy?“

„Stál jsem před tím motelem, a v tom motelu byla ta panička, co jste sebral u policejní stanice.“

„A co se stalo?“

„Chtěla, abych ji zavez ke kasinu dublprémií. Tak jsem ji tam zavez.“

„A zaplatila vám?“

„Toť se ví, že mi zaplatila. Jsem přece taxíkář z povolání.“

„A jak vám zaplatila?“

„No dala mi prachy,“ odsekl zlostně taxíkář.

„Já myslím,“ řekl Mason, „jestli vám zaplatila přesně tolik, kolik jste účtoval, nebo jestli vám dala bankovku a vy jste jí musel vrátit drobné.“

„Dala mi… to si už nepamatuju. Možná že mi dala přesnou sumu. Mám za to, že mi dala nějaké jednodolarové bankovky. To nevím jistě.“

„A nemohla ona vám dát tu dvacetidolarovou bankovku?“

„Říkám vám,“ trval na svém svědek, „že jsem měl v kapse jenom jednu dvacetidolarovku. A pamatuju si, že vy jste mi dal dvacetidolarovku a řek, že vám nemám nic vracet. Příští ráno chtěli policajti, abych si prohrabal kapsy, jestli v nich nemám dvacetidolarovky, a abych jim řek jejich čísla. Já měl v kapse jenom tuhle bankovku a dal jsem jim její číslo A musel jsem na ni napsat svoje iniciály a oni si tu dvacku vzali a dali mi místo ní dvě desítky.“

„Ale kdyby ta dáma, co byla v motelu – jmenuje se mimochodem Theilmanová – vám dala dvacetidolarovou bankovku, když jste ji odvezl ke kasinu, a vy jste jí vrátil nějaké drobné, a kdybyste potom za ten biftek, co jste si v noci dal, platil jednou z dvacetidolarovek, které jste měl v kapse, bylo by přece možné, že tuto bankovku jste dostal od paní Theilmanové. Je to tak správně?“

„Bodejťže je. A kdyby mi John D. Rockefeller dal milion, tak bych byl milionář.“

Soudní síň se rozesmála.

Soudce Seymour zaťukal tužkou. „Vtipkování sem nepatří!“ zvolal.

„Jestliže slavný soud dovolí,“ pravil Mason, „prosím při tomto křížovém výslechu o shovívavost. Považuji za věc etiky, že právní zástupce nemá zaujmout místo na stanovišti svědků, a je-li nucen je zaujmout, že pak nemá porotě případ vykládat. Protože sám bych místo na stanovišti svědků zaujmout nechtěl, snažím se tuto záležitost objasnit podrobným křížovým výslechem.“

Soudce Seymour přikývl a řekl: „Jen pokračujte, pane Masone. Soud má pochopení pro vaše postavení a já se domnívám, že to v přítomnosti poroty není třeba dál vysvětlovat. Pokračujte v křížovém výslechu.“

„Rád bych dostal odpověď na svou otázku,“ obrátil se Mason k svědkovi. „Jestli vám cestující, kterého jste vezl ke kasinu, dal dvacetidolarovou bankovku, není možné, že tu dvacetidolarovou bankovku, kterou jsem vám dal já, jste vydal, když jste platil ten biftek, co jste měl k večeři?“

„Ne, já myslím, že ne.“

„Řekl byste, že se to stát nemohlo?“

„Tak dobrá,“ pokrčil rameny svědek, „tak teda říkám, že se to stát nemohlo. Ona mi žádnou dvacetidolarovku nedala. Tohle byla jediná dvacetidolarovka, kterou jsem ráno měl.“

„Možná že to byla jediná dvacetidolarovka, kterou jste ráno měl,“ řekl Mason. „Nemůžete ale přísahat, že jste nevydal dvacetidolarovou bankovku, když jste platil ten svůj biftek. Či můžete?“

„Myslím, že jsem dvacku nevydal.“

„Můžete to odpřísáhnout?“

„No, odpřísáhnout to nemůžu, s jistotou odpřísáhnout nemůžu, že jsem ji nevydal, to teda ne. Ale nemyslím si, že jsem ji vydal. Vlastně to vím docela určitě, že ne.“

„To je vše,“ řekl Mason.

Ruskin se přívětivě zeptal: „No, když víte docela určitě, že jste ji nevydal, tak můžete i odpřísáhnout, že jste ji nevydal, viďte, pane Robertsi?“

„Ohrazuji se,“ zvolal Mason. „To je otázka napovídající a sugestivní.“

„Je napovídající a sugestivní,“ souhlasil soudce Seymour.

„Ale tohle je kontrolní výslech.“

„To nehraje žádnou roli. Nemůžete svědkovi vkládat slova do úst. Je to váš svědek.“

„Prosím. Dala vám ta dáma dvacetidolarovou bankovku a vy jste jí něco vrátil?“

„Myslím, že ne.“

„Víte to jistě?“

„Jo, vím jistě, že ne.“

„To je vše,“ řekl Ruskin.

„Můžete odpřísáhnout, že ne?“ zeptal se s úsměvem Mason.

„Tak jo!“ vykřikl svědek. „Já teda odpřísáhnu, že ne.“

„Před chviličkou jste řekl, že byste to odpřísáhnout nemohl,“ řekl Mason. „Copak že jste se rozmyslel jinak? Není to proto, že pan žalobce si zcela zjevně přeje, abyste to odpřisáhl?“

„Proti tomu vznáším námitku!“ zařval Ruskin. „To není přípustný křížový výslech. Nejde přece o to, co já chci, aby odpřisáhl!“

„Mohlo ho to ovlivnit,“ řekl soudce Seymour. „Ale já myslím, že situace je jasná. Odpovězte na otázku, pane Robertsi. Námitka se zamítá.“

„Já ochotně odpřísáhnu, že mi ji nedala, poněvadž vím, že mi ji nedala. Teď to vím docela jistě. Čím víc na to myslím, tím větší mám o tom jistotu.“

Ruskin se na Masona zašklebil.

„A vy na to od čtvrtého tohoto měsíce myslíte pořád, viďte?“ ptal se Mason. „Sem a tam.“

„A ještě před několika minutami jste nebyl ochoten přísahat, že vám ta dáma nedala dvacetidolarovou bankovku.“

„No a teďka na to přísahám.“

„Protože jsem vás dopálil?“ zeptal se Mason.

„Prostě na to přísahám.“

„To je vše,“ řekl Mason.

„Já nemám další otázky,“ poznamenal Ruskin a dodal: „Zavolejte Louisu Pickensovou!“

Louisa Pickensová byla velmi půvabná mladá žena s pěkně zaoblenou postavou a působila mile a přátelsky. Sotva předstoupila, zvedla ruku, složila svědeckou přísahu, usedla a usmála se na porotu, všichni porotci se uvolnili a rovněž se začali usmívat.

„Jaké je vaše povolání?“ zeptal se Ruskin.

„Jsem policistka.“

„Zeptám se vás, jste-li obeznámena se slovy výzvy, jež byla podle svědectví na papíře, který paní Theilmanová nalezla v kapse saka svého manžela.“

„Ano.“

„A dělala jste nějaké pokusy o zhotovení stejné výzvy?“

„Dělala.“

„Jaké to byly pokusy?“

„Opatřila jsem si Los Angeles Times a Los Angeles Examiner z úterka třetího tohoto měsíce a zjistila jsem, že ze slov z titulků v těchto dvou listech se dá ta výzva přesně sestavit.“

„A sestavila jste takovou výzvu?“

„Sestavila.“

„Máte ji s sebou?“

„Mám.“

„Můžeme ji, prosím, vidět?“

„Okamžik,“ zasáhl Mason. „Proti tomu vznáším námitku, jelikož je to právně nepřípustné, irelevantní a netýká se podstaty věci. Skutečnost, že výzva takto sestavena být mohla, se rozhodně nikterak netýká obžalované.“

„Hodlám prokázat souvislost,“ přihlásil se Ruskin.

„Já to připustím, pane Masone,“ rozhodl soudce Seymour, „především proto, že pan žalobce ujišťuje, že to uvede do souvislosti. Domnívám se, že je věcí obžaloby dokázat, jak ta výzva mohla být sestavena. Porotci si ovšem jasně uvědomí, že z toho nutně nevyplývá, že výzva tak sestavena byla. Námitka se zamítá.“

Louisa Pickensová předložila sestavenou výzvu.

„Navrhuji, aby tento list byl přijat k důkazu jako doličný předmět obžaloby s příslušným označením.“

„Myslím, že to bude M-l,“ řekl zapisovatel.

„Dobrá, bude přijat jako doličný předmět obžaloby M-l.“

„S tím, že obhajoba vznesla námitku, jestliže slavný soud dovolí,“ poznamenal Mason.

„S tím, že obhajoba vznesla námitku, která byla zamítnuta. Tak to bude zaprotokolováno,“ rozhodl soudce Seymour. „Můžete klást otázky,“ řekl Ruskin.

„Žádné otázky nemám,“ prohlásil Mason.

Ruskin se podíval na hodiny, pak se naklonil k státnímu zástupci Hamiltonu Burgerovi, okamžik si spolu šeptali, pak se Ruskin obrátil k soudci. „Smíme, prosím, požádat slavný soud o chvilku strpení?“

Soudce Seymour přikývl.

Ruskin a Hamilton Burger se zabrali do dlouhé šeptané porady, a co chvíli se podívali na hodiny.

Konečně se zvedl Burger. „Jestliže slavný soud dovolí,“ řekl, „my jsme případ skoro uzavřeli, je tu však problém jistého dalšího postupu, který bychom rádi prodiskutovali. Směli bychom tedy požádat slavný soud o odročení do druhé hodiny odpolední?“

Soudce Seymour zavrtěl hlavou. „Ještě není jedenáct, pánové,“ pravil. „A máme spoustu nevyřízených případů. Všechna přelíčení začínají o půl hodiny dříve, abychom se pokusili dohnat zpoždění, a tak nemohu tento případ protahovat. Navrhuji, abyste předvolali nějaké jiné svědky a o své další strategii se dohodli v polední přestávce.“

Burger a Ruskin se opět zabrali do spěšné, šeptem vedené porady. Potom promluvil Burger: „Nechť předstoupí Wilbur Kenney.“

Když Wilbur Kenney předstoupil a zvedl pravou ruku k přísaze, Janice Wainwrightová zašeptala Masonovi: „To je přece chlapík, co má na rohu nedaleko naší kanceláře stánek s novinami.“

„Jaké máte zaměstnání?“ ptal se Burger.

„Prodavač novin, jestli to chcete říct takhle. Roznáším noviny a pár časopisů. Mám stánek na rohu.“

„Znáte obžalovanou?“

„No jistě. Už léta.“

„Když si vzpomenete na ráno třetího, to bylo úterý, viděl jste obžalovanou?“

„Viděl.“

„Co dělala?“

„Přišla si koupit Timesy a Examiner. Po jednom výtisku.“

„A potom?“

„Potom šla do jednotkového obchodu naproti přes ulici.“

„A potom?“

„Potom šla k domu, co v něm má svoji kancelář, a vešla do toho domu.“

„Viděl jste ji to ráno ještě jednou?“

„Jo.“

„Kdy?“

„Asi tak za půl hodinky.“

„Co udělala?“

„Přišla si koupit další výtisk Timesů a další výtisk Examineru.“

Diváci v soudní síni ohromeně zalapali po dechu, když začínali chápat význam toho svědectví.

„Tak to bylo v úterý třetího. A v kolik asi hodin?“

„Někdy ve tři čtvrtě na devět. Do práce šla o půl deváté, a to se mnou prohodila pár slov, když šla kolem. Pak sešla dolů a koupila si ty noviny, běžela naproti do jednotkového obchodu a pak se vrátila do kanceláře. Asi tak za půl hodiny přišla dolů znova a koupila si další dvoje noviny.“

„Říkala něco při tom druhém nákupu?“

„Říkala, že v těch novinách je něco, co si musela vystřihnout.“

„Děkuji vám,“ kývl hlavou Hamilton Burger a vítězoslavně se obrátil na Masona: „Můžete dávat kontrolní otázky.“

„Žádné otázky nemám,“ řekl Mason.

„Zavolejte Lucillu Rankinovou,“ nařídil Burger.

Lucilla Rankinová předstoupila a byla vzata do přísahy.

„Už jste někdy dřív viděla obžalovanou?“ ptal se Hamilton Burger.

„Jo.“

„Kde?“

„V obchodě s levným zbožím, kde pracuju.“

„Kdy jste ji viděla,“

„V úterý třetího.“

„V kolik hodin?“

„Přibližně ve tři čtvrtě na devět.“

„Měla jste s ní nějaké obchodní jednání?“

„Ano.“

„Jaké?“

„Prodala jsem jí nůžky.“

„Něco jste si přitom povídaly?“

„Ano, ona řekla, že potřebuje nůžtičky, aby si mohla vystříhat nějaké články z novin.“

„Všimla jste si, jestli měla něco pod paží, když vám tohle říkala?“

„Ano. Pod levou rukou měla dvoje složené noviny.“

„Křížový výslech!“ řekl Burger.

„Nemám žádné otázky,“ pravil vlídně Mason.

Hamilton Burger triumfálně prohlásil: „Tím obžaloba případ uzavírá.“

Mason povstal a pohlédl na hodiny. „Jestliže slavný soud dovolí, je dost neobvyklé, aby se případ vraždy vyřizoval takto uspěchaně. Obhajoba je poněkud překvapena. Rád bych požádal o odročení do druhé hodiny odpolední, abych se mohl poradit se svou klientkou.“

Soudce Seymour zavrtěl hlavou. „Snažíme se stihnout program jednání, pane Masone. Připouštím, že je neobvyklé, aby se případ takového významu projednával tímto spěšným způsobem, ale pořád ještě máme dost času. Oznámím nicméně, že je čas, abychom si udělali obvyklou dopolední přestávku, a místo běžné přestávky desetiminutové si dáme přestávku dvacetiminutovou, což vám poskytne možnost poradit se se svou klientkou.“

A soudce Seymour se obrátil k porotě. „Soud teď jednání na dvacet minut přeruší, během kteréžto doby budete mít opět na paměti upozornění, že nesmíte o případu mezi sebou diskutovat, nikomu nesmíte dovolit, aby o něm diskutoval ve vaší přítomnosti, a nesmíte si vytvářet či vyjadřovat žádné názory.“ Načež povstal a odešel z předsednického místa.

Když soudní síň opustili i diváci, Mason se otočil na Janice Wainwrightovou. „Tak co, Janice?“ tázal se šeptem.

„Pane Masone,“ řekla, „jak oni to líčí, tak to vypadá dost strašlivě, ale to byla docela nevinná záležitost, kterou jsem vyřizovala pro pana Theilmana.“

„No dál!“ pobízel ji Mason. „Mluvte!“

„Pan Theilman chtěl, abych seběhla dolů a koupila mu ranní noviny, oboje, že prý je tam nějaký článek o stavebním ruchu, který si chce vystřihnout, a tak mě taky požádal o nůžky. Já je musela jít koupit, protože ty kancelářské jsem pár dní předtím rozbila.“

„No a?“ ptal se Mason.

„Když jsem se vrátila do kanceláře, tak chtěl, abych mu skočila ještě pro dvoje další noviny.“

„A co se s těmi novinami stalo?“

„To nevím. Do koše je neodhodil, to vím jistě. Ale on nikdy neodhazoval noviny do koše. Schovával si staré noviny ve skřínce. Měl jich celé kupy, a když už byly moc veliké, tak je odnášel domovník. My jsme si je nechávali na balení a tak, a někdy se chtěl pan Theilman podívat do nějakého starého výtisku, aby si zkontroloval nějaké inzeráty, týkající se nemovitostí. Ale když si něco z novin vystřihl, tak je pak obyčejně hodil do koše. Jenže tentokrát to neudělal.“

„Janice,“ řekl Mason, „já vás přece jen budu muset předvolat na stanoviště svědků. Musíte si uvědomit, že nepřímé důkazy svědčí hrozivě proti vám. Vy máte pro všechno nějaké vysvětlení –, Theilman mi řekl tohle, Theilman mi řekl, abych udělala to či ono, jednala jsem vždycky podle Theilmanový příkazů‘.

Jenže Theilman je mrtvý. Snad si dovedete představit, jak s vámi bude zacházet obžaloba, když předstoupíte na svědecké stanoviště. Bude trvat na tom, že jste si vymyslela povídačku, v které jsou všechna vaše vysvětlení závislá na tom, co vám nařídil Theilman, a že jste si tu povídačku vymyslela proto, že Theilman je mrtvý a nemůže vás shodit.

Za těchto okolností bude všechno záležet na tom, jaký uděláte na porotu dojem. Nesmíte si dovolit žádné rozčilování, nesmíte si dovolit žádnou hysterii, nesmíte se rozplakat. Musíte všechno vydržet s hlavou vzhůru.

Je vám to jasné?“

„Je.“

„Dokážete to?“

„Pane Masone, já… bojím se, že ne.“

„Já se taky bojím, že to nedokážete,“ řekl ponuře Mason. „No dobrá, Janice. Zbývá vám ještě asi patnáct minut, abyste si to všechno promyslela. Vzchopte se. Dejte si dohromady, co budete říkat. Já jsem to zahrál, jak jsem mohl. Až soud znovu zasedne, budete mít míč na noze vy. A teď seďte a všechno si promýšlejte.“

Mason od ní odešel a zamířil k místu, kde stáli Drake a Della Streetová.

„Moc dobře to nevypadá, Perry,“ řekl Paul Drake. „Tohle poslední, to byla doopravdy bomba.“

„Ona říká,“ pravil Mason, „že ty noviny kupovala pro pana Theilmana.“

„A ohromně se jí hodí, že Theilman už nemůže tvrdit opak,“ poznamenal suše Drake. „Já si myslím, že ta tvá klientka je prolhaná holka.“

„Jestli jsem se při provozování právní praxe něčemu naučil, Paule,“ řekl Mason, „tak tomu, že advokát musí to, co mu říká klient, přijímat s odůvodněnou skepsí až do chvíle, než se dostane do soudní síně. Pak musí každé klientovo slovo přijímat jako bernou minci. Musí se postavit před porotu a budit dojem, že všemu, co jeho klient říká, naprosto věří.“

„Já vím,“ chápavě přikyvoval Drake. „Ale tohle bomba byla, Perry. To…“

„Tak si to rozebereme,“ přerušil ho Mason. „Co to znamená?“

„Znamená to,“ pravil Drake, „že tvá klientka šla dolů, opatřila si nějaké noviny, vrátila se do kanceláře a na list papíru slepila vyděračské pokyny. Pak si řekla, že to ještě vylepší, a tak šla znova dolů, koupila si další noviny a slepila vyděračské psaní, které poslala Theilmanovi domů.“

„Dobrá. Ale proč by to dělala?“ ptal se Mason.

„Chtěla mít jistotu, že to Theilman dostane.“

„Theilman byl v kanceláři. Stačilo tedy, aby tu výzvu zamíchala do pošty a mohla si být jistá, že ji šéf dostane. Dokonce by byla věděla, že ji dostal.“

„Tak třeba chtěla, aby o tom věděla i jeho žena,“ řekl Drake.

„Naproti tomu si představme,“ pravil Mason, „že Theilman měl v plánu zmizet a chtěl mít s sebou co nejvíc hotových peněz. Dále chtěl po sobě zanechat vyděračskou výzvu a potřeboval mít jistotu, že se o ní lidi dovědí. Doufal, že se Janice Wainwrightová koukne do koše na papír a výzvu tam najde, nevěděl ale, jestli jí její úzkostlivé svědomí dovolí ty útržky vyhrabat a přečíst si je; a tak si dal další výzvu do náprsní kapsy saka, odjel domů a převlékl se, protože mu bylo známo, že jeho žena má ve zvyku všechny jeho kapsy prohlížet.“

„No, tvoje klientka je moc pěkná kočka,“ pokrčil rameny Drake. „Jestli tu svoji historku podepře tím, že šikovně předvede nylonky, a tobě jestli se podaří všechno přesvědčivě vyložit, tak z toho možná vytřískáš, že porota nebude jednomyslná.“

Mason najednou znehybněl a zpozorněl.

Della Streetová, která se v něm už dokonale vyznala, se na něho zadívala a zeptala se: „Co je, Perry?“

Perry luskl prsty. „Taková jednoduchá věc,“ řekl, „a já ji málem přehlédl.“

„Jaká věc?“

„Jestli ta výzva byla vystříhána z těch novin, tak to udělal buď Theilman, nebo Janice Wainwrightová. V žádném případě nemohla tedy přijít poštou, a je-li tomu tak, pak dopis od A. B. Vidala – obálka s adresou totiž – musel být nějak nastrčený.“

„Ale,“ namítla Della Streetová, „Janice přece říkala, že obálka byla v poště… A muselo to být v té obálce.“

„Nemohlo,“ zavrtěl hlavou Mason.

„Já se obávám,“ řekl Drake, „že to je jedna z věcí, na kterých bude obžaloba rajtovat. Vždyť vidíš, jak na to jdou, Perry. Hamilton Burger tu je proto, aby si dopřál tu čest podrobit tvou klientku křížovému výslechu, rozcupovat její historku napadrť. Jak se jednou ta holka octne na stanovišti svědků, Hamilton Burger bude hrdinou celého kusu, a jako takový by sem nebyl přišel, kdyby neměl v rukávě nějaké eso.“

Mason přešel přes soudní síň, stanul u okna a nevidomýma očima se díval na provoz dole v ulici.

Síň se opět zaplnila diváky. Vstoupil soudní sluha. Bzučák svolával porotce.

V celé síni zavládlo napjaté očekávání jako před rozhodující bitvou.

„Všichni povstaňte!“ zvolal soudní sluha.

Ze své soukromé úřadovny přišel soudce Seymour, kráčel k předsednickému křeslu a posadil se. Soudní sluha zaklepal paličkou. Všichni usedli.

„Všichni porotci jsou přítomni, obžalovaná je v soudní síni,“ řekl soudce Seymour. „Pokračujte v jednání, pane Masone.“

„Jestliže slavný soud dovolí,“ řekl Mason, „během přestávky mě napadlo něco velice důležitého. Přál bych si znovu předvolat jednoho ze svědků obžaloby a podrobit ho dalšímu křížovému výslechu.“

„Kterého svědka?“ ptal se soudce Seymour.

„Paní Carlottu Theilmanovou.“

Soudce Seymour otočil pohled ke stolku obžaloby.

Okamžitě se zvedl Hamilton Burger. „Jestliže slavný soud dovolí,“ pravil klidně a důstojně, „domnívám se, že je to poprvé, co Vaše Ctihodnost předsedá přelíčení, kde obžalovanou osobu zastupuje pan Mason. Já jsem už zažil desítky takových přelíčení. To všechno je součást naprosto stereotypního postupu. Můj učený odpůrce vždycky čeká, až se mu to bude hodit, a pak požádá o předvolání nějakého svědka k dodatečnému křížovému výslechu, načež dává nepatřičný důraz na otázky, které klade, a tím často získá nesmírně potřebný odklad. V tomto případě zcela zjevně potřebuje pan obhájce ten odklad k tomu, aby se mohl rozhodnout, jestli obžalovanou postaví na stanoviště svědků nebo ne. Já chápu, že je to pro něj veliký problém, ale nás tady čeká moc práce, soud musí splnit svůj úkol a je nutno mít ohled k lidem, kteří platí daně. Konstatuji, že ta žádost o nový křížový výslech má jediný účel, totiž získat další odklad a protáhnout přelíčení až k polednímu odročení, aby tak můj učený kolega mohl oddálit okamžik, kdy se bude muset rozhodnout, jestli má předvolat obžalovanou na stanoviště svědků.“

„Já se domnívám,“ řekl soudce Seymour, „že pan obhájce je povinen podrobovat svědky obžaloby křížovému výslechu najednou a nikoli po etapách. Soudu je ovšem ponecháno na vůli, jestli připustí, aby svědek byl předvolán k dalšímu křížovému výslechu znovu, i když obžaloba už s důkazním řízením skončila, ale takový postup by byl mimořádný a já bych ho povolil pouze za okolností zcela výjimečných. A jelikož takové okolnosti se v přítomné chvíli nevyskytují, nevidím důvod, proč bych měl návrhu vyhovět.“

„Smím prosit o chvilku pozornosti, Vaše Ctihodnosti?“ ptal se Mason.

„Zajisté, pane Masone. Obhajoba může své návrhy zdůvodňovat, v tom jí nikdy nebráním.“

„Jestliže slavný soud dovolí,“ pravil Mason upřímně rozechvělým hlasem, „toto je případ, který je založen na nepřímých důkazech. Jedním z těch nepřímých důkazů, o který se hodlá opírat obžaloba, až bude případ předkládat porotě, je identita té dvacetidolarové bankovky, číslo… ukažte mi laskavě doličný předmět, pane zapisovateli.“

„Není přece třeba oddalovat další jednání tím, že můj učený kolega bude znovu předčítat do zápisu číslo té bankovky, jen aby získal čas,“ promluvil znovu Hamilton Burger. „K důkazu byla přijata jen jediná dvacetidolarová bankovka, nač tedy všechny tyhle byrokratické požadavky a nesmyslné procedury, které mají prostě naše jednání zdržovat?“

„Soud se patrně přikloní k názoru obžaloby,“ řekl soudce Seymour. „Co je s tou dvacetidolarovou bankovkou, pane Masone?“

„Chci vyslechnout paní Carlottu Theilmanovou a zeptat se jí, jestli – když moji sekretářku a mne odvezla policie na letiště, a když se pak ona sama dala dopravit ke kasinu – jestli řidiči taxíku nezaplatila dvacetidolarovou bankovkou.“

„A i kdyby, tak co z toho?“ křikl Hamilton Burger. „To přece nic neznamená!“

„To znamená mnoho,“ řekl Mason. „O této dvacetidolarové bankovce je zatím zjištěno, že je to jedna z bankovek, které byly v onom kufříku ve chvíli, kdy byl ukládán do schránky FO82 v nádražní úschovně.

Měla-li obžalovaná tuto dvacetidolarovou bankovku u sebe, obžaloba bude tvrdit, že to znamená, že ona se provinila vydíráním, ona že zhotovila ty dopisy, že to byla ona, kdo si zařídil, aby mu byl doručen ten kufřík; a když pan Theilman objevil, co se stalo, že obžalovaná neměla jinou možnost, než ho zavraždit.

Proto se ta dvacetidolarová bankovka stává v tomto případě velice zdrcujícím důkazním předmětem. Je to důkazní předmět nesmírné důležitosti.

Avšak mohu-li já jakýmkoli způsobem prokázat, že svědek Dudley Roberts, řidič taxíku, dostal, nebo mohl dostat tu dvacetidolarovou bankovku od paní Carlotty Theilmanové, pak bude celé tvrzení obžaloby značně oslabeno; ba může se dokonce zcela zhroutit.“

Soudce Seymour se zamyšleně zamračil. Tyto vývody na něho zjevně udělaly dojem.

„Vaše Ctihodnosti!“ zasáhl opět Hamilton Burger. „To je pořád stejná historie, pořád stejné propagační řečnění. Jestliže slavný soud dovolí, i kdyby na té divoké teorii mého učeného kolegy, že totiž paní Carlotta Theilmanová zaplatila taxíkáři dvacetidolarovou bankovkou, i kdyby na té teorii něco bylo, tak to stejně nic neznamená. Paní Carlotta Theilmanová se nemohla k tomu kufříku dostat. Neměla žádnou možnost vzít si z něho jednu z těch dvacetidolarových bankovek. Dokonce se nesetkala ani se zesnulým. Nepřišla s ním do styku. Byla ve styku pouze se sekretářkou zesnulého, s obžalovanou v této při.

Jestliže však přece jen zaplatila taxíkáři dvacetidolarovou bankovkou a můj učený odpůrce si přeje tuto skutečnost potvrdit, jde o afirmativní dokazování, které by můj učený odpůrce měl provádět v rámci obhajoby a jako součást svého tvrzení. Nemáme sebemenší námitku proti tomu, aby si předvolal paní Carlottu Theilmanovou jako prvního svědka obhajoby.“

Soudce Seymour zakýval hlavou. „To je, myslím, správné, pane Masone. Tak bychom se na to měli, myslím, dívat.“

„Smím na to prohlášení odpovědět, Vaše Ctihodnosti?“ ptal se Mason.

„Zajisté.“

„Pan státní zástupce je si velice dobře vědom toho,“ řekl Mason, „že jisté aspekty tohoto případu poskytují obžalované jisté speciální výhody, a o tyto výhody by rád obžalovanou připravil. Kdyby se ukázalo v důkazním řízení obžaloby, že řidič taxíku dostal dvacetidolarovou bankovku od paní Carlotty Theilmanové, pak už nebude možno nezvratně dokázat, že obžalovaná měla v držení nějakou z dvacetidolarových bankovek, které byly v tom kufříku. A jelikož tvrzení obžaloby je z tak veliké části založeno na důkazech nepřímých, já bych pak měl možnost navrhnout slavnému soudu, aby poradil porotě, že by měla vynést výrok zprošťující.

Slavný soud je dokonale obeznámen se zákonným ustanovením, že dají-li se nepřímé důkazy vyložit jakoukoli jinou hypotézou než hypotézou viny, musí se soud přiklonit k tomuto jinému výkladu.“

Soudce Seymour chviličku uvažoval a pak se náhle rozhodl: „Dobrá. Tento soud je stánek spravedlnosti. Nemusí rajtovat na úředním šimlu a není vázán žádnými přísnými pravidly procedurálními. Ostatně i pravidla procedurální jsou určena především a jedině k tomu, aby zajistila uskutečňování spravedlnosti. Dovolím tedy obhajobě, aby znovu předvolala paní Carlottu Theilmanovou. Zaujměte místo na stanovišti svědků, paní Theilmanová.“

Pak se soudce otočil k Perrymu Masonovi: „Ale vaše otázky, pane Masone, se smějí týkat pouze bodu, který jste nastínil.“

„Zcela správně, Vaše Ctihodnosti,“ uklonil se Mason.

Hamilton Burger se znechuceně podíval na hodiny v soudní síni.

Jeden ze soudních zřízenců pokynul paní Carlottě Theilmanové, a ta se vrátila na stanoviště svědků.

„Vy jste už byla vzata do přísahy a jste jí stále vázána,“ poučil ji soudce Seymour. „A vy, pane Masone, můžete klást otázky.“

„Paní Theilmanová,“ začal Mason, „jistě si vzpomenete na tu noc čtvrtého, kdy jsme konferovali v motelu v Las Vegas. Naši debatu přerušila policie, která Dellu Streetovou a mne odeskortovala na letiště, a vy jste zůstala v motelu. Myslím, že je zaprotokolována vaše výpověď, že jste si po našem odjezdu najala taxi a dala se odvézt ke kasinu.“

„Ano,“ přikývla, „vzala jsem si taxi, které tam čekalo.“

„A když jste dojela ke kasinu, vzpomínáte si, jak jste platila řidiči? To jest, jaké peníze jste mu dala?“

„Ale ovšem,“ řekla. „Pamatuju se, že jsem mu dala padesát centů spropitného a jízdné dělalo… tuším…“

„Já bych se rád dověděl,“ vskočil jí do řeči Mason, „jak jste mu zaplatila. Měla jste pohotově tu přesnou částku, nebo jste mu dala větší bankovku?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Platila jsem pětidolarovou bankovkou. Vzpomínám si, že jsem měla… Ale ne, počkejte. Ne, tak jsem neplatila. Naopak, pětidolarové bankovky jsem já dostala od řidiče. Vzpomínám si, že jsem měla tři pětidolarové bankovky, když jsem přišla do kasina. Hrála jsem u automatu na pětadvaceticenty a dvě z těch pětidolarových bankovek jsem si proměnila na čtvrtdolary. Dostala jsem… ano, od toho taxíkáře jsem dostala zpátky tři pětidolarové bankovky a nějaké stříbro.“

„Takže,“ řekl Mason, „jste mu musela dát dvacetidolarovou bankovku.“

„Ano. Teď si přesně vzpomínám, že jsem mu ji dala. Měla jsem dvacetidolarovou bankovku a dala jsem mu ji.“

„A měla jste v peněžence jenom jednu dvacetidolarovou bankovku?“

„Ne, ne, měla jsem jich víc. Myslím, že jsem měla… no, asi deset nebo dvanáct dvacetidolarových bankovek. A řidiči jsem dala dvacetidolarovku.“

Mason se uklonil soudci. „Děkuji vám, Vaše Ctihodnosti. To je vše.“

Hamilton Burger a jeho náměstek se začali šeptem radit.

„Máte nějaké kontrolní otázky, pane žalobce?“ zeptal se soudce Seymour.

Hamilton Burger, očividně rozzlobený, se honem zvedl. „Kde jste vzala tu dvacetidolarovou bankovku, kterou jste dala řidiči, paní Theilmanová?“

„No měla jsem ji v peněžence.“

„A odkud jste ji měla, když jste si ji dávala do peněženky?“

„Ze své banky v Los Angeles.“

„Přesně řečeno,“ pravil Hamilton Burger, „je naprosto nemyslitelné, že byste ji byla dostala od svého bývalého manžela, viďte?“

Ještě než mohla odpovědět, Mason už byl na nohou. „Okamžik. Vaše Ctihodnosti,“ řekl. „Tato otázka je argumentativní; žádá od svědkyně, aby došla k nějakému závěru; je napovídající a sugestivní. Když chce obžaloba stavět svou při na nepřímých důkazech, musí ty nepřímé důkazy mluvit samy za sebe. Svědkyně nemůže pronášet žádné závěry.“

„Ale to jsou kontrolní otázky po dodatečném křížovém výslechu, Vaše Ctihodnosti,“ bránil se Hamilton Burger.

„To nehraje žádnou roli,“ usadil ho soudce Seymour. „Při kontrolním výslechu po dodatečném křížovém výslechu můžete zaměřit pozornost svědka k určitému přesně vymezenému tématu, ale nesmíte mu napovídat a rozhodně mu nesmíte vkládat slova do úst. Námitce se vyhovuje.“

Hamilton Burger se vůbec nesnažil zamaskovat svůj vztek. „Kdy jste naposled viděla svého někdejšího manžela předtím, než jste čtvrtého tohoto měsíce přijela do Las Vegas?“

„To už uplynuly víc než dva roky.“

„A kdy jste se naposled setkala s jeho sekretářkou?“

„Stejně tak dávno.“

„No prosím!“ řekl zlostně Hamilton Burger. „Nechám tedy fakta mluvit sama za sebe.“ A posadil se.

„Jenom okamžik ještě, paní Theilmanová,“ ozval se Mason. „Mám ještě jednu otázku k dodatečnému křížovému výslechu.“

„Tak tohle, jestliže slavný soud dovolí,“ vyletěl Hamilton Burger, „je přesně to, před čím jsem slavný soud varoval. Perry Mason znovu předvolal tuto svědkyni a ujistil slavný soud, že jí chce položit jednu jedinou otázku, týkající se té dvacetidolarové bankovky. A teď se pokouší ten výslech protahovat a rozvlékat dalšími dotazy a debatami a všelijakými poťouchlými odbočkami až do chvíle poledního odročení.“

„Domnívám se, že obžaloba má pravdu, pane Masone,“ řekl soudce Seymour. „Svědkyně byla předvolána jen kvůli jediné otázce.“

„To je naprosto správné, Vaše Ctihodnosti, a já jsem se vskutku na nic jiného ptát nechtěl. Ale vložila se do toho obžaloba a vnesla do výslechu spoustu nových podnětů. Teď chci položit otázku, vztahující se k otázce, kterou při kontrolním výslechu přednesl pan státní zástupce.“

„Na to máte zajisté právo,“ řekl soudce Seymour. „Jestli se vaše otázky vztahují pouze k této fázi výslechu, můžete je položit.“

Mason přistoupil k svědkyni. „Říkáte, že jste svého bývalého manžela neviděla celé dva roky?“

„Ohrazuji se proti této otázce z důvodu, že byla už položena a zodpovězena,“ řekl Hamilton Burger. „Když to půjde takhle dál, tak tu budeme celý den.“

Soudce Seymour se na státního zástupce zakabonil a řekl: „Odpověď svědkyně by nebyla zabrala ani polovinu toho času, který jste věnoval své námitce. Předpokládám, že vaše otázka je pouze předběžná, pane Masone.“

„Ovšem, Vaše Ctihodnosti.“

„Námitka se zamítá. Odpovězte na otázku.“

„Ano, je tomu tak,“ řekla svědkyně.

„A měla jste během čtyřiadvaceti hodin, které předcházely vašemu příjezdu do Las Vegas, nějaké jednání s A. B. Vidalem?“

„Námitka!“ křik! Hamilton Burger. „To nepatří do křížového výslechu!“

„Zamítá se!“ zasyčel soudce Seymour.

Svědkyně na okamžik zaváhala a pak řekla: „Jelikož vypovídám pod přísahou, musím přiznat, že jsem měla telefonický rozhovor s mužem, který tvrdil, že se jmenuje A. B. Vidal.“

„Kdy jste měla ten telefonický rozhovor?“

„V půl deváté večer třetího. To bylo úterý.“

„Co ten muž chtěl?“

„Totéž, co ti ostatní. Chtěl vyjednávat o mých akciích.“

„A řekl, že se jmenuje Vidal?“

„Ano. A. B. Vidal.“

„Řekl, odkud volá?“

„Byl to meziměstský hovor z Bakersfieldu.“

„Poznala jste ten hlas?“

„Hlas A. B. Vidala jsem nepoznala, ale dobře jsem v telefonu slyšela, jak mu někdo tichým hlasem dává instrukce, a jsem přesvědčena, že ten druhý hlas byl hlas mého manžela. Měli jsme náhodou velice dobré spojení a já mám znamenitý sluch.“

„O čem jste hovořili?“ ptal se Mason.

„Já jsem té osobě, s kterou jsem mluvila, řekla, že jestli si její šéf se mnou přeje jednat, že se s ním sejdu v Las Vegas v Nevadě; že přijedu ve středu večer vyhlídkovým expresem Los Angeles. Řekla jsem tomu člověku, že nebudu jednat s žádným agentem, ale jenom s nejvyšším představeným. Řekla jsem, že vím, kdo ten představený je, a jestli chtějí, abych se opravdu dostavila k jednání, ať mi pošlou sto dolarů v hotovosti na výdaje; jestli ty peníze přijdou, že se s šéfem sejdu v Las Vegas.“

„A dál?“ ptal se Mason.

„Pak jsem zavěsila a na žádné další dohadování jsem už nečekala.“

„A dostala jste ty peníze?“

„Dostala. Příští den odpoledne mi byly doručeny do domu. Byly v obálce, na níž bylo napsáno ‚Výdaje na cestu do Las Vegas‘. V obálce bylo pět dvacetidolarových bankovek.“

„Děkuji vám,“ řekl Mason. „To je vše.“

Okamžitě se zvedl Hamilton Burger a obrátil se k svědkyni. „Ty peníze jste si dala do peněženky?“

„Ano.“

„A vzala jste si je s sebou do Las Vegas?“

„Jenom část. Za něco z těch peněz jsem si koupila jízdenku.“

„To jste mi neřekla, že ta nastrčená osoba se představila jako Vidal,“ stěžoval si Hamilton Burger.

„Na to jste se mě neptal,“ řekla svědkyně. „Řekla jsem vám, že se spousta lidí pokoušela dostat moje akcie a že mám důvod se domnívat, že někteří z nich jednali za mého manžela. Do detailů jsem nešla, protože na ty jste se mě neptal.“

Mason se usmál na porotce.

Hamilton Burger a Ruskin měli krátkou tichou poradu. Pak Burger stroze prohlásil: „To je vše.“

Soudce Seymour se podíval na hodiny. „No, pánové, už nám zbývá jen čtvrt hodiny do polední pauzy. Přeje si obhajoba zahájit důkazní řízení?“

„Jsme připraveni,“ odvětil Mason.

„Okamžik, prosím,“ přihlásil se Hamilton Burger a opět se šeptem radil s Ruskinem. Pak řekl: „Dobrá, začněte. My předložíme zbývající svědectví až při uvádění protidůkazů.“

„Prosím,“ řekl soudce Seymour. „Máte slovo, pane Masone.“

Mason se na soudce usmál a zavrtěl hlavou. „Obhajoba žádné důkazy nepředkládá, Vaše Ctihodnosti. Obhajoba svůj případ uzavírá. Přikročme k rekapitulaci.“

„Cože?“ vykřikl Hamilton Burger.

„Obhajoba případ uzavřela,“ opakoval Mason. „Přikročme k rekapitulaci.“

„Prosím, pane státní zástupce, začněte s rekapitulací,“ řekl soudce Seymour.

„V tuto chvíli nehodláme rekapitulovat, Vaše Ctihodnosti,“ pravil Hamilton Burger. „Tento tah obhajoby nás dokonale překvapil.“ Pohlédl na hodiny. „Do dvanácté hodiny, kdy dojde k odročení, zbývá jen několik minut a… Navrhuji, abychom jednání až do dvou hodin odročili. Není vyloučeno, že budeme chtít případ znovu otevřít.“

Mason potřásl hlavou. „A to mluví tentýž státní zástupce, kterému tolik záleželo na tom, aby nedocházelo k zdržení a aby se jednání nenatahovalo, a který si přál šetřit peníze poplatníků. Já jsem připraven jednat okamžitě. Proč nezahájit rekapitulaci?“

Soudce Seymour se pousmál a řekl: „No, já jsem toho názoru, že vzhledem k rychlosti, s jakou byl tento případ projednáván, rozdíl deseti minut už program soudu nenaruší a nebude mít vliv na daňové sazby v našem okrese. Soud přerušuje jednání do dvou hodin. Obžalovaná zůstává ve vazbě a porotcům se připomíná, aby měli na paměti napomenutí soudu, že o případu nesmějí mezi sebou diskutovat, nesmějí dovolit, aby se o něm diskutovalo v jejich přítomnosti, a nesmějí si vytvářet jakékoli názory, či nějaké názory vyjadřovat. Soudní jednání se přerušuje do dvou hodin.“

Hamilton Burger vrhl zlostný pohled na Masona, vstal a razil si davem cestu ze soudní síně.

Ruskin ještě okamžik zůstal na svém místě, s náznakem úsměvu se zadíval na Masona a pak odešel.

„Co se stalo?“ ptala se Janice Wainwrightová.

„Riskuju,“ odpověděl Mason. „Riskuju váš život a vaši svobodu, ale to je to jediné, co se dá dělat. Neměl jsem čas se s vámi radit a nechtěl jsem se s vámi radit. Kdybych se byl dal s vámi šeptem do řeči, jako kdybychom měli nějaké pochybnosti, bylo by to fatální. Porotci by si toho rozhovoru byli všimli a nabyli by dojmu, že o něčem pochybuju. To jediné, co mi zbývalo, bylo jednat tak, jako bych měl naprostou, neotřesitelnou jistotu, že tihle porotci vás zprostí žaloby, a nechat to všechno na nich.“

„Já myslím, že jste se zachoval správně,“ řekla. „To tedy znamená, že nebudu muset jít svědčit, viďte?“

„To znamená, že nebudete muset jít svědčit,“ přikývl Mason.

„Bohudíky!“

Mason se usmál. „Hlavu vzhůru, Janice.“

Policistka, která přišla odvést Janice do vazby, měla v tváři povzbudivý úsměv.

Mason, Della Streetová a Paul Drake se vzdálili do kouta soudní síně a čekali, dokud neodešli všichni diváci.

„To byl smělý hazard,“ řekl Paul Drake.

„Sem tam se ho advokát odvážit musí,“ pravil Mason. „Je prostě nutno spolehnout se na vlastní úsudek.“

„S těmi stopami pneumatik budeš mít stejně ještě kříž,“ varoval ho Drake. Mason se trochu ušklíbl a řekl: „Ale bomba Hamiltona Burgera vybouchla naprázdno, Paule.“

„Toho chlapa klepne mrtvice, jestli ho budete pořád takhle štvát,“ poznamenala Della Streetová.

„To ještě nic nebylo,“ upozorňoval je Mason. „Počkejte, až soud znova zasedne. Já mám jistý plán. A ten jestli vyjde, tak bude Burger polykat hřebíky.“

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Když soud ve dvě hodiny znovu zasedl, řekl Hamilton Burger:

„Jestliže slavný soud dovolí, v tuto chvíli by si obžaloba přála znovu otevřít důkazní řízení.“

Soudce Seymour zavrtěl hlavou. „Tak to ne, pane žalobce,“ pravil, „K tomu měla obžaloba příležitost a rozhodla se jí nevyužít. Prohlásil jste, že si důkazy, které ještě máte, ponecháte v záloze a předložíte je, až budete uvádět protidůkazy. Když ale obhajoba svůj případ uzavřela, nelze už uvádět žádné protidůkazy. Soud nevidí důvod proč by měl žalobci dovolit, aby sázel na to, co snad dostane do ruky, a pak, když mu to nevyjde, aby prostě zamíchal karty a žádal, aby se rozdávaly znovu. Důkazní řízení v tomto přelíčení je uzavřeno. Jste připraven přikročit k rekapitulaci?“

„Za těchto okolností,“ řekl Hamilton Burger, „žádáme o odročení do zítřejšího dopoledne, abychom měli možnost se na rekapitulaci připravit. Pak budeme moci věnovat rekapitulaci pro porotu celý den.“

Soudce Seymour se zadíval na Perryho Masona. „Má proti tomu obhajoba nějaké námitky?“

„Obhajoba si přeje pokračovat,“ odpověděl Mason. „Pan státní zástupce je státní úředník a je placen daňovými poplatníky. Sám se vyjádřil, že ho velice znepokojuje, co to poplatníky stojí peněz, když v těchto věcech dochází k nepatřičným odkladům, my jsme tedy ochotni ulevit poplatníkům tím, že budeme okamžitě v přelíčení pokračovat.“

„Dobrá,“ rozhodl soudce, „návrh se zamítá. Přikročte k rekapitulaci případu, pane státní zástupce.“

„My se rekapitulace případu vzdáváme,“ zavrčel Hamilton Burger.

„Prosím,“ pokrčil rameny soudce Seymour. „Pane Masone, ujměte se rekapitulace za obhajobu.“

Perry Mason povstal, přistoupil k porotě, stanul proti ní, usmál se a začal: „Dámy a pánové, členové poroty, moje rekapitulace bude velmi stručná.

Slavný soud vás poučí, že jestli v případě, založeném na nepřímých důkazech, existuje ještě nějaká jiná důvodná hypotéza než hypotéza viny a jestli se touto jinou hypotézou dají nepřímé důkazy vysvětlit, je vaší povinností obžalovanou viny zprostit.

To je součást doktríny o důvodné pochybnosti, a ta je nedílnou složkou našeho právního řádu a fundamentálním prvkem systému, podle kterého se u nás vykonává spravedlnost.

No, a vám je naprosto jasné, dámy a pánové, co se dělo v tomto případě. Ten je celý založen na nepřímých důkazech. Jak události líčí obžalovaná, to jste slyšeli z úst policejního svědka, který vám pověděl, co obžalovaná říká o tom kufříku a o dopisu, sestaveném z vystříhaných novinových titulků.

Teď už je zřejmé, že dopis nepřišel poštou, ale že ho zhotovil sám pan Theilman. Poslal svou sekretářku pro noviny a sestavil oba dopisy.

Proč to udělal?

Udělal to proto, že bojoval o moc nad jednou ze svých společností. Jeho bývalé manželce, Carlottě Theilmanové, zaručovaly její akcie rozhodující vliv na vedení podniku. Ten vliv chtěl Theilman získat pro sebe, ale chtěli ho získat i jiní lidé.

Carlotta Theilmanová nepřestala svého manžela milovat. Těžce nesla, že jeho náklonnost jí ukradla přitažlivá mladá žena, která si zvolila za životní poslání být stále přitažlivá a pěstovat své tělesné půvaby.

Co tedy Carlotta Theilmanová udělala? Dala si na sobě záležet. Zahájila dietu. Shodila dvacet či pětadvacet kilo. Opět získala svou ztracenou krásu. Přála si, aby ji manžel v této nové podobě viděl. To jí nemůžete mít za zlé. Chtěla se pomstít ženě, která jí manžela ukradla. Taková už je lidská povaha. V této věci nemůžete nemít pro Carlottu Theilmanovou pochopení.

Zatím však její manžel chtěl dostat její akcie. Domníval se, že by mu je neodprodala, kdyby s ní navázal osobní styk, použil tedy nastrčené osoby. Této osobě přikázal, aby vystupovala pod fingovaným jménem.

A jakým jménem se ta nastrčená osoba přirozeně představila? Takovým jménem, které jí pan Theilman udal jako jméno, které si přeje mít v hlavní akciové knize.

A pod jakým jménem si Theilman přál figurovat v hlavní akciové knize?

Přál si, aby akcie byly zapsány na jméno jeho ženy. Dívčí jméno jeho ženy zní Agnes Bernice Vidalová; přiměl tedy svého vyjednávače, aby zatelefonoval jeho první manželce. A vyjednávač dostal instrukci, aby se představil jako A. B. Vidal a aby nabídl Carlottě, že její akcie zaplatí v hotovosti.

Proč si Theilman přál, aby se to vyrovnání uskutečnilo v hotovosti?

Protože nechtěl, aby jeho tajemný protivník věděl, co vlastně podniká. Chtěl, aby ten člověk tápal v temnotě, pokud jde o totožnost A. B. Vidala.

Když si Theilman uvědomil, že si vybral z banky takové množství peněz, že by to mohlo vzbudit podezření, poslal svou sekretářku pro nějaké noviny a z těch vystříhal výhružný dopis – dopis, který měl vypadat jako vyděračský. Potom ten dopis záměrně roztrhal a vhodil do koše na papír, kde ho jeho sekretářka musela vidět, takže kdyby se později na ty vyzvednuté částky někdo vyptával, každá osoba, která by tajně pátrala po Theilmanových operacích, by si musela myslet, že ta hotovost byla vybírána na zaplacení vyděrači A. B. Vidalovi. Takového špeha by nemohlo napadnout, že A. B. Vidal je jméno Theilmanovy ženy a že je to tedy Theilmanův alter ego.

Přece jen se však Theilman obával, že by třeba jeho sekretářka považovala za nedůstojné hrabat se v koši na papír, a tak ji poslal pro další noviny, zhotovil další dopis, složil ho a dal si ho do náprsní kapsy saka.

Pak přikázal sekretářce, aby kufřík plný peněz uložila do jedné schránky a klíček k ní aby poslala A. B. Vidalovi, poste restante. Theilman měl ale duplikát klíčku k té schránce, a jakmile do ní jeho sekretářka kufřík vložila, otevřel si ji a kufřík si vzal. Tak měl dost peněz, aby mohl Carlottě Theilmanové zaplatit hotově za její akcie. Chtěl, aby to za něho provedl jeho vyjednávač A. B. Vidal, ale paní Carlotta Theilmanová si to představovala jinak. Chtěla akcie prodat Morleymu Theilmanovi osobně, aby si Theilman mohl uvědomit, jaká je z ní zářivá krasavice a jak má štíhlou postavu. To by, dámy v porotě, udělala i každá z vás. I vy byste se chopily příležitosti, abyste se mohly pomstít upírovi, který vám rozbil domov.

Ta dvacetidolarová bankovka, kterou měl taxíkář, byla od paní Carlotty Theilmanové. Paní Theilmanová ji dostala od muže, který se představil jako A. B. Vidal, od muže, který jednal jako zástupce jejího bývalého manžela Morleye Theilmana.

A teď přistoupíme k otázce té vraždy.

Když se zamyslíte nad všemi důkazy, které se té vraždy týkají, nad všemi důkazy, které jsou namířeny proti obžalované, zjistíte, že se všechny točí kolem jediné věci: Obžalovaná vypověděla na policii, že Morley Theilman jí telefonoval a že jí dal příkaz, aby jela do Las Vegas; že ten telefonický hovor se uskutečnil krátce před devátou dopolední čtvrtého.

Obžaloba zastává teorii, že v té době byl už Theilman mrtev.

A co dobu jeho smrti určuje?

Rigor mortis, který neznamená pranic, a posmrtné skvrny, které znamenají ještě méně.

Jediným vodítkem, podle něhož obžaloba dobu smrti určuje, je bouřková přeháňka, která patrně rozmočila půdu, a stopy automobilu obžalované, v té půdě otištěné.

Jako důkazní předměty byly přijaty fotografie místa, kde byla nalezena mrtvola. Podívejte se, prosím, na ty fotografie. Zjistíte, že to jsou parcely, na nichž se začalo stavět, a pak se dostaly do zanedbaného stavu. Před tím stavením, před tou realitní kancelářičkou, v níž se našlo mrtvé tělo, býval zřejmě kdysi trávník.

Teorie obžaloby tvrdí, že obžalovaná a zesnulý měli v tom domku milostnou avantýru, obžalovaná že svého šéfa zabila a odjela po bouřce. Jediným důkazem, že tam byla, je fakt, že její automobil zanechal v rozmoklé půdě stopy vedoucí jedním směrem.

Ze svědectví vyplývá, že hned potom, co hovořila s panem Theilmanem, odešla obžalovaná do salónu krásy a že tam pobyla asi pět hodin. Vůz měla zaparkovaný blízko svého bytu, což je také nedaleko od salónu krásy. Stačilo, aby si někdo její vůz vzal, odjel k té realitní kanceláři, kde si smluvil schůzku s panem Theilmanem, Theilmana tam zastřelil a opět vrátil vůz obžalované na parkovitě u salónu krásy.

Vše, co musel vrah udělat, aby vinu svalil na obžalovanou a aby znesnadnil stanovení doby smrti, bylo postarat se o to, aby se půda před stavením s kanceláří rozmočila.

A jak to vrah udělal?

Všimněte si této fotografie, dámy a pánové.“

Mason šel ke stolu soudního zapisovatele, vybral si jednu z fotografií, přijatých k důkazu, a vrátil se před porotu.

„Vidíte, že na vodovodním kohoutku na průčelí domku visí pečlivě stočená hadice. Bylo jen zapotřebí, aby někdo zavezl vůz obžalované před toto stavení, aby hadicí postříkal půdu tak, až ji rozblátil, pak aby hadici svinul, projel s vozem obžalované rozměklou půdou, a každý jednotlivý nepřímý důkaz, uvedený při přelíčení, bude pak nutně, podle vrahova názoru, svalovat odpovědnost na obžalovanou, každý jednotlivý nepřímý důkaz bude ukazovat na ni.

To je, dámy a pánové v porotě, rozumná hypotéza. Myslím, že s tím, že je rozumná, souhlasíte.

Slavný soud vás poučí, že existuje-li v tomto případě nějaké rozumné vysvětlení nepřímých důkazů, které svědčí o tom, že obžalovaná je nevinná, vaše přísaha vás zavazuje přijmout toto vysvětlení a obžalovanou viny zprostit.

Děkuji vám, dámy a pánové. Očekávám od vás zprošťující výrok.“

Mason se otočil, vrátil se ke svému stolku a posadil se.

„Prosím, pane státní zástupce,“ pokynul soudce Seymour žalobci.

Hamilton Burger se zvedl. „Ale my nejsme připraveni, Vaše Ctihodnosti. My… no, předpokládali jsme, že rekapitulace obhajoby bude trvat celé odpoledne.“

„Jenže rekapitulace obhajoby celé odpoledne netrvala,“ řekl soudce Seymour. „Můžete tedy přikročit k závěrečné řeči.“

Hamilton Burger se chvilku šeptem radil se svým náměstkem, pak se nemotorně předklonil. „To jsou všechno žvásty, dámy a pánové,“ řekl. „Všechno je to naprostý nesmysl. Obžalovaná, žena bystrá a mazaně plánující, fingovala pod jménem A. B. Vidal vyděračské dopisy.

Bůhví co věděla na Morleye Theilmana, ale bylo to něco, co ho donutilo vybírat z banky peníze.

Přeji si, abyste ji viděli tak, jak ji vidím já – jako prohnanou, pletichářskou, pokryteckou mladou ženu, která čas od času skrývá svou krásu pod maskou ošklivosti a nepořádnosti; a čas od času se vykuklí jako oslňující kráska, aby prožila milostné dobrodružství se svým šéfem.

A teorie pana obhájce o té hadici – no, ta je prostě absurdní. To přece… prosím vás, vždyť to jsou opuštěné parcely! Přívod vody tam byl zastaven, když původní realitní firma zkrachovala. Tam neteče voda už dlouhé měsíce. To…“

„Okamžik, Vaše Ctihodnosti,“ přerušil žalobce Perry Mason. „Pokládám poznámky pana státního zástupce za projev protizákonný, jelikož uvádí fakta, která nejsou prokázána, fakta, která svědčí o takové předpojatosti, že je nelze smazat ani upozorněním slavného soudu, že je porota nemá brát na vědomí. Žádám slavný soud, aby toto přelíčení prohlásil za zmatečné.“

„Pane státní zástupce,“ pravil soudce Seymour, „byl už v tomto případě předložen nějaký důkaz, jakýkoli, že přívod vody tam byl za‘ staven?“

„Nikoli, Vaše Ctihodnosti, ale my jsme měli v úmyslu takový důkaz předložit. To mělo být součástí našich protidůkazů.“

„A protože ten důkaz nemohl pan státní zástupce předložit cestou právního řádu, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Mason, „dopouští se záměrně jednání protizákonného. Toto je křiklavý příklad úmyslného protizákonného postupu.“

„Domnívám se, že ano,“ souhlasil soudce Seymour. „Porota nevezme poznámky pana státního zástupce na vědomí. Ale já dokonce… já opravdu pochybuji, že toto protizákonné jednání lze sprovodit ze světa jen tímto soudním napomenutím.

Pane státní zástupce, to je velice škodlivé protizákonné jednání.“

Hamilton Burger zlostně vybuchl: „Vaše Ctihodnosti, nemohl jsem tu přece nečinně sedět a nechat zástupce obhajoby balamutit porotu, že celý tento případ stojí a padá s tím, že nějaký vrah rozlil vodu na zem před tou kanceláří, když tam nebylo co rozlévat. To je směšné a absurdní! Jenom na podkladě toho, že tam byla hadice…“

Soudce Seymour ho nenechal domluvit.

„Když jste zamýšlel porotě vyložit, že neexistuje důkaz, že v těch trubkách byla voda, pak jste to měl udělat naprosto korektně. Vy jste však zašel tak daleko, že jste výslovně prohlásil, že přívod vody tam byl zastaven.“

„Taky že zastaven byl!“ štěkl Hamilton Burger.

„Tak tím jste to zpečetil,“ řekl soudce Seymour. „Soud hodlá prohlásit toto přelíčení za zmatečné. Dámy a pánové v porotě, soud velice lituje, že došlo k této situaci. Ale došlo k ní. Státní zástupce se provinil křiklavě nezákonným jednáním a já souhlasím s obhajobou, že škodlivý vliv, který to mělo na vaše smýšlení, nemůže odstranit soudní napomenutí.

Jinými slovy, protokol teď vypadá tak, že kdybyste obžalovanou shledali vinnou tímto zločinem, a kdyby došlo k odvolání k nejvyššímu soudu, nemám sebemenší pochyby o tom, že nejvyšší soud by na základě protizákonného postupu státního zástupce váš výrok zrušil. Tak daleko by to ovšem nemuselo dojít, protože tento soud by vzhledem k tomu nezákonnému postupu bez váhání nařídil nové trestní řízení.

Můžete se posadit, pane státní zástupce.“

Hamilton Burger s obličejem zbledlým a s ústy poškubávajícími vztekem kráčel zpátky ke stolu obžaloby. Okamžik vypadal, jako by chtěl ještě něco říct, ale pak se zvolna složil do křesla.

Perry Mason se přihlásil ke slovu. „Smím slavnému soudu přednést návrh?“

„Záleží na tom, jaký návrh to je,“ odvětil soudce Seymour tónem jasně vyjadřujícím jeho soudcovský hněv.

„Souhlasím se slavným soudem,“ pravil Mason, „že to nezákonné jednání nemůže zahladit pouhé soudní upozornění porotě, ale aby proces nemusel být prohlášen za zmatečný, raději navrhnu dohodu, že důkazní řízení může být znovu otevřeno, aby mohli být předvoláni kompetentní svědci, kteří vypovědí, jestli bylo či nebylo možné, aby vrah tou hadicí polil půdu. Jestli přívod vody byl opravdu uzavřen, netoužím z takové situace vytěžit žádnou výhodu. Prokáže-li se to, obhajoba znovu předloží případ porotě. Přednesu znovu rekapitulaci a obžaloba bude mít možnost s mou rekapitulací polemizovat.“

„Já na nic takového nepřistoupím,“ vykřikl Hamilton Burger.

„Vy tu dohodu odmítáte?“ podivil se soudce Seymour.

„Odmítám.“

„Za těchto okolností,“ řekl soudce Seymour, „nemá soud žádnou alternativu a musí přelíčení prohlásit za zmatečné.“

„Okamžik,“ zvolal Hamilton Burger, „počkejte okamžik. Snad abych se o tom poradil se svým náměstkem.“

A Hamilton Burger, stále rozpálený zlostí doběla, se naklonil k Ruskinovi a začal se s ním šeptem radit.

Ruskin se s ním vzrušeným šepotem zuřivě přel.

Hamilton Burger se tolik vztekal, že ho ani nevyslechl, rozhlédl se po soudní síni a pak neochotně přikývl.

„Tak dobře, Vaše Ctihodnosti,“ řekl, „my se k dohodě, navrhované obhajobou, připojíme. Budeme ovšem potřebovat trochu času, abychom obsílkou získali záznamy vodárenské společnosti. Mně je náhodou známo… ale ne, nebudu radši konstatovat, co je mi známo. Mohu ale slavný soud ujistit, že ve tři třicet budeme už mít záznamy vodárenské společnosti, z nichž bude zřejmé, že ten přívod vody byl uzavřen dávno před rokem.“

„Prosím, není-li námitek ze strany obhajoby, přelíčení se nekončí a ve tři hodiny třicet bude podle dohody obou procesních stran znovu otevřeno důkazní řízení, a to za tím jediným účelem, abychom vyslechli svědectví, týkající se té vody. Vyhovuje vám to tak, pane Masone?“

„Mně to vyhovuje,“ řekl Mason.

„A obžalobě?“ zeptal se soudce Seymour.

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Dobrá. Přelíčení se až do tří třiceti přerušuje.“

Když se soudní síň vyprázdnila, přistoupil k Masonovi mračící se Paul Drake.

„Proč jsi tohle, ksakru, udělal, Perry?“

„Co tohle?“ zeptal se Mason a tvářil se nechápavě.

„Žes Burgera pustil z udice. Soudce chtěl přece prohlásit celý proces za zmatečný.“

„Jistěže. Jenže to by potom Janice zůstala zavřená v kriminále a musela by se podrobit novému procesu, a v tom by ji třeba odsoudili. A já chci dosáhnout toho, aby ji viny jednou provždy zprostili.“

„Ale! A jak toho chceš dosáhnout?“

„Od chvíle, kdy jsem uviděl fotografii s tou stočenou hadicí, jsem pořád doufal, že vylákám obžalobu, aby vlezla do téhle pasti. Teď se musí pokusit prokázat, že tam už celé měsíce netekla voda.“

„A když to dokážou, tak ta tvoje teorie, že vrah pocákal půdu hadicí, bude na draka,“ řekl Drake.

Mason se zašklebil. „Ale Hamilton Burger bude postaven před těžký úkol. Bude se muset snažit přesvědčit porotu, že tak bohatý chlap jako Morley Theilman si pro noc, kterou chtěl strávit se svou sekretářkou, vybral místo, kde netekla voda ani v koupelně, ani ze žádného kohoutku! Jen počkej, Paule, ještě něco zažijem.“

Paul Drake sešpulil rty. „No to mě teda podrž!“ pronesl pomalu.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Ve tři třicet, když soud znovu zasedl, povstal Hamilton Burger.

„Jestliže slavný soud dovolí,“ řekl, „musím s politováním učinit doznání. Nemohu prokázat, že ten hlavní přívod byl bez vody. Ve skutečnosti tomu tak zřejmě nebylo. Nezbývá mi tedy, než se slavnému soudu omluvit a souhlasit s tím, aby slavný soud prohlásil celý proces za zmatečný. Lituji, že jsem překročil hranice toho, co se sluší a patří. Přestoupil jsem ty meze jen z nadměrné horlivosti. Na svou obranu bych rád prohlásil, že pohnutkou mého jednání bylo pouze to, že jsem měl všechny důvody věřit, že přívod vody zastaven byl, a že mě rozhořčila ta naprosto fantastická, ničím nepodložená teorie obhajoby, že tam někdo stál s hadicí a poléval půdu.“

„Dobrá,“ řekl soudce Seymour, „vzhledem k tomuto prohlášení pane žalobce…“

„Okamžik, prosím, Vaše Ctihodnosti,“ přerušil soudce Mason. „Smím se k tomu vyslovit?“

„K čemu se chcete vyslovit?“ ptal se soudce Seymour. „Vašemu návrhu, aby soud přerušil proces z důvodu zmatečnosti, bude vyhověno.“

„Tento návrh jsem přece odvolal,“ pravil Mason. „Odvolal jsem ho ve prospěch dohody uzavřené oběma procesními stranami, že líčení bude odročeno do tří třiceti dnešního odpoledne a v tu dobu že pan státní zástupce bude disponovat svědky, kteří slavnému soudu dokáží, že v trubkách nebyla voda.“

„Ale on to dokázat nemůže,“ namítl soudce Seymour. „Slyšel jste jeho prohlášení.“

„Ovšemže jsem slyšel jeho prohlášení,“ přikývl Mason. „Z jeho prohlášení je zjevné, že svědek učiní výpověď, že v hlavním přívodu, ústícím na místo vraždy, voda tekla. Podle dohody, kterou jsem navrhl, mají být předvoláni svědkové, aby prokázali, jak to s tou vodou v potrubí skutečně bylo. Nechť pan státní zástupce ty svědky předvolá.“

„Ale vždyť jste žádal o prohlášení zmatečnosti.“

„Původně ano. Ale ten návrh jsem odvolal a teď je tedy odvolán. Přeji si, aby přelíčení pokračovalo v souladu s uzavřenou dohodou. Přeji si, aby se svědek dostavil na svědecké stanoviště. Nechci prohlášení zmatečnosti. Přeji si předstoupit před tuto porotu se svědectvím, které teď mohu předložit, a žádat od poroty výrok o zproštění viny. Na to máme nárok a přejeme si ho uplatnit.“

Soudce Seymour se usmál a zakýval hlavou. „Už chápu a oceňuji strategii obhajoby. Pro obhajobu je to nesporně strategické vítězství, dobrá, předvolejte svého svědka, pane státní zástupce.“

Hamilton Burger řekl s nepodařenou snahou o zdvořilý tón: „Vaše Ctihodnosti, nutíte mě vynést kartu, kterou jsem ještě vynést nechtěl. V tuto chvíli jsem svědka předvolat nehodlal.“

Soudce Seymour pokrčil rameny. „Přistoupil jste na dohodu se zástupcem obhajoby, pane žalobce. Připouštím, že v tu chvíli nedokázal soud ocenit rafinovanou strategii, skrývající se za návrhem té dohody. Teď už ji soud pochopil.

Obhajoba si vymínila, že návrh na prohlášení zmatečnosti bude odvolán, aby obžaloba měla možnost předvolat svědka, který pod přísahou učiní výpověď, jak to bylo s vodou ve vodovodním potrubí na místě zločinu.

Obžaloba k této dohodě přistoupila. Takže teď buď předvoláte svědka, aby učinil výpověď, jaká tam byla situace – ať už byla jakákoli –, nebo odstoupíte od žaloby. Buď jedno, nebo druhé.“

Burger se naklonil k Ruskinovi, pošeptal mu pár slov a pak rázným krokem vypochodoval ze soudní síně. Ruskin se zvedl a zvolal: „Nechť předstoupí Otto L. Nelson.“

Nelson složil svědeckou přísahu a vypovídal, že je odpovědným pracovníkem Palmdaleské vodárenské společnosti, že do kancelářského stavení na palmdaleských parcelách byl přívod vody už přes dva roky uzavřen, že však čtvrtého tohoto měsíce v devět ráno byl obnoven.

„To je vše,“ řekl Ruskin. „Můžete přistoupit ke křížovému výslechu.“

Mason se usmál. „A kdo o znovuzavedení vodárenských služeb vaši společnost požádal, pane Nelsone?“

„Cole B. Troy, jeden ze spoluvlastníků těch parcel.“

„A kdy tam voda začala téci?“

„Okamžitě. Pan Troy žádal o okamžité zavedení vody.“

„Děkuji vám,“ řekl s úsměvem Mason. „To je vše.“

„Tím pro nás případ končí,“ oznámil Ruskin.

„Dobrá. Přikročte k rekapitulaci,“ vyzval žalobce soudce Seymour.

„My se rekapitulace obžaloby vzdáváme,“ řekl Ruskin.

„A já se vzdávám rekapitulace obhajoby,“ pravil Mason.

„Cože!“ křikl Ruskin. „To přece nemůžete! Úmluva zněla…“

„Úmluva zněla,“ přerušil ho suše soudce Seymour, „že znovu přikročíme k důkaznímu řízení. Vy jste se první vzdal rekapitulace obhajoba se rekapitulace vzdala, takže nemáte na co odpovídat. A nebudete mít žádnou závěrečnou řeč.“

„Ale to znamená, že Perry Mason měl možnost případ porotě vyložit a nám prostě ucpat ústa roubíkem!“

„Přistoupili jste k dohodě,“ řekl soudce Seymour. „Ta dohoda byla naprosto jasná. Mělo být obnoveno důkazní řízení a jeho výsledek předložen porotě.

Dámy a pánové v porotě, soud má nyní za povinnost dát vám ponaučení o zákonných ustanoveních trestního řádu. Až toto ponaučení dostanete, odejdete se poradit. Nejprve si zvolíte předsedu.

Ponaučení soudu bude velice stručné.“

Patnáct minut četl pak soudce Seymour soudní ponaučení. Potom zavázal přísahou jednoho soudního sluhu, že bude na porotu dohlížet, a porotci se vzdálili.

Ruskin odkráčel ze soudní síně, aniž pronesl jediné slovo k Perrymu Masonovi.

„No, Perry,“ řekl Paul Drake, „tak ti to vyšlo. A to nejzajímavější na tom je, žes to dokázal zatraceně mazanou procesní strategií… Jaks to u všech ďasů mohl vědět, že tam v tom potrubí byla voda?“

„Věděl jsem, že ta realitní kancelář byla celá léta mimo provoz, a na její fotografii jsem viděl stočenou hadici, připevněnou k vývodu potrubí. Na základě toho jsem mohl jenom vyhrát, nikoli prohrát.“

Della Streetová poznamenala s obdivem: „Protože jste dokázal přemýšlet rychlostí blesku.“

„Pořád přede mnou vedeš o dva paragrafy,“ přiznal Drake.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Mason, Paul Drake, Della Streetová a Janice Wainwrightová seděli v Masonově kanceláři a popíjeli kávu. Janice Wainwrightová štěstím až slzela. Drake se co chvíli zadíval na Masona se zmateným údivem. Delle Streetové se oči třpytily pýchou.

Na stole před Masonem ležely právě vyšlé noviny s velikými titulky:

NEJKRATŠÍ PORADA POROTY V SOUDNÍ HISTORII.

MASONOVA KLIENTKA ZPROŠTĚNA ŽALOBY V NĚKOLIKA MINUTÁCH.

„Povíš mi laskavě, jak to všechno bylo?“ ptal se Paul Drake.

„Já vlastně nevím, jak to všechno bylo,“ řekl Mason. „Nikdo nebude s jistotou vědět, jak to všechno bylo, dokud nebude zatčen Troy. Ten teď podle mého názoru prchá před spravedlností.

Povím vám jen, jak si myslím, že to bylo. Troy a Theilman byli v určitých podnicích společníky. Troyovi Theilman důvěřoval, věděl ale, že někdo na něj chystá podraz.

Troy, jednající prostřednictvím nastrčených figur, se snažil získat v Theilmanově obchodní společnosti hlavní slovo. Nastal velice těsně probíhající závod o to, kdo pro sebe urve výhody, plynoucí z akcií. Rozhodující práva vlastnila Carlotta Theilmanová a byla natolik chytrá, že si toho byla vědoma.“

„No, a co se tedy stalo?“ naléhal Drake.

„Theilman nechtěl platit šekem, protože mu šlo o to, aby se ta transakce provedla v naprosté tajnosti. A tak si vybíral z banky veliké částky, aby obchod se svou bývalou ženou mohl uzavřít v hotovosti.

Pak se začal bát, že se jeho nynější žena doví, co se chystá, a bude si o něm myslet, že se vrací ke Carlottě. Tak si Theilman vymyslel tu vyděračskou zápletku a měl v plánu operovat s tajuplným bídákem Vidalem, pokud šlo o jeho sekretářku. Obálka s Vidalovým jménem to vyděračské psaní neobsahovala. Nemohla ho obsahovat. V té bylo jenom hlášení jednoho z Theilmanových vyjednávačů, který skupoval akcie pod jménem Vidal. To jméno si Theilman vybral, protože pro jeho obchodní rivaly nemohlo nic znamenat a přitom mělo pro něho stejný význam, jako kdyby ty akcie vlastnil pod svým jménem. A obálka od Vidala v kapse Theilmanová saka, to byla prostě náhodná shoda. Ta původně obsahovala zprávu od jeho makléře, který dostal pokyn, aby užíval jména A. B. Vidal.

Jeden z těch vyděračských dopisů hodil Theilman záměrně do koše, kde ho mohla najít Janice. Ten druhý si dal do kapsy saka, protože věděl, že ho tam objeví jeho žena.

To ještě neměl Theilman ani ponětí, že za vším tím úsilím zbavit ho vedoucího postavení v obchodní transakci vězí Cole Troy. Jel se s ním dokonce o tom všem poradit do Bakersfieldu. Odtamtud telefonoval manželce, že bude doma někdy v jedenáct nebo jedenáct třicet. Pak měl ale další poradu s Troyem, a to o tom, jak je nutné, aby dostal Carlottiny akcie, a přiměl Troye, aby Carlottu zavolal, aby se představil jako Vidal a aby se snažil ty její akcie získat. Když Carlotta řekla, že přijede do Las Vegas a že se tam chce sejít se samotným šéfem, Theilman si z jejího tónu a z celého jejího návrhu vydedukoval, že Carlotta dobře ví, s kým vlastně jedná, a on že bude muset jet do Las Vegas osobně, když bude chtít ten převod akcií uskutečnit.

Načež řekl Theilman Troyovi, že Carlotta určitě ví, že je to on, kdo se snaží dostat ty akcie; a že se tedy rozhodl, že pojede do Las Vegas a vynasnaží se všechno s ní dojednat – a v tom okamžiku, kdy to řekl, zpečetil svůj ortel smrti, protože Troy věděl, že Carlotta pořád ještě Theilmana miluje a nedá z ruky své akcie, kdyby to mělo znamenat Theilmanovu zkázu.

Troy tedy slíbil Theilmanovi, že zavolá k němu domů a sdělí jeho ženě, že Theilman se z obchodních důvodů nemůže vrátit dřív než za dva tři dny, a pak Theilmanovi navrhl, aby odjel do Palmdale, a on, Troy, že tam za ním přijede druhý den ráno.

To už měl Troy v úmyslu Theilmana zavraždit, ale ještě nevěděl, jak to udělat, aby sám od sebe odvrátil podezření.

Sešel se však s Theilmanem v Palmdale. Když jeli autem k parcelám, Theilman zastavil u telefonní budky, aby zavolal Janice a dal jí určité instrukce. To byla pro Troye příležitost, kterou mu poskytlo samo nebe. Věděl, že Janice stráví spoustu času v salónu krásy. Věděl, že nad palmdaleskými parcelami se strhla bouřka. Měl dojem, že může zabít Theilmana a svést ten zločin na Janice. Jakmile s Theilmanem dorazil na ty parcely, okamžitě ho zastřelil. Pak si vzpomněl, že tam neteče voda, a musel si pospíšit, aby přívod vody obnovil. Načež odjel svým vozem do Los Angeles, ukradl vůz Janice Wainwrightové, odjel s ním před kancelář na parcelách, pečlivě rozvlhčil půdu před stavením, aby v ní zůstaly stopy kol, a pak přes tu mokrou půdu přejel s autem zpátky a byl si jist, že až bude objevena mrtvola, každý usoudí, že zem rozblátila ta bouřka.

A málem mu to prošlo. Ale udělal jednu chybu. Tolik spěchal, aby Janiceino auto dopravil zpátky, že neměl čas schovat tu hadici. Nechal ji stočenou a nasazenou na vývod vody.“

„Ale jak tě vůbec napadlo podezřívat Troye?“ žasl Drake.

„Protože Theilman řekl Janice, že nechápe, jak je možné, že jeho žena nedostala zprávu, aby ho několik dní nečekala. To znamená, že potom, co večer třetího v osm hodin své ženě volal, přihodilo se něco, co ho přimělo rozmyslet si to s odjezdem domů jinak. A tak někoho požádal, aby to jeho ženě oznámil.

Bylo téměř jisté, že ten někdo byl Cole Troy. A Troy už věděl, že Theilman musí být odstraněn, a tak jeho ženě nevolal.“

„A ta sličná silueta, kterou Troy viděl?“ ptal se Drake.

„To všechno byla součást jeho záměru,“ vysvětloval Mason. „Troy strávil večer plánováním polního tažení s Theilmanem. Lhal, když tvrdil, že Theilman od něho odjížděl domů, ale tím, že přikrášlil tu lež historkou o sličné siluetě, vzbudil tak přesnou představu toho, jak Theilman vyšel od něho z kanceláře a chystal se jet do Los Angeles, že kdekoho oklamal.

Začal jsem Troye podezřívat, už když mi Janice řekla, že si Theilman nedovedl vysvětlit, proč jeho žena nebyla informována o změně jeho plánů. Troy jí měl volat, když Theilman se už připravoval na to, že bude muset jet za Carlottou do Las Vegas.“

„Ale proč Theilman své ženě nezavolal sám?“ divil se Drake.

Na tu otázku odpověděla Della Streetová: „Nechtěl, aby se ho začala vyptávat, na jakou obchodní cestu se to chystá, vy nedovtipo. Až se oženíte, Paule, tak tyhle základní finty ženáčů budete taky ovládat.“

Drake se zašklebil. „Jak jste přišla k těmhle vědomostem?“

„Pročítáním rozvodových žalob,“ řekla Della.

„No dobrá,“ kývl Drake. „Ale je tu ještě jedna věc, kterou nechápu. Kde prokristapána sebral ten taxíkář tu dvacetidolarovku?“

„Tu měl od Janice,“ usmál se Mason.

„Jak to?“ vykřikla Janice Wainwrightová.

„No vážně, měl ji od vás.“

„Ale to není možné.“

„Je, a bylo to hrozně jednoduché,“ řekl Mason. „Přiznávám se dokonce, že když jsem na to přišel, popadl mě strach, že i Hamiltona Burgera napadne to jediné vysvětlení. Jediné, co mi zbývalo, bylo dělat všechno možné, aby se Burger nepřestal vztekat a aby ho tak to správné řešení nemohlo napadnout.“

„A jaké je to správné řešení?“ nechápal Drake.

Mason se zasmál. „Janice, vy jste si vzala peníze z hotovosti v sejfu. Ale to už tam byly bankovky z toho kufříku. Než Theilman ten kufřík zamkl do kufru svého vozu, dal si z něho nějaké bankovky do aktovky a z nich doplnil tu drobnou hotovost v sejfu, aby tam bylo dost peněz pro případ, že byste i vy musela v souvislosti s chystanou transakcí někam odjet.

Nezapomeňte, že jsme si nezapsali čísla všech bankovek. Jenom některých.“

„Ale já přece tomu taxíkáři žádné peníze nedala,“ řekla Janice.

„Šla jste do kasina dublprémií,“ pravil Mason. „Co jste udělala, když jste tam vstoupila?“

„No… koupila jsem si hrací žetony.“

„No právě,“ přitakal Mason. „A čím jste je zaplatila?“

„Dvacetidolarovkou ze své kabelky.“

„A krátce nato,“ řekl Mason, „vyhrála Carlotta Theilmanová dvacetidolarovou prémii. Pokladník vzal tu dvacetidolarovou bankovku, kterou jste mu dala za žetony, a dal ji Carlottě Theilmanové. Byla to jedna z těch náhod, k jakým v životě opravdu dochází.

V tom kasinu nedostanete rovnou ty mince, které v automatu vyhrajete. Vypadne vám zlatá známka a za tu vám pokladník vyplatí takovou částku, jakou ukázal automat.“

„No, to jsem teda blázen!“ zakroutil hlavou Drake. „A díky téhle náhodě jsi dosáhl zprošťujícího výroku!“

„Zprošťujícího výroku jsem dosáhl díky tomu,“ řekl Mason, „že má klientka byla nevinná.“

„A díky tomu, co noviny charakterizují jako nejhbitější legální eskamotáž, jaká kdy byla v místní soudní síni předvedena,“ dodala Della Streetová a ocitovala výňatek z novinového referátu.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai