Případ svorných sester

Erle Stanley Gardner

(1999)

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Právník Perry Mason znovu zasahuje do nejasných případů své právní praxe. Další z řady klasických „gardnerovek".

ERLE

STANLEY

GARDNER

Perry Mason

Případ

svorných sester

Erle Stanley Gardner

The Case of the Duplicate Daughter

Copyright © 1960 by Erle Stanley Gardner

Pocket Books, Inc. New York N. Y. 1962

KAPITOLA 1

Když Muriell Gilmanová procházela z jídelny do kuchyně, opatrně přidržela létací dveře, aby nenadělala moc hluku a neprobudila nevlastní matku Nancy Gilmanovou, která obvykle vyspávala až do poledne, nebo Nancyinu dceru Glamis, jejíž denní rozvrh byl zcela nepravidelný.

Muriellin otec Carter Gilman měl toho rána velký hlad a řekl si o další vejce a kus domácí zvěřinové klobásy. Byla to neobvyklá žádost a Muriell si byla vcelku jistá, že ji otec vezme zpátky, když mu dá příležitost, aby se nad tím zamyslel, takže ještě chvíli váhala, než začala rozehřívat pánev. Když to ale vypadalo, že si její otec nejenže opravdu přeje další porci jídla, ale pohlíží na její otálení s rostoucí netrpělivostí, proklouzla létacími dveřmi, zanechávajíc svého otce zamračeného nad ranními novinami, a zapnula pravou zadní plotýnku elektrického sporáku.

Muriell měla svého otce dobře prohlédnutého a musela se sama pro sebe smát, když si vybavila jeho nedávné pokusy o snížení váhy. Tato žádost o přídavek ke snídani byla pravděpodobně otevřenou vzpourou proti nízkokalorické večeři z předchozího večera.

Bydleli ve velkém, starobylém třípatrovém domě, po smrti Murielliny matky částečně zmodernizovaném. Muriell se v tom domě narodila, znala v něm kdejaké zákoutí a milovala ho.

Při pomyšlení na to, že teď Nancy obývá matčinu ložnici, sice někdy pociťovala nelibost, ale docházelo k tomu ve chvílích, kdy tu nebyla Nancy fyzicky přítomná. V Nancy bylo cosi, co jí propůjčovalo výraznost a barvitost – elán, originalita, poněkud odlišný náhled na věci kolem. Skutečnou Nancy Gilmanovou nebylo možno nenávidět.

Klobása byla zmrzlá a Muriell trvalo vaření poněkud déle, než předpokládala. Jelikož přípravu jídla chvíli odkládala a začala až poté, co se u otce projevily známky netrpělivosti, vyklepla vejce do pánve, která už byla poněkud příliš rozehřátá. Když si všimla, že se v bílku objevují bubliny, zvedla pánev z plotny. Vejce v horkém tuku ještě chvíli prskalo a pak splasklo.

Muriellin otec měl rád vejce zlehka osmažená a rozhodně si nepochutnal na křupavém spodku nebo okrajích vajíček.

Muriell sporák vypnula a opatrně položila pánev zpátky na plotýnku. Aby celý proces urychlila, naklonila pánev tak, aby horký omastek stekl pod žloutek, a než vejce z pánve vyjmula, ještě je na několik vteřin zručně obrátila.

Srovnala vejce a klobásu na čistý talíř a prsty na nohou strčila do létacích dveří mezi kuchyní a jídelnou; když se za ní zavíraly, zachytila je loktem, aby tak na co nejmenší míru snížila hluk při jejich dovření.

„Tak tady to máš, tati,“ řekla. „Budeš…“

Zarazila se, když uviděla prázdnou židli, noviny na zemi, plný šálek kávy a kouř, vinoucí se vzhůru od cigarety, balancující po straně popelníku.

Muriell zvedla otcův prázdný talíř, postavila na jeho místo nový talíř s vajíčkem a klobásou, vložila do elektrického opékače topinek plátek chleba a stisknutím vypínače uvedla opékač do provozu.

Jak tam tak stála a čekala, až se její otec vrátí, padl jí zrak na inzerát v novinách, nabízející výraznou slevu konfekčních oděvů; Muriell se shýbla, zvedla noviny a pohroužila se do nabídky oděvů a cen.

Když se opékač samočinně otevřel a objevila se horká topinka, celá se zamračila, když si uvědomila, že se její otec nevrátil.

Zamířila po špičkách ke dveřím koupelny v přízemí, uviděla, že jsou dveře otevřené, a nahlédla dovnitř. Nikdo tam nebyl.

Prošla místnostmi v přízemí a zlehka zavolala: „Tati, vystydne ti jídlo.“

Vrátila se do jídelny; náhle se jí zmocnily obavy a začala znepokojeně prohledávat celé přízemí domu.

Je vůbec možné, že by otec odešel do práce, aniž by aspoň nahlédl do kuchyně…? Věděl, že Muriell smažila další vejce a klobásu. Sám ji o to přece požádal. Určitě by z domu neodešel bez vysvětlení. I kdyby se přihodilo něco nečekaného u něj v práci, dal by jí vědět. V kanceláři se ovšem nic neočekávaného stát nemohlo, protože nezvonil telefon. V kuchyni byla přípojka a Muriell by byla určitě zaslechla zvonění, kdyby někdo volal.

Muselo se tedy stát něco, co otce přimělo vyjít nahoru. Že by snad byla Nancy nemocná?

Muriell vyšla spěšně nahoru po schodech; snažila se sice být zticha, ale jak pospíchala, nohama ztropila hluk, a když zkusmo zatáhla za kulatou kliku u dveří do ložnice, udělala to v příliš velkém spěchu a západka hlasitě cvakla.

Nancy Gilmanová se probudila, pohlédla na Muriell, stojící napjatě ve dveřích, a zeptala se: „Co hledáš?“

„Tátu,“ řekla Muriell.

Nancy přejela pohledem prázdnou část manželské postele vedle sebe s odhozenou přikrývkou. „Odešel už před hodinou,“ prohlásila nedůtklivě, vzápětí se ale opanovala, usmála se a zeptala se: „Copak, děvenko? Zase už nepřišel včas k snídani?“

„Ale ne – vlastně se nic neděje,“ řekla Muriell. „Jen jsem mu nachystala ještě jedno vajíčko a chtěla jsem mu říct, že mu vystydne.“

Nancy Gilmanové se na okamžik mihl obličejem záblesk rozmrzelosti; potom se opřela o loket, natřepala druhý polštář, položila ho nahoru na první a usmála se na Muriell. „Drahoušku, ty jsi tak ohleduplná…“ podotkla a po zřetelné odmlce dodala: „… k svému otci.“

Nevyzpytatelně se usmála, položila hlavu zpátky na polštář a zavřela oči.

Nikam jinam snad otec jít nemohl – pokud nešel na půdu.

Muriell se do mysli náhle vkradla znepokojivá myšlenka. Otec byl poslední dobou hodně podrážděný. Před dvěma dny ji varoval: „Muriell, kdyby došlo v souvislosti se mnou k nějaké nepředvídané události, pamatuj si, že nechci policii. Rozumíš? Nechci volat policii.“

Muriell na něj překvapeně pohlédla a snažila se vyzvědět, co to mělo znamenat, ale on nasadil úsměv a odpovídal vyhýbavě. Chtěl jen, aby si zapamatovala, že nechce mít nic do činění s policií, a podařilo se mu vštípit jí to do paměti velice důkladně.

Muriell, které se začaly honit hlavou představy o náhlých sebevraždách a mrtvolách, visících z trámů na provaze utaženém kolem krku, doslova vylétla po schodech na půdu.

Rozlehlé prostory vyplňoval obvyklý sortiment starých krabic, kufrů, stará krejčovská panna a dvě obstarožní houpací křesla. Vznášela se tu jakási vůně – bylo tam cítit nenatřené dřevo a hřejivá atmosféra tiché odtažitosti od zbývajících prostor v domě, která je tak či onak starým půdám vlastní.

V nižších podlažích domu šel život neustále dál narůstajícím tempem moderní civilizace. Tady na půdě, izolované od zbytku domu, obývané jen příznaky dávno uplynulých dní, přežívala atmosféra tichého poklidu, v níž jakoby se rychlé tempo moderní civilizace zpomalovalo a zpomalovalo, až se docela zastavilo.

Muriell pocítila, že se jí na půdě vrací klid. Prošla se až pod okapy, aby se ujistila, že nahoře nikdo není. Když scházela po schodech dolů, byla už mnohem klidnější.

Pod schody, vedoucími na půdu, narazila na nevlastní sestru Glamis Barlowovou, naježenou nevolí.

Glamis se na spaní oblékala do hávu zcela slučitelného se svou povahou – vyroben byl z přiléhavého, průsvitného materiálu, a zatímco vršek sahal jen maličko pod úroveň boků, spodek byl tak kratičký, že ho takřka nebylo vidět. Medově světlé vlasy tvořily rámec nápadně modrým očím.

„Co, proboha svatého, děláš v tuhle noční hodinu na půdě?“

„Ach promiň, Glamis,“ odpověděla Muriell. „Já… jen jsem hledala…“

„Co?“ zeptala se Glamis, když Muriell zaváhala.

„Pro něco jsem tam musela jít,“ řekla Muriell. „Snažila jsem se být zticha.“

„Znělo to, jako by se tam tudy hnalo koňské spřežení. Byla jsi přímo nad mým pokojem.“

„Promiň.“

Glamis se zničehonic zasmála. „Nezlob se, Muriell. Jsem takhle po ránu protivná. Je dole uvařená káva?“

Muriell přikývla.

„Jsem hrozná, dokud si nedám kávu,“ řekla. „Sejdu dolů, vypiju si šálek a pak zas půjdu spát. Už jsi na půdě skončila?“

„Ano,“ ujistila ji Muriell. „Nemusíš tam chodit, Glamis. Já ti šálek přinesu. Chceš černou?“

Glamis přikývla.

„Promiň, že jsem tě probudila. Chystala jsem snídani tatínkovi.“

„Na půdě?“ zasmála se Glamis.

Muriell ji zlehka popleskala. „Běž zpátky do postele, drahoušku, a já ti tu kávu přinesu.“

„Mně to nevadí, zlato,“ vysvětlovala Glamis, „ale je tu přes noc Hartley Elliot a vím, že se potřebuje vyspat.“

„Ten!“ zvolala Muriell.

„Ano, drahá. Je v Růžovém pokoji. Dorazili jsme v příšernou ranní hodinu a chvíli jsme ještě seděli na verandě. Když se pak snažil nastartovat, ukázalo se, že asi nechal klíče v zapalování a má vybitou baterii.

Tak jsem mu řekla, že tu může přespat.“

„Ví o tom Nancy?“ zeptala se Muriell.

„Jistěže ne, blázínku! Nancy spala. Myslíš snad, že ji budu budit, abych jí řekla, že jsem pozvala hosta? Je mi už dvacet, víš, a jestli máš na mysli pravidla slušnosti…“

Glamis se náhle zarazila; koutky rtů se jí zvedly do úsměvu. „No nejsem já po ránu neomalená potvora?“

Muriell ji znovu popleskala. „Přinesu ti kávu, drahoušku. Vlez si pod peřinu. Jsi skoro nahá.“

„To tedy jsem, co?“ řekla Glamis a přihladila si dlaněmi jemňoučký úbor. Potom se zasmála a vydala se bosýma nohama potichu chodbou.

Muriell sešla dolů přesvědčená, že její otec musel z nějakého důvodu odejít do práce, aniž by se s ní rozloučil. Asi si vzpomněl na něco, co opomněl udělat – možná zapomněl na nějakou důležitou schůzku.

Muriell už měla docela dobrou náladu, když nalévala kávu z elektrického kávovaru a pokládala na tácek dva tenké suché plátky opečeného chleba, aby měla Glamis z čeho uždibovat. Glamis si zakládala na svých ladných křivkách a chtěla, aby zůstaly co nejsvůdnější. Večer si nějakou tu kalorii nebo dvě dovolila přehlédnout, ale ráno její snídaně sestávala z velmi tenkého plátku hodně křupavé topinky a černé kávy.

Glamis, zachumlaná v posteli, byla patřičně vděčná. „Ty jsi tak milá,“ prohlásila. „Napadlo tě přinést mi topinku!“

„Máš hlad?“ zeptala se Muriell.

„Strašný,“ řekla. „Probudím se vždycky s obrovským apetitem. Kdybych se nekontrolovala, vrhla bych se na snídani jako vlk.“

Podepřela si v posteli záda, zamáčkla cigaretu v popelníku, natáhla se pro šálek s kávou a zadívala se na Muriell. „Nechápu, jak to děláš, Muriell,“ prohlásila.

„Co jak dělám?“

„Jak udržuješ to své tělesné soustrojí neustále hladce v chodu. Z tebe prostě vyzařuje klid a energie, se vším si poradíš. Já dokud se nenapiju kávy, jsem nemožná, a pak mi ještě trvá další půl hodiny, než zlidštím.“

Ulomila si kousek topinky, kousla si do ní a usrkla kávy.

Náhle od sebe zbytek topinky na stolku odstrčila, usmála se na Muriell a položila si hlavu na polštář. „Dík, zlato,“ řekla. „Tohle mi na pár hodin vystačí.“

Muriell odešla z místnosti, jemně za sebou zavřela dveře a vrátila se do jídelny. Kuchařka měla den volna, ale měla přijít služebná, která vždycky přicházela na pár hodin; ta nádobí umyje.

Muriell se znovu zmocnil pocit nejistoty, když pohlédla na jídelní stůl s jedním vajíčkem na talířku, klobásou a novinami na podlaze. Jejímu otci bylo tak nepodobné odejít, aniž by se s ní rozloučil; vůbec se mu nepodobalo být bezohledný byť v maličkostech, a věděl přece, že je Muriell v kuchyni…

A potom uviděla jeho diplomatku.

Otec by za žádných okolností neodešel do kanceláře bez svého kufříku. Věděla, že v něm má dokumenty, na kterých včera večer pracoval, a že měl v plánu něco podle nich hned po příchodu do práce diktovat. Při snídani si dokonce z kufříku vytáhl desky z tuhého papíru, obsahující smlouvy, něco si v nich zkontroloval a udělal si poznámky.

Muriell prošla místností, zvedla kufřík a otevřela ho.

Smlouvy, secvaknuté v modrých složkách pro právnické dokumenty, byly v kufříku.

Muriell je vytáhla a jak si je prohlížela, uviděla poznámku na papírových deskách, v nichž byly smlouvy uloženy.

Poznámka byla napsána otcovým rukopisem. Zněla takto: „V případě nepředvídaných okolností volejte ihned advokátovi Perry Masonovi. Nikomu jinému nevolejte.“

Sdělení bylo napsáno inkoustem a byly k němu připojeny otcovy iniciály. Poslední inciála byla trochu rozmazaná, jako by byla složka ve spěchu zasunuta zpátky do kufříku dřív, než inkoust stačil zaschnout. Bylo tam také uvedeno telefonní číslo, pravděpodobně do kanceláře Perry Masona.

Mohla být tohle ta poznámka, kterou napsal otec při snídani?

Muriell se podívala na hodinky. Bylo za deset minut devět. Položila kufřík zpátky tam, kde prve byl, vrátila se do jídelny a jak se blížila ke stolu, náhle si uvědomila, že otcův ubrousek není na židli ani na stole. Rychle všechno prohledala a zjistila, že není nikde v dohledu. Ať už šel její otec kamkoliv, vzal ubrousek s sebou.

Význam toho chybějícího ubrousku se náhle vtiskl do Murielliny mysli a znovu v ní podnítil veškeré obavy. Podívala se pod noviny, pod stůl, prohledala celou jídelnu, hledala dokonce i v přijímací hale u předních dveří a na kobercem potaženém schodišti, vedoucím do druhého patra. V té chvíli si vzpomněla na dílnu.

Samozřejmě!

Vzadu za domem byla hodně dlouhá jednopatrová budova, v níž byly na severní straně umístěny tři garáže. Na jih od poslední garáže byla temná komora, ve které Nancy vyvolávala a zvětšovala fotografie, a ještě dál na jih, hned za temnou komorou, jako poslední místnost v budově byla dílna, ve které se Carter Gilman věnoval svým dvěma koníčkům: práci s modelářskou hlínou a vyrábění dřevěných předmětů, vykládaných krabiček na cigarety z vzácných dřevin, šperkovnic, krabic na šicí potřeby a různých dekorativních předmětů.

Muriell se tentokrát neobtěžovala dávat pozor na létací dveře, když proběhla z jídelny do kuchyně, zadními dveřmi z kuchyně na krytou verandu a z kryté verandy přes pruh trávníku ke dveřím, vedoucím do otcovy dílny.

Rozrazila dveře a zavolala: „Tati!“

Když vešla dovnitř, náhle se zarazila.

Židle byla převrácená a rozbitá. Po betonové podlaze se rozlévala zlověstná červená kaluž.

Podlaha, sem tam pokrytá jemnými pilinami, byla doslova pokrytá penězmi. Všechny bankovky měly hodnotu sta dolarů a Murielliným užaslým očím připadalo, že jich tam musely být stovky.

Na druhé straně místnosti, po její pravé ruce, byly dveře, vedoucí do Nancyiny temné komory. Před těmito dveřmi ležel na betonové podlaze chybějící ubrousek jejího otce.

Muriell ubrousek překročila a otevřela dveře do temné komory.

Do nosu ji udeřil kyselý zápach ustalovací lázně. Světlo, přicházející z otevřených dveří, ještě zintenzivňovalo stíny na vzdáleném konci místnosti.

„Tati!“ zavolala Muriell.

Její hlas pohltilo ticho.

Muriell prošla temnou komorou a rázně otevřela dveře, vedoucí ke garážím.

Sportovní auto a kupé byly na svých místech, ale sedan chyběl.

Muriell se srdcem stále ještě bušícím se zamyslela nad problémem chybějícího sedanu. Otec musel odejít od stolu v jídelně a jít i s ubrouskem ke garáži. Dovedla ho tam nějaká nečekaná záležitost, kvůli které si ani neuvědomil, že drží ubrousek v ruce.

Musel jít nejdřív do garáže, z garáže projít dveřmi do temné komory, projít temnou komorou a otevřít dveře do dílny.

To, co v dílně uviděl, způsobilo, že ubrousek upustil.

Co se ale stalo? Co znamenala ta převrácená, rozbitá židle? Co znamenaly peníze, rozházené po celé podlaze, a především rozlévající se červená kaluž?

Muriell, která náhle dospěla k rozhodnutí, zamířila ve spěchu k telefonu, umístěnému na pracovním stole v stolařské dílně Cartera Gilmana, stiskla tlačítko, s jehož pomocí se volalo z domu ven, a zavolala do otcovy kanceláře. Když se dozvěděla, že tam její otec není, začala rychle listovat v telefonním seznamu na stole a vytočila číslo kanceláře Perry Masona.

Hlas, který se jí v telefonu ozval, jí oznámil, že pan Mason sice není přítomen, ale je tam jeho sekretářka.

„Promluvím si s jeho sekretářkou,“ řekla Muriell.

O chvíli později jí sdělil povzbudivě kompetentní hlas: „Tady je Della Streetová, osobní sekretářka pana Masona.“

Muriell začala do telefonu překotně vysvětlovat: „Asi jsem se úplně zbláznila,“ řekla, „ale můj otec zmizel. Našla jsem v jeho diplomatce poznámku, že mám v případě nepředvídaného vývoje událostí zavolat panu Masonovi a… víte, na celé té věci je něco poněkud záhadného. Myslím, že…“

„Mohu se vás zeptat na jméno vašeho otce, prosím?“

„Carter Gilman. Má matka je mrtvá. Bydlím tu s ním, s nevlastní matkou a její dcerou. Jsme…“

„Vaše jméno, prosím?“

„Muriell Gilmanová.“

„Můžete mi dát své telefonní číslo?“

Muriell jí ho řekla.

„A adresu?“

„Vauxman Avenue 6231.“

„Pan Mason právě přišel,“ řekla Della Streetová. „Zavolám vám během pěti minut.“

„Děkuji vám,“ řekla Muriell a zavěsila.

KAPITOLA 2

Perry Mason se cestou ke svému psacímu stolu na Dellu Streetovou zazubil, přehlédl s nelibostí očima hromádku pošty na stole a zeptal se: „Komu to slibujete, že ještě zavoláte, Dello?“

„Muriell Gilmanové. Její otec je Carter Gilman. Chtěla jsem se podívat do naší kartotéky klientů, ale myslím, že tam o něm nic nemáme.“

Mason se chvíli zamyšleně mračil. „Není to tak dávno, co byl nějaký Gilman v porotě při jednom z mých případů. Už jsem zapomněl, jak se jmenoval celým jménem. O co jde, Dello?“

„Jeho dcera si myslí, že zmizel.“

„Gilman… Gilman… Carter Gilman. To jméno je mi povědomé. Podívejte se na to v záznamech o porotcích, Dello. Myslím, že byl členem poroty v tom případě, kdy nakonec vyšla najevo záměna totožnosti.“

Della Streetová přešla ke kartotéce. Její hbité prsty se probíraly kartami Masonova tajného souboru porotců. „Ano, tady je to,“ řekla. „Carter Gilman. Byl porotcem v případě toho Jonese. Udělal jste si o něm poznámku ‚výjimečný‘. Je to stejná adresa, Vauxman Avenue 6231. Počkejte okamžik… Vauxman Avenue – to zase něco říká mně.“

Della Streetová se odvrátila od kartotéky, otevřela sešit s údaji o dohodnutých schůzkách a řekla: „Včera telefonoval někdo, kdo se představil jako Edward Carter, a požádal, zda by sem mohl někdy během dneška přijít. Pozvala jsem ho na jedenáct třicet. Zeptala jsem se ho na adresu a on říkal, že je ve městě na návštěvě u přátel, kteří bydlí ve Vauxman Avenue. Počkejte, podívám se na číslo. No ano, tady je to, 6231 – stejná adresa.“

„A ten muž uvedl, že se jmenuje Edward Carter?“

Přikývla.

„A Muriell říká, že jejím otcem je Carter Gilman?“

„Přesně tak.“

„Říkal ten Edward Carter, proč mě chce navštívit?“

„Říkal, že se chce poradit o jedné velmi soukromé a důvěrné záležitosti a rád by na to měl alespoň půl hodiny.“

„A vy jste ho objednala?“

„Ano, na jedenáct třicet. Objednala jsem ho. Najdete to na seznamu dohodnutých návštěv.“

„A co ta jeho dcera?“

„Řekla jsem jí, že zavolám. Vypadalo to, že je strašně rozrušená. Myslím, že jí asi nikdo nic nemůže říct.“

„Zavolejte jí,“ vyzval ji Mason. „Já s ní promluvím.“

Della Streetová vytočila číslo. „Slečnu Muriell Gilmanovou, prosím… Okamžik, slečno Gilmanová. Pan Mason si s vámi promluví osobně.“

Mason zvedl sluchátko a řekl: „Pan Mason, slečno Gilmanová. Tak copak je s vaším otcem?“

„Připadám si hrozně hloupě,“ vysvětlovala Muriell, „ale můj otec jedl snídani a já jsem na chvíli odešla do kuchyně, abych mu připravila víc jídla. Dělala jsem smažená vejce a domácí zvěřinovou klobásu a on požádal o přídavek. Někdy si dá pořádnou snídani a potom už k obědu nejí skoro nic. Když jsem se vrátila s klobásou a vejcem, byl pryč.“

„Nebyl nikde v domě?“ zeptal se Mason.

„Nikde jsem ho nenašla.“

„Kolik snědl vajíček?“ zeptal se Mason.

„Dvě a dva velké pláty klobásy.“

„Povězte mi,“ řekl Mason, „Carter je jeho první jméno?“

„Ano.“

„Jaké má druhé jméno?“

Chvíli váhala a pak odpověděla: „No, Carter je vlastně jeho druhé jméno. Jmenuje se Edward, ale dává přednost druhému jménu, takže všechno podepisuje jako Carter Gilman.“

„Ach tak,“ řekl Mason zamyšleně. „Mohla byste mi říct, co se vlastně stalo, prosím vás?“

„Nerada to říkám po telefonu,“ namítla Muriell. „Ale… když jsem ho nenašla nikde v domě, velice jsem se polekala. Po chvíli jsem se trochu uklidnila a začala jsem sklízet nádobí. Jenomže jsem nemohla najít jeho ubrousek. Ať už odešel kamkoliv, vzal si ubrousek s sebou, tak jsem se šla podívat do dílny.“

„Co to je dílna?“ zeptal se Mason.

Muriell se nervózně zasmála. „To se dost těžko vysvětluje, pane Masone. Jsem tak rozrušená a vím, že je pro vás těžké udělat si představu takhle po telefonu; dílna je místnost, ve které provozuje své hobby. Pracuje se dřevem a někdy také s hrnčířskou hlínou. Teď tam právě jsem. Někdo tu rozmlátil židli a všude po podlaze jsou peníze a taky kaluž – krve.“

„No dobrá,“ řekl Mason. „Zůstaňte, kde jste. Hned tam jedu. Budu tam tak rychle, jak to jen půjde… řekla jste někomu něco?“

„Ne.“

„Nic neříkejte,“ nařídil jí Mason. „Ničeho se nedotýkejte.

Nikam nechoďte.“

„Tatínkův ubrousek je tady na podlaze, a…“

„Chvíli to vydržte,“ řekl Mason. „Hned tam budu. Ničeho se nedotýkejte. Ta dílna, o které mluvíme, je ve stejné budově jako garáže vzadu za domem?“

„Ano.“

„Ke garáži vede určitě příjezdová cesta. Je v garáži volné místo, kam bych mohl zajet s autem?“

„Ano.“

„Přijedu autem,“ řekl Mason. „Vjedu do garáže. Čekejte na mě.“

Mason vrhl rychlý pohled na Dellu Streetovou. „Vy tady držte stráž, Dello. Jedu pryč.“

„Co ta schůzka v jedenáct třicet?“

„Na tu se vrátím,“ řekl Mason, „ale velice pochybuju, že Edwarda Cartera uvidíme.“

Mason popadl klobouk, spěšně prošel chodbou, sjel výtahem do haly v přízemí, přešel na parkoviště, skočil do auta a vyjel do hustého dopoledního provozu.

Trvalo mu dvacet pět minut, než dorazil na adresu ve Vauxman Avenue.

Advokát zabočil na příjezdovou cestu a všiml si přitom velkého sídla, které mu připadalo upjatě tiché. Vjel do garáže a zaparkoval.

Dveře se otevřely. Ve dveřích stála mladá dvacetiletá žena s hnědými vlasy, vlídnýma očima achátové barvy a pěknou postavou, z níž přímo vyzařoval půvab někoho, kdo se pohybuje na dlouhých nohách. Unaveně se na něj usmála.

„Pan Mason?“ zeptala se, když advokát vystoupil z auta.

Mason přikývl. „Vy jste Muriell Gilmanová?“

„Ano.“

„Tohle je dílna?“

„Ne, to je Nancyina temná komora – temná komora mé nevlastní matky.“

„A sportovní auto?“ zeptal se Mason, ukazuje na auto ve střední části garáže.

„Většinou slouží Glamis a mně, ale někdy ho používá i Nancy.

To druhé auto, kupé, je rodinný vůz.“

„Ostatní členové rodiny jsou vzhůru?“ zeptal se Mason.

„Není o nich slyšet,“ řekla Muriell. „Obyčejně spí až do poledne.“

„Tak se na to podívejme,“ řekl Mason.

„Pojďte, prosím, za mnou,“ vyzvala jej Muriell. „Radši půjdu první.“

Vešla zpátky do temné komory. Mason, který ji následoval, si všiml nejasných obrysů fotografických zvětšovacích přístrojů, nádržky na vývojku, sušičky a pořadačů.

„Kdybyste chvíli zůstal u těch dveří a podržel je otevřené, dokud neotevřu další dveře,“ požádala ho, „nemuseli bychom rozsvěcet.“

Mason stál u dveří a čekal.

Muriell přešla ke druhým dveřím a otevřela. „Tohle je tatínkova dílna,“ oznámila.

Mason nahlédl dovnitř, potom vzal Muriell za ramena a lehce ji odsunul, takže pak oba stáli vedle sebe v temné komoře a dívali se do dílny.

Byly tam soustruhy, pilky, brusky s pískovým papírem a další stolařské náčiní. Nahoře mezi trámy byly zavěšené kusy vzácného dřeva, pečlivě srovnané tak, aby byly všechny povrchy vystaveny vzduchu. Na ponku ležely další kusy dřeva. Místnost byla prosáklá vůní cedru a santalového dřeva a do toho se mísilo aroma jemných dřevěných pilin.

Červená skvrna se vyjímala jako oáza mezi stodolarovými bankovkami, pokrývajícími podlahu.

„To je ubrousek, který použil váš otec?“

„Ano.“

„Víte to jistě?“ zeptal se Mason.

„Totiž… jeden ubrousek chyběl a tohle je jeden z našich ubrousků.“

Mason se sehnul a zvedl plátěný servítek. „Jsou tu skvrny od vajíček,“ oznámil.

„Vím určitě, že je tatínkův, pane Masone. Měl k snídani vejce a domácí zvěřinovou klobásu.“

„Kolik vajíček?“

„Dvě.“

„Kolik klobásy?“

„Dva tlusté pláty klobásy.“

„Byla to doma vyrobená klobása?“

„Přesně tak. Byla zmrzlá a před vařením rozmrazená.“

„Co ještě váš otec jedl?“

„Obilné vločky, topinku a kávu.“

„Nějaký džus?“

„Ano, pomerančový.“

Mason si ubrousek zevrubně prohlédl, zamyšleně ho složil a zasunul do boční kapsy pláště.

„Potom váš otec prohlásil, že má ještě hlad?“

„Požádal mě, jestli bych mu neusmažila ještě jedno vejce a další kus klobásy.“

„To vám chvíli trvalo?“

„Trvalo mi to několik minut, protože klobása byla zmrzlá a musela jsem ji v prostředku rozkrojit sekáčkem na maso.“

„Chápu,“ řekl Mason. Přešel po betonové podlaze, aby si prohlédl zlověstně vyhlížející červenou skvrnu. Zatímco si ji prohlížel, Muriell mu vyprávěla o svém otci a o událostech, které se toho rána seběhly.

Advokát jí pozorně naslouchal a pak se sklonil nad červenou skvrnou. Na chvíli se zatvářil zmateně, potom se prstem zlehka dotkl husté tekutiny. Rozetřel ji mezi palcem a ukazovákem, přičichl a řekl: „Tohle není krev. Je to nějaký červený lak.“

„Propána!“ zvolala Muriell. „Jste si tím jist?“

„Jsem,“ řekl Mason, rozhlížeje se kolem. „Támhle na polici je plechovka laku.“

Muriell zamířila k plechovce. „Moment,“ varoval ji Mason. „Kdyby vám to nevadilo, radši bychom na té plechovce neměli zanechat otisky prstů, Muriell. Plechovku někdo převrhl a pak ji zase zvedl… nemáte představu, kdy k tomu došlo?“

Zavrtěla hlavou.

„Nebo samozřejmě, kdy byla rozbitá ta židle?“

„Ne, ale někdo se tu musel s někým prát, a…“

„Prát, to jistě,“ přerušil ji Mason, „ale nevíme, kdy se to stalo, slečno Gilmanová, a nesmíme dělat ukvapené závěry. Je možné, že váš otec vešel do místnosti, uviděl převrhnutou plechovku barvy a rozbitou židli a rozhodl se plechovku zvednout. Vidíte, je to plechovka barvy s malým víčkem, které se nahoře přiklopí. Víčko bylo uvolněné. Se vší pravděpodobností se všechna barva nevylila. Radši to nebudeme zjišťovat, abychom se té plechovky nedotkli. Dávejme si dobrý pozor, abychom tu nezanechali otisky prstů.“

„Moje otisky tu určitě jsou,“ namítla Muriell. „Chodím sem dost často. Dívám se, jak tatínek pracuje.“

„Ach tak,“ řekl Mason. „Ale stejně si myslím, že bude lepší, když tu nezanecháme žádné čerstvé otisky. Mohly by překrýt nějaké jiné otisky. Posbírejme ty peníze a spočítejme je. Při té práci mi můžete říct další podrobnosti.“

Společně posbírali stodolarové bankovky a Mason je srovnal do svazečku. Potom se obrátil k Muriell. „Kolik jste jich sebrala?“

„Čtyřicet osm.“

„Takže,“ usoudil Mason, „tu bylo přesně sto těchto bankovek, což dělá dohromady rovných deset tisíc dolarů. Víte o tom něco nebo aspoň máte tušení, kde se tu ty peníze vzaly?“

Zavrtěla hlavou.

„Našla by se tu gumička?“ zeptal se Mason.

„Nějaké jsou v Nancyině temné komoře. Vím, kde je mívá.“

„Dobrá. Pojďme najít gumičku.“

Muriell cvakla vypínačem.

„Ale no tak,“ napomenul ji Mason. „Přece jsem vám říkal, že máte dávat pozor, abyste se ničeho nedotkla.“

„Ach, zapomněla jsem – jak mám najít gumičky, aniž bych někde zanechala otisky prstů?“

„Použijte kapesník nebo lem sukně,“ poradil jí Mason.

Nadzvedla sukni, uchopila lem do ruky a otevřela zásuvku. Vnitřek zásuvky byl rozčleněn do přihrádek a v každé přihrádce byly gumičky různých velikostí.

Mason si pomohl špičkou plnícího pera a dvě gumičky vytáhl; potom Muriell pokynul, aby zásuvku zavřela.

Advokát přetáhl gumičky přes okraje svazku bankovek.

„Vaše nevlastní matka tu má pečlivě uklizeno,“ podotkl.

„Tady je to pravým opakem nepořádku v dílně vašeho otce.“

„Já vím. Co se týče temné komory, je Nancy pořádkem přímo posedlá. V domácnosti si s tím, myslím, moc velkou hlavu nedělá, ale v její temné komoře musí být všechno ve vzorném pořádku a srovnáno jak buchty na pekáči.“

„Váš otec má poněkud jiný přístup?“ zeptal se Mason.

Zasmála se. „Kdybyste chtěl říct o tatínkově dílně, že tam má vše srovnáno jak buchty na pekáči, tak to by tam ty buchty musely být naházeny lopatou.“

„Jo tak,“ řekl Mason. „Máte nějakou fotografii svého otce, kterou bych si mohl vzít?“

„Mám jeho zarámovaný portrét ve svém pokoji, ale…“

„Možná by nebylo nejvhodnější, abyste teď chodila do domu,“ řekl Mason. „Nejsou nějaké v temné komoře?“

„Ach ano, myslím, že tam nějaké určitě jsou. Nancy má hromady fotek. Vyrábí s oblibou portréty. Má takovou techniku, při níž si vyrobí velice slabě zřetelnou kopii portrétu na papír, na tu pak nanáší barvy a fotografii vybarví tak, až vypadá jako běžná olejomalba. Pokud si ji zevrubně neprohlédnete, vůbec si neuvědomíte, že je podkladem fotografie.“

Chvíli se pohybovali v temné komoře, až nakonec Muriell prohlásila: „Myslím, že má nějaké v téhle zásuvce.“

Sehnula se, a než zásuvku otevřela, uchopila lem sukně mezi palcem a ukazovákem.

„Ano,“ oznámila. „Jejich tu několik.“

„Vezmeme jen tu horní,“ prohlásil Mason a vzal z hromádky v zásuvce nahoře položenou zvětšeními o rozměrech dvacet krát dvacet pět centimetrů.

„Tohle je váš otec?“

„Ano, to je tatínek. Kontrast je málo výrazný a je to dost slabý otisk fotografie, protože takhle to Nancy vyhovuje – ale je to tatínek, ano.“

Mason si se zájmem prohlížel zakulacenou tvář.

„Jak je starý?“

„Počkejte – tatínkovi je čtyřicet dva nebo možná čtyřicet tři.“

„A vaší nevlastní matce?“

„Ví Bůh,“ zasmála se. „Má hodně přes třicet, ale o svém věku nikdy nemluví a my se jí neptáme.“

„Jak je stará Nancyina dcera Glamis?“

„Té je dvacet.“

„A vám?“

„Jsme stejně staré… pane Masone, co uděláme s tatínkem? Musel si vzít sedan. Nemohli bychom jet za ním?“

„Zavolám vám hned po poledni,“ řekl Mason. „Pokusím se něco zjistit. Váš otec má kancelář tady ve městě?“

„Ach ano.“

„Kde?“

„V budově Piedmont.“

„Čím se zabývá?“

„Investiční činností – nakupuje a prodává nemovitosti, jednak pro sebe a taky pro seznam klientů, kteří investují prostřednictvím společného fondu.“

„Podniká sám?“

„Myslím, že tatínek je majitelem toho podniku, ale má společníka.“

„A telefonovala jste do kanceláře, zda tam otec není?“

„Telefonovala jsem tam… krátce předtím, než jsem volala vám; říkali, že ho čekají každou chvílí. Nechala jsem mu vzkaz, aby mi zavolal, až přijde. Chtěla jsem mu říct o jeho kufříku.“

„No dobrá,“ řekl Mason. „Zkusím s tím něco podniknout a krátce po poledni vám zavolám. Zatím si, myslím, nemusíte dělat starosti. Těch deset tisíc dolarů raději vemte k sobě.“

Náhle jako by se jí zmocnila panika. „To ne, pane Masone. Nechci na ně sahat. Nevím, odkud se tu ty peníze vzaly. Nevím, co to má všechno znamenat a… teď, když vím, že ta červená kaluž byla jenom barva na betonu, si připadám hrozně přihlouple. Asi jsem se zachovala jako blázen, když jsem vás sem honila takovou dálku.

Ale chci, abyste věděl, pane Masone, že vám zaplatím, ať si řeknete o jakoukoliv částku. Mám svůj vlastní běžný účet a… nejspíš jsem tak trochu zpanikařila, když jsem viděla ty peníze, roztřískanou židli, tatínkův ubrousek a tu červenou kaluž uprostřed podlahy.“

„Chápu, jak vám bylo,“ ujistil ji Mason. „Myslím, že bude všechno v pořádku. Nikomu neříkejte, že jsem tu byl, a já teď odjedu zpátky do své kanceláře. Pamatujte si, že nemáte nikomu říkat o tom, že jsem tu byl – nikomu. Rozumíte?“

Přikývla.

„Přinejmenším dokud vám nezavolám,“ dodal Mason, „a zavolám vám krátce po poledni. Budete tu?“

„S největší pravděpodobností ano.“

„Tak dobrá,“ uzavřel to Mason. „Zavolám vám.“

Když se Mason vrátil do kanceláře, pověděl všechno Delle Streetové. „Dejte ten svazek bankovek do sejfu, Dello. Tady je zvětšená fotografie pana Cartera Gilmana, dvacet na dvacet pět centimetrů, a pro vaši informaci – ukázalo se, že ta zlověstná červená skvrna na podlaze byla jen obsah převrhnuté plechovky s červenou barvou.

Carter Gilman odjel patrně do práce sedanem. Obvykle chodí přes čtyři bloky pěšky na autobusovou zastávku. Dnes ráno ale vstal, odešel beze slova z domu a vzal si sedan, pokud ovšem…“

„Pokud co?“ naléhala.

„Nezašel do dílny, nenašel tam vetřelce, popral se s ním, rozházel přitom po podlaze deset tisíc dolarů v hotovosti a potom byl v bezvědomí odvezen na projížďku.

A v tom případě bude mít ten, kdo se pro těch deset tisíc vrátí, zřejmě menší potíže s jejich hledáním.“

„Možná to pro něj nebude až tak těžké,“ usoudila Della Streetová. „A vy byste se mohl stát terčem pro nějakého podnikavého střelce.“

„To budeme muset risknout,“ řekl Mason. „Máme ještě přibližně půl hodiny do té smluvené schůzky.“

Della Streetová zalétla očima na Masonův stůl. „To už budete mít čas leda na to, abyste si zběžně prohlédl důležité dopisy nahoře na hromádce.“

„Fajn,“ souhlasil Mason. „V jedenáct třicet si pana Edwarda Cartera Gilmana dobře prohlédneme a zjistíme si, pročpak se k nám objednal pod falešným jménem.“

„Když už četl ty noviny,“ navrhla Della Streetová, „nechcete, abych se podívala na finanční přílohu, jestli bych tam nenašla nějaké vodítko?“

„Nejspíš by to byla ztráta času,“ řekl Mason. „Nevíme, do čeho investoval, a kdybychom hádali naslepo, moc bychom si nepomohli. Koneckonců,“ usoudil, „ten člověk vstal od snídaně a odešel ve spěchu do kanceláře. To dělají lidé každý den. Stovky, ba miliony lidí. Žijeme v uspěchané době.“

„Já vím,“ přitakala Della Streetová, „ale stejně – když si představíte to smažené vejce a speciální domácí zvěřinovou klobásu na talíři…“

„Dello,“ opáčil. „Vy máte hlad. Co jste měla k snídani vy?“

„Suchou topinku a kávu,“ odvětila. „Včera jsem stoupla na váhu a…“

„To je ono,“ řekl Perry Mason. „Máte hlad. Pustíme se do té pošty a na Edwarda Cartera Gilmana až do jedenácti třiceti zapomeneme.“

KAPITOLA 3

Když už se Perry Mason během deseti minut více či méně pokradmu podíval popáté na hodinky, Della Streetová se usmála a řekla mu: „Nesnažte se mě obalamutit. Jste na tu schůzku celý nažhavený a nemyslíte na nic jiného, než jestli přijde nebo ne.“

„Už jsou čtyři a půl minuty po půl dvanácté, Dello.“

„Od posledního úderu zvonu,“ upřesnila Della Streetová.

Mason zvrátil hlavu dozadu a rozesmál se. „No dobrá, přiznejme si to na rovinu. Celá tahle záležitost mě začala velice zajímat“

„Otec, který odešel od stolu se snídaní, aniž by se rozloučil s dcerou?“ zeptala se Della Streetová.

Mason zavrtěl hlavou. „Otec, který sní dvě vejce a dva tlusté pláty domácí zvěřinové klobásy, a pak požádá dceru, aby šla zpátky do kuchyně a usmažila mu ještě další vejce a další kus klobásy.“

„To vypadá na pracanta,“ řekla Della Streetová.

Mason přikývl.

„A potom vezme deset tisíc dolarů a rozháže je po podlaze ve své dílně,“ dodala Della Streetová.

„A upustí ubrousek, převrhne plechovku červené barvy, a když dal své dceři prve instrukce, že nemá za žádných okolností volat policii, nechá tam pro ni moje jméno a telefonní číslo tak, aby je našla.“

Della Streetová si tu informaci přebrala. „Zní to skoro, jako by se chystal někoho zavraždit,“ řekla.

„Co se týče toho jídla,“ pokračoval Mason, „existuje jediné logické vysvětlení. Musel se jí na okamžik zbavit. Nevěděl, jak to udělat, a tohle byl jediný způsob, který ho napadl.“

Della Streetová pomalu pokyvovala hlavou.

„V dnešní době,“ uvažoval Mason, „kdy lidé dbají na vyváženou stravu a na kalorie, je už tohle pořádná snídaně. Ale když si vezmete, že takovou snídani spořádá muž dost starý na to, aby byl otcem dospělé dcery, a pak ještě požádá o další vejce a další kus klobásy – a potom, když je jídlo doneseno na stůl, tam není – je jediným logickým vysvětlením, že chtěl svou dceru uklidit z cesty.“

„Proč?“

„Bůh suď. Možná kvůli něčemu, co si právě přečetl v novinách, nebo něco zahlédl z okna.“

„To je nápad!“ zvolala Della Streetová. „Třeba tam…“

Telefon na stole Delly Streetové se rozdrnčel.

Della zvedla sluchátko a řekla sekretářce v přijímací kanceláři: „Ano, Gertie.“ Pak se obrátila k Masonovi a usmála se. „Přišel pan Edward Carter.“

„Ať jde dál,“ řekl Mason.

„Já ho přivedu,“ řekla Della Streetová, zavěsila telefon a s nenuceným půvabem vykročila ke dveřím, vedoucím do předkanceláře.

Mason uznale sledoval, jak vychází ze dveří, a vzápětí povstal, když Della uvedla poněkud podsaditého muže, který vypadal, že je mu něco přes čtyřicet.

„Pane Masone,“ řekl, „promiňte mi, že jdu pozdě.“

„Edward Carter,“ představila ho Della Streetová.

Nemohlo být žádných pochybností o tom, že je to stejný muž jako ten, co byl zachycený na zvětšené fotografii, kterou dala Perry Masonovi dříve toho dne Muriell Gilmanová.

„Občas je dost těžké odhadnout potíže s dopravním ruchem,“ nadnesl Mason. „Já se obyčejně snažím vyrazit na dohodnutou schůzku o pět deset minut dřív, které se mi hodí v případě, že je moc hustý provoz.“

„To je jemná výtka?“ zeptal se muž.

Mason se usmál a zavrtěl hlavou. „Jen takový komentář, týkající se mých osobních zvyklostí. Na jemnosti mívám čas jen zřídka. Chtěl jste se se mnou o něčem poradit, pane Cartere?“

„Ano.“

„Nejsem si ovšem jistý, zda vás budu moci přijmout za svého klienta. Právní zástupce si musí dávat vždycky pozor, aby své potenciální klienty dobře prověřil a ubezpečil se, že nedochází ke konfliktu zájmů. Dřív, než mi povíte něco konkrétního, byste mi snad mohl říci všeobecně, oč se vám jedná. Moje sekretářka si poznamenala vaši adresu jako Vauxman Avenue 6231 – je to správně?“

„Ano, je. Momentálně se tam zdržuju.“

„Vaše adresa do zaměstnání?“

Muž chvíli váhal a potom zavrtěl hlavou. „Žádnou nemám,“ prohlásil. „Jsem… něco jako na penzi.“

„No dobrá,“ řekl Mason. „V jaké věci obecně jste za mnou přišel?“

„Jednám v zastoupení přítelkyně,“ odpověděl muž.

„Pokračujte.“

„Jedná se o velmi dobrou přítelkyni, ženu, která je shodou okolností provdána za muže, který je také mým přítelem.“

„Jak se jmenuje?“

„Gilmanová. Nancy Gilmanová. Jsem momentálně na návštěvě u ní a u jejího manžela. To oni vlastně bydlí na adrese Vauxman Avenue 6231.“

„Rozumím,“ řekl Mason bez jakéhokoliv výrazu v obličeji. „Pokračujte. Co je s paní Gilmanovou?“

„Paní Gilmanová je vydírána.“

„Jste si tím jist?“

„Naprosto jist.“

„A jako přítel chcete, abych s tím něco udělal?“

„Pojďme na to krok za krokem, pane Masone. S vydíráním člověk moc nenadělá, pokud neví přesně, kvůli čemu je příslušná osoba vydírána.“

„Máte o tom nějakou představu?“ zeptal se Mason.

„Upřímně řečeno nemám. To je jedna z věcí, které chci zjistit.“

„Co jiného?“

„To je momentálně vše. Jakmile zjistíme, co se v její minulosti odehrálo, dozvíme se pravděpodobně, na co se vyděrač zaměřil.“

„Nevíte náhodou, kdo je tím vyděračem?“

„Ano, vím.“

„Kdo?“ zeptal se Mason hlasem, v němž zazněl horlivý zájem.

Muž chvíli váhal a pak prohlásil: „Koneckonců, pane Masone, s vámi nejspíš budu muset hrát fér a vyložit karty na stůl. Vyděračem je soukromý detektiv jménem Věra Martelová. Iniciála jejího druhého jména je M. Na navštívenkách a dopisních papírech je jméno uvedeno jednoduše jako ‚V. M. Martel, soukromé vyšetřování‘.

Nic na dopisních papírech ani navštívenkách nenaznačuje, že se jedná o ženu. Kancelář má jednak tady a jednak v Las Vegas ve státě Nevada. Zdá se, že se specializuje na záležitosti související s rozvodem.

Tím chci říct, že většina klientů, kteří za ní přicházejí, se tak či onak zajímají o případy rozvodů.“

„Co byste chtěl, abych udělal?“ zeptal se Mason.

Muž vytáhl z kapsy pláště obálku. „V záležitostech tohoto druhu dávám přednost důsledně jednání v hotovosti, pane Masone. Mám tu sedm set padesát dolarů.“

Vsunul pečlivě pěstovanou ruku do obálky a vytáhl pětisetdolarovou bankovku, dvě stodolarové a padesátidolarovku. „Budete chtít peníze na výlohy. Potřebujete soukromou detektivní kancelář a zálohu,“ řekl.

Mason se pro peníze nenatáhl. „Zůstanete nějakou dobu ve městě?“

„Dost dlouho, abych tuhle záležitost uzavřel, jak doufám.“

„A když s vámi budu chtít mluvit, zavolám vám jednoduše do sídla Gilmanových?“

„Probůh, to ne! Tam mi nevolejte!“

„Jak jinak se s vámi tedy mohu spojit?“

„Já… raději vám zavolám sám. Rozhodně nechci, aby si lidé, u kterých jsem na návštěvě, mysleli, že… i když jsem důvěrný přítel rodiny… nechci, aby to vypadalo, že se jim pletu do jejich věcí.“

„Chápu. Myslíte, že u nich ještě nějakou dobu zůstanete na návštěvě?“

„Ano, ale rozhodně se nepokoušejte mi tam volat. Zavolám vám sám.“

Mason si muže zevrubně prohlížel – poněkud robustní postavu, huňaté obočí, trpělivé, přemýšlivé hnědé oči za brýlemi v obroučkách z želvoviny, chomáč dlouhých vlasů, sčesaných kolem plešky na mužově temeni.

„Býváte tam přes den?“ zeptal se Mason.

Muž se netrpělivě ohradil: „Jak říkám, pane Masone, já se ozvu vám. Prosím vás, nepokoušejte se se mnou navazovat kontakt.“

„Snažím se jen zjistit, jak to tam chodí,“ řekl Mason, „než vám budu moci říct, zda ten případ vezmu nebo ne.“

„Chápu. Nu, to vám mohu vysvětlit velice jednoduše, pane Masone. Jsem přítel pana Gilmana – známe se dávno, hodně dávno. Pan Gilman byl vcelku šťastně ženatý. Má jedinou dceru, Muriell. Její zrovna dvacet let. Bydlí v tom domě.

První manželka pana Gilmana zahynula při autonehodě a on se znovu oženil. Nancy, jeho současná žena, má z předchozího manželství dceru. Jmenuje se Glamis – Glamis Barlowová. Je stejně stará jako Gilmanová dcera – je jí dvacet. Je to rozkošná rodinka.

Mám celou jejich rodinu velmi rád. Obě dcery jsou vzorné. Vkusem i původem jsou sice tak odlišné, jak jen mohou být, ale co do loajality a citových vlastností se jedna druhé podobají jako vejce vejci.

Jedna je poněkud vážnější, ale bystrá jako rozeklaný blesk – to je Muriell Gilmanová. Ta druhá je výřečná, troufalá a umí pohotově odpovídat, ale svým přátelům je nesmírně oddaná a chová se nanejvýš loajálně. To je Glamis Barlowová.

Rozhodně bych nechtěl, aby se stalo cokoliv, co by jim zhatilo život. Když použiju otřepané fráze, stojí na prahu štěstí.“

„Oblíbil jste si ty dívky?“

„Mám je moc rád. Jsou to oddané dcery a úctyhodné mladé ženy. I přes rozdílné povahy a způsob, jak je projevují, jsou takřka stejné, nesmírně oddané dcery.“

„Ale vydírána je paní Gilmanová?“

„Myslím, že ano, ale mohlo by to mít docela dobře něco společného s jednou či druhou dcerou.“

„Co dělá pan Gilman?“ zeptal se Mason.

„Investuje. Kupuje nemovitosti, vylepšuje je a zase prodává – má na ně dobrý čich. Řídí také investiční fond.“

„Znáte se už dlouho?“

„Velmi dlouho.“

„Co víte o jeho současné manželce?“

„Je umělkyně – totiž má umělecké sklony. Ráda maluje a velice se zajímá o fotografii. Teď momentálně experimentuje s portrétní prací. Pořizuje fotoportréty a pak je velmi slabě zvětší na fotografický papír. Portrét pak vybarví. Fotografie je jen o něco více než obrys a když práci dokončí, vznikne z toho velice zajímavá olejomalba.“

„Dělá to za účelem výdělku?“

„Kdepak, to ne. Je to jen takový koníček. Ona je… myslím, že je vcelku dobře zajištěná.“

„Jí se u nich dobře?“

„Velmi dobře – ačkoliv nechápu, co to s tím má společného.“

„Vypadají na rodinu, která si ráda v životě dopřává.“

„To ano.“

„Já také rád jím,“ podotkl Mason, „ale dosáhl jsem bodu, kdy si musím hlídat kalorie – nedostatek pohybu venku.“

„To znám,“ přisvědčil návštěvník. „Od každého se dnes čeká, že si dá pozor, aby moc nepřibíral. Já si mám taky kontrolovat váhu.“

„Rád dobře posnídám,“ nadnesl Mason.

„Já taky.“

„Dost často vynechám oběd.“

„Taky to dělávám.“

„Ale máte s nadváhou potíže?“ zeptal se Mason.

„Ach ano. Musím se omezovat.“

„Co obvykle snídáte?“ vyptával se Mason.

„Třeba topinku a vajíčka naměkko, nebo smažené vejce. Proč se na to ptáte, pane Masone?“

„Jen se snažím udělat si obrázek,“ odtušil ledabyle. „Jak se ten Gilman mimochodem jmenuje vlastním jménem?“

„Carter.“

„A,“ podotkl Mason „jako vaše příjmení. Ale nejste příbuzní, nebo ano?“

„Ne.“

„Mohl byste mi pana Gilmana popsat?“

„Je – přibližně stejně starý jako já, a je… no víte, když na to člověk není připravený, je docela těžké popsat vzhled nějakého člověka – přítele… no, zkusím to… ale nesmíte se ho snažit vyhledat.“

Masonův návštěvník se opřel a zavřel oči. „Snažím se vybavit si ho,“ prohlásil.

„No nic, nechme to být,“ řekl Mason. „Myslím, že už se celkem orientuji. Jen jsem se chtěl ujistit, že nejste příliš horlivý a nepletete se do něčeho, co by mohlo způsobit zlou krev. Ale asi to bude v pořádku. Jen tak mimochodem – ví pan Gilman, že jste mě navštívil?“

„Ne, nic netuší. Dělám to na svou vlastní pěst.“

„Takže chcete, abych se podíval na minulost paní Gilmanové a zjistil, kvůli čemu by ji bylo možno vydírat?“

Muž přikývl.

„Je to poněkud obtížný a nákladný způsob, jak na to jít,“ upozornil ho Mason. „Nebylo by lepší prověřit tu Martelovou a podívat se, zda by se nedalo zjistit, na čem pracuje?“

Carter zavrtěl energicky hlavou. „Chci, abyste začal od Nancy Gilmanové,“ řekl. „Vemte to úplně od začátku a zjistěte o ní všechno, co se dá.“

„A z čeho máme vyjít?“ zeptal se Mason. „Kde se narodila, jak je stará?“

„Její třicet devět. Narodila se v Los Angeles. O jejím manželství se Stevem Barlowem toho moc nevím. Řekl bych, že to bylo takové průměrné manželství. Byla ještě mladá a…“

„Zemřel?“ zeptal se Mason.

„Ne, rozvedli se.“

„Kde byli oddáni?“

„V San Franciscu. Barlow v San Franciscu pracoval. Pokud vím, dělal pro nějakou pojišťovnu.“

„Víte, zda se znovu oženil?“

„To nevím, ale myslel bych, že ano.“

„Kde žije? Víte to?“

„Las Vegas, Nevada.“

„Máte adresu?“

„Ne. Jako přítel rodiny ji sotva mohu mít.“

„Jezdí za ním jeho dcera na návštěvu, nebo on za ní?“

„Domnívám se, že Glamis se s ním občas vídá. Myslím, že ho navštěvuje v Las Vegas. Ale můžu vám říct s určitostí, pane Masone, že tohle všechno nemá nic společného s tím, co chci zjistit já. Chci se dozvědět o Nancyině minulosti a přijít na to, co by ji mohlo přimět k tomu, aby zaplatila vyděrači.“

„Může to být spousta věcí,“ řekl Mason suše.

Muž zavrtěl hlavou. „Neznáte Nancy. Kdyby někdo vyštrachal nějakou sentimentální kapitolku z jejího života, Nancy by se mu prostě vysmála. Přiznala by to a ještě by to vyšperkovala podrobnostmi a byl by pokoj. Je už takový typ: temperamentní, okouzlující, nekonvenční.

Ale tahle věc, ať už je to, co je to, ji pořádně vyděsila. Nemám ponětí, co by to mohlo být, pokud to není – nu, vražda.“

„Myslíte, že je to možné?“ zeptal se Mason.

„Nenapadá mě nic jiného, co by ji mohlo takhle znepokojit.“

„Uvidíme, co se s tím dá dělat,“ řekl Mason. „Budu ovšem muset využít služeb detektivní kanceláře – jak jste už naznačil.“

Jeho návštěvník přikývl: „Máte dobrého soukromého detektiva, pane Masone? Někoho, komu můžete důvěřovat?“

„Mám. Drakeovu detektivní kancelář tady v budově – mají kanceláře ve stejném patře. Zavolám Paula Drakea a řeknu mu, aby se hned pustil do práce.“

Muž pohlédl na hodinky. „Už jsem tady delší dobu, než jste si pro mě vyhradil, pane Masone. Promiňte. Raději už půjdu.“

Stoupl si.

„Nechcete se seznámit s Paulem Drakem?“ zeptal se Mason. „Možná se bude chtít na něco zeptat.“

„Ne, děkuji vám, pane Masone. Možná někdy jindy, ale teď bude úplně stačit, když pan Drake prověří minulost paní Gilmanové, zjistí o ní všechno, co bude možné zjistit, a případně přijde na to, proč by měla mít obavy z vydírání.“

„Jste opravdu přesvědčen o tom, že je vydírána?“

„Vím to prakticky jistě.“

„Ví to její manžel?“

„Probůh, ne.“

„Můžete mi něco říct o domě, ve kterém žijí?“

Muž zlehka přimhouřil oči. „Je tohle důležité?“

„Jen všeobecný popis toho místa,“ řekl Mason.

„Je to velký třípatrový dům, poněkud staromódní. Pokud vím, je tam velká půda, ačkoliv jsem tam nahoře nikdy nebyl.“

„Podsklepený?“

„To ano. Ve sklepě je kotel a klimatizační zařízení. Pan Gilman má vzadu za domem dílnu, kde jen tak pro zábavu pracuje se dřevem. Má tam soustruhy a pilky – rád svým přátelům vyrábí šperkovnice; hned vedle dílny je temná komora, kde Nancy vyvolává a zvětšuje fotografie.“

„Je ta budova vzadu hodně velká?“

„Ano. Byla postavena jako garáž pro tři auta a byt pro šoféra.“

„Tak vám moc děkuji,“ řekl Mason. „Pustíme se do toho. Chcete, abych se s vámi za žádnou cenu nepokoušel navázat kontakt, je to tak?“

„Mohla by z toho vzniknout nějaká trapná situace. Já se ozvu vám, pane Masone.“

„Až dosud, pane Cartere, jste nenadnesl žádný problém, který by vyžadoval služeb právního zástupce. Požádal jste jen o informace, které vám může shromáždit soukromý detektiv. Myslím, že by pro vás bylo mnohem lepší, kdybyste zašel za panem Drakem a najal si ho jako detektiva. Nemá smysl, abyste si platil právního zástupce jen proto, abyste získal informace, které musí konec konců beztak obstarat soukromý detektiv.“

„Ne ne,“ řekl muž chvatně, „vy mi nerozumíte. Chci vás jako právního zástupce.“

„A co chcete, abych jako právní zástupce udělal?“

„Chci, abyste zastupoval… abyste zastupoval celou rodinu.“

„Rodinu?“

„Ano. Celou rodinu.“

„Konkrétně koho?“

„Nancy Gilmanovou, Cartera Gilmana, Muriell Gilmanovou a Glamis Barlowovou.“

„Všechny?“

„Ano.“

„Co když budou mít konfliktní zájmy?“

„Nebudou.“

„Ale co když budou?“

„Můžete od případu odstoupit a nechat si zálohu, kterou vám dám.“

„Dejme tomu, že zájmy některého člena rodiny budou konfliktní s vašimi zájmy?“

„Nebudou.“

„Pan Gilman,“ řekl Mason náhle, „má vzadu za domem hned vedle temné komory dílnu, ve které pracuje se dřevem?“

„Přesně tak. Taky něco vyrábí z modelářské hlíny.“

„A vy jste u nich na návštěvě?“

„Ano.“

„Patří vám něco v té dílně?“

„Ne, samozřejmě ne. Nic mi tam nepatří. Jsem tam prostě na návštěvě, jako přítel rodiny.“

„A jako jejich přítel mě chcete najmout, abych tu rodinu zastupoval?“

„V případě, že někdo z rodiny bude potřebovat zastoupení, ale v první řadě chci, abyste zjistil, co v minulosti Nancy Gilmanové by ji mohlo vystavit riziku vydírání.“

„To je velmi neobvyklá žádost,“ usoudil Mason, „a já vám dám velmi neobvyklou odpověď, pane Cartere.“

„Jakou?“

„Chci, abyste mi vyplatil zálohu ve výši sedmi set padesáti dolarů a kromě toho chci, abyste mi postoupil veškerá přirozená či vlastnická práva nebo podíly na takových právech, vztahujících se k obsahu dílny v budově garáže v podobě, v jaké tento obsah existuje v současné době nebo kdykoliv v průběhu dnešního dne.“

„Ale to je absurdní, pane Masone. Řekl jsem vám přece, že mi v té dílně nic nepatří.“

„Nicméně je to jediná podmínka, pod kterou se mohu ujmout vašeho zastoupení v té záležitosti.“

„Mohl byste mi laskavě vysvětlit, proč, ve jménu zdravého rozumu, jste si za své služby stanovil takovou cenu?“

„Pokud vám tam nic nepatří,“ řekl Mason, „tak to není cena. Jednoduše vás žádám, abyste mi postoupil veškerá přirozená či vlastnická práva nebo podíly na takových právech ve vztahu k čemukoliv, co tam je. Pokud tam nemáte žádná přirozená ani vlastnická práva ani podíly na takových právech, nic nepostupujete.“

„Snažíte se mě nachytat nebo ošidit, pane Masone?“

„To zajisté ne,“ řekl Mason. „Snažím se sám sebe chránit.“

„Můžete mi říct jediný rozumný důvod, proč bych to měl udělat?“

„Můžete mi říct jediný rozumný důvod, proč byste neměl?“ zeptal se Mason.

„Podívejte, pane Masone, já vaše služby doopravdy potřebuju. Chci si být jistý, že ať se stane cokoliv, budete tu rodinu chránit – a to všechny členy té rodiny. Zjistíte-li, že došlo ke konfliktu jejich zájmů, můžete od případu odstoupit… ale chci, abyste se přesvědčil o tom, že je to skutečný konflikt, ne pouze zdánlivý. Chci, abyste udělal vše, co udělat můžete, pro každého člena té rodiny, protože se domnívám, že zřejmě budou procházet kritickým obdobím.“

„Rozumím,“ řekl Mason. „Chci zálohu ve výši sedmi set padesáti dolarů a dále chci, abyste mi postoupil veškerá přirozená či vlastnická práva nebo podíly na takových právech, vztahujících se k obsahu dílny.“

„Tak dobře,“ prohlásil muž nahněvaně, „připravte si postupní listinu. Podepíšu to. Nedáváte mi v té věci na vybranou.“

Mason pokynul Delle Streetové a požádal ji: „Vemte zástavní smlouvu, Dello, a vyplňte ji tak, aby to mohl pan Carter podepsat.“

Della Streetová vzala jeden z formulářů, vytratila se z kanceláře, za pár okamžiků se vrátila a podala formulář Masonovu návštěvníkovi.

Muž se podepsal ‚Edward Carter‘ výrazným rukopisem s vertikálním sklonem písma.

„Podepište to jako svědkyně, Dello,“ řekl Mason.

Della Streetová se podepsala jako svědkyně.

„Tak, a teď s vámi nemám navazovat kontakt,“ řekl Mason. „Vy se mi ozvete sám?“

„Přesně tak.“

„A když už jsme u toho – stane-li se cokoliv, co si vyžádá moje zastoupení té rodiny, mám s nimi navázat kontakt?“

„Počkejte, až se ozvou oni vám,“ řekl muž. „Udělají to, když to bude nutné.“

„Děkuji vám, pane Cartere,“ řekl Mason, když si potřásli rukou. „Della Streetová vám dá stvrzenku na sedm set padesát dolarů, které společně s postupní listinou budou považovány za zálohu.“

„Pořád ještě nevidím důvod pro tu zástavní smlouvu,“ protestoval muž.

Masonův úsměv byl nevyzpytatelný. „Já zas pořád nevidím důvod vaší návštěvy.“

„No dobrá,“ řekl muž, „vyjdu vám vstříc. Vím, jakou máte pověst, pane Masone; abych řekl pravdu, pečlivě jsem si vás vybral.“

„Děkuji vám,“ řekl Mason.

Muž si vzal od Delly Streetové stvrzenku a odešel z kanceláře.

„Tak co vy na to?“ zeptal se Mason, když se dveře zavřely.

Della Streetová zavrtěla hlavou. „To bych tedy ráda věděla, co všechno si nechal pro sebe!“

„Nechal si toho pro sebe evidentně hodně,“ řekl Mason. „Tohle je sotva typ člověka, který by si měl dát k snídani tři vejce a tři kusy domácí zvěřinové klobásy.“

„Nemluvě o obilných vločkách, topince a několika šálcích kávy,“ připomněla Della Streetová. „Chcete Paula Drakea?“ zeptala se.

Mason přikývl.

Della Streetová vytočila Drakeovo číslo a vyřídila Masonovu žádost.

„Můžu se vás zeptat, nač ta zástavní smlouva, vztahující se na obsah té dílny?“ zeptala se Della Streetová.

Mason se zakřenil. „Pokud si těch deset tisíc dolarů, co tam leželo na podlaze, připravil pro vyděrače, jsem teď oprávněn si je ponechat a nemůže to být považováno za zatajení důkazu.“

Zatímco si Della Streetová tu informaci přebírala, zaklepal na postranní dveře kanceláře dohodnutým způsobem Paul Drake.

Della Streetová ho vpustila dál.

„Mám pro tebe další práci,“ řekl Mason.

„To je dobře,“ řekl Drake. „Měl jsem špatnej den na dostizích. Potřebuju práci.“

„Na tuhle se moc netřes,“ varoval ho Mason.

„Co to je?“

„Nancy Gilmanová, Vauxman Avenue 6231. Proklepneš její minulost. Narodila se v Los Angeles, provdala se za Steva Barlowa v San Franciscu, má dítě jménem Glamis, z které je už dvacetiletá mladá žena. Nancy se se Stevem Barlowem rozvedla nebo se on rozvedl s ní a teď je provdaná za Cartera Gilmana, který je, domnívám se, spekulant na volné noze a vydělává peníze investováním. Steve Barlow žije v Las Vegas ve státě Nevada. Glamis jej možná čas od času navštěvuje. Je tu ještě jedna dcera, Muriell Gilmanová.

Nancy vydírá soukromá detektivka jménem Věra M. Martelová, která má na navštívenkách napsané V. M. Martel a…“

„Věra?“ přerušil jej Drake.

„Ty ji znáš?“

„Jako své boty,“ odpověděl Drake.

„Co o ní víš?“

„Je jí kolem padesáti, promáčená skrz naskrz váží tak padesát kilo a má velice doširoka prořízlou pusu s tenkými rty, která vypadá, jako by se táhla od ucha k uchu, pořádně vyčnívající nos a úzké, blízko u sebe posazené oči s pronikavým pohledem. Mluví jako kulomet, chytrá je až běda a je to pěkná mrcha.“

„Snížila by se k vydírání?“

„Klidně by vydírala,“ řekl Drake. „K tomu by se ani nemusela snižovat, zůstala by na své normální úrovni. Dalo by se dokonce říct, že by byla o něco výš.“

„Jak si udrží koncesi?“

„Vydíráním,“ řekl Drake.

„Ty mi nerozumíš. Ptám se, jak to, že si udrží koncesi.“

„Ty nerozumíš mně,“ řekl Drake. „Udržuje si ji vydíráním.“

„Jak to?“

„Nikdo si ji netroufá obvinit. Když někoho oškube, udělá to tak chytře, tak důkladně a tak promyšleně, že dotyčného ani nenapadne, že by se jí mohl postavit. Než do své oběti zatne tesáky, pečlivě se rozhlédne. Je jako pavouk, který trpělivě vysedává v koutě své sítě. Dokáže vydržet dlouhé hodiny bez jídla, ale jakmile spatří, že se něco zamotalo do jeho sítě, bryskně zaútočí a úplně svou oběť vysaje. Věra je stejná.“

„Z tebe se stává hotový poeta, Paule,“ řekl Mason. „Obětí je zřejmě Nancy Gilmanová a já jsem dostal zaplaceno, abych dohlédl na to, že z té pavoučí sítě unikne.“

Drake si dlouze hvízdl. „To tedy bude fuška,“ poznamenal. „Když jednáš s Věrou Martelovou, zahráváš si s dynamitem. Je ďábelsky chytrá. Nevleze ti do žádné obyčejné pasti, a jestli něco na Nancy Gilmanovou ví, můžeš počítat s tím, že jí pořádně přitáhne smyčku, aby si vůbec netroufla s námi spolupracovat. Jak je vůbec možné, že našla odvahu za tebou přijít?“

„Nenašla,“ řekl Mason. „To je dlouhá historie.“

„Tak co,“ vyzval jej Drake, zapaluje si cigaretu, „povíš mi ji?“

„Ne,“ řekl Mason. „A teď plav a pusť se fofrem do práce. Zjisti všechno, co se dá, o minulosti Nancy Gilmanové, a nestrkej mi moc vysoký účet, nebo nám tenhle kšeft dlouho nevydrží.“

Drake se zvedl z křesla. „Už letím,“ prohlásil, „ale radši si dej na Věru pozor, Perry, a doufejme, že si nevyčíhne tebe. Jestli přijde na to, že tě má v patách, posvítí si na tvou minulost.“

„Já žádnou nemám,“ řekl Mason.

Paul Drake mrkl na Dellu Streetovou a vyklouzl do chodby.

Mason požádal Dellu: „Zavolejte Muriell Gilmanové a řekněte jí, že podle toho, co jsme až doposud zjistili, to vypadá, že je její otec fyzicky v bezpečí. Řekněte jí, že nic bližšího nemůžeme říct a že o tom telefonním hovoru nemá svému otci nic říkat.“

KAPITOLA 4

Bylo asi za deset minut tři hodiny odpoledne, když zazvonil telefon a Della Streetová, která ho zvedla, řekla: „Tady je slečna Streetová, soukromá sekretářka pana Masona… Kdo?… Mohla byste mi říct, čeho se to týká?… Moment, podívám se.“

Della Streetová přikryla mluvítko telefonu dlaní a řekla vzrušeným hlasem: „Volá Věra M. Martelová a chce si s vámi promluvit o záležitosti, která, jak říká, je velice důvěrná.“

„Poslouchejte to, Dello,“ vyzval ji Mason.

Zvedl telefon na svém stole a ohlásil se: „Haló, u telefonu Mason.“

Hlas té ženy byl poněkud vysoce položený. Mluvila tak rychle, že jednotlivá slova splývala v jeden plynulý proud, takže bylo obtížné rozumět tomu, co vlastně říká.

„Pane Masone, chci vás varovat, že lidé, kteří strkají nos do věcí, do kterých jim nic není, obvykle přijdou na to, že udělali velkou chybu.“

„Chcete tím naznačit, že já strkám nos do věcí, do kterých mi nic není?“ zeptal se Mason.

„Nedělejte hloupého,“ řekla. „Najal si vás člověk, který uvedl, že se jmenuje Edward Carter. Pro vaši informaci – byl to E. Carter Gilman, manžel Nancy Gilmanové. Nenechejte si od něj vykládat nesmysly a taky si nemyslete, že když se do toho vložíte a mávnete kouzelným proutkem, Gilmanovy starosti rázem zmizí.

Náhodou vím, o čem mluvím. Chci vás jen varovat, že tohle je příliš složitá záležitost pro nějaké jednoduché řešení, pane Masone. Carter Gilman je blázen. Kdyby věděl, co rozdmýchává, radši by vám sám řekl, ať si těch sedm set padesát dolarů strčíte do kapsy a na celou tuhle věc zapomenete. Obávám se, že chudáček pan Gilman je tak trochu padlý na hlavu. Místo toho, aby se potížím vyhnul, ještě je přivolává.“

Mason vrhl významný pohled na Dellu Streetovou, která seděla u přípojky a tužka jí létala po papíře nad stránkou notesu, do kterého si psala těsnopisné poznámky.

Advokát počkal, až se tužka zastaví, zaznamenávaje, že Della dorazila na konec rychlého proudu, který ta žena vychrlila.

„Myslela jste si, slečno Martelová, že jeden telefonní hovor s vámi stačí k tomu, aby právní zástupce přestal jen tak mýrnyx - týrnyx pracovat pro klienta, kterého označíte?“

„To zajisté nikoliv,“ odsekla. „Nejsem takový blázen, abych plýtvala svým ani vaším časem. Prostě teď zavolejte do Graystone na číslo 9 –3535 a požádejte kohokoliv, kdo telefon zvedne, ať vás spojí s Edwardem Carterem. Povězte mu, kdo jste, a řekněte mu, že vám telefonovala Věra Martelová a požádala vás, abyste mu sdělil tohle: ‚Otisky vašich prstů jsou přes otisky osoby, kterou se snažíte chránit.‘ Rozumíte, pane Masone? Jednoduše mu to vyřiďte. Nemusíte mu říkat nic víc – a to číslo, pane Masone, vám ještě jednou zopakuju: Graystone 9 –3535, ačkoliv jsem si celkem jistá tím, že ta vaše krasotinka sekretářka tenhle rozhovor buď zapisuje těsnopisem, nebo jej nahrává na magnetofon. Není nutno to komentovat, pane Masone. Váš klient je blázen. Nashledanou!“

Na druhé straně drátu někdo praštil telefonem.

Mason zavěsil a Della Streetová, která si dělala poznámky těsnopisem, pomalu položila sluchátko.

„Tak co vy na to?“ zeptal se Mason.

„To byl pane přednes!“ zhodnotila Della Streetová. „Nejspíš to mám všechno, ale byla to prácička k pohledání. Mluvila jak kulomet. Vypadalo to, že urazila pět set slov za minutu.“

„Ještě něco?“ zeptal se Mason.

„Zdá se, že je slečna Martelová velmi pohotově informována o tom, co se děje s lidmi, které se rozhodne vydírat.“

„To tedy je!“ přitakal Mason.

„Napadá vás, jak to dělá?“ zeptala se Della Streetová. „Zatím ne.“

„A co skutečnost, že Edward Carter je ve skutečnosti Carter Gilman?“

„To není nic nového, alespoň ne pro nás,“ řekl Mason.

„Ale jak to, u všech všudy, mohla vědět? Evidentně vám řekl jméno, o kterém se domníval, že vás tím postaví mimo stopu tak, aby na to ona nepřišla, a bác ho – už za čtyři hodiny poté, co odešel od nás z kanceláře, vám ona zavolá a varuje vás, abyste od toho dal ruce pryč.“

„Tak si tu její informaci aspoň prověříme,“ rozhodl Mason. „Tolik jsme povinni udělat pro našeho klienta i sami pro sebe, Dello. Zavolejte Graystone 9 –3535 a požádejte o pana Cartera.“

„Ale nenahrajeme jí tím rovnou na ruku?“ zeptala se Della Streetová.

Mason se zazubil. „Střelíme od boku, Dello.“

Della Streetová vytočila číslo, požádala o pana Cartera a dala Masonovi pokyn.

Advokát zvedl sluchátko svého telefonu. O chvíli později se ozval poněkud zmatený hlas: „Haló, s kým chcete mluvit?“

„Pan Carter?“ řekl Mason. „Tady je advokát Perry Mason.“

„Cože!“

„Přejete si, abych vám to zopakoval? Tady je advokát Perry Mason.“

„Proboha svatého!… Vždyť jsem vám říkal, ať mi nevoláte. Jak jste mě tu vůbec našel? Co chcete?“

„Právě mi telefonovala slečna Martelová,“ informoval ho Mason. „Řekla mi, že vám mám na tohle číslo zavolat a říci vám, tady cituji: ‚Otisky vašich prstů jsou přes otisky osoby, kterou se snažíte chránit‘. Dává vám ten vzkaz nějaký smysl?“

Následovala dlouhá chvíle ticha.

„Jste tam?“ zeptal se Mason.

Hlas na druhém konci drátu byl tak rozechvělý, že ho skoro nebylo slyšet. „Jsem tady… snažím se přemýšlet… já… co jste až dosud podnikl, pane Masone?“

„Pověřil jsem detektivní kancelář, aby na tom šetření začala pracovat. Mají tady a v San Franciscu svoje lidi, kteří jim zjišťují informace.“

Hlas na druhém konci spojení náhle dospěl k rozhodnutí. „Nu dobrá, pane Masone. Vidím, že je ta záležitost vážnější, než jsem předpokládal, když jsem vás navštívil. Budu muset změnit některé z instrukcí, které jsem vám dal.“

„Tak moment,“ namítl Mason. „Až dosud jste pouhý hlas z telefonu. Takhle instrukce nepřijímám. Můžete mi prokázat totožnost?“

„Jsem muž, který vás dnes dopoledne navštívil, pane Masone. Dal sem vám pětsetdolarovou bankovku, dvě stodolarovky a padesát. Mám vaši stvrzenku, kterou podepsala Della Streetová, vaše sekretářka.“

„Budete to muset ještě upřesnit,“ řekl Mason. „Můžete mi svou totožnost prokázat ještě jinak?“

„Probůh, Masone, tohle je vážná věc. Nestačí, že jsem vám dal solidní zálohu a vy jste ji přijal?“

„Když už se na to ptáte, tak vám odpovím,“ prohlásil Mason. „Odpověď zní: Ne, nestačí. Chci přesnou identifikaci.“

„No dobrá,“ řekl muž, „Nejspíš budu muset s pravdou ven. Jmenuji se doopravdy Carter Gilman. Objednal jsem se k vám jako Edward Carter. Když jsem přišel do vaší kanceláře, řekl jsem vám, že jdu trochu pozdě a vy jste mi na to odpověděl, že za stávajících podmínek v dopravním provozu se vždycky snažíte vyrazit na dohodnutou schůzku o pár minut dřív a když vás pak něco zdrží, nemusí ten druhý čekat.

Vaše sekretářka seděla po vaší pravé straně u malého samostatného stolku s telefonem a zapisovala poznámky. Podala mi stvrzenku hned poté, co jsme si při mém odchodu potřásli rukou.“

„Co jste měl oblečeného?“ zeptal se Mason.

„Měl jsem hnědý oblek a šedou vázanku s červenými šikmými proužky. Obutý jsem byl do hnědobílé sportovní obuvi a měl jsem nasazené brýle s obroučkami z želvoviny, nebo spíš s takzvanou kostěnou obrubou.

Pane Masone, ten vzkaz, který jste mi právě vyřídil, je pro mě velký šok, protože znamená, že osoby, o kterých jsem se domníval, že jim mohu důvěřovat, se postavily proti mně. Přiznávám svou totožnost. Jsem Carter Gilman.

Dám vám podrobné instrukce, které jsou velice důležité a je nutno se jimi přesně řídit. Mé dceři, Muriell, důvěřovat mohu. Velmi ji znepokojilo, jakým způsobem jsem dnes ráno odešel z domu. Jela do mé kanceláře v budově Piedmont a právě teď se nenápadně vyptává mé sekretářky Matildy Normanově. Zatelefonuju jí, abych ji uklidnil, a dám jí jisté specifické instrukce. Pojede hned k vám do kanceláře, aby vám je předala; řekne vám, co přesně máte udělat.

Chci, abyste instrukce od Muriell přijal úplně stejně, jako byste je obdržel přímo ode mne. Řekne vám některé věci, které jsou natolik důvěrné, že si netroufám mluvit o nich po telefonu.

A pane Masone, prosím vás, nepodceňujte Věru Martelovou. To, že ví, že mě může v tuhle denní dobu zastihnout na tomto čísle, je velmi znepokojující skutečnost. Tím vzkazem, který vám sdělila, mě chtěla přimět k tomu, abych se utíkal schovat a celou tuhle věc odvolal. Teď, když celá ta situace vyšla najevo, když ví, že jsem se s vámi radil, a taky ví, že se tu věc chystáme vytáhnout na světlo boží, se hodlám pustit otevřeně do boje.

Nebudu se už vydávat za Edwarda Cartera, přítele rodiny. Když počkáte ve své kanceláři, moje dcera Muriell bude u vás během deseti minut. Dostat se k vám by jí nemělo trvat déle. Prosím vás, udělejte všechno, co vám řekne.“

„No počkejte,“ ohradil se Mason. „Rozdáváte karty nějak moc rychle, Gilmane. Napřed chcete, abych vám něco zjistil o paní Gilmanové, a teď najednou veškeré instrukce změníte a vysypete mi do klína úplně jiný případ.“

„Dělá to snad pro vás nějaký rozdíl, oč vás požádám, když vám za to zaplatím, pane Masone?“

„Může to dělat rozdíl jako hrom,“ řekl Mason. „A to, co po mně chcete teď, vás možná bude stát mnohem víc peněz než to, co jste po mně chtěl dnes dopoledne.“

„No dobrá, pane Masone,“ souhlasil Gilman. „Postarám se o to, abyste dostal zaplaceno. Pamatujte, že jsem vám dal nejen sedm set padesát dolarů jako zálohu, ale chtěl jste také postoupit vlastnická práva ke všemu zařízení a věcem v osobním vlastnictví, které jsou v mé dílně. Nevím sice, proč vás napadlo právě tohle, ale mohu vám říci, pane Masone, že když pojedete s Muriell do té dílny, najdete tam na podlaze velkou sumu peněz. Ty peníze by vám měly posloužit jako dodatečná odměna až do té doby, než o mně znovu uslyšíte. Prosím, vyčkejte u sebe, dokud se vám neozve Muriell.“

Telefonní spojení bylo na druhém konci drátu přerušeno.

Mason pohlédl tázavě na Dellu Streetovou.

„Tak co?“ zeptala se, když zavěsil.

„Tohle by mohla být bezvadně promyšlená léčka,“ prohlásil Mason. „Přijde za mnou muž a tvrdí, že je přítel rodiny, a chce, abych pro něj zjistil nějaké vcelku běžné informace. Ještě předtím se se mnou zkontaktuje jeho dcera a nechá mě přijít k nim do domu, kde na podlaze posbírám deset tisíc dolarů ve stodolarových bankovkách. Potom, když mě do té situace sami vlákali, a abych tak řekl, namočili mě do toho až po krk, zničehonic změní instrukce a řeknou mi, co ještě mám udělat.“

„A co tedy uděláte?“ zeptala se Della Streetová.

„To nevím,“ řekl Mason. „Záleží na tom, s čím se vytasí Muriell, až se tu ukáže. Tak nějak si myslím, že Muriell moc nedokáže klamat. Jestli je tohle nějaký pečlivě propracovaný plán, do kterého se pustila se svým otcem, myslím, že Muriell dokážu zlomit. Nelíbí se mi ale pomyšlení, že bych měl nachytat právě ji. Byl bych mnohem raději, kdyby sem přišel Carter Gilman a dal mi šanci prověřit jeho způsob myšlení.“

„Což je nepochybně důvod toho, proč sem Carter Gilman nemá v úmyslu přijít,“ řekla Della Streetová.

„Nejspíš není třeba pochybovat o tom, že to byl opravdu Gilman,“ řekl Mason.

„To tedy ne,“ ujistila ho Della Streetová. „Poslouchala jsem ten hlas pečlivě. Byl to hlas muže, který tu byl dnes dopoledne.“

Mason na ni zamyšleně pohlédl. „A jak vlastně můžeme vědět, že je to Carter Gilman?“ zeptal se.

„Máte jeho fotografii,“ řekla Della Streetová. „Měl jste jeho fotografii ještě před tím, než sem přišel.“

„To je sice pravda,“ namítl Mason, „mám jeho fotografii. Ale odkudpak tu fotografii mám?“

„Od jeho dcery.“

„Správně,“ řekl Mason. „Dala mi ji v jeho domě. Muriell otevře zásuvku v temné komoře a velice příhodně je tam fotografie jejího otce. Řekne mi, že je to fotografie jejího otce a že se její otec záhadně ztratil. Zavede mě do pokoje, kde se na podlaze válí deset tisíc dolarů. Já těch deset tisíc dolarů seberu a vrátím se sem do kanceláře. Muž, jehož fotografii jsem viděl, sem nakráčí a sdělí mi, že je přítel rodiny. Já vlezu do pasti, sehraju s ním hru na kočku a myš, a on z toho má nejspíš náramnou švandu. Všechno si to pravděpodobně s tou svou dcerou předem nazkoušel.

Nechá mě, abych ho našel po telefonu poté, co mám telefonický hovor s ženou, která říká, že je Věra Martelová… ale jak mám sakra vědět, že ta osoba, s kterou jsem mluvil, byla Věra Martelová? Jak mám vědět, že nejsem zatahován do proudu událostí, při nichž mi Muriell dá fotografii a tvrdí, že je to její otec, její otec mi pak do telefonu řekne, abych udělal přesně to, co mi nakáže Muriell, a nějaká další žena mi zavolá s tím, že je Věra Martelová, a řekne mi, abych vyřídil jeden z těch záhadných a dokonale zmatených vzkazů Carterovi Gilmanovi?

Až dosud nemám vlastně skoro nic kromě hlasů po telefonu a fotografie, kterou mi dala Muriell.“

„Řekla bych, že teď bude hodně záležet na Muriell,“ podotkla Della Streetová zamyšleně.

„Fajn, Dello,“ rozhodl se Mason. „Věra Martelová je soukromá detektivka, která má kancelář jednak tady a jednak v Las Vegas. Sežeňte mi ji k telefonu.“

„Co uděláme, až ji seženeme, šéfe?“

„Zeptám se jí, co to mělo hergot znamenat, že mi volala do kanceláře a vykládala mi cosi o otiscích prstů?“

„A co když ten rozhovor zapře?“

„Budeme mít příležitost poslechnout si její hlas,“ řekl Mason. „Vy máte na hlasy dobré ucho. Rozpoznáte je po telefonu docela přesně.“

„Jsem si celkem jistá, že hlas Věry Martelové poznám,“ řekla Della Streetová. „Nebo alespoň té ženy, která tvrdila, že je Věra Martelová.“

„Tak honem,“ popoháněl ji Mason. „Jdeme na věc. Zavolejte Věře Martelové. Když nebude ve své kanceláři, zjistěte, kde bychom ji mohli zastihnout. Pokud se dá zastihnout po telefonu kdekoliv po celých Státech, chci ji.“

Mason začal přecházet po místnosti sem a tam, zatímco Della Streetová vyšla do předkanceláře, aby zajistila spojení přes kancelářskou ústřednu.

O patnáct minut později se Della Streetová vrátila. „V kanceláři Věry Martelové nevědí, kde je, a je zřejmé, že by to velice rádi chtěli zjistit. Dali mi číslo do její kanceláře v Las Vegas. Tam jsem sice volala, ale nikdo to nebral.“

„Není tam sekretářka?“ zeptal se Mason.

„Asi ne. Ve zdejší kanceláři Věry Martelové mi řekli, že kancelář v Las Vegas si slečna Martelová ponechává pro potřeby své a svých klientů. Když je slečna Martelová v Las Vegas, zdržuje se tam. Vypadá to, že je sekretářka značně znepokojená. Věra Martelová prý pracuje na nějakém důležitém případě a zdá se, že zmizela.“

„Dnes je asi nějaký příhodný den na to, aby lidi mizeli, co?“ poznamenal Mason.

„To tedy ano.“

Telefon na stole Delly Streetové zazvonil; Della zvedla sluchátko a zeptala se: „Ano, Gertie?“

Obrátila se k Perry Masonovi. „Přišla Muriell Gilmanová,“ oznámila.

„Řekněte jí, ať jde dál,“ požádal Mason ponuře.

Muriell vstoupila do kanceláře a téměř vzápětí poté, co ji Della Streetová provedla dveřmi, spustila: „Ach, pane Masone, tolik se mi ulevilo. Mluvila jsem s tatínkem – říkal, že musel ráno odejít v nějaké velice složité a delikátní záležitosti. Má jakési potíže a potřebuje, abych mu pomohla; chce, abych s vámi spolupracovala.“

„Řekla jste mu, že jste mi dnes ráno volala?“ zeptal se Mason.

„Ne. Říkal jste, že nemám, a… neřekla jsem mu o tom, ačkoliv bych mu to možná i pověděla, kdybychom spolu mluvili déle, ale tatínek si mě nechal zavolat k telefonu a říkal, že má čas jenom na to, aby mi dal pár velice stručných instrukcí.“

„No dobrá. Nejdřív si vyslechneme ty instrukce,“ usoudil Mason.

„Jela jsem k tatínkovi do kanceláře zjistit, kde by mohl být, nebo si aspoň promluvit s Tillie Normanovou, jeho sekretářkou.“

„Popište ji,“ vyzval ji Mason. „Mladá, atraktivní, s ladnými křivkami, nebo…“

„Probůh, to ne! Vypadá na svůj věk velice dobře a je moc šikovná, ale je jí už hodně přes padesát a křivky nemá ani trochu ladné. Vypadá spíš jako tyčka.“

„Dobrá, dobrá,“ přitakal Mason. „Promiňte mi, že vás budu občas přerušovat otázkami, ale mluvíte s právníkem; musím si udělat jasnou představu. Pokračujte a povězte mi všechno ostatní.“

„Tatínek volal skoro vzápětí poté, co Tillie přišla… odskočila si nakupovat. Když se dozvěděl, že tam jsem, požádal Tillie, ať mě zavolá k telefonu a nikomu jinému v kanceláři neříká, že telefonoval.

Přihodilo se něco, co tatínka opravdu vyvedlo z rovnováhy, něco v souvislosti s jakýmsi telefonním vzkazem, o kterém prý víte. Říkal, že se octl ve velice prekérní situaci. Požádal mě, abych jela co nejrychleji za vámi a řekla vám, že mě máte doprovodit k nám domů, kde vám mám dát jeho kufřík – nechal jej doma – v kufříku jsou nějaké dokumenty a vy máte jet rovnou k němu do kanceláře a ty dokumenty odevzdat Rogerovi C. Calhounovi, jeho obchodnímu společníkovi, a vzít si od pana Calhouna potvrzení o přijetí těch dokumentů.“

„Popsal ty dokumenty?“

„Jednoduše smlouvy, které jsou v zelené papírové složce v jeho kufříku. Říkal, že taky máte panu Calhounovi sdělit, že jednáte v tatínkově právním zastoupení a že má pan Calhoun uzavřít jednání, jichž se ty smlouvy týkají, a realizovat je.“

„Předpokládá se, že si ty smlouvy přečtu?“ zeptal se Mason.

„O tom tatínek nic neříkal.“

„Tak podívejte se, Muriell,“ ohradil se Mason. „Nelíbí se mi, že mám být zatažen do situace, v níž se vůbec nevyznám. Jsem právník. Jestli si váš otec přeje, abych jej zastupoval v nějakém obchodním jednání, prosím. Jestli po mně chce, abych se pokusil někomu zarazit, aby druhého vydíral, prosím. Chce-li, abych bránil vaše zájmy, no prosím, fajn.

Ale chci vědět, co se ode mě očekává, že udělám, a chci si vypracovat svůj vlastní plán, jak to provedu. Nechci dělat nějakého úředního poskoka, který se má snažit dělat věci tak, jak si vymyslí váš otec. Když za mnou přijde s tím, že má problém, proberu s ním, jak by se ten problém dal řešit. Ale nechci, aby mě někdo posílal sem tam podle nějakého plánu, který si sám vymyslel. Rozumíte tomu?“

„Já vaše stanovisko chápu,“ řekla a oči se jí začaly zamlžovat, jako by měla blízko k slzám. „Ale, pane Masone, můj otec by po vás nikdy nechtěl, abyste udělal něco, co by bylo byť jen trochu nesprávné; ocitl se v nějakých vážných potížích.“

„Mohla byste mu zavolat a říci mu, že chci mít karty vyložené na stůl, než se pustím do všelijakého pobíhání a vyřizování spousty věcí…?“

„Pane Masone, prosím vás,“ naléhala. „Na to není čas. Tatínek řekl Tillie, aby s panem Calhounem domluvila schůzku. Bude na vás čekat. Máme sotva tak čas zajet pro ty dokumenty v kufříku, doručit je panu Calhounovi a vzít si od něj stvrzenku – a o panu Calhounovi vám toho mám hodně povědět. Tatínek říkal, abych vám všechno řekla. Budu to muset udělat cestou k nám domů.“

Mason rychle pohlédl na Dellu Streetovou a na chvíli se zamračil.

Muriell se netrpělivě podívala na své náramkové hodinky.

„Kde má váš otec kancelář?“ zeptal se Mason.

„V budově Piedmont.“

„To je odsud jen pár bloků,“ řekl.

Přikývla.

„Kde máte auto?“

„Zaparkovala jsem na parkovišti hned vedle této budovy.“

„Tak dobrá,“ rozhodl se Mason náhle. „Uděláme to takhle.

Zajdu pro své auto. Zavezu vás domů a vy se pak se mnou můžete vrátit a své auto si vyzvednout. Cestou k vám domů mi můžete povědět, co tohle všechno znamená. Budu vám klást spoustu otázek, Muriell. Rozumíte?“

„Ano. Tatínek říkal, že vám mám všechno říct.“ Mason vrhl rychlý pohled na Dellu Streetovou. „Zůstaňte v práci, dokud se nevrátím, Dello,“ požádal ji. „Než se sem vrátím, pojedu pravděpodobně přímo do budovy Piedmont za panem Calhounem.“

Mason otevřel dveře, vedoucí ven z jeho kanceláře. „Tak pojďte,“ vyzval Muriell. „Pojedeme.“

KAPITOLA 5

Perry Mason, který řídil svůj vůz v městském provozu, poznamenal: „Muriell, budu se teď muset dívat na cestu, rozumíte?“

„To je přece samozřejmé, pane Masone.“

„Ale,“ dodal advokát, „mé uši vás budou soustředěně sledovat, naslouchat vašim slovům a tónu vašeho hlasu a budou čekat, zda rozpoznají falešný tón.“

„Proč by tam měl být nějaký falešný tón, pane Masone?“

„To nevím,“ řekl advokát. „Jen vám chci říct, že jsem už podrobil křížovému výslechu spoustu svědků. Mé uši jsou vytrénovány na to, aby rozpoznaly falešné tóny. A teď chci vědět, jestli jednáte v téhle věci v dobré víře?“

„Jak to myslíte, pane Masone?“

„Lhala jste mi dnes ráno?“

„Vůbec ne. Řekla jsem vám absolutní pravdu.“

„Nedomluvila jste se s vaším otcem, že mi zavoláte, nebo…“

„Ovšemže ne, pane Masone. Strašně mě to znepokojilo, když j sem tatínka nemohla najít – vím, že mu teď pár dní něco dělalo starosti. Otec mi řekl, že ať se stane cokoliv, nechce mít nic společného s policií. To jsem vám všechno řekla a je to pravda.“

„Řekl vám proč?“

„Ne, řekl jenom to.“

„Nebylo to poněkud neobvyklé? Jinými slovy, nebylo od něj neobvyklé něco takového říci?“

„Ano, samozřejmě.“

„A zeptala jste se jej, proč to řekl?“

„Ano.“

„A co on na to?“

„Že to má všechno nějakou souvislost s věcmi, které vám mám říct. Můj otec mě po telefonu požádal, abych vám všechno pověděla, až pojedeme pro jeho kufřík.“

„No dobrá, tak mi tedy všechno povězte,“ vyzval ji Mason.

„Víte, tatínek jednak investuje sám a jednak dělá investičního poradce dalším lidem; pak taky existují nějaké společné fondy, které je tatínek oprávněn investovat – totiž tatínkova společnost. Je to obchodní společnost. Ustavil tu společnost pro případ, že kdyby náhle umřel při nějaké nehodě nebo něčem takovém, svěřenecké fondy by nebyly propojeny s jeho majetkem.“

„Je to tedy obchodní společnost?“

„Ano. Investiční fondy Gilman a spol.“

„No dobrá. Co dál?“

„Roger C. Calhoun je obchodní manažer. Můj otec je prezident.“

„Takže?“ zeptal se Mason.

„Poslední dobou měl tatínek dojem, že se Roger Calhoun potají snaží podkopat jeho pozice u některých velkých investorů, některých z těch lidí, kteří vkládají peníze do společných fondů. Víte, společnost získává procenta ze zisků, kterých dosahuje. Je to sice malý počet procent, ale při velkých investicích je z toho slušná suma.“

„Hrozí vašemu otci, že nad tou společností ztratí kontrolu?“

„Ne, ne, nic takového. Kontrolu nad společností by neztratil. Tu má dobře zajištěnou. Může ale přijít o investory, totiž o některé z těch velkých.“

„A kdo jsou ti velcí?“

„Probůh, já všechna ta jména neznám, ale těch velkých je spousta. Třeba jeden velkoobchodník se dřevem až úplně na severu státu, který tatínka nechává spravovat téměř všechny jeho investice; pak jedna vdova z Imperial Valley, která tatínkovi svěřila víc jak půl milionu dolarů, a pak… je to zkrátka hodně lidí.“

„Povězte mi toho trochu víc o Calhounovi,“ řekl Mason.

„Je mladý – totiž tatínek o něm vždycky říká, že je mladý. Já si myslím, že je starý… totiž mnohem starší než já.“

„Jak je starý?“

„Je mu, myslím, třicet čtyři. Ale je to chytrý chlapík. Zabývá se studiem trhu a… je opravdu chytrý.“

„Počítá váš otec kalorie?“ zeptal se Mason náhle.

„Svým způsobem ano, ale proč proboha…?“

Mason ji přerušil. „Po té vysoce kalorické snídani vás poslal zpátky do kuchyně, abyste mu připravila ještě jedno vejce a víc klobásy… bylo to tak, nebo ne?“

„Ano.“

„Nebylo poněkud zvláštní, že to udělal?“

„Když člověk pomyslí na ty kalorie, asi bylo.“

„Snažím se jen udělat si přesný obrázek,“ řekl Mason. „Teď pokračujte a povězte mi něco o Calhounovi.“

„No, dnes ráno bylo zapotřebí podepsat nějaké smlouvy. Měly být podepsány společností. Byly v tatínkově kufříku a pan Calhoun je přirozeně velmi rozčilený, protože ty smlouvy nebyly v kanceláři a on nevěděl, kde tatínek je.“

„Jela jste do kanceláře?“

„Ano.“

„Proč jste tam nezatelefonovala?“

„Ale já jsem tam telefonovala a požádala jsem, aby mi tatínek zavolal, jakmile tam dorazí. Pak se mi ozvala sekretářka pana Calhouna a sdělila mi, že až budu s tatínkem mluvit, mám mu vyřídit, aby jim hned zavolal. Chtěla vědět, kde je, a já jsem jí řekla… no hrála jsem nevinnou, víte. Řekla jsem jim, že jsem neměla tušení, že není ve své kanceláři, a čekala jsem, že tam bude.“

„Myslíte, že měli podezření?“ zeptal se Mason.

„To ne,“ řekla. „Dávala jsem si pozor, abych jim nedala vědět, že se děje něco ne zcela obvyklého.“

„Dokážete natolik ovládnout svůj hlas?“

„Myslím, že ano. Byla jsem herečkou skoro pokaždé, když se na střední škole něco hrálo, a trochu jsem se tím zabývala i na vysoké škole. Šlo mi to prý velice dobře. Říkám si, že jsem to mohla zkusit profesionálně – ale tatínek si to nepřál.“

„Vy jste se kvůli němu vzdala kariéry?“

„To nebyla kariéra, pane Masone. Mohlo to vést ke kariéře, nevím. Myslím ale, že každé děvče se chce v jistém věku stát herečkou, má-li k tomu přirozené vlohy, a o mně říkali, že přirozené vlohy mám.“

„Kdo vám to říkal?“

„Skoro všichni – učitelé v divadelních kroužcích… Mám plný sešit výstřižků, pane Masone. Vím, že máte určitě spoustu práce a nemáte čas si to přečíst, ale jsem na ně nesmírně pyšná. Mám tam několik recenzí, v kterých na mě opravdu pěli chválu.“

„Teď mi povězte: když jste jela do té kanceláře, proč jste tam jela? Myslela jste si, že vám při tom telefonním hovoru někdo něco zatajil?“

„Ne. Chtěla jsem mluvit s Tillie.“

„To je sekretářka vašeho otce?“

„Ano. Tillie Normanová.“

„A mluvila jste s ní, když jste tam přijela?“

„Ne, nebyla tam, ale zatímco jsem tam čekala, telefonovala, aby řekla spojovatelce, že bude ještě asi půl hodiny pryč. Udělala si totiž přestávku na kávu a… no víte, ona je tatínkova osobní sekretářka, a když tam tatínek není, nemá toho moc na práci. Zašla si do pár obchodů a potom zavolala spojovatelce, aby zjistila, jestli už tatínek přišel; kdyby tam ještě nebyl, chtěla jí říci, že ještě chvíli zůstane venku.“

„A spojovatelka jí řekla, že tam jste?“

„Ano.“

„Takže co se stalo pak?“

„Jakmile jsem zaslechla, že spojovatelka vyslovila Tilliino jméno, řekla jsem, že bych s ní chtěla mluvit – spojovatelka věděla, že jsem Tillie hledala.“

„Co jste tedy udělala?“

„Řekla jsem Tillie, že chci nutně mluvit s tatínkem, a ona mi na to odpověděla, že ona taky; že se tam celý den vůbec neukázal.“

„Co bylo pak?“

„Tillie se mě zeptala, jestli se něco přihodilo, a já jsem jí odpověděla dost opatrně. Řekla jsem, že se nic zvláštního neděje, ale prostě s ním potřebuju dost nutně mluvit.“

„Co se stalo potom?“

„Tillie prohlásila, že se hned vrátí, a když na ni v kanceláři počkám, tak to chození po obchodech odloží a promluví si se mnou.“

„Takže jste čekala?“

„Ano.“

„A potom?“

„Tillie přišla a dobře udělala, protože o malou chvíli později volal tatínek a chtěl s ní mluvit, aby jí dal nějaké důvěrné instrukce; Tillie mu řekla, že tam jsem, a tatínek prohlásil ‚Výborně‘, protože se mě prý snažil zastihnout doma. Požádal Tillie, aby mě zavolala k telefonu a nikomu neříkala, že telefonoval.“

„Co bylo dál?“

„Tatínek mi řekl, že mám jet k vám do kanceláře a zavézt vás k nám domů, kde vám mám dát jeho kufřík; vy si prý máte vzít celý kufřík a nechat ho u sebe v kanceláři, dokud si pro něj tatínek nepošle, máte z kufříku vytáhnout smlouvy v papírové složce a doručit ty smlouvy panu Calhounovi.

Tatínek mě taky požádal, abych vám cestou všechno vysvětlila a řekla vám absolutně všechno, co vím o tatínkovi, o jeho práci a věcech kolem ní, o panu Calhounovi a všem.“

„Také o vaší nevlastní matce?“ zeptal se Mason.

„Ne, o té se nezmínil. Proč? Jde vám o něco konkrétního?“

„Snažím se jen zjistit, jaké vám dal otec instrukce,“ řekl Mason.

„To je asi tak všechno, co vám k tomu mohu říct, pane Masone. Samozřejmě existuje spousta maličkostí, které se vám pokusím objasnit, když se mě na ně zeptáte.“

„Chvíli si to přeberu,“ řekl Mason.

Dalších deset minut řídil svůj automobil v zamyšleném tichu.

Potom, těsně než odbočili do Vauxman Avenue, prohlásil: „Okamžik, musím si někam zavolat.“

Advokát zastavil před telefonní budkou na okraji chodníku u benzínové čerpací stanice, vyšel ven a zavolal do své kanceláře. „Spojte mě s Dellou, Gertie,“ požádal, když se dotelefonoval do kanceláře.

Ze sluchátka se ozval hlas Delly Streetové, rozvážný a kompetentní. „Ano, šéfe? Co se děje? Mám u sebe notes a pero.“

„Je to docela jednoduché, Dello,“ řekl Mason. „Zavolejte do kanceláře Investičních fondů Gilman a spol. v budově Piedmont. Požádejte, že byste chtěla mluvit s panem Gilmanem osobně. Řekněte, že jste vdova, máte nějaké peníze, které byste ráda investovala a ráda byste se něco dozvěděla o investičních službách, které provozují.“

„Co potom?“ zeptala se Della Streetová.

„Gilman tam nebude,“ řekl Mason, „takže se zeptejte, jestli je tam někdo, kdo by vám mohl domluvit schůzku s panem Gilmanem. Zeptejte se, zda je tam jeho sekretářka.“

„A potom?“ zeptala se Della.

„Vy máte dobrý sluch na hlasy,“ řekl Mason. „Až budete mít na drátě sekretářku pana Gilmana, zeptejte se jí na jméno; zjistěte, kdo to mluví. Když to bude slečna Normanova, vymyslete si nějaké jméno a navykládejte jí nějaké řečičky v tom smyslu, že máte prostředky, které chcete investovat; požádejte sekretářku, aby vám popsala jejich investiční služby.“

„Co pak?“

„Řekněte jí, že si to promyslíte, a zavěste.“

„Co se z toho chcete dozvědět?“ zeptala se.

„Chci vědět, jak zní po telefonu hlas Gilmanovy sekretářky.“

„Mám si ho zas zapamatovat?“ zeptala se.

„Myslím, že si na něj vzpomenete, jen co ho uslyšíte,“ řekl Mason. „Pokud nejsem opravdu vedle jak ta jedle, zjistíte, že hlas Matildy Normanově, soukromé sekretářky Cartera Gilmana, je hlas, který nás do telefonu ujišťoval, že je detektivka Věra Martelová.“

„Ohó,“ zvolala Della Streetová.

„Jinými slovy jste něco vyčenichal?“

„Je to celé zahalené v dýmu,“ řekl Mason. „Zatím nevím, kde hoří, a chci si dát pozor, abych si nespálil prsty.“

„Jak se daří vaší kamarádce Muriell?“

„Docela dobře,“ odpověděl Mason. „Jaký na vás udělala dojem?“

„Je milá a… hm, vypadá poněkud rezervovaně.“

„Pro vaši informaci,“ řekl Mason. „Je moc dobrá herečka, má už v tomhle oboru nějakou tu zkušenost za sebou.“

„Tak dobře, zavolám tam,“ řekla Della Streetová. „A potom - dejme tomu, že to bude opravdu hlas Věry Martelové, nebo spíš osoby, která nás ujišťovala, že je Věra Martelová – co mám udělat?“

„Domluvte si schůzku a zavěste. Abych nezapomněl, asi by bylo vhodné, abyste tak trochu pozměnila hlas, Dello, protože s Matildou Normanovou ještě můžeme v budoucnu mluvit.“

„Kdy to mám udělat?“

„Teď hned.“

„A vy se mi ozvete?“

„Správně. Zavolám a vy mi řeknete, jak to dopadlo.“

Mason zavěsil, vrátil se k autu a usmál se na Muriell. „Tak, Muriell,“ prohlásil, „doufám, že drsňáckému mazákovi ze soudních síní prominete, že je tak trochu podezřívavý. Koneckonců to, co se dnes sběhlo, bylo tak trochu záhadné.“

„Také bych myslela,“ souhlasila Muriell a zahleděla se na něj doširoka otevřenýma hnědýma očima, z nichž vyzařovala nevinnost, otevřenost a tak trochu starostlivost.

„Víte, co,“ pokračoval Mason, „pokud váš otec večer přijde domů, bylo by vhodné, kdybyste s ním mluvila normálně a přirozeně a nic mu neříkala o tom, že jsem byl dnes ráno u vás v domě, ani o tom, že vás vylekala jeho nepřítomnost a zavolala jste mi. Myslíte, že byste to mohla udělat?“

„Bylo by to v tatínkově zájmu to nejlepší?“

„Jsem si jist, že by to bylo v jeho zájmu to nejlepší,“ přisvědčil Mason.

„V tom případě to mohu udělat.“

„Tak, aby si ničeho nevšiml?“

„Ale jistě,“ řekla Muriell. „Když chci, aby se někdo o něčem nedozvěděl, tak se to nedozví a basta.“

„Tak dobrá, Muriell,“ řekl Mason, potlačuje úsměv. „Raději si to nechme jen pro sebe. Mohlo by nám to pomoci.“

„Ale co těch deset tisíc dolarů?“

„Nikdo s výjimkou mne a vás neví, kdy jsem je tam vzal. Až přijedeme k vašemu domu, stavíme se v dílně… nebo radši zajedeme rovnou do garáže a odtud projdeme do dílny. Pro vaši informaci, váš otec se mnou mluvil po telefonu a řekl mi, abych sebral peníze, které tam leží na podlaze.“

„Mně tatínek o penězích nic neříkal,“ namítla Muriell.

„Asi proto, že neměl čas,“ řekl Mason. „Myslím, že by bylo nejrozumnější, kdybyste svého otce nechala, aby vám řekl to, o čem chce, abyste věděla, nekladla mu otázky a neříkala mu nic o tom, že jsme se ráno viděli. Vašemu otci by se možná nezamlouvala představa, že jste mi volala jen proto, že odběhl při snídani od stolu.“

„Ano, taky mě to napadlo,“ připustila. „Tatínek by měl možná pocit, že jsem se trochu… že jsem to prostě přehnala.“

„Přesně tak,“ přitakal Mason, a když odbočil na příjezdovou cestu ke Gilmanovu domu, zajel s autem do prázdné garáže a zastavil.

„Kde jsou všichni?“ zeptal se Mason.

„Se sedanem odjel tatínek,“ řekla.

„A Nancy a Glamis?“

„Nancy a Glamis jely na schůzku fotografického klubu sportovním vozem a já jsem jela do města v kupé.“

„Takže to bychom měli všechna tři auta,“ uvažoval Mason, „a jelikož tu sportovní vůz není, rozumím tomu tak, že se vaše nevlastní matka ani Glamis ještě nevrátily.“

„Správně.“

„Počkám v dílně a vy zatím běžte do domu pro kufřík. Tak mě napadá, že by bylo docela dobré zjistit, jestli je někdo doma. Byl bych ze všeho nejraději, kdyby nikdo z ostatních nevěděl, že jsem tu byl, pokud… nu, pokud to nebude naprosto nutné. Nebudeme se pokoušet o žádné vytáčky, ale na stranu druhou taky nebudeme všude roztrubovat, že tu jsem. Myslím, že tak by to váš otec chtěl.“

„Vím určitě, že by to tak chtěl,“ řekla, otvírajíc dveře do temné komory. „Projděte přes temnou komoru, pane Masone. Můžete na mě počkat v dílně.“

Mason Muriell následoval přes temnou komoru do dílny. Muriell se na něj usmála a prohlásila: „Hned donesu tatínkův kufřík. Vím přesně, kde je. Je v jídelně. Měl ho ráno u sebe připravený, že si ho vezme do práce, a potom, ať už se stalo cokoliv, když odešel… pane Masone, proč myslíte, že odešel v takovém spěchu?“

„To kdybych věděl,“ řekl Mason. „Váš otec musí zřejmě vyřizovat různé obchodní záležitosti. Má spoustu želízek v ohni. Objevilo se něco, co vyžadovalo jeho pozornost; pravděpodobně něco, na co předtím zapomněl.“

Přikývla, přešla ke dveřím v jihovýchodním rohu dílny a řekla: „Hned se vrátím, pane Masone.“

Jakmile se dveře zavřely, Mason zahájil rychlou, ale důkladnou obhlídku dílny.

Rozbitá židle ještě stále ležela na podlaze. Kaluž červeného laku částečně oschla. V místnosti bylo teplo a téměř nepřirozeně ticho; vzduch byl prosycen vůní vyzrálého dřeva: Bzučela tu a líně kroužila velká moucha.

Na pracovním stole byla velká hrouda keramické hlíny. Mason si hlínu pozorně prohlédl. Byly na ní otisky prstů.

Mason prošel zpátky do temné komory. Použil kapesník, aby nezanechal otisky prstů na dveřní klice nebo na vypínači světla, a rozsvítil. Otevřel pár zásuvek. Byly tam fotografie Cartera Gilmana, fotografie Muriell a fotografie mimořádně krásné světlovlasé mladé ženy. Některé z nich byly zvětšeniny portrétních snímků, na některých byly zachycené osoby v plavkách a na jednom obrázku byla blondýnka v odvážných bikinách. Fotografie byla vybarvena a Mason se u ní na chvíli pozastavil, aby si mohl uznale prohlédnout dívčinu postavu; pak fotografie vrátil na původní místo, nahlédl do souboru negativů a pak už zaslechl klapot Murielliných podpatků na tvrdé podlaze, jak se vracela do dílny.

Když vstoupila, Mason si nevinně prohlížel částečně dokončenou šperkovnici.

„Váš otec dělá hezké věcičky,“ poznamenal.

„Prostě nádherné,“ řekla. „Moc rád pracuje se dřevem a leští ho. Není to krásná šperkovnice? Myslím, že je pro mě k narozeninám.“

„Vidím, že máte kufřík,“ řekl Mason.

Beze slova mu ho podala.

„Mám si ho ponechat u sebe v kanceláři a jednoduše doručit dokumenty, které jsou uloženy v zelené papírové složce, Rogeru Calhounovi?“

„Přesně tak.“

„Nemám o záležitostech vašeho otce říkat nic víc než to, že se se mnou radil?“

„Správně. Tatínek říkal, že máte Calhounovi doručit dokumenty a říci mu, že tak děláte na tatínkovu žádost a že mají být smlouvy realizovány.“

„To by mohlo vyvolat nějaký komentář,“ uvažoval Mason.

„S těmi dokumenty měl přijít do kanceláře váš otec, a najednou tam nakráčí nějaký advokát, jehož pověst není tak docela neznámá, a ledabyle prohodí ‚Mám tady ty smlouvy, které měl pan Gilman přinést do kanceláře dnes ráno‘.“

„Tatínek to nejspíš myslel tak, že se máte řídit vlastním úsudkem,“ mínila Muriell.

„To také budu,“ přisvědčil Mason.

Muriell náhle natočila hlavu do polohy, naznačující, že něčemu soustředěně naslouchá.

„Copak je?“ zeptal se Mason.

„Nějaké auto zabočilo na příjezdovou cestu. Okamžik.“

Muriell přistoupila k okenním žaluziím, roztáhla od sebe dva kovové pásky, aby mohla vyhlédnout ven, a oznámila: „Proboha, Glamis přijela domů taxíkem!“

Mason se díval na Muriellin zoufalý výraz v obličeji. „Nechcete, aby o tom věděla?“

„Probůh, to nechci.“

„Váš otec jí nedůvěřuje?“

„Asi ano, ale… prostě nechci, aby to věděla, to je vše.“

„Co tedy uděláte?“ zeptal se Mason.

„Pokusím se odvést její pozornost,“ řekla, „ale myslím, že to nepůjde. Jestli si všimne vašeho auta v garáži, začne hledat, a když nikoho nenajde v domě, půjde samozřejmě sem… Možná bude lepší, když prostě vyjdu a promluvím s ní… Jestli ale uvidí, že jsem vyšla z dílny, bude si říkat, co jsem tu asi dělala, a když zjistí, že jste tu vy… ach Bože.“

Mason Muriell zamyšleně sledoval. „Vy si nemyslíte, že půjde rovnou do domu…?“

„Doufejme, že ano. Zapomněla zaplatit taxíkáři… To je celá ona… Teď se otočila zpátky, že zaplatí… Ach ne, viděla vaše auto! Vyjdu ven a zkusím ji nějak odvést, ale pochybuju, že to půjde. Je příšerně zvědavá. Kdybych se jí nezbavila, nic jí neříkejte. Rozumíte? Vůbec nic.“

Muriell otevřela dveře dílny a vyšla po příjezdové cestě směrem k taxíku; snažila se, aby to vypadalo nenucené.

Mason roztáhl žaluzie, aby se podíval, co se bude dít, a uviděl, jak se blondýnka s dlouhýma nohama, jejíž fotografii zahlédl v temné komoře, na Muriell zvesela usmála, vyšla jí vstříc a položila jí ruku kolem ramen.

Muriell ji jemně tlačila k domu, ale Glamis se držela poněkud zpátky a na něco se vyptávala.

Mason přešel k telefonu na pracovním stole, zvedl sluchátko k uchu, zachytil oznamovací tón a rychle vytočil číslo do kanceláře Paula Drakea.

Když měl detektiva na drátě, spustil: „Paule, budu ti to muset rychle vyklopit a stihnu ti to říct jen jednou. Za takových dvacet až třicet minut přijedu na mé obvyklé parkoviště. Přijede tam se mnou mladá žena. Chci, aby se jí někdo hned pověsil na paty a sledoval ji, ať pojede kamkoliv.“

„Měj slitování, Perry,“ řekl Drake. „To je příšerně krátká doba na to, aby…“

„Když nikoho neseženeš, udělej to sám,“ řekl Mason. „Záleží mi na tom. Myslím, že mě někdo vodí za nos.“

Mason zavěsil, a když znovu roztáhl příčky žaluzie, uviděl, že dívky stále ještě hovoří.

Vytočil číslo své kanceláře. Když telefon zvedla Gertie, řekl jí: „Gertie, přepojte mě rychle na Dellu, prosím vás.“

Advokát zaslechl zvenku hlasy. „Rychle, Dello,“ řekl.

„Dovolala jste se tam?“

„Dovolala,“ informovala jej Della, „a i když normálně mluví mnohem pomaleji a ne tak vysokým hlasem, je sekretářka Cartera Gilmana docela určitě stejná žena jako ta, která nám zavolala a říkala, že je Věra M. Martelová.“

Mason uviděl, že se knoflík na dveřích začíná otáčet, a urychleně položil sluchátko zpátky na své místo; když na něj Muriell Gilmanová promluvila, prohlížel si ledabyle jeden ze strojů. „Pane Masone,“ řekla, „seznamte se, prosím, s Glamis Barlowovou. Glamis, dovol, abych ti představila pana Masona.“

Na Masona dopadl plnou vahou pohled doširoka rozevřených modrých očí, zvědavých a současně smělých.

Glamis k němu vykročila s napřaženou paží; chovala se přitom stejně svůdně jako zkušená striptérka, vycházející na pódium. „Velice mě těší,“ prohlásila. „Muriell mi pověděla, že je tu s přítelem, kterého zajímá práce se dřevem.“

Mason Muriellin výrok nekomentoval. Sevřel Glamisinu ruku do své, uklonil se a odpověděl: „Je mi velkým potěšením, slečno Barlowová.“

Glamis se obrátila k Muriell. „Kde je auto, Muriell? Přijela jsem si pro něj. Potřebuju ho.“

„Ach Bože, je ve městě,“ řekla Muriell. „Nechala jsem ho tam zaparkované.“

„Tys ho tam nechala?“

„Pan Mason se nabídl, že mě sveze, a já jsem tu nabídku přijala.“

Glamis se na chvíli zamračila a pak se zeptala: „Jak jsi ho chtěla dostat zpátky?“

„Pan Mason mě měl zase odvézt. Já ti ho přivezu, Glamis.“

„Kam vlastně jedete?“

„Nikam, pak už tady zůstanu. Pan Mason hned pojede; svezu se s ním a to auto ti…“

„Na to není čas,“ rozhodla Glamis. „Promiň, Muriell, ale potřebuju to auto co nejdřív. Pojedu s panem Masonem sama – dej mi jen parkovací bloček… totiž, pokud pan Mason nic nenamítá.“

Muriell váhala.

Mason se uklonil a navrhl: „Klidně se mnou můžete jet obě.“

„Ne,“ řekla Glamis rozkazovačně. „Muriell chce být doma. Kdyby pro to auto jela, stejně by se rovnou vrátila. Já musím někam jet.“

Muriell zdráhavě souhlasila. „Nejspíš to tak bude nejlepší… Jste připravený k odjezdu, pane Masone?“

„Můžeme vyrazit,“ řekl Mason.

„Viděla jsem vaše auto v garáži,“ vysvětlovala Glamis. „Napřed jsem si myslela, že je to naše auto, ale potom mi došlo, že je to cizí vůz. Zeptala jsem se Muriell, kdo je tady… Opravdu už odjíždíte, pane Masone?“

„Bude už muset,“ řekla Muriell hlasem, který nezněl ani zdaleka šťastně. „Má důležitou schůzku.“

„No dobrá,“ řekla Glamis, „tak pojeďme.“

Rozhlédla se po dílně. „Propána krále, je tu něco rozlitého na zemi, a podívejte na tu židli.“

„Někdo ji musel shodit,“ podotkl Mason.

„Božínku, Muriell, vždyť je rozbitá!“

„Jestli se chceš rychle dostat do města, Glamis…“ rychle se ozvala Muriell.

„To ano,“ přerušila ji Glamis, „a pan Mason taky spěchá. Nazdárek, Muriell, měj se. Pojďte, pane Masone. Budu vás co nejvíc popohánět, protože opravdu potřebuju to auto; Nancy si vzala sporťák a odjela s ním někam s lidmi ze svého fotografického klubu, takže jsem musela jet domů taxíkem. Myslela jsem, že tu bude aspoň jedno auto.“

„Promiň,“ řekla Muriell.

„Proč by ses měla omlouvat, drahoušku? Máš stejně tak právo vzít si to auto kdykoliv chceš jako kdokoliv jiný… obávám se sice, že jdu na pana Masona trochu zhurta, ale… opravdu si budeme muset pospíšit, pane Masone.“

Zavěsila se do Masona.

Mason sebral kufřík a vykročil směrem k autu.

„Když budete tak zdvořilý a uděláte z toho společenskou příležitost, pane Masone, doprovodíte mě teď k pravé straně vozu a otevřete mi dvířka a já se na vás děkovně usměju a vynasnažím se vás odměnit tím, že vám poskytnu letmý výhled na něco, co je prý velice pohledná nožka. Pokud ale, na stranu druhou, se jedná o čistě obchodní záležitost…“

„Ovšem, klidně z toho udělejme společenskou příležitost,“ souhlasil Mason.

Zamával Muriell, přešel s Glamis k pravé straně svého vozu a přidržel jí otevřená dvířka.

Glamis naskočila do auta, usmála se na něj a srovnala si sukni tak, aby se přitom ledacos poodhalilo.

„Děkuji vám, pane Masone.“

„Nemáte zač,“ odtušil advokát. „Odměna za to stála.“

Mason vůz obešel na druhou stranu, hodil kufřík na zadní sedadlo a usadil se za volantem.

Glamis s pohledem upřeným přímo před sebe poznamenala: „Máte úplně stejný kufřík jako tatík Gilman.“

„Kufříky jsou nejspíš všechny tak trochu stejné,“ řekl Mason nedbale, nastartoval a vyjel zpátečkou na příjezdovou cestu.

„Obávám se, že mi Muriell něco tají,“ řekla Glamis. „Nic mi o vás neřekla. Znáte se už dlouho?“

„Záleží na tom, co rozumíte tím dlouho,“ řekl Mason. „Čas je relativní.“

„To tedy opravdu… takže vás zajímá práce se dřevem?“

„Ano.“

„Máte svou vlastní dílnu?“

„Pomýšlím na to, že si ji zřídím.“

„Jsem si docela jistá, že se o vás Muriell nikdy nezmínila,“ řekla Glamis.

Mason neříkal nic.

„Vy ale zrovna nejste ten typ, který si člověk spojuje s lelkováním a klábosením.“

„Nelelkoval jsem ani neklábosil,“ odpověděl Mason.

„Páni, vy na to jdete setsakra zpříma, když se chcete z něčeho vyvléct, pane Masone. Získal jste snad pocit, že z vás chci tahat rozumy?“

„A chcete?“

„To rozhodně. Chci se o vás dozvědět víc. Chci se dozvědět, co jste zač. Muriell není ten typ děvčete, které by si rádo zahrávalo, a vy… působíte dojmem cílevědomosti, solidnosti. Vy nejste žádný plejboj. Vytyčil jste si v životě cíl a jste hodně blízko tomu, abyste toho cíle dosáhl – ať děláte cokoliv, patříte k nejlepším.“

„Charakterová analýza?“ zeptal se Mason.

Jak se Mason proplétal městským provozem, upřímně si ho prohlížela.

„Charakterová analýza,“ řekla. „Tu mám ráda, a někdy se mi docela povede. Nejste lékař… a nejste právě bankéřský typ, ale v nějakém oboru jste profesionál.“

„Když už vám způsobuje takové potěšení přemítat nad mým povoláním, byla by škoda vás o to potěšení připravit tím, že bych vám cokoliv prozradil,“ řekl Mason.

„Vy jste tak rozkošně vyhýbavý, pane Masone,“ řekla a po chvíli dodala: „Ale nepomůže vám to ani za mák, protože až vystoupím, podívám se na poznávací číslo vašeho automobilu, pak se vydám po stopě majitele a zjistím si, kdo vlastně jste. Jste nějaký profesionál… Propánakrále, už to mám! No jistě, vy jste advokát.“

Mason neříkal nic.

„Mason. Mason,“ pokračovala Glamis. „To mě tedy podrž! Vy jste Perry Mason!“

Mason jel klidně dál.

„A ani trochu mě nechválíte za to, že jsem na to přišla,“ pokračovala Glamis. „Chováte se velice, převelice záhadně, pane Masone. Co, pro všechny svaté, jste vy u nás dělal, a zrovna s Muriell. A když už jsem vás tam na té návštěvě u Muriell přistihla, k čemu všechna ta vyhýbavost… A tohle je přece jen tátův kufřík, že ano?“

„Jako právní zástupce vznáším proti otázce námitky z toho důvodu, že si vyžaduje několik odpovědí.“

„Různých?“

„Myslím, že to není nutno dále rozvádět vzhledem k tomu, z jakého důvodu byla námitka vznesena,“ řekl Mason.

Glamis si k němu na sedadle poposedla blíž a levou paži si položila na opěradlo sedadla tak, že se dotýkala Masonova pravého ramene. Současně se zavrtěla, složila si nohy na sedadlo pod sebe a pohlédla na svou sukni. „Asi bych se měla trochu mírnit, v zájmu bezpečné jízdy,“ prohlásila a sukni si popotáhla.

Několik vteřin zkoumala advokátův kamenný profil, upřímně a se zvědavostí, kterou se ani nepokoušela zastírat.

„Co jste, prokristapána, dělal v tátově dílně?“ zeptala se.

„Možná jsem vám odpověděl po pravdě, když jsem říkal, že mě zajímá práce se dřevem.“

„Jenže jste nenavázal kontakt s taťkou Gilmanem, ale s Muriell. Vím docela jistě, že vás Muriell nezná víc jak čtyřiadvacet hodin… Kdyby vás Muriell znala, byli bychom se to dozvěděli.

Rozumějte, pane Masone – ne že by se Muriell až tak ráda chlubila, ale jistě by si našla nějaký způsob, jak na to stočit řeč… , Jak říká můj přítel, významný advokát Perry Mason…‘.“

Glamis zavrtěla hlavou. „S vámi je opravdu těžká práce, pane Masone. Vidím, že budu muset provést intenzívní průzkum.“

„Copak ho právě neprovádíte?“

„Ale kdepak! Jen si trochu oťukávám terén. Sleduju váš obličej a všímám si toho mírného, ale přesto velmi zřetelného výrazu podráždění, který se vám objevil kolem očí. Už vám někdy někdo řekl, pane Masone, že když vás něco popuzuje, máte trošičku přimhouřené oči v koutcích?“

„Nebyl jsem si toho vědom,“ řekl Mason.

Chvíli jeli potichu a Glamis si advokáta prohlížela.

Potom se zasmála a prohlásila: „Nechtěla jsem vás popudit, pane Masone. Když už jsem odhalila, kdo jste, myslím, že bychom té příležitosti měli raději využít k tomu, abychom se lépe seznámili na osobní i společenské úrovni, než abych se vám pletla do pracovních záležitostí, po kterých mi, jak se jistě domníváte, vůbec nic není.

Tak si říkám, jestli třeba nehrajete golf… ba ne, na to asi nemáte čas. Patříte k těm věčně zaměstnaným lidem. Jste strašně podnikavý člověk… úspěch z vás přímo vyzařuje. Opravdu, jsem na sebe pyšná. Vzpomínáte si, že jsem hned říkala, že ve své profesi patříte k nejlepším – ještě než jsem si vzpomněla, kdo vlastně jste.“

Mason se zazubil. „Řekl bych, že vám jde docela dobře charakterová analýza a lichocení.“

„Sondování, to je moje,“ řekla Glamis. „Moc ráda zjišťuju, jak se věci mají. Ráda poslouchám, co lidi říkají, a když někdy náhodou klopýtnou, hledím na ně s výrazem přímo andělské nevinnosti.

Víte, pane Masone, je to nádhera, když je člověk mladý a může vypadat bezelstně a nezkušeně. Za pár roků už mi to nejspíš procházet nebude… ačkoliv, jeden nikdy neví. Když mi ten výraz andělské nevinnosti vydržel až dosud i přes pestré životní zážitky… no, radši to nebudeme rozebírat. Teď zas budu vyhýbavá já.“

„Dáváte si záležet, aby to znělo tak rozkošně tajemně,“ řekl Mason. „Ctitelé se jistě perou o vaši přízeň, ale zřejmě jste ještě nikomu neřekla své ano, protože nemáte na levé ruce prsten s diamantem.“

„Vy si ale všímáte věcí,“ řekla. „Pro vaši informaci, pane Masone, k tomu dvouslabičnému slovu vyjadřujícímu souhlas už v dnešní době není třeba nosit prsten.“

„Tohle mělo všechny znaky vtipně šifrované poznámky,“ podotkl Mason.

„Že se vám to ale podařilo, takhle šikovně přesunout téma hovoru ze sebe na mě, pane Masone. A podle poněkud uvolněnějšího výrazu kolem vašich očí taky pozoruju, že už se cítíte mnohem nenuceněji, což, pokud tomu dobře rozumím, znamená, že se blížíme ke kancelářské budově, kde obvykle parkujete… Raději se ještě mrknu na parkovací bloček, který mi dala Muriell… Správně, vaše parkoviště je přímo před námi nalevo… To parkoviště obyčejně využívám, když občas zaskočím na návštěvu k taťkovi Gilmanovi do kanceláře. Má kancelář v budově Piedmont.“

„Já mám kancelář v téhle budově,“ řekl Mason, když zabočil na parkoviště.

„A jako jeho pravidelný uživatel tu máte řádně vyhrazené místo, jak vidím,“ zkonstatovala, když Mason zajel na parkovací stání.

„Přesně tak,“ souhlasil Mason.

„Kdybyste teď přešel k pravé straně auta a pomohl mi vystoupit, zase bych vás odměnila. Ale koneckonců strašně spěchám a vím, že se mě chcete co nejdřív zbavit. Ráda jsem vás poznala a doufám, že se zase uvidíme. Nashle.“

Otevřela dvířka po pravé straně vozu, vyskočila na zem a pospíchala za zřízencem s připraveným parkovacím bločkem.

Mason ještě chvíli seděl v autě, pak se rozhlédl, zda uvidí Paula Drakea, ale nikde ho nezahlédl.

Advokát vytáhl z auta kufřík.

Jeden ze zřízenců na parkovišti už přivezl kupé. Glamis Barlowová prudce trhla dvířky a naskočila dovnitř, jediným pohybem dvířka zabouchla a v mžiku odstartovala.

Když z parkoviště vyjížděla, Mason uviděl Paula Drakea, který v dost dobře nepopsatelném firemním autě vyjel ze stání na druhé straně a bryskně se za ni zařadil.

Advokát se snažil zachytit Drakeův pohled, aby mu mohl dát letmé znamení, ale to se mu nezdařilo. Po chvíli se otočil, přešel na chodník, zatočil prudce doleva a kráčel k budově Piedmont.

KAPITOLA 6

Mason vstoupil do kanceláří Investičních fondů Gilman a spol. přesně dvacet šest minut po páté hodině.

Od domácí telefonní ústředny k němu vzhlédla mimořádně krásná rudovlasá sekretářka a usmála se na něj, jako by to mínila vážně.

„Jsem pan Mason,“ řekl advokát. „Mám schůzku s panem Calhounem.“

„Ach ano. Okamžik, pane Masone. Už na vás čeká. Vlastně jsme byli všichni požádáni, abychom počkali.“

Stiskla tlačítko, oznámila: „Je tu pan Mason,“ a vzápětí jej vyzvala: „Máte jít rovnou dál, pane Masone, tudy po chodbě. Jsou to druhé dveře vpravo.“

Mason si přijímací kancelář zběžně obhlédl; všiml si tlustého koberce, pohodlných křesílek a výtisků několika předních finančních časopisů, ležících na stole. Když procházel kolem dveří místnosti, která s přijímací kanceláří sousedila, zahlédl na okamžik baterii pořadačů a několik stolků pro sekretářky, vybavených psacími stroji a přepisovacím zařízením.

O kus dále prošel Mason na chodbě kolem dveří s označením CARTER GILMAN k dalším dveřím, které byly označeny cedulkou ROGER C. CALHOUN.

Mason otevřel dveře a vstoupil do další kanceláře, v níž se ho atraktivní brunetka, která mohla klidně pózovat pro fotografie v kalendáři, zeptala: „Pan Mason?“

Advokát přikývl.

„Jděte prosím rovnou do soukromé kanceláře pana Calhouna,“ vyzvala jej. „Už vás očekává.“

Mason prošel dveřmi, na které ukázala, a vstoupil do kanceláře, kde seděl ve velkém křesle za masivním stolem drobný šlachovitý muž, kterému mohlo být něco málo přes třicet.

Muž vstal, obešel stůl a prohlásil: „Je mi potěšením se s vámi seznámit, pane Masone.“

Advokátovu ruku uchopily dlouhé, kostnaté prsty.

„Prosím posaďte se, pane Masone.“

Calhoun ukázal na pohodlné křesílko, obešel stůl na druhou stranu, usadil se do křesla, lokty si položil na opěradlo, natáhl dlouhé, špičaté prsty a konečky prstů na obou rukou sepjal; zaujal svou nejpůsobivější pózu.

„Jsem advokát, pane Calhoune, a…“

„Ano, ano, vím o vás všechno, pane Masone.“

Mason pokývl hlavou. „Jsem zde v poněkud nezvyklé záležitosti,“ pokračoval. „Byl jsem požádán, abych vám doručil nějaké smlouvy, na kterých, jak se domnívám, pan Gilman pracoval. Myslím, že bude fér, když zkonstatuji, že jsem v této záležitosti něčím na způsob běžného doručitele. Přináším smlouvy, které jsem nečetl a o nichž nevím vůbec nic kromě toho, že jsem obdržel instrukci, abych je doručil, a vám mám vyřídit, že mají být realizovány.“

Calhoun se v křesle naklonil dopředu, rozpojil ruce a řekl horlivě: „Ano, ano, pane Masone. Čekal jsem na ty smlouvy celý den. Závisí na nich velmi důležitá obchodní transakce… mohl byste mi říci, kde je pan Gilman?“

„Obávám se, že momentálně nemohu,“ odvětil Mason hlasem, naznačujícím zdvořilé překvapení. „On s vámi nemluvil?“

„Ne, nemluvil,“ řekl Calhoun, odsekávaje jednotlivá slova. „To je zcela neobvyklé. Mohu ty smlouvy vidět, prosím?“

Mason otevřel kufřík a vytáhl zelenou papírovou složku, na které byla naškrábána poznámka, že v případě naléhavé nutnosti má být zatelefonováno Perry Masonovi na připojené telefonní číslo.

Advokát pečlivě vyjmul smlouvy s modrými zadními stránkami.

„To je v pořádku,“ řekl Calhoun netrpělivě, spočívaje očima na poznámce, naškrábané inkoustem. „Dejte mi celou složku, pane Masone.“

„Dostal jsem instrukci doručit smlouvy,“ řekl advokát klidně.

Podal Calhounovi čtyři smlouvy.

Calhoun si je prohlédl, aby se ujistil, že jsou to všechno kopie jednoho dokumentu, a prohrábl se stránkami dokumentu rychlým pohybem dlouhého ukazováku a palce. Udělal to navyklým způsobem, jako by byl už dlouhou dobu zvyklý obracet stránky nebo počítat peníze.

Když skončil, vzhlédl k Masonovi a s vážnou důstojností prohlásil: „Děkuji vám, pane Masone.“

Na štíhlém, mladistvém vzhledu toho muže bylo cosi, co se neslučovalo s jeho zjevnou snahou udělat na návštěvníky dojem masivním nábytkem v kanceláři a důstojností svého chování.

Mason mu oznámil: „Jelikož zde jednám v nezvyklé funkci a poněkud nezvyklá je i celá tahle situace, prosil bych o stvrzenku, na které by bylo uvedeno, že jsem smlouvy doručil, s vyznačením času.“

Calhoun chvíli váhal a potom stiskl tlačítko.

O chvilku později už ve dveřích stála jeho sekretářka.

„Přinesla byste si poznámkový blok, slečno Colfaxová?“ požádal ji. Sekretářka se usmála. „Mám ho tady, pane Calhoune.“

Vplula do místnosti, vytáhla si malé sekretářské křesílko, přehodila nohu přes nohu, poskytujíc v štědré míře výhled na mimořádně pěkně tvarované nohy, a položila si notes na překřížené koleno.

„Napište, prosím, datum, tedy třináctého,“ řekl Roger Calhoun pedantským hlasem učitele, zadávajícího úkol svým žákům. „Uveďte také přesný čas, což v době doručení bylo pět hodin třicet dva minut. Vypište stvrzenku pro pana Perryho Masona, který je advokátem, a ve stvrzence uveďte, že mi pan Mason doručil originál a tři kopie smlouvy, týkající se návrhu k odkoupení všech práv Barclayského důlního syndikátu. Napište tam, že tyto smlouvy doručil oproti podpisu pan Mason jakožto právní zástupce Cartera Gilmana, který transakci touto formou schválil.“

„Počkat,“ přerušil ho Mason. „Já myslím, že bychom to s tím schválením transakce měli vynechat. Moje instrukce zněly pouze doručit smlouvy a oznámit, že mají být realizovány.“

„Ale mají-li být smlouvy realizovány, je to možné výhradně za té podmínky,“ namítl Calhoun. „Kdyby Gilman celou transakci neschválil, neříkal by přece, že má být smlouva realizována.“

„Váš výklad je v daném smyslu jistě zajímavý,“ řekl Mason, „ale zůstává skutečností, že já nevím vůbec nic o tom, zda pan Gilman celou transakci schválil.“

Calhoun chvíli váhal a pak rozhodl: „Myslím, že vás pro svou vlastní ochranu požádám, slečno Colfaxová, abyste tu stvrzenku napsala tak, jak jsem ji nadiktoval.“

„No dobrá,“ řekl Mason, „já zase pro svou vlastní ochranu ze stvrzenky ihned, jakmile mi ji předáte, vyškrtnu formulaci o tom, že Gilman celou transakci schválil.“

„Dost dobře nechápu, proč tomu přikládáte takový zdrcující význam, pane Masone,“ řekl Calhoun chladně.

„Co se mě týče, ta záležitost je jistě důležitá,“ řekl Mason, „ale nic zdrcujícího na tom není. To adjektivum jste použil vy. Nevím, co je důležité pro vás. Vím, co je důležité pro mne.“

Calhoun nabral zhluboka dech. „Slečno Colfaxová, můžete tu větu o schválení pana Gilmana vyškrtnout a stvrzenku napsat na stroji, prosím. Vyhotovte ji trojmo.“

„Ano, pane Calhoune,“ řekla.

Postavila se a odešla z místnosti.

Calhoun pohlédl na hodinky a prohlásil: „Zatímco tu čekáme, rád bych s vámi prodiskutoval nějaké záležitosti, týkající se vašeho klienta.“

„Nejsem oprávněn o ničem diskutovat,“ namítl Mason. „Byl jsem pověřen pouze doručením dokumentů.“

„Není ovšem důvod, proč byste si to nemohl poslechnout.“

„Poslechnu si cokoliv,“ řekl Mason.

Calhoun opět zaujal svou zřejmě oblíbenou polohu, při níž sepjal ruce tak, aby se dotýkaly špičkami prstů, a řekl: „Provádíme zde obchodní transakce s investičními prostředky. K provozování této činnosti je zapotřebí značné obratnosti při vyhodnocování tržních trendů a samozřejmě je také nutné, aby měli naši klienti naprostou důvěru v bezúhonnost zodpovědných pracovníků.“

Calhoun udělal pauzu, jako by čekal na nějakou známku souhlasu, ale Mason mu v tom nevyhověl ani pokývnutím hlavy.

„Nevím, kolik toho víte o minulosti vašeho klienta, pane Masone, nebo o jeho rodinném zázemí. Domnívám se, že něco zřejmě víte.“

Jelikož Mason nadále mlčel, Calhoun, zjevně podrážděn, pokračoval. „V minulosti pana Gilmana se vyskytují jisté okolnosti, o kterých jsem se dozvěděl teprve nedávno. Pan Gilman byl ženat a má z toho manželství jediné dítě, okouzlující mladou ženu Muriell, které je nyní, jak se domnívám, zhruba dvacet let.

Jeho manželka zemřela a asi před pěti lety si Gilman vzal svou druhou manželku Nancy. Ta byla kdysi provdána za Stevena A. Barlowa, žijícího v současné době v Las Vegas v Nevadě, a rozvedla se s ním. Je tu jedno dítě, o němž se předpokládá, že se narodilo z toho manželství; jmenuje se Glamis a je to rovněž asi dvacetiletá mladá žena.

Měl jsem vždycky za to, že Glamis se narodila z manželského svazku mezi Nancy a Stevenem A. Barlowem, avšak nedávno mne někdo upozornil, že Glamis je dvacet let a manželství Barlowů bylo uzavřeno před devatenácti lety. V souvislosti s Glamis se ještě vyskytly další pozoruhodné okolnosti. Pokud vím, začal po všech těchto skutečnostech nedávno pátrat jeden detektiv.

Nancy Gilmanová je nekonvenční žena s bohémskými sklony. Vyskytne-li se nějaký skandál ohledně dcery, mohlo by to mít vážný dopad na obchodní činnost této společnosti.“

Calhoun přestal mluvit a podíval se vyčítavě na Masona, jako by byl Mason nějakým způsobem zodpovědný za skvrnu nemanželského původu.

„Když dovolíte otázku,“ řekl Mason, „jak jste se dostal k té informaci o Glamis a jejím nemanželském původu?“

„Tu informaci jsem se dozvěděl ze zdroje, který považuji za důvěryhodný,“ odpověděl Calhoun.

„Nuže,“ řekl Mason, „sdělil jste mi, co jste chtěl. Já jsem si to vyslechl.“

Calhoun se přesunul k internímu telefonu, stiskl tlačítko a zeptal se: „Slečno Colfaxová, jsou už připravené stvrzenky?“

Melodický hlas sekretářky mu odpověděl: „Už jsou připravené, pane Calhoune. Čekala jsem, až mi dáte pokyn, abych vám je přinesla.“

„Tak je přineste,“ řekl Calhoun.

Dveře se otevřely, do kanceláře vstoupila slečna Colfaxová a předala Calhounovi tři stvrzenky.

Calhoun si je přečetl, všechny tři podepsal, jednu podal Masonovi a oznámil: „To je všechno, slečno Colfaxová.“

Obrátila se a vyšla z kanceláře. Ze způsobu, jakým kráčela, bylo patrné, že si je vědoma skutečnosti, že když z místnosti odchází, sledují ji zezadu dva muži, a není jí to ani trochu nepříjemné.

„Tím je asi vyřízeno všechno, co tu mám na práci,“ prohlásil Mason.

„Velice rád bych pana Gilmana viděl,“ řekl Calhoun.

„Jak tu ještě budete dlouho?“ zeptal se Mason.

„Přinejmenším hodinu.“

„Je tu ještě sekretářka pana Gilmana?“ zeptal se Mason jen tak mimochodem. „Rád bych si s ní promluvil.“

Calhoun stiskl tlačítko a řekl: „Slečno Colfaxová, mohla byste, prosím vás, zjistit, zda je v kanceláři pana Gilmana slečna Matilda Normanova?“

Čekal u sluchátka interního telefonu, až mu hlas sekretářky oznámil: „Slečna Normanova už odešla domů, pane Calhoune.“

Calhoun velmi formálně odvětil: „Děkuji vám, slečno Colfaxová,“ a přerušil spojení. „Už máme dlouho po pracovní době. Požádal jsem některé ze zaměstnanců, aby zůstali přesčas.“

„Děkuji vám a nashledanou,“ rozloučil se Mason.

„Nashledanou, pane Masone,“ řekl Calhoun.

Mason vyšel ze soukromé kanceláře, prošel předkanceláří, u dveří se na chvíli zastavil a ohlédl se za oslňující brunetkou. „Dobrou noc, slečno Colfaxová.“

V očích se jí mihl pobavený úsměv. „Dobrou noc, pane Masone,“ odpověděla a mrkla na něj pravým okem.

Advokát prošel po ulici do budovy, v níž měl svou vlastní kancelář, a stavil se v kanceláři Paula Drakea.

„Ozval se už Paul?“ zeptal se děvčete u telefonní ústředny.

Zavrtěla hlavou. „Odešel udělat nějakou práci pro vás, pane Masone, hned poté, co jste mu telefonoval, a ještě se nevrátil. Nemohl najít nikoho, koho by tam poslal.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „Vyřiďte mu, že až se vrátí, chci s ním mluvit.“

Advokát šel do své soukromé kanceláře, odemkl si patentním klíčem a oznámil Delle Streetové: „Tadyhle je kufřík Cartera Gilmana. Pojďme si ho prohlédnout a zjistit, co je v něm. Doručil jsem nějaké smlouvy a tady je papírová složka, v níž byly uloženy – je na ní poznámka, o které mi řekla Muriell. Podíváme se, co ještě v tom kufříku je.“

Společně ho prohledali a našli pouze půl tuctu letových řádů různých leteckých společností, odlétajících z Los Angeles, a poznamenanou adresu: Steven A. Barlow, Virginia City Avenue 5981, Las Vegas, Nevada.

„Tak co?“ zeptala se Della Streetová.

„Abyste věděla,“ oznámil jí Mason, „poslední dobou se setkávám s moc, moc krásnými ženami.“

„Vztahuje se k tomu zážitku opakování nebo ten slovní popis?“ zeptala se Della Streetová.

„Tak za prvé,“ řekl Mason, „jsem byl na rozkošné návštěvě u naší slečny Muriell Gilmanové, mladé ženy, která je velice zdatná herečka a je poněkud pyšná na způsob, jakým dovede využívat dětsky nevinného vzhledu k zastírání myšlenkových pochodů, které, jak se domnívá, jsou dosti rafinované.

Pak přišla na řadu ladná děva jménem Glamis Barlowová, modrooká a velice svůdná blondýnka, která má pocit, že pánům, kteří jí pomáhají nastoupit do automobilu, by měl být poskytnut štědrý výhled na to, co sama popsala jako velice pohlednou nožku.“

„Vy mě fascinujete,“ řekla Della Streetová. „Chcete tím snad říct, že zanedbávám svá ženská privilegia, když naskakuju do aut bez veškerých cavyků, místo abych čekala, až mi muži vypomohou?“

„Vždycky jsem měl za to, že se ženy rády dozvědí o nejnovějších trendech, aby mohly držet krok s módou,“ řekl Mason.

„Vaše narážka se cení. Bylo jich ještě víc?“

„Ó, ještě mnohem víc,“ řekl Mason. „Byla tu rusovlasá sekretářka v předkanceláři Gilmanovy společnosti, která už nejspíš vyprovokovala tolikero zahvízdání jako kterýkoliv železniční přejezd po celé zemi. Potom mladá žena, která se jmenuje Colfaxová; té se jaksi daří vypadat při zapisování diktátu tak sugestivně jako striptérka, která si svléká pár hodně dlouhých rukavic – jinými slovy má schopnost obklopit naprosto obvyklou činnost neobvyklou atmosférou, chápete-li, jak to myslím.“

„Chápu, jak to myslíte,“ řekla Della Streetová, „ale ještě bych se velice ráda dozvěděla něco víc o osobě soukromé sekretářky pana Gilmana, poněvadž není nejmenších pochybností o tom, že ona je ta žena, která sem telefonovala a tvrdila, že je Věra Martelová, sdělila nám ten tajemný vzkaz o otiscích prstů a dala nám číslo, kde můžeme zastihnout pana Gilmana. Ještě něco dalšího pro vaši informaci, pane Masone – bylo to číslo do veřejného telefonního automatu v budce asi čtyři bloky od budovy, ve které má pan Gilman kancelář.“

„Slečna Matilda Normanova, dotyčná sekretářka, už odešla domů,“ řekl Mason. „Údajně je jí něco přes padesát a její postava připomíná fazolový lusk.“

„Rozumím tomu tak, že postavy těch ostatních žen nepřipomínají fazolové lusky,“ usoudila Della Streetová.

„To tedy ne,“ řekl Mason. „Jejich postavy připomínají vysokohorské dálnice v Mexiku. Jinými slovy, jsou samá zákruta.“

„Opatřené tvrdým povrchem?“ zeptala se Della Streetová.

„Nu, podle jejich vzhledu by se dalo soudit, že veškerý provoz by měl blízko k maximální rychlosti.“

„Doufám, že jste tu maximální rychlost nepřekročil,“ poznamenala.

„To ne, kdepak,“ řekl Mason. „Setkal jsem se s velice pompézním mladým mužem, který bere sám sebe skutečně velice vážně; mužem, který je nabitý univerzitní ekonomií a analýzou finančních trendů a ze kterého prýští citáty o trhu cenných papírů jako pot z nějakého zápasníka.“

„Páni, že nám ta krasomluva ale jde,“ řekla Della Streetová.

„To má plně na svědomí atmosféra kanceláře, kterou jsem právě navštívil,“ vysvětlil Mason. „Pokud máte nějaké nadbytečné finance, které byste si přála investovat, doporučil bych vám Gilmanovu společnost. Mají tam neustále na vědomí skutečnost, že jejich stabilita závisí na tom, aby byla reputace vedoucích pracovníků naprosto bez poskvrnky.

A ještě pro vás mám jednu informaci: pan Calhoun nedávno učinil šokující objev, že Glamis Barlowová, ta dlouhonohá blondýna se svůdnými zvyky, se narodila o rok dřív, než aby mohla být legitimním potomkem z manželství Barlowů.“

„A jejda,“ řekla Della Streetová, „jsem překvapená, že ten váš pan Calhoun mohl vůbec snést tak strašný příklad úpadku mravů.

Bože, šéfe, už na mě ta pompéznost taky leze. Co když ze mě taky začnou prýštit citáty o trhu cenných papírů?“

„Ba ne,“ uvedl ji Mason na pravou míru, „vy do toho obrázku zapadnete tím, že si natrénujete vycházení z kanceláře tak, jak to dělá slečna Colfaxová.“

„A jak to je?“

„Prostředky popsat neumím, jen všeobecný účinek. Je to jako když had chodí po ocase a hlavu drží vzpřímeně a nehybně.“

Zničehonic přestal advokát žertovat a prohlásil: „Kčertu s tím vším, Dello – co říkáte, že bychom si někam zašli na večeři?

Necháme tu Paulovi vzkaz, kde jsme. Dal jsem mu na práci nějaké sledování; myslel jsem, že se pověsí na paty Muriell, protože jsem chtěl zjistit, zda půjde rovnou za svým otcem, až ji vysadím u jejího auta. Až na to, že si parkovací bloček od Muriell vzala Glamis a Paul Drake teď sleduje Glamis, což je asi výprava, která nepřinese velký zisk – přinejmenším co do pokroku v tomhle případě.“

Mason a Della Streetová prošli chodbou a zastavili se v kanceláři Paula Drakea hned vedle výtahů.

Mason řekl děvčeti u telefonní ústředny: „Nemá smysl, abychom tu seděli v kanceláři a čekali, až se Paul ohlásí. Zajdeme si s Dellou do Green Millu. Dáme si pár koktejlů a k tomu kukuřičné fritos a pak přejdeme hned vedle do Steak Martu a dáme si svíčkové řezy s pečenými bramborami, česnekovou topinkou, smaženou cibulí po francouzsku, jablečný koláč se zmrzlinou a…“

„Zadržte, pane Masone, prosím vás,“ žadonila sekretářka. „Snažím se kilo shodit a můj žaludek má za to, že byly přerušeny všechny komunikační kanály.“

Mason a Della Streetová šli do Green Millu, posadili se do boxu s tlumeným osvětlením, odpočívali v klimatizovaném pohodlíčku, pomalu popíjeli dva koktejly a mezi pitím chroupali kukuřičné a bramborové smažené lupínky.

„Myslím,“ řekl Mason Delle Streetové, „že byste měla zavolat do Gilmanova sídla a požádat o Muriell. Ženský hlas snad vzbudí méně pozornosti než mužský. Až se vám ozve Muriell, zeptejte se jí, zda může mluvit… a pak už si s ní promluvím sám.“

Mason podepsal šek za koktejly, přesunuli se k telefonnímu automatu, Della Streetová zavolala do Gilmanova sídla a požádala o Muriell. Po chvíli řekla: „Okamžik, slečno Gilmanova. Chce s vámi mluvit pan Mason.“

Mason se ozval: „Dobrý den, Muriell. Jak to všechno jde? Je už tatínek doma?“

„Á dobrý den,“ odpověděla Muriell, aniž by zmínila Masonovo jméno. „To jsem ráda, že voláte. Víte něco nového?“

„Provedl jsem instrukce,“ řekl Mason. „Smlouvy jsou už doručeny. Od Rogera Calhouna jsem dostal stvrzenku.“

„Ach, to je dobře!“

„Už se vrátil domů váš otec?“

„Ne. Telefonoval Nancy, že odjíždí a večer nebude doma. Říkal ale, že zítra bude v kanceláři. Chodívá tam, myslím, na devátou.“

„Kde je?“ zeptal se Mason.

„Musel odjet do Las Vegas v Nevadě, pracovně.“

„Ach tak. Glamis je doma?“

„Ne, není. Telefonovala, že se vrátí hodně pozdě. U Glamis to spíš znamená brzy po ránu.“

„To je vlastně jedno,“ řekl Mason. „Jen jsem chtěl, abyste věděla, že jsou všechny smlouvy doručeny. Váš tatínek se nám nejspíš zítra ozve. Dobrou noc, Muriell.“

Mason zavěsil a zazubil se na Dellu Streetovou. „To se tedy povedlo,“ řekl. „Dali jsme Paulovi za úkol sledovat Glamis a ta si zřejmě někam vyrazila. Telefonovala, že nebude večer doma – vrátí se asi až někdy k ránu. Takže můžeme snadno uhodnout, proč Paul Drake pořád nevolá.“

„Naprosto kouzelné,“ řekla Della Streetová. „A to je přitom Glamis to nesprávné děvče – chtěl jste, aby sledoval Muriell?“

„Chtěl jsem, aby sledoval Muriell,“ řekl Mason, „ale podle toho, jak se to vyvíjí, si začínám myslet, že je vlastně dobře, že sleduje Glamis. Máme tu dvě svorné dcery a každou z nich, zdá se, obklopuje tajemství.

Teď se pojďme najíst a mezi jídlem si trochu zatančit a v klidu si povykládat o klientech, o dvou svorných sestrách a druhých manželstvích, o záhadných záplavách stodolarových bankovek a neklamném kouzlu toho, co je nečekané.“

O pár hodin později se na ně sekretářka v Drakeově kanceláři podívala a usmála se: „Úplně to z vás čiší, že jste dobře najedení,“ řekla. „Pro děvče, které je jen na tvarohu, zavařených hruškách a podmáslí, je to skoro zločin. Zatím se nikdo…“ Odmlčela se, protože se rozsvítilo světélko na ústředně. Zasunula spojení a řekla: „Drakeova detektivní kancelář… ano… ano, je právě tady, pane Drakeu. Hned vám ho dám. Paul Drake volá z Las Vegas v Nevadě,“ oznámila.

Mason se zazubil: „Kde je telefon?“

„Jděte do soukromé kanceláře pana Drakea. Přepojím ho tam.“

Mason a Della Streetová pospíchali úzkou chodbou k soukromé kanceláři Paula Drakea. Mason zvedl sluchátko, mrkl na Dellu Streetovou a řekl: „Tady je Perry Mason, Paule. Co ty, krucinál, děláš v Las Vegas?“

„Řekl jsi mi, že mám tu osobu sledovat,“ vysvětloval Drake, „a tady jsem skončil.“

„Proč sis telefonem neověřil, jestli…?“

„Nebyl čas,“ řekl Drake. „Jela přímo na letiště a zaparkovala. Šel jsem za ní do letištní haly. Za deset minut odlétalo letadlo do Las Vegas. Koupila si letenku a mně se taky podařilo koupit si letenku. Snažil jsem se od ní držet dál, ale jak vyšlo najevo, jediné prázdné sedadlo bylo hned přes uličku vedle jejího.“

„Prohlédla si tě?“

„To tedy jo,“ řekl Drake. „Myslím, že nejspíš pojala tak trochu podezření. Povím ti, co se stalo.“

„Co?“

„Když dorazila do Las Vegas, odjela taxíkem do města. Přirozeně jsem si vzal taky taxíka a jeli jsme za tím, ve kterém jela ona. Vešla do jednoho z těch velkých kasin, chvíli hrála na automatech jako divá a pak mi vyklouzla.“

„Jak to?“

„Po takových dvaceti třiceti minutách,“ řekl Drake, „zastavil vpředu u vchodu taxík a pasažér vystoupil. Bylo devět hodin jedenáct minut. To děvče zčistajasna vyrazilo ke dveřím, naskočilo do taxíku a řeklo něco řidiči; taxíkář šlápl na plyn a nechal mě tam stát se vzpomínkou na prima výhled na pár krásných nohou. Nejbližší taxík stál o půl bloku dál.

Když jsem tam konečně dosprintoval a přiměl taxíkáře, aby nastartoval, svítila na semaforu červená, a pak už jsme byli namydlení. Ten druhý taxík byl už dávno v tahu. Vrátil jsem se do kasina s tím, že si počkám na taxíkáře, s kterým odjela, ale zatím se neukázal. Tak jsem si myslel, že ti podám telefonicky zprávu. Ztratil jsem její stopu v devět dvanáct.“

„Dám ti tip, Paule,“ řekl Mason. „V Las Vegas žije nějaký Steve Barlow. Nevím, co dělá. Bydlí ve Virginia City Avenue 5981. Zajeď tam a pořádně se tam rozhlédni. Možná tam najdeš tu svou blondýnku, jak si s ním povídá. Pokud ano, vrať se příštím letadlem do Los Angeles.“

„A když ji nenajdu?“

„Trochu to tam omrkni,“ řekl Mason, „ale není to tak důležité, abys tam zůstával přes noc. Zkus, jestli se ti podaří ji ještě objevit. Pokud je tam, tvoje práce končí. Pokud tam není, nijak zvlášť se nenamáhej. Uvidíme se zítra ráno.“

„Fajn,“ řekl Drake. „Zatím nashle.“

Mason zavěsil a řekl Delle Streetové: „Tak, Dello, tímhle pro dnešek končíme.“

KAPITOLA 7

Bylo deset třicet dopoledne, když Paul Drake zaklepal dohodnutým způsobem na dveře Masonovy soukromé kanceláře.

Della Streetová ho pustila dál.

„Ahoj, krásko,“ řekl Paul.

„Jak vám šel karban?“ zeptala se Della Streetová. „Zahrnul jste si to do výdajů?“

„Věřte nebo ne,“ řekl Drake, „vyhrál jsem téměř pět set dolarů.“

„Není divu, že jsi dnes ráno přišel pozdě,“ zkonstatoval Mason. „Předpokládám, žes tam zůstal celou noc, letěl až brzy ráno a…“

„Nic z toho jsem neudělal,“ řekl Paul Drake. „S hraním jsem přestal krátce po půlnoci, letěl jsem hned dalším letadlem a pak jsem ještě zašel k sobě do kanceláře, přebral informace od svých lidí a dal je dohromady, abych mohl předložit inteligentní zprávu.

S tou blondýnkou, cos mě ji nechal sledovat, jsi to náhodou trefil, Perry. Byla na návštěvě u Stevena A. Barlowa ve Virginia City Avenue 5981. Zajel jsem tam a číhal venku asi hodinu; pak vyšla z domu, zavolala si taxi a jela do města.“

„Sledoval jsi ji?“

„Po pravdě řečeno ne, Perry. Vzal jsem si auto z půjčovny a na jediném místě, kde jsem mohl zaparkovat a být si jist, že odtud uvidím na přední dveře, jsem musel být otočený předkem směrem od města.

Zatímco jsem tam trčel a snažil se najít nějakou dobrou výmluvu, abych mohl zazvonit u dveří a zjistit, kdo mi otevře, aniž bych se prozradil, přiřítil se zpoza rohu taxík, zajel před dům a zastavil. Přední dveře se otevřely. Na verandu vyšel muž, o kterém předpokládám, že to byl Steven Barlow, a tahle blondýna, kterou jsem sledoval. Políbila ho na rozloučenou, seběhla dolů, naskočila do taxíku a taxík odjel do města. Muž stál na verandě a díval se za taxíkem, dokud nezmizel z dohledu. Kdybych se pokusil otočit o sto osmdesát stupňů a jet za ní, okamžitě bych se prozradil, a jelikož jsi říkal, že pokud bude na návštěvě u Stevena Barlowa, mám se na to vykašlat, rozhodl jsem se, že tím pádem končím.“

Mason přikývl. „Výborně. Jsem rád, žes to tak provedl.“

„Ale ještě jsem na ni stejně narazil, asi tak v jedenáct hodin,“ dodal Drake. „Byla v jednom kasinu, hrála ruletu a docela jí přálo štěstí. To už ale byla převléknutá do přiléhavých koktejlových šatů.“

„Viděla tě?“ zeptal se Mason.

„Ona mě ne,“ řekl Drake. „Držel jsem se na druhém konci kasina, ale mohl jsem ji přitom koutkem oka pozorovat. Byl jsem u jednoho z těch stolků, kde se hrají kostky, a věř mi, Perry – tak se dají vyhrávat prachy.“

„To je jak?“

„Když si tam stoupneš a někoho pozoruješ. Stál jsem na fleku a jenom jsem vždycky někam postavil hromádku pěti stříbrných dolarů a nechal je tam, dokud je někdo buď neshrábl, nebo nezaplatil mně. Po chvíli jsem si koupil hrací známky a začal hrát s dvacetidolarovými známkami.“

„Všiml si někdo, že to děvče pozoruješ?“

„Nikdo, ale teď ti řeknu něco pro zasmání. Někteří z těch lidí si mysleli, že hraju kostky nějakým novým systémem a pokládám peníze na stůl bez toho, abych se podíval kam, takže mám pořád otočenou hlavu, a polovina lidí u toho stolku začala velice rychle klást peníze na stůl s odvrácenou hlavou.“

„Fungovalo jim to?“

„Ani náhodou,“ řekl Drake. „Já byl u stolku jedinej, kdo měl štěstí.“

„Ale myslíš si, že si tě to děvče všimlo, když předtím vyběhlo a naskočilo do taxíku?“

„Ať visím, jestli to vím, Perry. Je to takový ten impulzivní typ. Dělá všechno z okamžitého popudu. Třeba včera večer, když nastoupila do auta a vyjela z parkoviště – jsem si jistý tím, že měla na mysli jiný cíl cesty. Než ale dorazila do Hollywoodu, najednou ji napadlo něco jiného. Podívala se na hodinky, v La Brea auto otočila zpátky a uháněla po silnici, co to dalo.“

„Takže myslíš, že ta návštěva u Barlowa byla improvizovaná?“

Drake přikývl. „Mimochodem, Perry, kdo byla ta kočka?“

„Glamis Barlowová. Je to dcera…“

„Glamis!“ zvolal Drake. „Matičko skákavá! Proč mi to nedošlo?“

„Ty o ní něco víš?“ zeptal se Mason.

„Spoustu věcí,“ řekl Drake. „Tuhle historku mám ze zdroje, kterému můžu důvěřovat. Zatím se to tutlá a do novin ještě neproniklo jediné slůvko. Ale je to takhle – mělo mě to napadnout, když jsi mi řekl, ať vyhledám Stevena A. Barlowa v Las Vegas, ale v tu chvíli jsem tu informaci samozřejmě neměl. Leželo mi to tu na stole.

Tak tady je ta historie a stojí opravdu za to: Nancy Adairová žila v Greenwich Village v New Yorku jako umělkyně na volné noze a bez velkých zábran. Vedle malování to tenkrát zkoušela ještě s psaním povídek. Soudím, že ty její povídky nebyly až tak špatné – uživila se.

Jestli jsi v té době Greenwich Village znal, víš, jaká tam byla atmosféra. Vyskytl se tam jeden mladý spisovatel, John Yerman Hassell, který se chystal napsat velký americký román a udělat s ním díru do světa. Byl o takových sedm nebo osm let starší než Nancy. Pocházel z Texasu a měl tam dole na jihu strýce, který zemřel a odkázal mu několik akrů prašné půdy.

Hassell a Nancy to spolu táhli a Nancy otěhotněla. Chtěla, aby si ji Hassell vzal, a tuším, že Hassellovi byla celá ta situace poněkud nepříjemná. Poukazoval na to, že jsou oba nevázaní jedinci, kteří nevěří na konvence, že si žijí každý po svém, jsou géniové a jako takoví se přece nesmějí omezovat zábranami, že když se Nancy dostala do potíží, určitě si z nich velice dobře dokáže pomoci sama.“

„Jak to dopadlo?“

„Nancy se tam ještě asi tři měsíce potloukala a pak najednou zmizela. A tím myslím, že zmizela docela. Zmizela tak dokonale, že později, když se přišlo na to, že je na Hassellově pozemku nafta a on se stal multimilionářem, když začal smýšlet jinak a při vzpomínce na vztah s Nancy si uvědomil, že ji měl opravdu rád, a když utratil tisíce dolarů za soukromé detektivy, nenarazil na jedinou stopu po ní. Dával si inzeráty do novin, udělal všechno, co mohl.“

„Proč ta náhlá změna názoru?“ zeptal se Mason.

„Nejspíš se toho mezitím dozvěděl o ženách trochu víc,“ řekl Drake. „Tahle Nancy je totiž kus.“

„Taky jsem slyšel,“ poznamenal Mason.

„Nu, abych se k té historii vrátil,“ pokračoval Drake, „Nancy podnikla různá opatření, aby za sebou smazala stopy. Změnila si jméno a odešla do Los Angeles, přivedla dítě na svět a o pár týdnů později se seznámila se Stevem Barlowem.

Barlow žil v San Franciscu. Sám si na konvence taky nepotrpěl a Nancy se mu líbila. Vzali se a přestěhovali se někam na sever. Barlow obchodoval s realitami; vydělal si slušný balík a odstěhovali se s Nancy do Portlandu v Oregonu. Po nějaké době se rozešli. Nancy se později provdala za Gilmana.“

„Kolik toho o tom všem ví Glamis?“ zeptal se Mason.

„Neví vůbec nic,“ řekl Drake. „Myslí si, že je Steve Barlow její skutečný otec a myslím, že Steve k ní velice přilnul. Nevěděl jsem, že žije v Las Vegas – jinak bych si už dal dvě a dvě dohromady. Poslední, co jsem o něm věděl, je, že žil v Bendu ve státě Oregon, ale vím jistě, že když se rozešli, bylo v rozvodovém rozsudku stanoveno, že Steve Barlow má právo svou dceru navštěvovat v kteroukoliv rozumnou a přiměřenou dobu.“

„No a co Hassell?“ zeptal se Mason.

„Hassell před šesti lety zemřel. Nikdy se neoženil. Zanechal po sobě majetek za spoustu peněz a kromě toho, po odpočtení veškerých daní, rovné tři miliony tomu nebo té, kdo bude moci dokázat, že je dítětem, které se narodilo z nemanželského poměru Nancy Adairové, žijící původně v New Yorku; uvedl přibližné datum narození a všemi možnými právními prostředky to zanesl do své poslední vůle.

Nancy si nad ním umyla ruce hned tenkrát, když při ní odmítl stát v době, kdy se dostala do potíží, ale noviny byly plné narážek na jakési podivné ustanovení v závěti, takže se potichu vypravila za dědici a sdělila jim, že vznese nárok na dědictví jménem Glamis.

Dědici byli bratr a sestra; jednalo se o majetek v hodnotě spousty peněz. Řekli Nancy, aby nic nepodnikala, dokud si to neprověří – a myslím, že si to skutečně dobře prověřili. Tak jsem se taky dostal k té své informaci. Jeden z detektivů, které zaměstnal ten bratr se sestrou, prozradil celý tenhle příběh před několika lety jednomu z mých lidí, a když se tenhle člověk dozvěděl, že chci prověřovat Nancy Gilmanovou, vzpomněl si na to, vrátil se k tomu a zjistil podrobnosti.

Vypadá to, že Nancy byla schopná předložit stvrzenky o placení nájmu a prokázat, že žila v bytě v Greenwich Village, o kterém byla zmínka v Hassellově závěti. Podle rodného listu nemohla dokázat nic, protože když se jí dítě narodilo, použila falešné jméno; bylo tu však něco mnohem lepšího. Zdá se, že rodinná podoba byla tak markantní, že jakmile bratr se sestrou Glamis uviděli, dospěli k názoru, že je to ona. Nabídli vyrovnání ve výši jeden a půl milionů a po zaplacení všech daní nakonec vyplatili zhruba dva miliony babek. Ve smlouvě byla uvedena podmínka, že celá záležitost bude držena v tajnosti, aby nebyla Glamis ocejchována jako nemanželské dítě. Glamis už tou dobou vyrůstala a Nancy chtěla, aby měla veškeré šance.“

„To už bylo po tom, co se provdala za Gilmana?“ zeptal se Mason.

„Asi rok předtím.“

„Odkud si Glamis myslí, že se všechny ty peníze vzaly, když neví vůbec nic o závěti ani vyplaceném dědictví?“ zeptal se Mason.

„To ti nepovím. Nancy to nějak navlékla, ale ta historie je zhruba taková.“

Mason vstal a začal přecházet po místnosti sem a tam. „No ano,“ prohlásil, „tady je jádro pudla.“

„Co jako?“

„To vydírání,“ řekl Drake. „Tahle Věra Martelová se o tom nějak dozvěděla a teď na Nancy vyvíjí nátlak, nebo možná na Glamis; možná taky na obě.“

Zazvonil telefon.

Della Streetová ho zvedla a oznámila: „To je pro vás, Paule.“

Drake popadl sluchátko. „Haló, budu v kanceláři za chviličku. Pokud je to něco, co může počkat… Cože…! Víte to jistě…? No dobrá, povězte mi podrobnosti.“

Drake stál u telefonu, poslouchal dobré tři minuty a pak nařídil: „Dobrá. Pusťte se hned do práce. Zjistěte všechno, co se dá… No jistě, rozjeďte to ve velkém. Na výdaje se neohlížejte.“

Drake zavěsil. Mason se zazubil a podotkl: „Utrácíš spoustu něčích peněz, Paule. Nerad bych byl klientem v tom případě.“

Drake na něj pohlédl ustaranýma očima. „To právě jsi,“ řekl. „Policie našla dnes brzy ráno tělo Věry Martelové. Byla ve svém automobilu; ten se zřejmě vymkl kontrole a sjel pozadu z horského převisu někde cestou na Mulholland.

Na tom případě je ale spousta věcí podezřelých. Poldové začali od domněnky, že s autem bylo záměrně sjeto z cesty v místě, kde je takřka kolmý sráz z víc jak třiceti metrů. Pak poslali tělo na ohledání a za pár hodin je koroner informoval, že je to vražda; byla tam zlomenina jazylky a typické skvrny po petechiálním krvácení. Věra Martelová už musela být mrtvá, když bylo auto dotlačeno k útesu a shozeno dolů.

Policisté hned použili pár kvalitních detektivních metod a našli jemné piliny ve Věřině sukni a další uvnitř jejích bot. Nebyly to obyčejné piliny, ale takové, co pocházejí z dílny, kde někdo pracuje se vzácným dřevem – někdo, kdo se tím zabývá jako koníčkem.“

„Jak dlouho už je mrtvá?“ zeptal se Mason.

„Podle nejpřesnějšího odhadu zemřela včera dopoledne, někdy mezi sedmou hodinou ranní a dvanáctou. Kdyby to tělo policisté nenašli tak brzy – jinými slovy, kdyby tam to tělo zůstalo ještě o pár dní déle – policistům by se už těžko určovalo, kdy nastala smrt. Tělo bylo objeveno díky dobré práci, kterou odvedli členové dálniční policie, když si náhodou všimli zvláštních stop po automobilu v prachu při krajnici. Nebýt toho, tělo tam mohlo být několik dní nebo třeba i týdnů; auto totiž nebylo vidět, pokud někdo nevystoupil z vozu a nesešplhal po útesu o kus dolů. Převrátilo se do spleti zakrslých dubů a bylo tam téměř úplně skryto.“

„Jak dlouho už na tom policie pracuje, Paule?“ zeptal se Mason.

„Začali jen chvíli po tom, co se rozednilo. Chvíli to drželi pod pokličkou a teď už pomalu vyvozují závěry. Právě…“

Zazvonil telefon z předkanceláře. Della Streetová zvedla sluchátko, řekla: „Ano, Gertie,“ a oznámila Masonovi: „Volá Muriell Gilmanová. Gertie ji má na drátě a říká, prý nemá daleko k hysterii. Chce s vámi hned mluvit.“

„Ať mi ji přepojí,“ řekl Mason. „Promluvím s ní.“

Advokát zvedl sluchátko a požádal Dellu Streetovou: „Vy zůstaňte u telefonu, Dello.“

Della přikývla. „Přepojte ji, Gertie,“ řekla.

Mason zaslechl cvaknutí. „Haló, Muriell,“ ozval se. „Tady je Mason.“

„Ach, pane Masone, stalo se něco úplně strašného,“ hlesla.

„No dobrá,“ řekl Mason. „Snažte se mluvit klidně a povězte mi co nejstručněji, o co jde. Možná už nemáme moc času.“

„Byla tu policie s příkazem k domovní prohlídce, pane Masone.“

„Ano – kdo byl v tu dobu doma?“

„Všechny tři. Nancy spala. Glamis dorazila někdy k ránu a taky spala. Já jsem byla vzhůru.“

„Takže policie příkaz doručila vám?“

„Ano. Zeptali se mě, kdo je za dům zodpovědný, a když jsem jim řekla, že nejspíš já, chtěli se podívat do tatínkovy stolařské dílny.“

„Podívali se?“

„Ano.“

„Co udělali?“

„Měli s sebou nějakého člověka, který měl jakési vysávači zařízení a nabral s ním piliny z podlahy; pak se dívali na rozbitou židli a rozlitou barvu a potom vzali nějaký prášek a poprášili s ním plechovku od té barvy; byly na ní otisky prstů. Vyfotili si je a řekli mi, že mám raději počkat venku, ale mám se držet dál od telefonu.“

„Před jak dlouhou dobou se to stalo?“

„Je to asi tři čtvrtě hodiny.“

„Co potom?“

„Potom odešli a… byli sice zdvořilí, ale nechtěli mi odpovědět na žádnou otázku. Pořád jsem se jich ptala, jestli je něco v nepořádku, ale oni říkali, že na otázky nemůžou odpovídat a že jejich úkolem je získávat informace a ne je podávat.“

„No dobrá,“ řekl Mason. „Kde je váš otec?“

„Byl v Las Vegas. Měl se vrátit letadlem, které přilétá hned brzy ráno, a v devět hodin měl být v kanceláři, ale v devět třicet volal pan Calhoun a říkal, že tatínek ještě nedorazil; ptal se, zda nevím, kde je.“

„Co jste panu Calhounovi řekla?“

„Pane Masone, já… já jsem mu lhala.“

„Co jste mu řekla?“

„Řekla jsem mu, že nevím, kde tatínek zrovna v tu chvíli je. Vyznělo to tak, jako by tu tatínek byl na snídani.“

„Zeptal se, zda byl váš otec doma včera v noci?“

„Ne, na to se přímo neptal. Zeptal se mě, zda měl tatínek v úmyslu být dnes ráno v kanceláři a já jsem mu odpověděla, že jsem si docela jistá tím, že tam bude.“

„No dobrá,“ řekl Mason. „Jak je to dlouho, co od vás odjela policie?“

„Asi deset minut.“

„Proč jste mi nezavolala dřív?“

„Byla jsem z toho úplně vedle. Nevěděla jsem, co mám dělat. Připadalo mi, jako by mi kolena zrosolovatěla. Nevěděla jsem, jestli to mám říct Glamis a Nancy, nebo co mám vlastně dělat.“

„Co jste udělala?“

„Neprobudila jsem ani Nancy, ani Glamis.“

„Chci si promluvit s Nancy a chci si taky promluvit s Glamis,“ řekl Mason. „Bude asi lepší, když zajedu já k vám, než abyste jezdily vy sem. Takže…“

Dveře z předkanceláře se otevřely a do místnosti vstoupil poručík Tragg z oddělení pro vyšetřování vražd se svou typickou černou čepkou, stáhnutou poněkud dozadu do týla. Hned za ním vešel neuniformovaný policista.

„Dobré ránko, přátelé,“ pozdravil. „Vidím, že tu máte nezvykle rušno.“

Mason řekl dostatečně nahlas tak, aby jej Muriell bez potíží slyšela: „Ale ale, copak to ke mně do kanceláře dnes ráno přivádí poručíka z oddělení pro vyšetřování vražd, a proč jste nepožádal, aby vás někdo ohlásil? Je to jenom malicherná formalita, ale naznačuje jistou úctu k zaběhnutým zvyklostem.“

„Už jsem vám několikrát sdělil, že mě daňoví poplatníci neplatí za projevování úcty k zaběhnutým zvyklostem,“ opáčil Tragg. „Čekáním v předkancelářích bych totiž mohl proplýtvat spoustu času daňových poplatníků. A navíc, Perry, by to lidem poskytlo příležitost připravit se na mou návštěvu. Mohli by třeba uklidit důkazní materiál nebo si pár věcí tak trochu promyslet, ba dokonce by někdy mohli vyklouznout bočním vchodem a jejich sekretářka by mi pak mohla vcelku po pravdě říci, že člověk, jehož jsem chtěl navštívit, odešel a ona prostě neví, kde by ho bylo možno najít.

Myslím, že jsem to teď trochu dopletl, Masone, ale jsem si celkem jist, že mi rozumíte. A teď pokračujte v tom telefonním hovoru.“

„Ach, pane Masone, stalo se něco hrozného, já to vím. Já…“

Mason ji přerušil: „To je tedy nanejvýš zajímavé. Ale právě se mi tu vyskytla nějaká záležitost, která mě teď na chvíli zaměstná. Pravděpodobně vám ještě zavolám, až se dostanu k materiálům toho případu. Právě se tu u mě v kanceláři zastavil inspektor z oddělení pro vyšetřování vražd. Občas nám trochu zkomplikují situaci, protože vždycky trvají na tom, že jejich záležitosti se musí vyřešit ze všeho nejdřív. Možná mi bude chvíli trvat, než zjistím, oč tu běží.

Zavolám vám hned, jakmile k tomu budu mít rozumnou příležitost, ale napřed se budu muset podívat do těch dokumentů. Takže všechny ty záležitosti, u kterých jsem vám radil, abyste si je nechala pro sebe, jsou, předpokládám, stále ještě důvěrné. Neřekla jste o nich nikomu?“

„Máte na mysli…?“

„Všechny,“ přerušil ji Mason rezolutně.

„Ne, pane Masone, moc se nevyptávali. Ptali se na tatínka a já jsem jim řekla, že byl v Las Vegas a měl se vrátit hned ranním letadlem.“

„No dobrá – ještě vám zavolám,“ řekl Mason. „Držte se někde poblíž telefonu, abych se vám dovolal. Mrzí mě, že nás takhle vyrušili, protože jsem doufal, že s vámi tuhle záležitost tímto telefonickým hovorem vyjasním, ale jak říkám, policisté trvají na tom, že mají přednost.“

Mason zavěsil a obrátil se k poručíkovi Traggovi. „Co pro vás dnes ráno mohu udělat, poručíku?“

Tragg se otočil k neuniformovanému policistovi a řekl: „Perry Masona už nejspíš znáte. Tohle je jeho detektiv Paul Drake a Della Streetová, velevážená sekretářka, která drží dohled nad jeho záležitostmi. Nepodceňujte inteligenci ani jednoho z nich, a hlavně se nedejte zmást tím nevinným vzezřením slečny Streetové nebo pohledem těch převelice krásných očí, které, jak to tak vypadá, dokážou uhodnout předem, na co teprve pomýšlíte, že vykonáte.

Byl byste tak laskav a řekl mi, s kým jste to mluvil, Perry?“

„S klientkou,“ řekl Mason.

„Propána krále!“ zvolal Tragg, předstíraje překvapení. „Podle toho, co jsem z toho rozhovoru zaslechl, jsem myslel, že je to úplně cizí člověk, někdo, kdo vám zavolal a chtěl vědět, jak se dostat odsud na poštu nebo zda náhodou nevíte, kolik stojí jízdné v autobuse do San Diega.“

„No vidíte – to dokazuje, jak se může člověk zmýlit, když dělá ukvapené závěry. Dobrý detektiv by neměl nikdy dělat ukvapené závěry,“ řekl Mason.

„Dozvěděl jsem se, Masone, že máte klienta jménem Gilman, Carter Gilman,“ pronesl Tragg.

„Když říkáte, že máte jisté vědomosti, nevidím důvod, proč bych měl o tom výroku pochybovat,“ řekl Mason.

„Pak mi tedy dovolte, abych se zeptal – máte klienta jménem Carter Gilman?“

Mason se zamračil, jako by se snažil pomoci své paměti. „Gilman… Gilman,“ řekl. „Carter Gilman. Nevíte náhodou, jakou má adresu?“

„Vauxman Avenue 6231,“ řekl Tragg.

„Hm, mohli bychom se podívat… ba ne, Traggu, já myslím, že bych na tuhle otázku neměl odpovídat.“

Tragg se otočil k neuniformovanému muži a upozornil jej: „Povšimněte si, jak je ten člověk mazaný. Chová se, jako by o Carteru Gilmanovi v životě neslyšel a potom, když sehraje takovou komedii, mi řekne, že mi na otázku nehodlá odpovědět. Takže mi nelhal, neřekl nic, co by tak nebylo, prostě z toho vybruslil.“

Tragg se otočil zpátky k Masonovi: „Teď vám položím oficiální otázku, Masone. Odstranil jste nějaký inkriminující důkazní materiál z budovy ve Vauxman Avenue 6231 – z kterékoliv části toho domu?“

„Inkriminující důkazní materiál,“ opakoval Mason. „Tak to se nejdřív podívejme na to, co se tím míní. Důkazní materiál je samozřejmě něco, co je z právního hlediska přípustné jakožto důkaz, a je tedy pochopitelně nutné, abychom stanovili právní definici.

Inkriminující je zas něco jiného. Musel bych se zeptat, vůči komu inkriminující.

Chápete, Traggu, když už dnes ráno chcete laškovat – existuje spousta věcí, které by sice bylo možno považovat za důkazní materiál, ale soud by je z technického hlediska za důkazní materiál nepovažoval, protože by to nebylo přípustné.“

„To vím,“ řekl Tragg. „Například to, co svědek ví jen z doslechu.“

„Ovšem i zde,“ namítl Mason, „existují jisté výjimky. Když se vás například někdo zeptá, kolik je vám let, a vy řeknete třeba padesát pět, vy samozřejmě nemůžete vědět, zda je vám skutečně padesát pět; víte to jen proto, že vám to někdo řekl. Takže byste dosvědčil něco, o čem víte pouze z doslechu. To je ovšem jedna z těch výjimek z pravidla o svědecké výpovědi podle doslechu, nad kterou laika ani nenapadne se pozastavit.“

„Vidím, že se nám tahle návštěva protáhne,“ podotkl Tragg.

Znovu zazvonil telefon. Della Streetová zvedla sluchátko, řekla: „Ano,“ a vrhla na Masona významný pohled. „Snad byste si ten hovor mohl vzít v knihovně,“ navrhla.

„Ale kdepak, nic takového dělat nemusíte,“ řekl Tragg. „My se přece nesnažíme poslouchat cizí hovory; jen poněkud pospícháme a jsme tu v záležitosti, kterou by bylo možno označit jako oficiální, takže to raději vemte, Perry, a řekněte tomu, kdo volá, ať zavolá později.“

Mason zachytil výraz v obličeji Delly Streetové, zvedl sluchátko, řekl „Haló,“ a uslyšel hlas Cartera Gilmana.

„Pane Masone, tady je Carter Gilman. Byl jsem zadržen na základě obvinění z vraždy. Vyslýchali mě v kanceláři okresního prokurátora a právě se mnou sepisují protokol. Řekli mi, že mám právo zavolat svému právnímu zástupci, tak vám volám.“

„Hned tam přijedu,“ řekl Mason. „Ale ještě vám něco povím: nevím, co jste komu řekl, ale od této chvíle už neřeknete ani slovo, dokud tam nepřijedu. Rozumíte? Neotevřete pusu, pokud vám to výslovně nedovolím – ani abyste si povykládal o počasí. Nikomu ani muk. Budu tam tak brzy, jak nejrychleji se tam dostanu.“

Mason zavěsil.

Tragg se smutně otočil k muži, stojícímu vedle něj, a řekl: „Tohle je důsledek všech těch nejnovějších rozhodnutí o tom, že žádnému člověku nesmí být upřeno právo na řádný právní postup; když ho zadržíte, aniž byste ho předvedl před policejního soudce; když mu nedáte příležitost zavolat svému právnímu zástupci, dřív než s ním vůbec promluvíte.

V celé téhle branži, která má dbát na dodržování zákonů, začíná být všechno naruby. Sundali želízka ze zápěstí zločincům a nasadili je na zápěstí těch, kdo střeží zákon.

Tak, Masone – zdá se, že už je to venku. Předpokládám, že teď už na žádné další otázky neodpovíte, narazíte si klobouk a pofičíte do věznice, abyste se poradil se svým klientem. Nu co, bránit vám v tom nemůžeme, Masone. Zatím na vás nic nemáme, ale už se rozhlížíme, Perry, už se rozhlížíme.“

„Jen hledejte, poručíku,“ řekl Mason. „Mimochodem – předpokládám, že jste tu služebním autem a nejspíš teď míříte do věznice. Takže kdybyste se v téhle věci chtěli zachovat jako opravdoví gentlemani a vyjít mi vstříc, tak byste mě svezli, abych ušetřil čas.“

„Nemluvě o jízdném taxíkem,“ podotkl Tragg. „To je v pořádku, Perry. Abychom vám ukázali, že jsme opravdoví gentlemani, hodíme vás v tomhle provoze až rovnou na místo, kde můžete navštívit svého klienta.

Samozřejmě chápete, Perry, že nemůžu použít kódovaný signál, kterým se zapíná červený maják a siréna. Musím jet jako obyčejný, zákona dbalý občan, ale jelikož se tu dobře vyznáme, určitě vám hodně času ušetříme. Bude to vypadat dobře pro případ, že byste si chtěli stěžovat, že bylo vašemu klientovi upřeno právo na řádný právní postup nebo že ho policie zadržela nepřiměřeným způsobem ve snaze vyrazit z něj doznání.

Klidně pojeďte s námi, Perry, a my už se postaráme o to, abyste byl dopraven na naše náklady až do okresní věznice, kde si můžete promluvit se svým klientem, který je zadržován na základě podezření z vraždy Věry Martelové. A neostýchám se vám soukromě a jen tak mezi námi říci, Perry, že tentokrát máme případ, který je jasný jako facka, a když si nedáte hodně velký pozor, octnete se v něm namočený jakbysmet – až po krk.“

Mason se uklonil: „Děkuji vám za varování i za svezení, poručíku.“

Mason se obrátil k Delle Streetové a řekl jí napůl žertem a napůl vážně: „Pokud se vám do hodiny neozvu, podejte žádost o přešetření zákonnosti vazby.“

Della Streetová slavnostně přikývla.

Paul Drake, který byl tichým pozorovatelem, přidržel třem mužům dveře, aby jimi mohli vyjít ven.

KAPITOLA 8

Perry Mason seděl v poradní místnosti okresní věznice a pohlédl na Cartera Gilmana, vstupujícího do místnosti.

„No dobrá, Gilmane. Jak k těmhle potížím došlo?“ zeptal se Mason.

„Já nevím, pane Masone. Přísahám, že nevím.“

„Přísahání si ušetřete na dobu, kdy se octnete před porotou,“ řekl Mason. „Tam vás přísaha nemine. A teď mi povězte, co se stalo.“

„Byl jsem v Las Vegas a vracel jsem se ranní leteckou linkou. Měl jsem být ráno v kanceláři, ale myslel jsem, že se ještě stavím doma. Jenomže jsem se tam vůbec nedostal. Na letišti na mě čekali policisté; sebrali mě a říkali, že mě chtějí vyslechnout.“

„O čem?“

„O smrti Věry Martelové.“

„Takže už víte, že je mrtvá?“

„Ach ano. Řekli mi to.“

„A co jste jim řekl vy?“

„Řekl jsem jim, že… no, nakonec jsem přiznal, že jsem vás kvůli Věře Martelové navštívil.“

„Tak je to tedy, podívejme. A jak jste jim vysvětlil, proč jste za mnou byl?“

„Protože jsem si myslel, že se snažila vydírat někoho z členů mé rodiny.“

„Říkáte někoho z členů,“ podotkl Mason. „Původně jste mi řekl, že se snažila vydírat vaši manželku.“

„Přemýšlel jsem nad tím a dospěl k jinému názoru.“

„Pokračujte,“ řekl Mason. „Co dál?“

„Ptali se mě na mou dílnu, s jakým dřevem jsem pracoval a kde dřevo nakupuju, a taky se ptali, co jsem dělal v Las Vegas.“

„Co jste tam dělal?“

„Hrál.“

„Vyhrál jste něco?“

„Ne.“

„Kolik jste prohrál?“

„Myslím, že jsem nevydělal ani neprodělal.“

„Poněkud jednotvárný výlet,“ poznamenal Mason.

„Už jsem zažil dost převratných událostí.“

„Zeptali se vás, kdy jste se poprvé dozvěděl, že se Věra Martelová snaží vydírat někoho z členů vaší rodiny?“

„Ach ano, ptali se na všechno.“

„A co jste jim na tu otázku odpověděl?“

„Řekl jsem jim, že jsem viděl při dvou příležitostech automobil slečny Martelové zaparkovaný poblíž mé kanceláře a jednou poblíž mého domu. Také jsem jim řekl, že k nám nějaká slečna Martelová několikrát volala.“

„K tomu došlo, když jste byl sám doma?“

„Ano.“

„A zeptal jste se Věry Martelové na její jméno?“

„Ohlásila se jménem a řekla, že jí má paní Gilmanová zavolat, hned až se vrátí domů.“

„A vyřídil jste ty vzkazy vaší manželce?“ zeptal se Mason.

Gilman zaváhal.

„Tak podívejte,“ řekl Mason. „Přestaňme chodit kolem horké kaše. Nemyslím si, že by Věra Martelová někdy byla uvnitř vašeho domu, a nemyslím ani, že někdy volala vaší ženě. Jsem si celkem jistý, že jste své ženě nevyřizoval žádné vzkazy o tom, že k vám volala, a že to také vaše žena policii vypoví.

Stalo se tohle: Roger Calhoun najal Věru Martelovou, protože se doslechl, že je s Glamis spojený nějaký skandál, a chtěl zjistit, oč jde.

Věra Martelová se něčeho dopídila a potom se rozhodla, že na to půjde chytře. Rozehrála to na víc stran. Chtěla vědět, kolik je ochotný zaplatit Roger Calhoun, aby tu informaci získal, a kolik jste ochotný zaplatit vy, aby ji Calhounovi nedala.

Včera ráno,“ pokračoval Mason, „jste měl s Věrou Martelovou domluvenou schůzku. Měla se s vámi se jít ve vaší dílně. Měl jste jí zaplatit deset tisíc dolarů. Přišla o něco dřív, než jste ji čekal, a jelikož jste se chtěl dostat z Muriellina zorného pole, poslal jste ji do kuchyně, ať vám ještě něco připraví, přestože jste už pořádnou snídani spořádal…“

„Proboha! Jak to všechno víte?“ přerušil ho Gilman.

„Živím se tím, že věci vím,“ řekl Mason. „Vstal jste a odešel od stolu. Šel jste do dílny. Věra Martelová si vzala deset tisíc dolarů a pak vám řekla, že chce další peníze. Přestal jste se ovládat a vztekle jste na ni vyjel. Možná na vás vytáhla nůž nebo revolver. Uškrtil jste ji a potom, vyděšený k smrti z toho, co se stalo, jste její tělo nacpal do kufru vašeho auta a jel někam, kde jste tělo ukryl. Pak jste se vrátil, vyzvedl auto Věry Martelové tam, kde bylo poblíž vašeho domu zaparkované, a…“

Gilman vrtěl energicky hlavou.

„Jen chvíli poslouchejte,“ řekl Mason. „Sedl jste do jejího auta, zajel na cestu na Mulholland, nacpal tělo do auta a auto roztlačil, aby sjelo přes převis.

Pak jste se rozhodl, že si obstaráte alibi. Měl jste se mnou dohodnutou schůzku na jedenáct třicet. Snažil jste se, seč jste mohl, abyste to stihl, ale bylo toho na vás hodně. O pár minut jste se opozdil.

Tak jste mi navykládal tu historku o Věře Martelové, a co chcete, abych udělal, přičemž jste celou tu dobu věděl, že je Věra Martelová mrtvá. Pak jste odešel a začal si zajišťovat alibi. Zařídil jste to tak, aby s vámi pořád někdo byl. Nevěděl jste, kdy bude tělo Věry Martelové nalezeno, ale zato jste věděl, že čím víc ten objev dokážete oddálit, tím větší budete mít šanci.

Rozhodl jste se tedy, že mě obalamutíte a využijete k tomu, abych vám dosvědčil, že Věra Martelová byla naživu ještě nějakou dobu poté, co byla ve skutečnosti zavražděná. S vaší sekretářkou jste vymysleli vzkaz o otiscích prstů a vy jste vaši sekretářku, o které víte, že jí můžete důvěřovat, požádal, aby mi zavolala z telefonní budky v Graystone 9 –3535 – je to kousek od vaší kanceláře. Nechal jste ji z té budky telefonovat a stál jste přitom vedle ní. Přiměl jste ji k tomu, aby mluvila velice rychle změněným hlasem, aby se ohlásila jako Věra Martelová a řekla, že jste za mnou byl, uvedl jste své jméno jako Edward Carter, ačkoliv ve skutečnosti se jmenujete Carter Gilman, že jste blázen a že vám mám zavolat na ono číslo a vyřídit vám vzkaz o otiscích prstů.

Tak jsem vám na to číslo zavolal. Vyřídil jsem vám vzkaz a vy jste předstíral, že vás ohromil a velice vyděsil. Chvíli jste váhal a pak jste chtěl vědět, jak proboha mohla Věra Martelová vědět, že tam jste – pokud ovšem nejste sledován. Když jste to tak skvěle sehrál, zavěsil jste a vaše sekretářka zavolala do kanceláře, zda jste se už vrátil. Vy jste uháněl zpátky někam, kde jste si zařizoval alibi, nejspíš na poradu s nějakým bankéřem, protože ta telefonní budka je vzdálená jen tři bloky od pobočky banky, se kterou spolupracujete.

Později jste odjel do Las Vegas. Ze záznamů letecké společnosti se dozvíme, kterým jste letěl letadlem. Jakmile jste byl v Las Vegas, už jste zas až tak opatrný být nemusel. Nevím sice, proč jste tam vůbec jel, ale moc by mě nepřekvapilo, kdybyste měl v úmyslu dostat se do kanceláře Věry Martelové a poohlédnout se tam po usvědčujících materiálech.

To je zhruba tak plán, který jste si vypracoval. Tím, že jste se jím řídil, jste si koupil jízdenku do plynové komory. Vaše sekretářka je sice loajální a udělá cokoliv, oč ji požádáte, ale až přijde na to, že má na vybranou – buď bude považována za spolupachatelku vraždy, nebo řekne policii pravdu – řekne pravdu. Pravděpodobně ji už v tuhle chvíli dusí.

Kdybyste mi byl zavolal hned, jak se to stalo, a sdělil mi fakta, možná jsem vám ještě nějak mohl pomoci. Mohli jsme přinejmenším dosáhnout toho, že by to vypadalo jako zabití nebo vražda druhého stupně. Jenže teď jste všemi těmi promyšlenými fintami a kličkami způsobil, že celá ta věc vypadá na předem promyšlenou vraždu, nad kterou bude vynesený rozsudek pro vraždu prvního stupně.“

Mason se odmlčel a zahleděl se upřeně do Gilmanových očí, kterých se zmocnila panika.

„Tak co?“ zeptal se Mason konečně.

Gilman zavrtěl hlavou.

„No dobrá,“ řekl Mason. „Jaká je pravda?“

„Řeknu vám to,“ prohlásil Gilman, „ale pak už to neřeknu ani živoucí duši. Na místo pro svědka nepředstoupím. Ani kdybyste se mě na to zeptal vy, nepřiznám to.“

„Tak už mi povězte, co se vlastně stalo,“ vybídl ho Mason.

„Chci někoho ochránit… někoho, koho mám velice rád.“

„Koho?“ zeptal se Mason.

Gilman zavrtěl hlavou.

„Koho?“ opakoval Mason otázku.

„No dobrá,“ vyhrkl Gilman, „chráním člena své rodiny.“

„To už je trochu lepší,“ řekl Mason. „S tím už by se snad dalo něco dělat. Povězte mi, co se stalo.“

„Jedl jsem snídani,“ řekl Gilman. „Věděl jsem, že se Věra Martelová snaží něco o naší rodině zjistit.“

„Jak jste se to dozvěděl?“

„Hned se k tomu dostanu.“

„Co se stalo při snídani?“ zeptal se Mason.

„Uviděl jsem Věru Martelovou, jak jde rychle po příjezdové cestě a vchází do Nancyiny temné komory.“

„Pokračujte,“ pobídl ho Mason.

„Úplně mě ohromilo už jen pomyšlení, že přišla do mého domu,“ vysvětloval Gilman. „Hned jsem věděl, že se situace velice vyhrotila a došlo na vyřizování, které mělo podobu nějaké platby.

Měl jsem v úmyslu projít po příjezdové cestě a s Věrou Martelovou si to vyříkat.

A teď, pane Masone, tohle je důležité a měl byste si to zapamatovat. Nechtěl jsem vzbudit Muriellino podezření, takže jsem si netroufal tam jen tak sedět a hledět z okna. Musel jsem předstírat, že si čtu noviny, takže nemůžu odpřisáhnout, co přesně se udalo. Část toho času jsem hleděl do novin.“

„Pokračujte.“

„Vystrnadil jsem Muriell k vaření do kuchyně, potichu jsem vstal od stolu, upustil noviny na podlahu a právě jsem se chystal vyjít po špičkách předním vchodem, když jsem se podíval ven z okna a uviděl jsem…“

„Ano,“ řekl Mason.

„Uviděl jsem člena mé rodiny, jak běží z dílny a ve tváři má výraz naznačující paniku.“

„Kdo to byl?“ zeptal se Mason.

Gilman znovu zavrtěl hlavou. „To vám nikdy neprozradím, Masone, protože vím, že když se mého případu ujmete, pokusíte se zachránit mou kůži a jako právník, který dbá etiky, mi ji zachráníte na úkor kohokoliv, o kom si budete myslet, že je vinen.“

„Jak myslíte,“ řekl Mason, „nějaký čas při tom zůstaneme. Viděl jste člena vaší rodiny, jak vychází z dílny. Co se stalo pak?“

„Pospíchal jsem ven předním vchodem. Po špičkách jsem přeběhl po vybetonované příjezdové cestě. Otevřel jsem dveře do temné komory a přes temnou komoru jsem pospíchal ke dveřím od dílny. Otevřel jsem je a z toho, co jsem tam uviděl, jsem div neomdlel.“

„Co jste uviděl?“

„Na podlaze byla rudá kaluž, o které jsem si nejprve myslel, že je to krev. Byla tam rozbitá židle. Po celé podlaze dílny byly rozházené peníze – všude se válely stodolarové bankovky.“

„Jen pokračujte,“ pobízel ho Mason. „Co jste udělal?“

„Nejspíš jsem upustil ubrousek. Jen tak jsem tam stál. Potom jsem uviděl, že ta červená kaluž, o které jsem si myslel, že je to krev, je ve skutečnosti rozlitá barva, vytékající kolem uvolněného víčka plechovky s červeným lakem, která byla shozená z ponku. Šel jsem, zvedl tu plechovku a postavil ji zase zpátky na polici. Pak jsem si uvědomil, co se tam asi přihodilo.“

„Co se tam asi přihodilo?“ zeptal se Mason.

„Ten člen mé rodiny tam přišel se spoustou peněz ve stodolarových bankovkách, že té vyděračce zaplatí, jenomže… no, Věra Martelová nejspíš zvedla laťku a došlo k nějakým násilnostem.“

„Co jste tedy udělal? Zeptal jste se toho člena vaší rodiny?“

„Nezeptal,“ řekl Gilman. „Rychle jsem naskočil do svého auta, nastartoval a začal hledat Věru Martelovou. Věděl jsem, že se nemohla dostat daleko. Objel jsem blok a pak jsem křižoval všemi možnými ulicemi; ji jsem nenašel, ale zato jsem našel její auto, zaparkované jen kousek od našeho domu.“

„Jak jste věděl, že je to její auto?“

„Byla na něm poznávací značka státu Nevada.“

„Jak jste věděl, že je to její auto?“ zeptal se Mason.

„Vždyť… no dobrá, povím vám to všechno. Věru Martelovou si skutečně najal Roger Calhoun, aby zjistila něco skandálního o mé rodině. Má sekretářka Matilda Normanova, která už u mě pracuje delší dobu a je velice loajální, se to dozvěděla od Rogerovy sekretářky; ta o tom něco zaslechla z domácí telefonní linky, když si Calhoun příliš pozdě uvědomil, že je hovor volně přístupný. Abyste věděl, Rogerova sekretářka, slečna Colfaxová, ho z duše nenávidí, ale musí dělat jako nic, protože pobírá asi tak dvojnásobek platu obyčejné sekretářky. Dozvěděla se toho ale dost na to, aby věděla, že Věra Martelová za Rogerem byla a on jí hodlal zaplatit za to, aby mu něco zjistila o mé rodině; věděla taky, že je Věra Martelová z Nevady.“

„Co tedy?“

„Šla, pověděla to Matildě Normanově a Tillie to řekla mně.“

„A vy,“ zeptal se Mason, „jste na Calhouna kvůli Věře Martelové vletěl a zeptal se ho, co si to vůbec dovoluje?“

„To jsem tedy udělat měl,“ řekl Gilman. „Obávám se, že jsem to udělal špatně.“

„Co jste udělal?“

„Chtěl jsem zjistit víc o tom, co se vlastně děje, a tak jsem sešel dolů na parkoviště a porozhlédl se tam, zda nenajdu nějaké auto s nevadskou poznávací značkou. Jedno jsem našel a na to jsem se zaměřil. V zámku jsem našel svazek klíčů v klíčence, a když jsem klíčenku prohledal, našel jsem tam identifikační jmenovku Věry Martelové s losangeleskou adresou.“

„Pokračujte,“ řekl Mason.

„V autě jsem měl modelářskou hlínu. Zašel jsem tam, vzal hlínu a otiskl klíče ze schránky.“

„Proč jste to udělal?“ zeptal se Mason.

„To prostě nevím,“ řekl Gilman. „Chtěl jsem jen zjistit všechno, co se dalo. Jednal jsem v panickém strachu, že by mohl být v souvislosti s mou rodinou odhalen nějaký skandál.

Už nějakou dobu jsem věděl, že se asi odehrálo něco, co se tak trochu vymyká běžným zvyklostem – je tu malá nesrovnalost týkající se narození Glamis, ale… to by přece nestačilo. Muselo to být ještě něco kromě toho a já jsem chtěl zjistit, co to bylo.“

„Takže vás napadlo, že když už se vám tam Věra Martelová tak šikovně připletla, pořídíte si duplikát klíčů a zajdete prohledat její kancelář?“

Gilman chvíli váhal a potom přikývl.

„Tak to jste si rozhodně zavařil,“ řekl Mason. „Tak tohle jste dělal včera v noci?“

„Ano.“

„Co jste našel?“

„Zjistil jsem, že mě někdo předešel,“ opáčil Gilman.

„V kanceláři byl pěkný svinčík. Po celé podlaze byly rozházené papíry. V kartotéce se nedalo nic najít – všechno tam leželo bez ladu a skladu. Všechny dokumenty byly zpřeházené. Někdo všechno vytahal a naházel na podlahu, jak to leželo a běželo.“

„Měl jste aspoň tolik rozumu, abyste si natáhl rukavice?“ zeptal se Mason.

Zdrcený výraz v Gilmanově obličeji byl Masonovi odpovědí.

„No dobrá,“ řekl Mason. „Nejspíš jste tam všude nechal otisky prstů. Postaral jste se jim o nejdokonalejší případ vraždy prvního stupně, jaký kdy Hamilton Burger měl. Na tom všem je zvláštní jen jedna jediná věc, takže jsem napůl nakloněn tomu, abych vám věřil… Teď mi ale povězte, co jste dělal včera, když jste přestal objíždět s autem po okolí a hledat Věru Martelovou? Říkáte, že jste našel její auto zaparkované půl bloku od vašeho domu. Co jste udělal se svým autem?“

„Jel jsem k místu, kde obvykle nasedám na autobus, a zaparkoval jsem v boční ulici.“

„Jak je to daleko od vašeho domu?“

„Asi čtyři bloky.“

„Takže jste tam nechal auto. Co jste dělal pak?“

„Nevěděl jsem, co mám dělat, pane Masone. Byl jsem jako omámený. Jel jsem autobusem do kanceláře, ale stejně jsem tam nakonec nešel. Chvíli jsem jen tak chodil a potom jsem se rozhodl, že se vrátím domů a promluvím si o tom se svou rodinou. Tak jsem sedl na autobus a vrátil se až téměř k našemu domu, ale najednou jsem se upamatoval, že mám schůzku s vámi a že bude lepší, když za vámi zajdu, protože bych celou tu záležitost mohl hodit do klína vám. Tak jsem zas z autobusu vystoupil, chytil jiný a přišel k vám do kanceláře na dohodnutou schůzku.

Mýlíte se v tom, že jsem přiměl Matildu Normanovou vám zavolat proto, abyste si myslel, že je Věra Martelová v té době živá. Bál jsem se, že byste na tom mohl pracovat příliš pomalu. Chtěl jsem vás popohnat. Věděl jsem, že když se Věra Martelová dá slyšet, že toho ví víc než vy, obujete se do toho a něco s tím uděláte. Tak jsem se svou sekretářkou vymyslel ten plán… ale jak, pro všechno na světě, jste zjistil, kdo to volal, to v životě nepochopím.“

„Na to, abyste mi kladl otázky, není čas,“ řekl Mason. „Otázky kladu já a vy se snažte na ně odpovídat. Kromě vás byli v tom domě tři lidé – Muriell, vaše manželka a Glamis. Jelikož byla Muriell vzhůru a vařila snídani, mohla to být ona, koho jste viděl vybíhat z dílny. To je vcelku zajímavá možnost.“

„Vlastně tam byli kromě mě ještě čtyři lidé,“ řekl Gilman.

„Kdo byl tím čtvrtým?“

„Mladý muž odkudsi ze severu státu. Hartley Elliott, docela příjemný mládenec; dělá obchodního zástupce.“

„Co ten tam dělal?“

„Chodí s Glamis a doprovodil ji domů někdy kolem druhé nebo třetí hodiny po ránu… co dnes ti mladí provádějí, z toho mi opravdu zůstává rozum stát.“

„Pokračujte,“ vyzval jej Mason.

„Podle toho, co jsem se o tom dozvěděl, zaparkoval své auto, šel nahoru a chvíli s Glamis seděli na verandě; motor nechal běžet. Když se pak k autu vrátil, zkoušel nastartovat, ale baterka jednoduše vypověděla, takže mu Glamis navrhla, aby šel dál a přespal v jednom z pokojů pro hosty.“

„Kolik máte pokojů pro hosty?“

„Dva.“

„Kde jsou?“

„Nahoře, na severní straně. Pokoj, ve kterém pobýval, je přímo nad jídelnou. Abych pravdu řekl, slyšel jsem, jak se tam pohybuje, a trochu mě to mátlo. Nevěděl jsem, že tam strávil noc… dozvěděl jsem se to až později.“

„Kdy později?“

„Včera večer, když jsem volal Muriell z Las Vegas. Muriell si o mě dělala starosti a vycítil jsem, že je také zvědavá… Chvíli jsme po telefonu mluvili a ona mi řekla o tom, že tam byl na noc Hartley Elliott.“

„Platil jste ten hovor?“ zeptal se Mason.

„Ne, neplatil. Bylo to na účet volaného.“

„Z Las Vegas?“

„Ano. Požádal jsem o Muriell a řekl jsem spojovatelce, aby byl hovor účtován volané straně.“

„Takže pokud budou potřebovat další důkazy,“ podotkl Mason, „můžou si vzít na pomoc meziměstský hovor.“

„Pane Masone, když to bude nutné, přiznám, že jsem vinen. Můžete se třeba s prokurátorem dohodnout, že se přiznám k zabití, a při mém postavení a pověsti bych z toho mohl vyváznout s jedním nebo dvěma roky.“

„Teď mě poslouchejte,“ řekl Mason. „Řeknu vám, co máte a co nemáte dělat, až pro to nastane vhodná chvíle. Do té doby neříkejte nikomu jediné slovo o tom, že byste byl čímkoliv vinen. Držte prostě jazyk za zuby – mlčte jako hrob. Každému řekněte, že vám váš právní zástupce nařídil, abyste vůbec nemluvil ani o tom případu, ani o vaší rodině, o ničem, co se vás týká – ani o své práci. A teď chci vědět jedno. Zabil jste ji?“

„Pane Masone, na mou čest, já to neudělal.“

„Ale tušil jste, že ji zřejmě někdo zabil, a jste si prakticky jist tím, že to byl někdo z vaší rodiny?“

„Ano.“

„Byla to Muriell?“

„Na to neodpovím.“

„Byla to Glamis?“

„Nenechám se vyslýchat.“

„Byla to vaše manželka?“

„Už jsem vám řekl, pane Masone, že to nikdy nikomu neřeknu. To jméno nikdy nevyslovím, dokud budu živ.“

„Byl to Hartley Elliott?“

„Probůh, to ne. Za toho bych nenastavoval krk, abych ho chránil.“

„Nuže,“ usoudil Mason, „buďto jste oddaný manžel, otec a nevlastní otec, nebo zatraceně dobrý komediant.

Teď hned to nedokážu posoudit, ale přijdu na to.

Teď tedy seďte a čekejte, a za žádných okolností o tom případu s nikým nemluvte.“

„Kam teď pojedete?“

„Pojedu k vám domů,“ oznámil mu Mason. „Promluvím si s jednotlivými členkami vaší rodiny, a až s nimi budu mluvit, pokusím se přijít na to, jestli některá z nich lže, a pokud ano, která to je.

A pokud nelže žádná z nich, budu vědět celkem jistě, že Věru Martelovou jste ve své dílně zabil vy a pak jste si vymyslel historku, která má vzbudit mé sympatie a přimět mě, abych se vynasnažil obměkčit okresního prokurátora a vy z toho vyvázl, jak se lidově říká, jen s odřenýma ušima.“

Mason se otočil a posunkem dal najevo strážnému, že rozhovor skončil.

KAPITOLA 9

Mason zaparkoval před rezidencí ve Vauxman Avenue, rychle zdolal přední schodiště a právě se chystal stisknout domovní zvonek, když dveře rozrazila Muriell Gilmanová.

„Ach, pane Masone, co se děje?“ zeptala se. „Povězte mi to.“

„Povím vám to všem najednou,“ řekl Mason. „Kde jsou ostatní – nahoře?“

Zavrtěla hlavou. „Udělala jsem, co jste mi nakázal, pane Masone. Nechala jsem je spát.“

„To je dobře,“ řekl Mason. „Teď je vzbuďte a řekněte jim, že mají přijít dolů. Mám důležitou zprávu. Chci vás mít všechny pohromadě, až vám to povím.“

„Ale, pane Masone, povězte mi, je tatínek… nebyl zraněn, nebo snad dokonce – nezabili ho?“

„Po fyzické stránce,“ ujistil ji Mason, „je váš otec momentálně zcela v bezpečí. Mám ale špatnou zprávu a nepřeji si, aby ji ze mě někdo doloval po kouskách. Chci vás mít všechny pohromadě, až vám ji povím, a chci, aby Nancy a Glamis sešly dolů, abych si s nimi mohl promluvit současně, až budu mluvit s vámi.“

„Glamis bývá protivná, dokud si nedá kávu,“ řekla Muriell. „Radši jí trochu kávy přinesu.“

„Pošlete ji sem dolů a nechte ji, ať je protivná,“ nařídil Mason. „Vyřiďte jí, že s ní chci mluvit.“

„Pojďte dál, pane Masone,“ řekla Muriell, „a já pošlu Nancy a Glamis dolů.“

Mason ji následoval do velkého, vkusně zařízeného obývacího pokoje.

„Můžu se porozhlédnout v jídelně a kuchyni, až budete nahoře?“ zeptal se Mason.

„Ale jistě. Já to zaběhnu říct Nancy a Glamis. Vím docela určitě, že to bude chvíli trvat, než se obléknou, upraví a sejdou dolů. Buďte tak hodný a počkejte, prosím vás.“

„Počkám,“ řekl Mason, „ale rozhlédnu se tu.“

Muriell vyšla spěšně do schodů. Mason zběžně obhlédl obývací pokoj, potom přešel do jídelny, tlakem otevřel létací dveře do kuchyně, nahlédl dovnitř, zevrubně si prohlédl umístění dveří a oken, a než se Muriell vrátila, byl už zase zpátky v jídelně.

„Přiměla jste je vstát?“ zeptal se.

„Vzbudila jsem je,“ řekla. „Nancy přijde hned. Jak to bude s Glamis, to nevím. Byla opravdu naštvaná.“

„To je tedy škoda,“ řekl Mason ledabyle. „No – jak jsem si všiml, když člověk stojí tady v jídelně, vidí venku na garáž a dílnu, kdežto z kuchyně tam vidět nejde.“

„Správně. Jedna stěna jídelny je tady trochu vystrčená a z toho okna se dá dohlédnout na garáž a dílnu.“

„Kde seděl váš otec?“

„Kousek od místa, kde teď stojíte, támhle na té židli u stolu.“

„Když jedl snídani, mohl tedy z okna vidět na dílnu.“

„To asi ano.“

„Ale vy jste tam z kuchyně neviděla?“

„Ne, z kuchyně vedou dveře na zadní verandu – ze dveří zadní verandy už na dílnu je vidět, ale z kuchyně ne. Proč, pane Masone? Je v tom nějaký rozdíl?“

„To nevím,“ řekl Mason. „Snažím se udělat si obrázek – a teď zrovna v tom nemám moc velké jasno. Doufám, že vaše nevlastní matka mi bude moci…“

„Co bude moci?“ zeptal se ženský hlas.

Mason se otočil a setkal se se zvědavýma, mírně rozhořčenýma očima vysoké světlovlasé ženy, která i přes to, že nebyla namalovaná a přes skutečnost, že byla zjevně oblečená pouze v domácích šatech a přezůvkách, byla pozoruhodně přitažlivá.

„Doufám, že mi budete moci objasnit jisté skutečnosti,“ řekl Mason.

„Také doufám. Jsem Nancy Gilmanová. Pokud je mi známo, vy jste Perry Mason, významný advokát, a máte prý pro mne nějakou velice důležitou zprávu o mém manželovi. Nezdržovala jsem se líčením, jen jsem na sebe hodila domácí šaty a trepky a jsem tady, pane Masone. Každopádně doufám, že ta informace, kterou máte, je dostatečně důležitá, aby ospravedlnila takovouhle invazi v tuto ranní hodinu.“

Mason náhle dospěl k rozhodnutí. „No dobrá,“ prohlásil. „Řeknu vám to na rovinu. Váš manžel, Carter Gilman, je ve vězení.“

„Pro Boha svatého! Co udělal?“

„Policie se domnívá, že spáchal vraždu.“

„Vraždu!“

„Přesně tak.“

Nancy Gilmanová si přisunula židli a sedla si. Dlouze a soustředěně na Masona hleděla, pak zavrtěla hlavou a řekla: „Tohle všechno zní jako vyložená fantazie, pane Masone. Vy nevypadáte na to, že byste rád pil. Jste si těmi skutečnostmi jist?“

„Jdu právě z vězení, kde jsem s ním mluvil,“ řekl Mason.

„Mohu se vás zeptat, jak je to s tou vraždou – řídil auto podnapilý nebo co?“

Mason, který si ji zevrubně prohlížel, jí oznámil: „Je zjevně obviněn z úmyslné a promyšlené vraždy Věry M. Martelové.“

Nancy Gilmanová povysunula obočí. Pohlédla tázavě na Muriell a znovu na Masona. „A kdo je Věra M. Martelová?“

„Soukromá detektivka, která vás možná vydírala,“ řekl Mason, který teď stál se vzpřímenými zády, celou vahou spočíval přitom na přední části chodidel. Tak naznačoval netrpělivost a nesouhlas s postojem Nancy Gilmanové a svůj úmysl z ní vypáčit pravdu.

„Vydírala? Mě?“

„Tak nějak prý to bylo.“

Nancy Gilmanová zavrtěla hlavou. „Mě nikdo nevydíral, pane Masone.“

„Ani se o to nepokoušel?“

Znovu následovalo zavrtění hlavou.

„Co těch deset tisíc dolarů?“ zeptal se Mason.

„Jakých deset tisíc dolarů? Vy ale máte zvláštní přístup k věcem, pane Masone. Takový postoj zaujímá někdo, kdo se snaží přimět neochotného svědka k tomu, aby poskytl informaci.“

„Jaký postoj byste navrhovala vy?“ zeptal se Mason.

„To opravdu nevím, pane Masone. Samozřejmě vím, kdo jste a jakou máte pověst; jinak bych dolů nesešla. Mohu si sotva připadat oprávněna radit vám, jak provozovat právnické povolání, ale vaše způsoby vzbudily mou zvědavost, a omluvíte-li mne za mou upřímnost, také určitý instinktivní odpor.“

„Mějte si odporu, kolik chcete,“ prohlásil Mason. „Ale jedno si ujasněme. Za dané situace není čas hrát si na kočku s myší. Policie sem dorazí každou chvíli a bude vám klást otázky. Jste přitažlivá žena a jste evidentně zvyklá poradit si s jakoukoliv situací, v níž se octnete, silou své osobnosti a sex – appealu, což jsou dvě věci, které vám při jednání s policií nebudou vůbec nic platné. Pro vaši informaci – s policií není radno si zahrávat.“

„Já si nezahrávám, pane Masone.“

„Víte něco o deseti tisících dolarů v hotovosti?“

„Co bych o nich měla vědět?“

„Víte o tom, zda si váš manžel ty peníze vyzvedl z banky?“

Zavrtěla hlavou.

„Vyzvedla jste si je vy z banky?“

„Probůh, tone!“

„Měla jste za posledních několik dní deset tisíc dolarů v hotovosti?“

„Rozhodně ne.“

„Mluvila jste někdy s Věrou M. Martelovou?“

„Tu ženu neznám – nevím, o koho se jedná. Říkáte, že je soukromá detektivka?“

„Soukromá detektivka,“ přitakal Mason, „a možná také vyděračka. Policie má důvodné podezření, že byla uškrcena v dílně za vaším domem a deset tisíc dolarů, které měly být použity k podplacení nebo jako platba vyděrači, zůstalo ležet v dílně, zatímco odtud někdo odjel, aby se zbavil těla Věry Martelové.“

„Vypadáte střízlivě, pane Masone, a zdá se, že to myslíte vážně. To, co říkáte, vám připadá přinejmenším logické, ale z mého pohledu se mi to jeví tak, jako byste byl buď podnapilý, nebo pod vlivem drog, anebo dočista blázen.“

Do místnosti vplula panovačně Glamis Barlowová, oděná v průsvitném negližé, pod kterým se rýsovaly dlouhé nohy a křivky její postavy; zlobila se.

„Můžu se vás zeptat, co má tohle znamenat?“ otázala se.

„Chci se vás na něco zeptat,“ oznámil jí Mason.

„Tak se mě na to zeptejte v nějakou slušnou denní hodinu,“ odsekla, „a nemyslete si, že vám musím odpovídat jen proto, že jste se mi včera líbil. Dnes jste otravný jak štěnice. Tak o co tady jde?“

„Carter byl zatčen pro obvinění z vraždy, Glamis,“ řekla Nancy.

„Z vraždy!“

Nancy přikývla. „Pan Mason to tvrdí. Zdá se, že nějaká žena jménem… jak bylo to jméno, pane Masone?“

„Věra M. Martelová,“ řekl Mason.

„Pan Mason si, zdá se, myslí, že byla u nás v dílně zavražděna nějaká žena jménem Martelová,“ řekla Nancy Gilmanová.

Glamis pohlédla na advokáta očima, které připomínaly modrý kus ledu. „To má být nějaký vtip, pane Masone, nebo se z nás snažíte dostat nějakou informaci a rozhodl jste se, že na to půjdete metodou šoku?“

Z kuchyně přichvátala Muriell s šálkem kávy, z kterého se ještě kouřilo. „Tady máš kávu, miláčku, napij se.“

Glamis se nenamáhala natáhnout se po šálku s kávou a nenamáhala se ani Muriell poděkovat. Jednodušeji ignorovala, jako by dívka vůbec neexistovala, a nadále upírala na Perry Masona nepřátelský pohled.

„Čekám na odpověď, pane Masone,“ prohlásila.

„Poslyšte,“ řekl Mason. „Už jsem to vysvětlil vaší matce a povím to i vám. Nemáme moc času. Policisté tu budou během několika minut a věřte mi, až začnete mluvit s policií, octnete se tváří v tvář realitě.

Takže teď byste mi mohla odpovědět na několik přímých otázek a vystříhat se teatrálních výstupů. Znáte Věru M. Martelovou?“

„Ne!“ vyplivla po něm.

„Zaplatila jste někdy Věře M. Martelové nějaké peníze?“

„Ne.“

„Víte něco o deseti tisících dolarů v hotovosti, které měly být nalezeny ve vaší dílně?“

„Ne.“

„Zašla jste do banky a vyzvedla někdy během předchozích několika dnů deset tisíc dolarů v hotovosti?“

„Ne.“

„Mluvila jste někdy s Věrou M. Martelovou?“

„Ne“

„Víte, kdo to je?“

„Ne.“

„No dobrá,“ řekl Mason, „takže si to ujasníme. Ví některá z vás tří něco o Věře Martelové?“

„Já rozhodně ne,“ odsekla Glamis.

„A vy?“ zeptal se Mason Nancy.

„Neblázněte, pane Masone. Už jsem vám to řekla nejmíň pětkrát, neznám ji. Nic o ní nevím. Neměla jsem s ní nikdy nic do činění a nehodlám tu sedět ve svém vlastním domě a nechat se zastrašovat nějakým advokátem.“

„Jestli policii odpovíte špatně na jednu jedinou otázku, budete v tom všechny namočené až po krk,“ řekl Mason. „A navíc zatáhnete Cartera Gilmana rovnou do plynové komory. Pamatujte si, že policie má své metody, jak si tyhle věci zjistit. Vražda není společenská hra, která se hraje podle pravidel.

Takže – vy, Glamis, jste poté, co jste vystoupila z mého auta, jela na letiště a odcestovala do Las Vegas.“

„Tak vy jste mě dal špehovat! Myslela jsem si to. Jenže já náhodou jezdím do Las Vegas dost často.“

„Co jste tedy dělala v Las Vegas?“

„Hrála jsem, navštívila jsem svého otce Stevena Barlowa a vrátila se domů. Vypila jsem pár drinků, něco jsem prohrála, a hleděla jsem si svého – což je nanejvýš doporučení hodný zvyk, pane Masone. Navrhuju, abyste si to někdy vyzkoušel.“

Ode dveří se ozvalo drnčení zvonku.

Muriell vyrazila k předním dveřím.

„Okamžik,“ řekl Mason. Zadíval se Glamis Barlowové do očí. „Věra Martelová má v Las Vegas kancelář. Navštívila jste ji tam nebo se o to pokusila? Byla jste někde poblíž?“

„Pane Masone, přestaňte říkat hlouposti. Už jsem vám řekla, že žádnou Věru Martelovou neznám, tak proč bych k ní měla chodit do kanceláře?“

Ode dveří se znovu ozval zvonek a následovalo zaklepání.

„Tohle,“ upozornil Mason, „mi nápadně připomíná mého známého, poručíka Arthura Tragga z oddělení pro vyšetřování vražd. Nepokoušejte se lhát. Zavedlo by vás to do všemožných potíží.

Teď po vás chci, abyste mi všechny tři řekly, že mi postupujete, každá z vás, veškerá přirozená či vlastnická práva nebo podíly na takových právech, vztahujících se ke všem penězům, které byly včera v dílně.“

„Proč bychom vám je měly dávat?“ zeptala se Glamis.

„Ne dát,“ opravil ji Mason, „chci jen, abyste mi postoupily právo na ty peníze. Pokud nebyly vaše, nedáváte mi vůbec nic.“

Zvonek se znovu rozdrnčel a někdo kategoricky zabušil na dveře; bušení se začalo střídat s drnčením zvonku.

„No dobrá,“ řekla Nancy. „Souhlasíme s tím, děvčata?“

Obě dívky přikývly.

„Zastavily jste nějaké diamanty nebo šperky nebo získaly peníze na hotovosti od nějaké organizace, poskytující nouzové půjčky?“ zeptal se Mason. „Pamatujte si, že to je jedna věc, kterou si policie zjistí tak zaručeně, jako že se…“

Od předních dveří se ozvalo vzteklé bušení a současně někdo zabušil na zadní dveře, pak se zadní dveře otevřely a jeden policista se přes kuchyni prodral do jídelny. „Proč sakra neotevíráte, když u vás zvoníme?“ zeptal se.

Prorázoval jídelnou do obývacího pokoje a otevřel dveře. „Pojďte dál, poručíku,“ řekl.

Mason ztišil hlas. „O žádných penězích nikomu nic neříkejte. Neříkejte nikomu, že jsem se vás na nějaké peníze ptal.“

Mason spočinul zrakem na každé zvlášť; na Muriell upíral pohled obzvlášť dlouho.

Poručík Tragg vstoupil do místnosti a zahlaholil: „Promiňte mi, dámy, ale mám jisté informace… jak vidím, pan Perry Mason vás už zpravil o tom, co se stalo… všiml jsem si vašeho auta, zaparkovaného na příjezdové cestě, Perry.

Tohle je koneckonců svobodná země a my se nesnažíme advokátům bránit v tom, aby se radili se svými klienty či dokonce informovali přátelsky nakloněné svědky. Nemáme ovšem rádi, když nás někdo nechá tvrdnout venku na verandě a tu svou poradu nepatřičně natahuje.

Tak, pane Masone, vy už jste měl bohatou příležitost si s těmihle svědkyněmi promluvit a já myslím, že bude jenom fér, když teď já dostanu příležitost promluvit si s nimi o samotě. Omluvíme vás.“

„A když se rozhodnu neodejít?“ zeptal se Mason. „Vyhodíte mě?“

„Ne, nic takového,“ ujistil ho Tragg. „Jednoduše postavím policejní stráž ke dveřím jedné z těchhle místností a vyslechnu tyto ženy v místnosti střežené policistou, který dohlédne na to, aby nás nikdo nevyrušoval – nebo ty svědkyně můžu samozřejmě vzít k výslechu na velitelství, což by mělo za následek trochu toho zájmu pánů od novin, proti čemuž by vaše klientky mohly mít námitky.“

Glamis se natáhla, aby si podala šálek kávy, který prve Muriell postavila na jídelní stůl. Usmála se provokativně na poručíka Tragga. „Líbí se mi muži, kteří jdou na věc zpříma, poručíku,“ řekla.

„Fajn,“ ocenil to poručík Tragg bez úsměvu. „Tak si tedy promluvím nejdřív s vámi, než si vypijete kávu.“

Tragg jí kávu vzal.

Glamis zbělela v obličeji. „Vy hulváte!“ vyštěkla.

Policista vzal Masona za paži. „Doprovodím vás ke dveřím, pane Masone. Jsem si docela jist, že se poručík Tragg nedomnívá, že by vaše přítomnost byla ku prospěchu.“

Mason se mu vyškubl, bryskně se otočil a prohlásil: „Okamžik. Možná, že máte právo vyslechnout tyto svědkyně o samotě, a možná taky ne. Nejsem si jist, zda dovolím, aby vám to prošlo, a také si nejsem jist, zda neřeknu všem těmto svědkyním, aby vám na žádné otázky neodpovídaly.“

„Z jakého důvodu?“ zeptal se Tragg. „Na základě toho, že když tak učiní, mohlo by je to inkriminovat?“

„Nemusí udávat žádné důvody,“ řekl Mason. „Nemusí na otázky odpovídat a tečka.“

„To je pravda, nemusí,“ souhlasil Tragg. „Když ovšem budou předvolány před velkou porotu, tak na ty otázky budou muset odpovědět, nebo se budou muset uchýlit k vysvětlení, že by pro ně odpovědi mohly být inkriminující.“

Mason se obrátil k ženám. „Už jsem to s vámi probral,“ řekl. „Vysvětlil jsem vám okolnosti. Varuju vás – neříkejte poručíkovu Traggovi žádné lži. Buď mu povězte pravdu, nebo neříkejte nic.“

„Moc, moc chvályhodný přístup,“ řekl poručík Tragg a posléze dodal poněkud nostalgicky: „To bych tedy rád věděl, co se tu dělo předtím, než jsme sem dorazili. Víte, Perry, zatím jsme na ten případ šli z trochu jiného úhlu, jemuž jsme přikládali prvotní význam; dokonce jsme se domnívali, že jsou důležitější věci než vyslýchat členy páně Gilmanovy rodiny.

Je mi líto, že vám nemůžu říct, o jaký úhel se jedná, ale vy na to bezpochyby přijdete sám, než se to dostane k soudu. Můžu vás ujistit o jednom, Perry. Je to lahůdka.“

„Nejspíš ano, když vás to přimělo odložit výlet sem,“ zkonstatoval Mason.

Perry šel ke dveřím, otočil se a řekl: „Pamatujte si, co jsem vám řekl. Buď mu řekněte pravdu, nebo buďte zticha, a samy od sebe mu nic nevykládejte. Odpovězte na jeho otázky a šmytec.“

KAPITOLA 10

Mason zastavil u první telefonní budky, zavolal do své kanceláře, a když měl u telefonu Dellu Streetovou, zeptal se jí: „Co zjistil Paul Drake? Narazil na něco?“

„Objevil toho Glamisina nápadníka, Hartleyho Elliotta,“ řekla Della Streetová, „pořád sem volá a shání vás. Říká, že na něco kápl a vy za ním máte přijet, jak nejrychleji to půjde.“

„Na jaké je to adrese?“ zeptal se Mason.

„Rossiter Apartments na Blendon Street.“

„Jaké číslo, Dello?“

„7211. Je to byt 6 –B. Zdá se, že to Paulovi dělá velké starosti.“

„Jestli ještě bude volat,“ řekl Mason, „tak mu povězte, že už tam jedu. Taky mu řekněte, že Tragg a jeden uniformovaný policista se právě vrhli na Gilmanovu rodinu v jejich domě na Vauxman Avenue, a vypadá to, že se tam s nimi nehodlá mazlit.“

„Řeknu mu to. Měl jste příležitost zjistit něco podstatného, ještě než se tam ujal velení Tragg?“ zeptala se Della Streetová.

„Na tom případě je cosi zvláštního,“ řekl Mason. „Zatím na to nemůžu přijít – měl jsem příležitost položit otázky a dostal jsem na ně záporné odpovědi. Nejsem si ale jistý, zda to něco znamená. Jedu za Paulem. Zavolám vám, hned co se dozvím něco nového.“

Mason zavěsil, naskočil do auta, jel k Rossiter Apartments, zamířil rovnou k bytu 6-B a zaklepal na dveře.

Otevřel mu Paul Drake.

Když za dveřmi uviděl Perry Masona, ve tváři se mu objevil bez veškerých pochybností výraz úlevy.

„Pojď dál a ujmi se toho,“ řekl Drake.

U okna stál dlouhán s štíhlým pasem, kterému mohlo být tak dvacet osm let, s vystouplými lícními kostmi, neochvějnýma šedýma očima, odhodlaně vysunutou čelistí a atletickou postavou.

„To je pan Mason, Elliotte,“ řekl Paul Drake.

Elliott na advokáta zkoumavě pohlédl, uklonil se a po chvíli se vydal pomalým krokem dopředu, takže když si nakonec s Masonem potřásli rukou, advokát urazil dvě třetiny vzdálenosti.

„Pan Elliott,“ pokračoval Paul Drake a mrkl přitom nenápadně levým okem tak, aby to viděl jenom Mason, „se přátelí s Glamis Barlowovou. Vlastně spolu chodí a Elliott u nich v úterý zůstal přes noc. Bylo to tak, že ano, Elliotte – v úterý?“

„Přece víte, že bylo,“ řekl Elliott chladně. „Bylo to včera ráno. Chcete mě nějak nachytat nebo co? Nestrávil jsem tam noc. Strávil jsem tam ráno.“

„Snažím se jen upřesnit datum,“ řekl Drake zvesela.

Mason si stoupl vedle Hartleyho Elliotta, který nevyzval ani Masona, ani Draka, aby se posadili.

Elliott si zkřížil paže přes hrudník. „Bylo třináctého,“ řekl škrobeně.

„Abych ti to vysvětlil, Perry,“ spustil Drake, „Hartley Elliott a Glamis se dostali domů v časných ranních hodinách; byla vcelku teplá noc. Chvíli se ještě posadili na verandu a potom šli do domu, kde si s Glamis dali něco k pití. Když pak vyšel ven a chtěl se rozjet, zjistil, že nedopatřením nechal klíče v zapalování. Nepodařilo se mu nastartovat. Abych to zkrátil, zůstal tam přes noc.“

„Chápu,“ řekl Mason.

„Ještě než to začneme rozebírat,“ prohlásil Elliott chladně, „rád bych zkonstatoval, že za sebe rád mluvím sám. Nevím sice, oč tu běží, ale nelíbí se mi, když nějaký soukromý detektiv vkládá slova do mých úst, a nevím o tom, že bych stál o povídání s nějakým advokátem, dokud se neporadím se svým vlastním právním zástupcem. Jsem ochoten poslouchat, ale to je taky vše.“

„Jste nějaký nabroušený,“ podotkl Mason. „Něco je v nepořádku?“

„Jak to mám vědět?“ řekl Elliott. „Já si hledím svého a najednou sem vtrhne nějaký soukromý detektiv a začne se mě vyptávat na spoustu věcí o Glamis, kde jsem byl a co jsem tam dělal, a pak zavolá do kanceláře nějakému advokátovi a nechá mu tam vzkaz, aby za ním přijel. Už jsem panu Drakeovi několikrát naznačil, že tu kvůli mně nemusí zůstávat, ale on se mě vytrvale vyptával a vytrvale na vás čekal. Nakonec jsem souhlasil s tím, že na vás počkám, protože pan Drake tvrdil, že mi to všechno vysvětlíte.

Co se mě týče, můžete s tím vysvětlováním začít.“

„Rád bych se dozvěděl něco víc o tom, co se stalo včera ráno…“

„Myslím, že jste mě slyšel,“ řekl Elliott. „Chci, abyste začal s vysvětlováním.“

Mason pohlédl na Paula Drakea a pak náhle prohlásil: „No dobrá, začnu s vysvětlováním, protože už možná nemáme moc času. Pokud jste v tom domě včera ráno pobýval, už vám zřejmě nezbývá moc času na neformální konverzaci.

Znáte osobu jménem Věra M. Martelová?“

„Řekl jsem vám, abyste začal s vysvětlováním,“ trval na svém Elliott. „Nehodlám už odpovídat na žádné další otázky, dokud mi to trochu nevysvětlíte.“

„No dobrá,“ řekl Mason. „Věra Martelová byla nalezena mrtvá ve svém automobilu v kaňonu u jedné cesty v horách. Policie si nejprve myslela, že to byla silniční nehoda, ale pak se jim něco nezdálo a napadlo je, že to auto mohlo být záměrně svrženo z útesu už s mrtvým tělem. Byla tedy provedena pitva; zatím přišli na petechiální krvácení do oční bulvy a zlomenou jazylku, což jsou znaky ukazující silně na ruční uškrcení.

V jejích botách taky našli specifické částečky jemných pilin. Při mikroskopickém rozboru vyšlo najevo, že ty piliny nepocházejí z obyčejného dřeva, nýbrž z velmi vzácného dřeva, a policie se domnívá, že je stopa toho vzácného druhu dřeva dovedla do dílny Cartera Gilmana.

Carter Gilman je v tuhle chvíli ve vězení zadržován pro podezření z vraždy prvního stupně, v Gilmanově sídle ve Vauxman Avenue je policie a my se od vás snažíme něco dozvědět, než policisté dorazí sem.“

Elliott rychle pohlédl z Masona na Drakea, pak se přesunul k židli a svalil se na ni, jako by se mu podlomila kolena.

„Chcete toho vědět ještě víc?“ zeptal se Mason.

Vypadalo to, že se Elliott usilovně snaží ovládnout. „Nechcete se… posadit?“ zeptal se.

Mason pokynul Paulu Drakeovi a přitáhl si židli.

„Tak tedy,“ řekl Mason, „máme málo času. Znáte Věru Martelovou nebo jste ji někdy za jejího života znal?“

„Martelová… Martelová,“ opakoval si Elliott. „No ano. Zaslechl jsem, že se o ní někdo zmínil, ale nemůžu si vzpomenout, kdo to byl. Myslím, že se mě někdo ptal, jestli… ne, je mi líto, ale nevzpomenu si.“

„Policie zná prostředky, jak vám osvěžit paměť,“ informoval ho Mason.

„Já… povězte mi, pane Masone, myslí si policie, že ta osoba byla zabitá v dílně pana Gilmana?“

„To si právě myslí,“ řekl Mason.

„A mají nějakou představu o tom, kdy přesně nastala smrt?“

„Policie se mi nesvěřuje,“ upozornil ho Mason, „a nezdá se, že vám samému by se do toho kdovíjak chtělo.“

Elliott si navlhčil špičkou jazyka rty. „No dobrá,“ řekl najednou. „Půjdu s pravdou ven.“

„To bych vám taky radil,“ řekl Mason.

„Včera ráno jsem vstal asi tak v osm třicet,“ začal Elliott. „Po sedmé hodině toho už moc nenaspím. Převaloval jsem se v posteli a snažil se být zticha, protože vím, že Glamis i její matka vstávají pozdě.“

„Pokračujte,“ vyzval ho Mason.

„Slyšel jsem ale, jak se někdo dole pohybuje, a cítil jsem vůni kávy. Vlastně to způsobila vůně té kávy. Pokoušel jsem se potlačit touhu po kávě, ale nedařilo se mi to. Musel jsem zkrátka mít šálek kávy. Věděl jsem, že Glamis není vzhůru. Myslel jsem si, že je dole její nevlastní sestra Muriell, protože jsem slyšel její hlas. Vstal jsem a začal se oblékat.“

„No dobrá,“ povzbudil jej Mason, „pokračujte. Co se stalo pak?“

„Přešel j sem k oknu. Bylo to rohové okno přímo nad jídelnou. Díval jsem se tím oknem ven – je to, myslím, okno s výhledem na západ – jen jsem tam tak nečinně stál, hleděl do dvora a na příjezdovou cestu. Ta velká budova, ve které jsou garáže pro auta a dvě další místnosti, je hned za ní.“

„Co jste přitom dělal?“ zeptal se Mason.

„Vlastně si matně vzpomínám,“ pokračoval Elliott, „že jsem si zrovna zapínal pásek na kalhotách. Právě jsem si je navlékl a chystal jsem se, že se oholím.“

„A co se stalo?“ zeptal se Mason.

„Nevím, zda to něco znamená, ale dveře od dílny se otevřely a z dílny vyběhla Glamis. Potom, když udělala v běhu několik kroků, si na něco vzpomněla, zastavila se, obrátila se, tahem dveře zavřela a běžela, jak nejrychleji dovedla, kolem domu.“

„Kolem domu?“ zeptal se Mason.

„No, neviděl jsem, že by běžela kolem celého domu, ale viděl jsem, jak běží k jedné straně budovy – tím chci říct, že neběžela po příjezdové cestě a nevešla do dveří prosklené verandy, vedoucí do kuchyně.“

„Jen pokračujte,“ řekl Mason. „Co se stalo dál?“

„Moment, aby bylo jasno,“ řekl Elliott. „Tohle vám říkám naprosto důvěrně. Předpokládám, že neuděláte nic, co by Glamis uškodilo.“

„Momentálně se snažím dozvědět se pravdu,“ řekl Mason.

„Zastupujete Cartera Gilmana?“

„Přesně tak.“

„A nezaprodal byste Glamis, abyste…“

„Prokristapána!“ přerušil ho Mason. „Přestaňte se chovat jako malý kluk! Vy si tu klidně něco jen tak nadhodíte a nedořeknete, zatímco policie už pravděpodobně míří sem do vašeho bytu. Jakmile se dostanete do spárů policie, budete mluvit a vyklopíte všechno, co víte.“

„To neudělám,“ řekl Elliott. „Nemůžou mě donutit mluvit, když nebudu chtít.“

Mason na něj pohlédl s opovržením. „Postaví vás před velkou porotu a nechají vás přísahat. A vy už jim, příteli, tu svou historku povíte a povíte ji podle pravdy. Když budete lhát, zavřou vás pro křivé svědectví, a když nebudete lhát, tak to z vás vytáhnou až do posledního detailu. A teď mi to dopovězte.“

„Na způsobu, jakým se chovala, bylo něco, něco… já to prostě nedovedu popsat, pane Masone.“

„Tak dobrá,“ řekl Mason. „Získal jste z toho dojem, že se něco stalo, je to tak?“

„Do značné míry. Připadalo mi to… vypadala strašně vyděšená.“

„Pokračujte,“ vyzval ho Mason.

„Snažil jsem se být potichu, ale pak jsem si uvědomil, že je vzhůru, a měl jsem za to, že vlastně můžu klidně se jít dolů na snídani, tak jsem šel do koupelny a začal se holit.“

„Elektrickým holícím strojkem?“

„Ne, použil jsem holicí strojek na žiletky a krém na holení.“

„Pokračujte,“ řekl Mason.

„Potom jsem zaslechl zvláštní vrzání prken nahoře na půdě. Ten dům je poněkud starobylý a…“

„Popisováním domu se nezdržujte,“ popoháněl ho Mason, vrhaje netrpělivý pohled na hodinky. „Povězte mi, co se stalo. Byl jsem v tom domě.“

„No, zaslechl jsem to zvláštní zavrzání prken a hned potom jsem uslyšel hlasy z chodby.“

„Co jste tedy udělal?“

„Měl jsem po celém obličeji pěnu,“ vysvětloval Elliott, „a nemohl jsem se moc ukazovat. Zaslechl jsem ale hlas Glamis, takže jsem trochu pootevřel dveře. Chtěl jsem se jí zeptat, jak to bude se snídaní.“

„A co jste uviděl?“

„Uviděl jsem Muriell, jak stojí u otevřených dveří na schodech, vedoucích na půdu; byla tam taky Glamis… a víte, Glamis nebyla, jak se říká, slušně oděná.“

„V čem byla oblečená?“ zeptal se Mason.

„Měla na sobě… takové to oblečení na noc.“

„Nebuďte tak zatraceně cudný,“ okřikl ho advokát. „V čem byla oblečená?“

„Nahoře měla cosi tenounkého, přes co se dalo vidět; sahalo to jen těsně pod boky… no j á nevím, pod tím asi měla kalhotky, ale… zkrátka jsem si připadal jako nějaký zvědavý Tomáš, jak jsem tam tak stál u dveří pootevřených na skulinku a nevěděl, co mám sakra dělat.“

„Byla k vám obrácena obličejem nebo zády?“

„Byla natočená tak, že ke mně stála asi ze tří čtvrtin obrácená obličejem, ale nedívala se na mě; dívala se na Muriell a vypadala, že se zlobí. Slyšel jsem, jak říká cosi o půdě a Muriell říkala něco o svém otci; jemně jsem dveře zavřel a rozhodně jsem doufal, že mě neviděly.“

„Co bylo pak?“ zeptal se Mason.

„Upřímně řečeno, pane Masone, já… bylo mi to strašně trapné.“

„Nebuďte prudérní,“ řekl Mason. „Přece s Glamis chodíte-viděl jste ji v plavkách?“

„Jistěže.“

„V tom oblečení toho bylo odhaleno víc než v plavkách?“

„Mnohem víc. Já… šlo spíš o celkovou situaci, jako bych nakukoval.“

„Tak dobrá – co jste udělal?“ zeptal se Mason.

„Nevěděl jsem, co mám dělat. Dokončil jsem holení a pak jsem tam seděl a čekal. Vůně kávy už nebyla tak silná… tak jsem tam seděl a čekal, až mě Glamis zavolá.“

„Co bylo pak?“

„Potom… no, trvalo asi tak hodinu, než Glamis přišla a zaklepala na mé dveře.“

„To už byla oblečená?“

„Ne, měla na sobě jakési negližé. Byla… zkrátka už byla oblečená slušně.“

„A co se stalo?“

„Zeptala se mě, jak jsem se vyspal, vyplísnila mě za to, že už jsem vzhůru a oblečený, a chtěla vědět, proč jsem nesešel dolů dát si kávu… tak jsme sešli dolů, dali si kávu a ona mi řekla, že už zavolala do autoopravny o kus dál na ulici, kde jí slíbili, že se na mou baterii podívají.“

„Zůstal jste na snídani?“

„Ano.“

„Kdo ji vařil?“

„Glamis. Proč?“

„Kde byla Muriell?“

„To nevím. Neviděl jsem ji.“

„Kde byla Nancy?“

„Nejspíš spala.“

„Co jste měl na snídani?“

„Klobásu a smažená vejce.“

„Jak dlouho jste tam zůstal?“

„Moc dlouho ne. Ke dveřím přišel autoopravář a říkal, že mi dal do auta náhradní baterii a auto je připravené k jízdě, baterku že mi dobijí a můžu si ji vyzvednout odpoledne.“

„Co jste tedy udělal?“

„Poděkoval jsem Glamis, omluvil se jí, že jsem ji takhle otravoval, a odjel jsem.“

„Přijel jste si později pro baterii?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Včera pozdě odpoledne.“

„Byl jste jen kousek od domu,“ řekl Mason. „Zašel jste za Glamis?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Měl jsem něco na práci a kromě toho… nebyl jsem s Glamis domluvený. Měl jsem s ní rande noc předtím.“

„Scházíte se pravidelně?“

„Pokud vám po tom něco je, tak ano.“

„Jak se s vámi rozloučila, když jste odjížděl z domu ve Vauxman Avenue? Srdečně?“

„Srdečně.“

„Políbil jste ji?“

„Samozřejmě jsem ji políbil, krucinál!“ řekl Elliott. „Hergot, vždyť jsem s ní byl půlku noci venku a zbytek noci jsem strávil u nich v domě. Glamis je milá a já ji políbil, a taky jsem se s ní ještě předtím muchlal na verandě, pokud vám do toho, sakra, něco je, a to si tedy nemyslím.“

„Čirou náhodou je mi do toho hodně,“ informoval ho Mason. „Ta vaše historka se bude moc pečlivě prověřovat a pokud je pravdivá, je sakra dobře možné, že policie dospěje k názoru, že Věra Martelová vydírala buď Glamis, nebo její matku, že se s ní Glamis setkala v dílně, aby jí dala v souvislosti s vydíráním peníze, došlo k hádce a Glamis ji uškrtila; Carter Gilman viděl, jak Glamis vybíhá z dílny, šel do dílny, našel tělo Věry Martelové, dovtípil se, co se stalo, nacpal mrtvolu do kufru svého auta a odvezl je na místo, kde ho ukryl. Gilman nebo nějaký spoluviník pak zašli pro auto Věry Martelové, které bylo zaparkované blízko od domu, a shodili ho dolů z útesu.

Hodně toho bude záležet na tom, kdy nastala smrt. Vyjde-li najevo, že smrt mohla nastat mezi půl devátou a devátou, můžete si být zcela jistý tím, že Glamis do toho bude zatažena jako jedna z obžalovaných osob a vy budete hlavní svědek žalující strany.“

„Já?“ zvolal Elliott.

„Abyste usvědčil Glamis z vraždy prvního stupně,“ řekl Mason, zkoumavě si ho prohlížeje.

„Co blázníte, pane Masone. Řekl jsem to jenom vám. Nikomu jinému to neřeknu.“

„To si jenom myslíte.“

„Ale… co mám dělat?“

„To já nevím, co vy máte dělat,“ řekl Mason. „Já vám neradím. Zastupuju Gilmana, a bude-li zatčena Glamis, budu pravděpodobně zastupovat ji. Rád bych se dozvěděl skutečná fakta. Pro vaši informaci, Glamis totiž popřela, že by vůbec Věru Martelovou znala nebo o ní cokoliv věděla.“

„Co říkala o tom, že byla včera ráno v dílně?“

„Neptal jsem se jí,“ řekl Mason a dodal suše: „Nejspíš se jí na to právě vyptává policie. A pokud ne, tak to určitě udělají poté, co si promluví s vámi.“

„Můžou mě donutit k tomu, abych mluvil?“

„Můžou vás vzít na velitelství. Když nebudete mluvit, bude to vypadat špatně. Když mluvit budete, bude to vypadat přímo strašně. Můžou vás nechat předvolat a postavit vás před velkou porotu a tam budete muset mluvit.“

„Nemusím mluvit,“ ohradil se Elliott.

„Tak půjdete do vězení,“ řekl Mason. „A když budete lhát, zavřou vás pro křivé svědectví.“

„A když budu mluvit, Glamis bude zapletená do případu vraždy?“

„Glamis,“ upřesnil Mason, „je už nejspíš do případu vraždy zapletená tak jako tak. Měla šanci říct mi pravdu, jenže ji propásla. Nevím, co se teď stane.“

„Poslyšte,“ napadlo Elliotta, „co kdyby mě policie nenašla?“

„Najdou vás.“

„Tím si nejsem tak jistý.“

„No dobrá,“ řekl Mason. „Pokud budete nezvěstný a policie vás nebude moci najít, dozvědí se, že jste v tom domě včera brzy ráno byl, a zjistí, že Věra Martelová byla zavražděna včera brzy ráno, tak budete vy hlavní podezřelý.“

Elliott se rozmrkal. „Co pak?“ zeptal se.

„Vyvoďte si z toho závěr sám,“ řekl Mason.

„Poslyšte,“ vyptával se Elliott, „kolik mám ještě času, než se po mně začne policie shánět?“

„Jak to mám vědět?“ opáčil Mason. „Nejspíš vás hledají už teď.“

Elliott vykročil ke dveřím. „Tak, pánové,“ prohlásil. „Řekl jsem vám všechno, co vím, a teď mám něco na práci.“

„Tak podívejte,“ upozornil ho Mason, „jestli máte v plánu…“

„Slyšel jste, co jsem říkal, mám něco na práci. Co se mě týče, interview skončilo.“

Mason vrhl pohled na Paula Drakea, přikývl a oba vyšli na chodbu.

Elliott za nimi přitáhl dveře a zavřel je.

Mason kývl na Paula Drakea a vedl ho k výtahu.

Mlčeli celou cestu až k chodníku před domem.

„Máš tu auto, Paule?“ zeptal se Mason.

„Mhm. Přijel jsi ve svém autě?“

„Přesně tak.“

„Chceš, abych se na něj pověsil?“

Mason zavrtěl hlavou.

„Proč ne?“ zeptal se Drake. „Víš, co se teď stane. Vypaří se odsud.“

„Tak jo,“ řekl Mason. „Vzpomeň si, co jsme mu řekli. Řekli jsme mu, že mu nemůžeme radit.

Varovali jsme ho, že když zmizí, stane se v tom případě podezřelým číslo jedna.“

„To ano,“ souhlasil Drake. „Zachoval ses naprosto eticky, ale kdybych teď byl já v kůži Hartleyho Elliotta a byl bych zamilovaný do Glamis, myslím, že bych měl náhle na práci něco, kvůli čemu bych musel vycestovat ze země.“

„A ty bys ho chtěl sledovat a zjistit, kam pojede?“

„Třeba by to pomohlo,“ řekl Drake.

„Pomohlo komu?“ zeptal se Mason.

Drake se nad tím chvíli zamyslel a pak se zazubil. „Tak jo, Perry, je mi to jasné. Mám jet do kanceláře za tebou?“

„Sleduj mě a nespusť mě z očí,“ řekl Mason.

KAPITOLA 11

Předběžné slyšení v případě lid státu Kalifornie versus Carter Gilman začalo obvyklým způsobem jako obyčejné předběžné slyšení.

Zkušení veteráni soudních síní si ale všimli, že zástupce okresního prokurátora, Edward Marcus Deering, si při předkládání důkazů počíná převelice pečlivě a staví hodně pevné základy pro to, aby byl případ obžalovaného rozhodnutím soudu předán výše; zřejmě by tomu tak nebylo, kdyby obžalovaného neobhajoval proslulý Perry Mason.

Deering, který se před svými známými holedbal, že případ prokáže tak důkladně, že ani Perry Mason v něm nenajde skulinku, předvolal příslušníka státní bezpečnosti, který nalezl tělo Věry Martelové.

Policista popsal stopy, podle kterých bylo patrné, že nějaké auto sjelo z cesty, následnou obhlídku místa a nalezení těla, které bylo v automobilu zaklíněné za volantem. Dosvědčil, že na automatické převodovce byla sice zařazená rychlost, ale podle jeho znaleckého mínění se auto sunulo sotva krokem, když vyjelo ze zatáčky a sjelo dolů ze svahu.

Nejednalo se totiž o stopy vozidla, které se ve smyku snaží projet zatáčkou a neovladatelné sjede ze silnice; mezi krajnicí jízdního pruhu a okrajem vozovky, kde se nacházel dosti široký pruh hlíny, se dalo ze stop zřetelně poznat, že auto bylo nasměrováno přímo do zatáčky, odkud přejelo; nevybočilo náhle ze směru, jak by tomu bylo v případě vozidla, jedoucího vysokou rychlostí, ale jelo rovně, což mohlo nastat pouze tehdy, bylo-li vozidlo záměrně nasměrováno do propasti.

Navíc podle kamenů, uvolněných automobilem ve chvíli, když sjížděl z útesu, se dalo usuzovat, že počáteční rychlost vozidla byla taková, že se kameny přemístily jen na velmi krátkou vzdálenost. Nic nenaznačovalo tomu, že by auto jelo rychle.

Policista předložil fotografie automobilu, těla a uvolněných kamenů.

Mason sice věnoval výpovědi svědka uvážlivou pozornost, ale když byl vyzván, aby provedl křížový výslech, usmál se a prohlásil: „Nemám otázky, Vaše Ctihodnosti.“

Soudce Boris Alvord svědka propustil a zamyšleně na Perry Masona pohlédl.

„Mohu se vás zeptat, zda obhajoba hodlá v tomto případě něco prokazovat?“ zeptal se.

„To zatím nevíme, Vaše Ctihodnosti.“

„Víte, zda budete klást odpor proti rozhodnutí soudu, aby byl případ obžalovaného předán soudu vyšší instance?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti, budeme klást odpor.“

„Nu dobrá,“ řekl soudce Alvord prokurátorovi, „předvolejte dalšího svědka.“

Dalším svědkem byl chirurg, který prováděl pitvu; dosvědčil existenci různých zlomenin a vnitřních zranění.

„Mohl byste nám říci, jaká byla podle vašeho mínění příčina smrti?“ zeptal se Deering.

Soudce Alvord pohlédl na Masona, očekávaje námitku.

Mason seděl nehnutě a neříkal nic.

„Podle mého názoru,“ prohlásil chirurg, „nastala smrt v důsledku ručního uškrcení. Zlomeniny kostí a vnitřní zranění jsou posmrtného původu a byly způsobeny, řekl bych, přinejmenším dvě hodiny po smrti.“

„Mohl byste přibližně určit dobu, kdy nastala smrt?“ zeptal se Deering.

„Řekl bych, že smrt nastala někdy mezi půl osmou a půl dvanáctou dopoledne den před tím, co bylo tělo objeveno.“

„Proveďte křížový výslech,“ řekl Deering Perry Masonovi.

„Nemám otázky,“ odtušil Mason.

Předvolaný zástupce koronera identifikoval osobní majetek, který byl nalezen v kabelce Věry Martelové. Kabelka byla vytažená z rozbitého automobilu.

„Co se týče této specifické klíčenky, obsahující několik klíčů,“ ptal se Deering, „označil jste nějak klíčenku za účelem identifikace?“

„Označil.“

„Je na ní vaše identifikační označení?“

„Je.“

„Je toto klíčenka vytažená z automobilu Věry Martelové?“

„Ano, je.“

„Proveďte křížový výslech,“ řekl Deering Masonovi.

Mason zavrtěl hlavou. „Nemám otázky.“

„Předvolejte Jonathana Blaira,“ požádal Deering.

Jonathan Blair uvedl, že je technický odborník na kriminologii, pracující pro kancelář šerifa.

„Provedl jste mikroskopickou prohlídku šatstva a těla Věry Martelové?“ zeptal se Deering.

„Provedl.“

„Co konkrétně jste našel, co by se dalo charakterizovat jako neobvyklé cizí částice?“

„Našel jsem kousky pilin, přichycené na sukni, na horní části jedné punčochy a v obou botách.“

„Můžete ty piliny popsat?“

„Ty piliny,“ řekl Blair, „pocházely z různých druhů dřeva. Bylo tam atlasové dřevo, santalové dřevo, vzácný druh mahagonu, myrtové dřevo a štěpinky mahagonu namořeného na sytě červeno.“

„Lakem nebo olejem?“ zeptal se Deering.

„Nic z toho. Bylo to barvivo, vyrobené pro impregnaci dřeva.“

„Pokusil jste se zjistit, odkud právě takové dřevo pocházelo?“

„Pokusil. Dostal jsem vzorky mahagonu, který obdobným způsobem zpracoval obchodník jménem Carlos Barbara. Porovnal jsem vzorky dřeva, které mi dal, s některými částicemi pilin a na základě spektroskopického rozboru se mi podařilo prokázat, že použité barvivo bylo u obou vzorků identické.“

„Proveďte křížový výslech,“ řekl Deering.

Mason zavrtěl hlavou. „Nemám otázky pro křížový výslech, Vaše Ctihodnosti.“

„Předvolejte Carlose Barbaru,“ řekl Deering.

Barbara dosvědčil, že obchoduje se vzácným dřevem, které prodává výrobcům skříněk; nedávno vyvinul postup, jímž lze určité chemické barvivo, které sám vynalezl, použít k moření jistého druhu mahagonu. Postup, jak uvedl, je tajný. Dřevo se určitým způsobem vysoušelo a v příslušnou dobu se pod tlakem vystavovalo účinku barviva. Jednalo se o postup, který nepraktikoval žádný jiný obchodník, a on sám jej vylepšil do stádia, ve kterém ho mohl využít obchodně, teprve před necelými třemi měsíci.

Deering se ho zeptal, zda si vede záznamy o tom, komu dřevo prodal, a Barbara uvedl, že ten mahagon neprodával, ale dal třem lidem zkušební vzorek k vyzkoušení. Těmi třemi lidmi byli tři jeho dobří zákazníci, tři lidé, o nichž věděl, že se zajímají o nové typy dřeva.

„Byl obžalovaný jednou z těch osob?“ zeptal se Deering.

„Přesně tak. Dal jsem panu Gilmanovi vzorek.“

„Ukážu vám kus dřeva a zeptám se vás, zda je to jeden z kousků, které jste dal panu Gilmanovi,“ řekl Deering.

„Ano, je to část toho dřeva. Bylo rozřezáno přibližně na dva kousky. Tohle je polovina kusu, který jsem dal panu Gilmanovi.“

„Žádáme, aby byl označen za účelem identifikace,“ oznámil Deering.

„Nemám námitky,“ řekl Mason. „Chcete-li uvést, že tento kus dřeva byl nalezen ve stolařské dílně pana Gilmana, jsem ochoten souhlasit, že je skutečnost taková, a bude možno přijmout ho mezi důkazní materiál.“

„Takže to uvedeme,“ řekl Deering poněkud zmateně.

„A já to odsouhlasím,“ řekl Mason.

Soudce Alvord na Masona pohlédl, jako by se chystal něco říci, ale pak si to rozmyslel a podotkl: „Výborně. Dřevo se s vaším souhlasem přijímá mezi důkazní materiál. Pokračujte.“

„Nemám další otázky, Vaše Ctihodnosti.“

„Nehodlám provádět křížový výslech,“ řekl Mason.

„Nyní chci předvolat Warrena Lawtona,“ oznámil Deering.

Lawton uvedl, že je odborný technik policejního oddělení v Los Angeles.

„Zeptám se vás, zda jste prohlédl piliny přichycené k sukni Věry Martelové, a piliny nalezené v její obuvi a horní části punčochy.“

„Byl jsem přítomen, když byly piliny odebrány prostřednictvím vysávacího zařízení z uvedených součástí oděvu.“

„Byly některé z těchto pilin složeny z částic téhož dřeva, napuštěného příslušným barvivem, jaké bylo zahrnuto mezi důkazní materiál jakožto doličný předmět obžaloby G?“

„Byly –“

„Kde byly nalezeny?“

„V pravé botě poblíž paty, u horního okraje pravé punčochy a na sukni, jak na pravé, tak na levé straně.“

„Provedl jste prohlídku automobilu registrovaného na jméno Carter Gilman?“

„Provedl.“

„Našel jste něco závažného v kufru toho automobilu?“

„Našel.“

„Co to bylo?“

„Trocha pilin stejného druhu, pocházejících z tohoto kusu dřeva, doličného předmětu G; vlákna, která podle mého mínění pocházejí ze sukně, kterou na sobě měla Věra Martelová v době své smrti – nebo přinejmenším ze sukně, kterou na sobě měla, když bylo nalezeno její tělo – a několik vlasů, které se podle mého názoru přesně shodují s vlasy na hlavě Věry Martelové.“

„Našel jste v autě ještě něco dalšího, co jste považoval za důležité?“

„Našel.“

„Co to bylo?“

„Dosti velká hrouda modré modelářské hlíny.“

„Mohl byste tu modelářskou hlínu popsat?“

„Je to hlína zhruba stejné konzistence jako tmel. Je zbarvená sytě modře a uchovává si plastičnost, což znamená, že nezasychá a netvrdne jako jiná hlína, ale zůstává měkká a poddajná.“

„Proveďte křížový výslech,“ řekl Deering.

Mason vstal a obrátil se obličejem k svědkovi. „Našel jste tento typ pilin v dílně obžalovaného?“

„Ano.“

„Tento druh pilin se přichycuje lidem na oděv?“

„Za vhodných okolností by se některé přichytily, ano.“

„Jestliže Věra Martelová byla v té dílně a ležela na podlaze, myslíte, že by se nějaké piliny přichytily k jejímu oděvu?“

„Jsem si vcelku jist tím, že by se tak stalo.“

„A jestliže bylo její tělo uloženo do automobilu, myslíte, že by se některé z těch pilin uvolnily?“

„Ano – myslím, že není pochyb o tom, že by k tomu došlo.“

„Na těch pilinách není nic zvláštního, co by způsobilo mimořádnou přilnavost k typu látky, kterou měla na sobě Věra Martelová?“

„Ne, pane.“

„Přichytilo by se i k oděvu obžalovaného?“

„Ano, pane.“

„Z toho tedy vyplývá, že pokud obžalovaný pracoval ve své dílně a měl přitom na sobě dejme tomu sportovní sako, piliny by se přichytily k rukávům saka obžalovaného?“

„Je to možné.“

„A pokud byly piliny přichyceny na rukávech sportovního saka obžalovaného a obžalovaný otevřel kufr svého automobilu, aby tam něco uložil nebo odtud něco vytáhl, je vcelku možné, že by se některé částice těch pilin uvolnily?“

„To je možné.“

„Děkuji vám,“ řekl Mason. „Nemám dalších otázek.“

„Předvolejte Maurice Fellowse,“ požádal Deering s výrazem karetního hráče, který se chystá přetrumfnout protihráčovo eso.

Fellows, postarší muž s huňatým obočím, výraznými rýhami kolem úst a čupřinou poněkud rozcuchaných vlasů na skráních a v týle, zaujal místo svědka a uvedl své povolání jako výrobce klíčů.

„Znáte obžalovaného?“ zeptal se Deering.

„Už jsem ho viděl.“

„Kdy jste ho viděl?“

„Odpoledne třináctého.“

„Tedy minulé úterý odpoledne?“

„Ano, pane.“

„Uzavřel jste s ním nějakou obchodní transakci?“

„Ano, pane.“

„Z čeho ta transakce všeobecně sestávala?“

„Obžalovaný mi přinesl hroudu modelovací hlíny. Byly v ní otisky pěti klíčů. Chtěl, abych podle nich vyrobil klíče. Řekl jsem, že takovou práci obvykle neděláme a že by to bylo dost náročné; museli bychom si počítat přirážku, protože bych musel pořídit model, a…“

„A co říkal on?“

„Říkal, ať se do toho pustím, na ceně prý nezáleží; abych pro něj ty klíče vyrobil co nejdřív.“

„Co jste udělal?“

„Vyrobil jsem klíče.“

„Jak jste při výrobě těch klíčů postupoval?“

„Nejdřív jsem vyrobil předlohu, podle které jsem pak udělal duplikáty.“

„Ponechal jste si ty předlohy?“

„Ponechal.“

„Máte je s sebou?“

„Mám.“

„Žádám, aby byly zahrnuty do důkazního materiálu,“ řekl Deering.

„Nemám námitky,“ řekl Mason.

„Pane Fellowsi, teď vám podám klíčenku, která již byla zahrnuta mezi důkazní materiál jakožto předmět nalezený v kabelce zesnulé Věry Martelové a zeptám se vás jako odborníka, zda tyto předlohy, které máte, patří k některým z klíčů v této klíčence.“

„Patří,“ prohlásil svědek.

„Všechny?“

„Všechny.“

„Můžete provést křížový výslech,“ řekl Deering, kterému se ve tváři náhle rozhostil výraz triumfu.

„Tentokrát nemám otázky,“ řekl Mason.

Soudce Alvord vrhl rychlý pohled na hodiny. „Nu, pánové, je za pět minut poledne. Myslím, že bychom si měli udělat přestávku, než předvoláte další svědky – máte ještě nějaké, pane prokurátore?“

„Myslím, že jich ještě pár bude,“ řekl Deering.

„Dobrá. Jednání soudu se odročuje na jednu hodinu třicet minut dnešního odpoledne. Obžalovaný bude ponechán ve vazbě.“

Soudce Alvord opustil soudcovskou stolici.

Mason vstal, pokynul policistovi a požádal ho: „Mohl byste sem pana Gilmana přivést asi deset minut před půl druhou, prosím vás? Potřebuju si s ním promluvit, než soud zasedne.“

„Dovedu ho sem,“ souhlasil policista.

„Pořádně si to přeberte,“ řekl Mason Gilmanovi. „Teď už mi budete muset říci pravdu.“

Mason popadl aktovku a pokynul Delle Streetové; když ze soudní síně odcházeli, připojil se k nim Paul Drake.

„Oběd?“ zeptal se Drake.

„Lehký,“ řekl Mason. „Jen něco k zakousnutí, aby nás to udrželo v chodu.“

„Tím s těmi klíči si ten tvůj klient hodil oprátku kolem krku,“ prohodil Paul Drake ponuře.

Mason neřekl nic.

„To, že s tím vyrukovali hned při předběžném vyšetřování, ale dokazuje, že se tě bojí. Obvykle by si to nechali až na hlavní soud.“

„Až na to, že když to bude zaprotokolované už teď, můžou to použít i později nebo v případě, že ten výrobce klíčů nebude k nalezení,“ řekl Mason.

„Nu, tentokrát ti pořádně svázali ruce, Perry. Div divoucí, že se ještě nedostavil Hamilton Burger, aby tě dorazil.“

„Nejspíš proto, že je to až moc jasné,“ řekl Mason. „Okresní prokurátor přece nepůjde osobně k soudu u tak vyloženě jasného případu.“

„Vsadím se s tebou, o co chceš, že tam odpoledne bude, aby mohl sám provádět výslech,“ řekl Paul Drake. „Potřebuje své ego uspokojit nějakým osobním triumfem.“

„Ten člověk nevypadá jako vrah, a přece…“ uvažoval Mason.

„Já bych myslel, že to udělal,“ řekl Drake. „Udělal to proto, aby chránil někoho, koho má rád, ale udělal to.“

Šli do své oblíbené restaurace poblíž justičního paláce, kde vlídný majitel pro Perry Masona ve dnech, kdy zasedal soud, rezervoval malou soukromou jídelnu.

Právě když pojídali lehký oběd, objevil se číšník s telefonem. „Hovor pro pana Drakea,“ oznámil.

Zapojil telefon, Drake zvedl sluchátko a ohlásil se: „Haló, tady je Paul Drake… Kdo…? Ano, dejte mi ji.“

Drake řekl „Haló“, chvíli poslouchal a pak prohlásil: „No dobrá. Asi s tím nic nenaděláme. Tak pokračujte v práci. Jsem rád, že jsme tu informaci získali.“

Drake přístroj odstrčil. „Strašně nerad ti oznamuju další špatnou zprávu, Perry.“

„Může to být ještě horší?“ zeptal se Mason.

„Policajti sebrali Hartleyho Elliotta. Zadržují ho jako důležitého svědka. Už ho mají víc jak šest hodin, ale drží to pod pokličkou. Mají v plánu vyrukovat s ním jako se svědkem dnes odpoledne – má to být překvapení. Chtějí tě zastihnout nepřipraveného; mají za to, že když se jim podaří tě překvapit, nepomůže v takové situaci ani tvůj způsob provádění křížového výslechu.

Dají tak Elliottovi báječnou příležitost uniknout před soudem, když bude chtít; Elliottovu svědeckou výpověď při předběžném slyšení zaprotokolují a je to. Tím to bude ještě horší.

Naplánovali si to pečlivě jako strategii vedení obžaloby. Přišli na to, že Elliott bydlí pod falešným jménem v jednom motelu, a pár dní ho tam hlídali. Dnes brzy po ránu ho překvapili a rovnou ho sebrali; teď mají v plánu ti vypálit rybník.

Víš, co to znamená. Dnes odpoledne bude v soudní síni sám Hamilton Burger, připravený podtrhnout ti židli; než se vzpamatuješ, přimějí Elliotta, aby doznal, že viděl Glamis, jak vybíhá z dílny. Teorie je taková, že ji Gilman, který zrovna seděl u snídaně, taky viděl vybíhat a vyšel ven zjistit, o co jde. Buď se s Věrou Martelovou střetl a uškrtil ji, nebo zjistil, že to provedla Glamis a teď ji kryje.

Pak nechají zasednout velkou porotu, vznesou obvinění proti Glamis, budou ji soudit společně s Carterem Gilmanem a už s tím ani nehneš.“

„Glamis trvá na tom, že byla v posteli, dokud nezaslechla Muriell, přecházející nahoře na půdě,“ řekl Mason.

„No jo, to sice tvrdí,“ namítl Drake, „ale až ti tvůj klient poví, jak to doopravdy bylo, přijdeš na to, že je to jasné jak facka.“

Mason odstrčil židli od stolu. „Tak dobrá,“ prohlásil. „Pojďme na místo, kde má dojít k masakru, a sledujme Hamiltona Burgera, jak se do toho pustí, aby mě dorazil.“

KAPITOLA 12

Přesně v jednu hodinu a dvacet minut přivedl policista do soudní síně Cartera Gilmana.

Mason vrhl přes rameno pohled na diváky, kteří už plnili lavice v sále, a položil paži na opěradlo židle, na níž seděl Gilman; snažil se chovat nenucené a potichu ho vyzval: „No dobrá – teď mi povězte, jak to bylo, jak to doopravdy bylo.“

Mason se obrátil, jako by chtěl zvednout kus papíru, a znovu se naklonil směrem ke Gilmanovi. „Tak mi to vyklopte.“

„Nezradím osobu, kterou se snažím chránit,“ řekl Gilman.

„Jenže já nemůžu chránit nikoho, dokud nebudu znát fakta-všechna.“

„A pak mě zradíte.“

„Vás ne. Jste můj klient.“

„Tak tedy zradíte osobu, kterou se snažím chránit, abyste mi zachránil život.“

Mason si ho zkoumavě prohlížel. „Přesně to bych možná udělal,“ řekl.

„Z toho mám právě strach. Neřeknu živoucí duši, co jsem viděl.“

„Za pár minut zažijete pořádný otřes,“ poznamenal Mason.

„Jak to myslíte?“

„Myslím to tak, že policie vzala do vazby Hartleyho Elliotta. Byl v ložnici nad jídelnou. Viděl Glamis, jak vybíhá z dílny.“

Kdyby Gilman od Masona utržil ránu do břicha, nemohl by projevit větší překvapení a úděs. „On – on ji viděl?“

„Přesně tak.“

„Jak to víte?“

„Řekl mi to.“

Gilman si zhluboka povzdechl. „Taková náhoda! Musel se z toho okna zrovna dívat.“

„Byla to Glamis?“ zeptal se Mason.

„Ano. Nejdřív přišla po příjezdové cestě Věra Martelová a vstoupila do temné komory. Vymyslel jsem si záminku, abych Muriell poslal zpátky do kuchyně a mohl jít na výzvědy. V těch několika dalších minutách, které pak musely uplynout… prostě nevím, co se stalo. Podíval jsem se z okna a z dílny vyběhla Glamis.

Připadalo mi, že snad Muriell nikdy nepřestane vykukovat sem a tam ze dveří do kuchyně. Musel jsem čekat, až si budu jist tím, že se zaobírá vařením; teprve pak jsem…“

Soudní zřízenec zaklepal kladívkem. „Povstaňte!“

Přítomní v soudní síni se postavili; vešel soudce Alvord a zaujal své místo na soudcovské stolici.

Pak se otevřely postranní dveře, do soudní síně vešel Hamilton Burger a usadil se vedle Edwarda Deeringa.

Soudce Alvord vypadal, že ho to trochu překvapilo. „Rozumím tomu správně, že pan okresní prokurátor se v tomto případě dostavil k soudu osobně?“ zeptal se.

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ odvětil Hamilton Burger, otočil se a chladně pokynul Perry Masonovi.

„Výborně,“ řekl soudce Alvord. „Předvolejte dalšího svědka.“

„Předvolávám Hartleyho Grova Elliotta,“ oznámil Deering.

Burger povstal, aby soudu něco sdělil. „Slavný soude,“ spustil, „Hartley Elliott je svědek s velmi nepřátelským postojem a nejen to – dovolím si soud upozornit na to, že jsme byli nuceni předvést ho k soudu jakožto důležitého svědka, který byl zadržen a vzat do vazby. Pan Elliott totiž nejenže usiloval o to, aby se vyhnul předvolání, ale bydlel v motelu pod falešným jménem a snažil se zatajit před příslušnými orgány informaci o tom, kde se nachází.“

„Až bude neochota svědka zřejmá, soud povolí sugestivní otázky,“ rozhodl soudce Alvord. „Zatím ho ale můžete vyslýchat obvyklým způsobem, dokud nebude zřejmé, že jsou nutné sugestivní otázky.“

Dveře z místnosti vyhrazené svědkům se otevřely a uniformovaný policista eskortoval Hartleyho Elliotta do soudní síně.

Soudce Alvord, který si Elliotta zvědavě prohlížel, ho vyzval: „Zvedněte pravou ruku a složte přísahu.“

Elliott zvedl pravou ruku, složil přísahu a zaujal místo svědka.

„Zaměřte svou pozornost na úterý dopoledne třináctého tohoto měsíce,“ řekl Hamilton Burger, který se osobně ujal vedení výslechu.

„Ano, pane,“ řekl Elliott.

„Kde jste byl onoho dopoledne?“

„Byl jsem v domě obžalovaného Cartera Gilmana, ve Vauxman Avenue 6231.“

„Byl jste v tom domě hostem?“

„Byl.“

„V kolik hodin jste tam přijel?“

„Chcete vědět, kdy jsem tam přijel poprvé?“

„To chci tou otázkou zjistit.“

„Asi ve dvě hodiny ráno, možná o půl třetí, řekl bych.“

„A co jste udělal?“

„Doprovodil jsem Glamis Barlowovou do domu. Chvíli jsme si sedli na verandu a pak mě pozvala dovnitř na drink.“

„A potom?“ zeptal se Hamilton Burger.

„Potom jsem se rozloučil a šel nastartovat svoje auto. Stoupla si do dveří, aby mi mohla zamávat. Nedopatřením jsem nechal klíče v zapalování a baterie se zřejmě vybila. Když jsem se snažil nastartovat, nešlo to.“

„Co se stalo pak?“

„Slečna Barlowová mi navrhla, abych v domě zůstal do rána, kdy by mi mohli v nedaleké autoopravně vyměnit baterii a mou starou baterii dobít.“

„Byla ta autoopravna otevřená v onu ranní hodinu?“

„Ne, když jsem se pokoušel nastartovat, to ne. Otevírá se tam v osm hodin ráno.“

„No dobrá,“ řekl Hamilton Burger. „Co jste dělal pak?“

„Šel jsem spát.“

„Teď budu chtít, abyste soudu přesně objasnil, kde jste spal. Mohl byste tu ložnici popsat?“

„Byla v severozápadním rohu domu.“

„To jest s okny dozadu za dům?“

„Ano.“

„Bylo z vašeho pokoje vidět na garáž vzadu za domem?“

„Ano.“

„Víte, kde je umístěna temná komora, kterou používá paní Gilmanová?“

„Ano.“

„A víte také, kde je stolařská dílna, kterou používá obžalovaný v tomto případě, Carter Gilman?“

„Ano.“

„Podívejte se na doličný předmět obžaloby s označením B, plánek prostorového uspořádání domu s vyznačením příjezdové cesty, garáže, dílny a temné komory. Orientujete se v tom plánku?“

„Ano.“

„Ukázal byste laskavě soudu, kde přesně byla umístěna vaše ložnice?“

„Byla to tato ložnice v patře.“

„Ta, co je umístěna přímo nad jídelnou?“

„Myslím, že ano.“

„Nyní se vás zeptám, kdy jste příště uviděl Glamis Barlowovou poté, co jste jí řekl dobrou noc v časnou ranní hodinu třináctého. Kdy jste ji potom poprvé viděl?“

„Já… odmítám odpovědět.“

„Z jakého důvodu?“

„Prostě odmítám odpovědět.“

Hamilton Burger pohlédl na soudce Alvorda.

Soudce Alvord prohlásil: „Svědek musí odpovědět, pokud se v otázce nevyskytne něco, co by ho mohlo inkriminovat nebo degradovat, v kterémžto případě může své odmítnutí na otázku takto odůvodnit a soud odmítnutí schválí.“

„Odmítám odpovědět.“

„Pokud prostě odmítáte odpovědět,“ řekl soudce Alvord, „bude to považováno za pohrdání soudem.“

„Jednoduše odmítám odpovědět. Nedopustím, aby cokoliv, co jsem viděl, mohlo být použito k pronásledování nevinné osoby.“

Hamilton Burger se zamračil.

„Nu dobrá,“ řekl soudce Alvord. „Odmítáte-li odpovídat, bude to považováno za pohrdání soudem a mohu vás ujistit, pane Elliotte, že za takové pohrdání nevyváznete s mírným rozsudkem. Tohle je dlouhodobá záležitost. Tady jde o případ vraždy. Vaše svědectví může být nanejvýš důležité.“

„Odmítám odpovědět.“

Hamilton Burger prohlásil: „Dovoluji si slavný soud upozornit, že podle mého názoru by měl být vyvinut dostatečný nátlak, který by tohoto svědka přiměl k odpovědi. Máme zde svědka s nepřátelským postojem, jehož svědectví může mít velký význam pro vyřešení tohoto případu. Může nám poskytnout důkazy nejen o motivaci, a možná by nám mohl naznačit, že se na této vraždě podílejí společně dva obžalovaní. Odpověď tohoto svědka je nanejvýš důležitá. Mohu soud ujistit, že vzhledem k postoji tohoto svědka a vzhledem ke skutečnosti, že vyvinul úsilí, aby se skryl, existuje velmi reálná možnost, že se nedostaví k zasedání Nejvyššího soudu, nebude-li držen ve vazbě jakožto významný svědek.

Ba dokonce i tak je nemožné předvídat, jaké svědectví poskytne poté, co bude mít příležitost si všechno promyslet a být zmanipulován zainteresovanými stranami.

Pro obžalobu je v tomto případě nanejvýš důležité, aby byl svědek donucen odpovědět na tuto otázku tady a teď.“

„Pane Elliotte,“ obrátil se soudce Alvord na svědka, „musím vás varovat, že pokud tuto otázku nezodpovíte, budete uvržen do vězení za pohrdání soudem a zůstanete ve vězení tak dlouho, dokud na tu otázku neodpovíte nebo neprokážete, že z právního hlediska na příslušnou otázku odpovídat nemusíte.“

„Odmítám odpovědět.“

„Jak chcete,“ řekl soudce Alvord. „Soud vynáší rozsudek, podle nějž budete neprodleně předán šerifovi tohoto okresu a uvržen do okresní věznice za pohrdání soudem; ve vězení zůstanete tak dlouho, dokud buď nezodpovíte tuto otázku, nebo neprokážete, proč na ni z právního hlediska odpovídat nemusíte.“

Hartley Elliott si stoupl, zkřížil ruce přes hrudník, zarputile a zatvrzele na soudce pohlédl a zopakoval: „Odmítám odpovědět.“

Soudce Alvord pokynul policistovi.

Policista předstoupil, uchopil Elliotta za paži a vyvedl ho ze soudní síně.

Hamilton Burger se dramaticky otočil a oznámil: „Předvolávám Paula Drakea. Paul Drake je zde v soudní síni. Předstupte a složte přísahu, pane Drakeu.“

Drake vrhl na Perryho Masona zdrcený pohled.

„Předstupte a složte přísahu, pane Drakeu,“ nařídil soudce Alvord.

Drake předstoupil, složil přísahu a postavil se na místo pro svědka.

„Jste soukromý detektiv?“

„Ano, pane.“

„Máte pro tuto živnost oprávnění?“

„Ano, pane.“

„A měl jste toto oprávnění dne čtrnáctého tohoto měsíce?“

„Ano, pane.“

„Znáte Hartleyho Elliotta, svědka, který tu právě byl?“

„Ano, pane.“

„Ptám se vás, zda jste dne čtrnáctého tohoto měsíce v bytě Hartleyho Elliotta v Rossiter Apartments číslo 6-B na Blendon Street v tomto městě vy a Perry Mason s Hartleym Elliottem nehovořili. Můžete na tu otázku odpovědět ano či ne.“

Drake zaváhal a zdráhavě odpověděl: „Ano.“

„Ptám se vás,“ pokračoval Hamilton Burger, „zda při tom rozhovoru a v přítomnosti Perry Masona, který je obhájcem obžalovaného, jste se Hartleyho Elliotta nezeptal, co se přihodilo ráno třináctého a zda vám tenkrát Hartley Elliott nesdělil, že viděl, jak přibližně v osm třicet ráno třináctého vyběhla Glamis Barlowovová ze dveří do dílny, o níž byla pří této svědecké výpovědi zmínka a která byla označena na plánku, který je předmětem doličným obžaloby B, a zaběhla za roh domu.“

Mason se vymrštil. „Moment, slavný soude,“ prohlásil. „Vznáším proti otázce námitku, a to z toho důvodu, že se odvolává na svědeckou výpověď založenou na nepřímém poznání.“

„Otázkou byla vyslovena pochybnost,“ řekl Hamilton Burger.

„Tady není o čem pochybovat,“ namítl Mason. „I kdyby byl Hartley Elliott dosvědčil, že Glamis Barlowovou ráno třináctého neviděl, byla by to nesprávná otázka. Advokát nesmí brát v pochybnost výpověď vlastního svědka.“

„Může, pokud prokáže, že je odpovědí svědka překvapen,“ řekl Hamilton Burger.

„Chcete snad tvrdit, že jste byl překvapen?“ otázal se Mason.

„Copak vám Hartley Elliott nesdělil ještě před tím, než jste ho postavil na místo pro svědka, že odmítá odpovídat na jakékoliv otázky ohledně toho, co se stalo ráno třináctého?“

Z výrazu Hamiltona Burgera bylo vidět, že se Mason připomínkou trefil do černého.

„Čekám, zda soud ujistíte o tom, že je tomu skutečně tak,“ vyzval ho Mason.

„To je nepodstatné,“ vyhrkl Hamilton Burger.

„Ba ne, není to nepodstatné,“ opravil ho Mason. „Nemůžete brát v pochybnost výpověď vlastního svědka, neprokážete-li překvapení. Nemůžete brát v pochybnost výpověď kteréhokoliv svědka, pokud neprokážete, že někdy učinil prohlášení v rozporu se svědectvím, které uvádí, a ani potom nelze svědectví založené na pochybnosti považovat za důkaz o konstatovaných skutečnostech, ale pouze za důkaz toho, že svědek někdy učinil vzájemně si odporující prohlášení a jeho pravdomluvnost je tudíž zpochybněna.“

„Tak, domnívám se, zní zákon,“ přisvědčil soudce Alvord.

Tvář Hamiltona Burgera zrudla. „Vaše Ctihodnosti,“ namítl, „obžaloba si nepřeje být omezována spoustou technických detailů. Obžaloba má důvod k domněnce, že Perry Mason a jeho detektiv Paul Drake s Hartleym Elliottem čtrnáctého mluvili, že v důsledku toho rozhovoru Hartley Elliott spěšně odešel ze svého bytu krátce před tím, než tam dorazila policie, šel do motelu, kde se ubytoval pod falešným jménem a snažil se být mimo veškeré dění, aby ho nebylo možno nalézt a vyslechnout policií nebo ho předvolat jakožto svědka v tomto případě.

S veškerou úctou k slavnému soudu se domníváme, že Hartley Elliott skutečně viděl Glamis Barlowovou vybíhat z dílny a řekl to Paulu Drakeovi a Perry Masonovi, a myslím si, že je důvodné vyvodit z toho, že jeho zmizení mělo souvislost s rozhovorem, který měl s těmi dvěma pány.“

Soudce Alvord pohlédl na Perry Masona.

Perry Mason řekl: „Vaše Ctihodnosti, tohle je teorie obžaloby, já si však nicméně dovoluji poukázat na to, že pan prokurátor nemůže prokázat žádnou ze skutečností v tomto případě proti obžalovanému výpovědí založenou na nepřímém poznání. Chce-li poukázat na motiv k vraždě Věry Martelové, oč se zřejmě snaží, musí předložit přímé svědectví. Musí to prokázat přímým důkazem, a ne tím, co prý jakýsi svědek komusi řekl. Pokud chce výpověď svědka zpochybnit, musí přitom dodržovat pravidla, která jsou pro zpochybnění stanovena.“

„Vznášíte proti otázce námitku?“ zeptal se soudce Alvord.

„Vznáším námitku z toho důvodu, že je otázka nepřípustná, irelevantní a bezpodstatná, vychází z nepřímého poznání a je pokusem obžaloby zpochybnit výpověď vlastního svědka.“

„Námitce se vyhovuje,“ řekl soudce Alvord.

„To je vše, pane Drakeu,“ prohlásil Hamilton Burger, celý brunátný, úsečně. „Můžete ze stupínku odejít. A taky byste si mohl zapamatovat, že jako detektiv potřebujete licenci a tu si budete muset obnovit.“

„Slavný soude,“ řekl Mason, „protestujeme proti tomu, aby obžaloba zastrašovala svědka, a při vší úctě podotýkáme, že není porušením etiky neodpovědět na otázku, která, jak rozhodl soud, se odvolává na nepřípustné svědectví. Navíc, pokud by svědek na otázku po uznání námitky dobrovolně odpověděl, mohlo by to být považováno za pohrdání soudem.“

Soudce Alvord potlačil úsměv. „Zajisté,“ souhlasil. „Pan okresní prokurátor se napomíná, aby napříště nezastrašoval svědky. Soud rozhodl tak, že by si otázka vyžádala nepřípustnou odpověď; námitka vznesená proti otázce byla uznána. Svědek by se dopustil přestupku, kdyby informaci dobrovolně poskytl. Vaše výtka je nemístná, pane okresní prokurátore.

Předvolejte dalšího svědka.“

Hamilton Burger s tváří planoucí hněvem oznámil: „S vaším dovolením, slavný soude, na to půjdu jinak. Předvolejte na stupínek Glamis Barlowovou.“

Soudce Alvord si zamyšleně mnul bradu. „Je slečna Barlowová přítomna v soudní síni?“ zeptal se.

„Nechal jsem ji předvolat, a jelikož je důležitou svědkyní a měl jsem obavy, aby se nevzdálila ze soudní jurisdikce, zařídil jsem, aby byla před několika hodinami vzata do vazby.“

„Nechápu, o co se to tu snažíte, pane okresní prokurátore,“ namítl soudce Alvord. „Soud provádí předběžné slyšení. Jediným účelem předběžného slyšení je prokázat za prvé to, že byl spáchán trestný čin, a za druhé to, že pravděpodobně existuje příčina k domněnce, že obžalovaný může být spojován se spácháním zločinu. Funkcí tohoto soudu není působit jako velká porota.“

„Rozumím, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Hamilton Burger chladně.

„Rovněž si dále uvědomuji,“ pokračoval soudce Alvord, „že podle zákona tohoto státu platí následující: je-li osoba předvolána jako svědek k předběžnému slyšení a buď je podrobena křížovému výslechu žalobcem, nebo dostane příležitost provést křížový výslech obhájce obžalované strany, je potom v případě, že v době soudu není z jakéhokoliv důvodu možno svědka zajistit, možné, aby kterákoliv strana přečetla svědectví příslušného svědka jakožto důkazní materiál – tedy svědectví, které svědek uvedl při předběžném slyšení.“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Tudíž,“ pokračoval soudce Alvord, „se někdy stává, že okresní prokurátor, mající svědka, který může v daném případě poskytnout důležité svědectví, se obává, že by onen svědek mohl buď zemřít, nebo se přesunout z jurisdikce příslušného soudu ještě před tím, než se případ dostane k projednání Nejvyššímu soudu, a předvolá takového svědka k předběžnému slyšení, aby tak předešel obtížím, jež by mohly vyvstat v případě, že by onoho svědka nebylo možno předvolat později k soudu.“

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Hamilton Burger chladně.

Soudce Alvord dal najevo své rozhořčení. „Nechci svému úsudku přikládat větší váhu než úsudku obžaloby v tomto případě,“ řekl. „Na stranu druhou však nehodlám připustit, aby byl tento soud využit a donucován k tomu, aby plnil funkci velké poroty. Snažil jsem se prostě předkládat své připomínky způsobem, který je přátelský k oběma zastupujícím stranám, maje přitom nicméně na paměti, že účelem tohoto soudu je dohlédnout na to, aby bylo spravedlnosti učiněno zadost.

Vy, pane prokurátore, jste předložil případ prima facie. Je dobře známou skutečností, že jakmile nastane taková situace, soud obvykle rozhodne, že bude obžalovaný předán vyššímu soudu, a dokonce v případě, že obžaloba předloží takový důkazní materiál, u kterého je možno vznést jistou pochybnost ohledně přesnosti svědectví, které obžaloba předložila, na sebe soud při předběžném slyšení nevezme zodpovědnost zvažovat takové svědectví či řešit konflikt, týkající se takového svědectví, a rozhodne o postoupení obžalovaného k vyššímu soudu.

Soud se tudíž domnívá, že je oprávněn zeptat se žalující strany, proč obžaloba tak zarputile trvá na dalším předvolávání svědků a chce pokračovat v linii předkládání svědectví, které je zjevně pouze kumulativní.“

„Obžaloba tak činí záměrně, jelikož se domnívá, že je to dobrá taktika,“ řekl Hamilton Burger. „Obžaloba má co do činění s důmyslným, rafinovaným advokátem, který má ve zvyku využít dramatického spádu událostí ke zvrácení konvencí soudního precedentu. Obžaloba tedy trvá na tom, že má právo postupovat v daném případě tak, jak uzná za vhodné, a že soud obžalobě nesmí bránit v předvolávání svědků.“

„Ale jistě,“ opáčil soudce Alvord, z jehož chování bylo patrné, že jeho hněv narůstá. „Soud přece nehodlá omezovat právo obžaloby předvolat svědky. Na stranu druhou jsme zde ovšem u soudního dvora, který nehodlá být využíván jakožto velká porota a nehodlá připustit nerespektování práv žádného obžalovaného či obžalované.

Vy, pane okresní prokurátore, chcete předvolat Glamis Barlowovou. Je vcelku zjevné, že než tento případ skončí, octne se Glamis Barlowová s jistou pravděpodobností před Nejvyšším soudem jakožto spolupachatelka. Soud však nehodlá připustit, aby byla slečna Barlowová předvolána jako svědkyně pouze za tím účelem, aby se ocitla v situaci, v které by mohlo dojít k pošlapání jejích ústavních práv.

Chcete tedy jako svědkyni předvolat slečnu Barlowovou. Prosím, učiňte tak.“

„Glamis Barlowová,“ ohlásil Hamilton Burger nepřiměřeně zvučným hlasem.

Policista otevřel dveře do místnosti vyhrazené svědkům a eskortoval Glamis Barlowovou na stupínek pro svědky.

„Teď mi, prosím, věnujte chvíli pozornost,“ řekl soudce Alvord poté, co svědkyně složila přísahu. „Slečno Barlowová, byla jste v tomto případě předvolána jako svědkyně obžalobou. Soud se domnívá, že je jistě spravedlivé vás upozornit, že jsme zde vyslechli svědectví, naznačující výrazně možnost prokázat vaši účast na vraždě, která je objektem tohoto vyšetřování, nebo možnost, že dojde k pokusu vás z tohoto trestného činu obžalovat.

Soud vám tudíž radí, že nejste povinována odpovídat na kteroukoliv otázku, která by vás podle vašeho mínění mohla inkriminovat. Obžaloba nemá právo předvolávat vás jako svědkyni v případě, ve kterém jste obžalovaná. Vy sice zatím formálně nejste obžalovanou v tomto případě, je ale možné, že se jí později stanete. Soud chce, abyste té situaci rozuměla, a dále vám chce poradit, že budete-li si kdykoliv přát promluvit si s advokátem, soud vám dá příležitost, abyste tak učinila. Rozumíte tomu?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ řekla Glamis Barlowová.

„Cokoliv teď řeknete,“ pokračoval soudce Alvord, „kterákoliv z případných odpovědí na otázky, které vám teď budou položeny, mohou být kdykoliv použity proti vám. Rozumíte?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Soud již rozhodl o uvěznění jednoho svědka za pohrdání soudem, když odmítal odpovědět na otázku. Budeme však mnohem shovívavější v případě svědkyně, která byla evidentně před volána ve snaze položit základy pozdější obžalobě; jak se zdá, jde tu především o to, aby ve chvíli překvapení učinila prohlášení, aniž by se prve poradila s advokátem.“

„Poznámky soudu se mi příčí,“ prohlásil Hamilton Burger. „Domnívám se, že jsou nemístné.“

„Nesouhlasím s vámi,“ opáčil soudce Alvord. „Radím svědkyni, že odmítne-li na některou otázku odpovědět, nebude to považováno za pohrdání soudem, pokud prve nedostane příležitost poradit se s advokátem, jehož si sama vybere, aby se mohla rozhodnout, zda na otázku chce či nechce odpovědět.

Můžete pokračovat, pane okresní prokurátore.“

Hamilton Burger se k svědkyni zarytě obrátil. „Znáte zesnulou Věru M. Martelovou nebo jste ji znala za jejího života?“

„Námitka, slavný soude,“ ozval se Mason. „Nepřípustné, irelevantní a bezpodstatné.“

„Námitka proti této otázce se neschvaluje,“ rozhodl soudce.

„Neznám Věru M. Martelovou,“ řekla Glamis Barlowová.

„Zaměřte svou pozornost na dopoledne třináctého tohoto měsíce. Ptám se vás, zda jste byla v domě číslo 6231 ve Vauxman Avenue mezi osmou a půl devátou hodinou?“

„Byla.“

„Měla jste v této době nebo někdy jindy v průběhu onoho dopoledne příležitost jít do dílny obžalovaného Cartera Gilmana? Co se týče dílny, mám na mysli dílnu, uvedenou v plánku, který je doličným předmětem obžaloby, označeným písmenem B. Chci si být jist, že nedojde k nedorozumění. Ukážu vám v tom plánku příslušnou dílnu. Dokážete se podle toho plánku zorientovat, slečno Barlowová?“

„Dokážu.“

„Šla jste do té dílny?“

„Okamžik,“ ozval se Perry Mason, „vznáším námitku – je to nepřípustné, irelevantní a bezpodstatné. Dále vznáším námitku z toho důvodu, že je otázka zavádějící a sugestivní, je ze strany obžaloby pokusem provést křížový výslech vlastní svědkyně, a účelem té otázky je velmi zřetelně snaha dostat svědkyni do pozice, při níž by byla donucena svědčit sama proti sobě ve chvíli, kdy se případ dostane k Nejvyššímu soudu; ústavní práva svědkyně jsou zde obcházena způsobem, který podle zákona nemůže být součástí předběžného slyšení v tomto případě.“

„Soud se přiklání k tomu, aby bylo námitce vyhověno,“ rozhodl soudce Alvord.

„Dovoluji si soud upozornit,“ namítl Hamilton Burger zuřivě, „že se této svědkyni dostalo rady ohledně jejích ústavních práv. Já se jí ptám, zda šla do dané místnosti v daný den a danou dobu, a mám právo dostat na tu otázku odpověď. Svědkyně dosud nebyla ze žádného trestného činu obviněna.“

„Prohlásíte, že nemáte v úmyslu obvinit ji z trestného činu vzápětí poté, co předběžné slyšení skončí?“ zeptal se ho soudce Alvord.

„Neučiním před soudem ani před obhájcem žádné prohlášení ohledně úmyslů obžaloby. Předvolal jsem svědkyni, která, jak se domnívám, zná jistá fakta, týkající se tohoto případu. Chci, aby zde bylo její svědectví zaznamenáno. Na toto mám právo, nemám tím v rámci soudního procesu nijak přemrštěné nároky a trvám na tom, aby svědkyně na otázku odpověděla.“

„Já na tu otázku chci odpovědět,“ vykřikla Glamis Barlowová. „Nebyla jsem nikde poblíž té místnosti.“

Tvář Hamiltona Burgera se zkroutila do triumfálního úsměšku. „Ještě si to vzájemně ujasněme, slečno Barlowová,“ řekl vemlouvavě. „Na tomto plánku, doličném předmětu obžaloby B, je znázorněno přízemí domu číslo 6231 ve Vauxman Avenue v tomto městě tak, jak existovalo dne třináctého tohoto měsíce, a při otázce, kterou jsem vám položil, jsem označil dílnu, znázorněnou na tom plánku – takže aby nedošlo k nedorozumění, požádám vás teď, abyste napsala své jméno do plánku na místo vyhrazené příslušné místnosti, o níž říkáte, že jste v ní nebyla ráno třináctého mezi osmou a půl devátou dopoledne.“!

„S dovolením soudu,“ řekl Mason, „vznáším námitku s tím odůvodněním, že se jedná o pokus svědkyni vlákat do pasti a nerespektovat její ústavní práva.“

Glamis Barlowová nečekala na rozhodnutí soudu a přikročila k plánu, rozloženém na soudní tabuli.

„Okamžik, slečno Barlowová,“ řekl soudce Alvord. „Rozumíte otázce?“

„Samozřejmě ano.“

„Přejete si napsat vaše jméno do políčka na plánku, jehož se otázka týká?“

„Přeji.“

„Uvědomujete si, že když tak učiníte, vypovídáte pod přísahou jako svědkyně v případě, u kterého je docela dobře možné, že se v něm stanete spoluobviněnou, až se bude projednávat u Nejvyššího soudu?“

„Je mi jedno, kde se bude projednávat,“ prohlásila Glamis Barlowová. „Nebyla jsem nikde poblíž té místnosti v průběhu celého dopoledne třináctého. Spala jsem až téměř do deseti a kromě toho, že jsem vyšla ze svého pokoje do chodby, kde jsem mluvila s Muriell Gilmanovou, jsem přinejmenším až do půl deváté nešla vůbec nikam. Pak jsem se oblékla, nasnídala a odešla jsem z domu; neoctla jsem se vůbec v blízkosti té místnosti.“

„Nu dobrá,“ řekl soudce Alvord. „Soud konstatuje, že se vám dostalo poučení o vašich ústavních právech. S tímto postupem rozhodně nesouhlasíme, ale jsem si jist, že proti tomu neexistuje žádný zákon. Hodlám nicméně svědkyni informovat o tom, že i kdyby se s odvoláním na své ústavní privilegium neodmítla sama sebe inkriminovat, byl by soud ochoten vyhovět vznesené námitce, nebýt postoje svědkyně. Prosím, vepište tedy vaše jméno do toho plánku, pokud si to sama přejete.“

Glamis Barlowová vepsala své jméno pevnou rukou do plánku.

Hamilton Burger prohlásil se škodolibou radostí: „Vepsala jste své jméno do políčka na plánku, označeného jako ‚dílna obžalovaného‘ a vyznačeného obdélníčkem s údaji o rozměrech v příslušném měřítku, který je součástí většího obdélníku, označeného jako ‚garáž, temná komora a dílna‘. Říkám to správně?“

„Správně.“

„A nedělá vám potíže zorientovat se na tom plánku a rozeznat místa, která jsou tam vyznačena?“

„Vůbec ne.“

„Když říkáte, že jste do té místnosti nešla, máte tím na mysli pracovní místnost, kterou využívá obžalovaný jako stolařskou dílnu a která je umístěna v jižní části domu, stojícího vzadu za budovou číslo 6231 ve Vauxman Avenue, přičemž je v tom domě či budově kromě stolařské dílny z jihu hned vedle umístěna ještě temná komora, využívaná vaší matkou Nancy Gilmanovou; na temnou komoru pak ze severní strany bezprostředně navazuje garáž, v níž je místo pro tři auta. Je to tak správně?“

„Je to správně.“

„Proveďte křížový výslech,“ vyzval Hamilton Burger triumfálně Perry Masona.

„Nemám otázky,“ řekl Mason.

„Předvolejte dalšího svědka,“ ohlásil soudce Alvord.

„Předvolejte paní Lamay C. Kirkovou,“ řekl Hamilton Burger.

Dveře do místnosti pro svědky se otevřely a do soudní síně byla eskortována poněkud boubelatá čtyřicátnice příjemného vzezření. Kráčela půvabně a pohupovala se přitom lehce v bocích a ramenou; zvedla pravou ruku, složila přísahu a zaujala místo vyhrazené pro svědky.

„Kde bydlíte, paní Kirková?“ zeptal se jí Hamilton Burger.

„Ve Vauxman Avenue číslo 6227.“

„Povězte nám, kde to je vzhledem k domu, ve kterém bydlí obžalovaný, Carter Gilman?“

„Je to přímo na jih od toho domu.“

„Jsou ještě nějaké domy mezi vaším a Gilmanovým?“

„Ne, pane.“

„Je tam příjezdová cesta?“

„Ne, pane. Část prostoru mezi těmi dvěma domy odděluje živý plot, ale příjezdová cesta k Gilmanům je na sever od jejich domu a příjezdová cesta k našemu domu vede po jižní straně.“

„Zeptám se vás, zda si pamatujete na třináctého tohoto měsíce, na dobu mezi osmou a půl devátou hodinou ranní.“

„Pamatuji.“

„Co jste v tu dobu dělala?“

„Seděla jsem ve výklenku svého domu, kde obvykle snídám.“

„Kde je ten výklenek?“

„V severozápadním rohu domu.“

„A když vyhlédnete na sever z oken toho domu, co vidíte?“

„Vidíme část naší zahrady, část dvora vzadu za domem Gilmanů a kus zadní části domu Gilmanů, totiž dveře do prosklené verandy vzadu za domem a budovu, kterou Gilmanovi využívají jako garáž, dílnu a temnou komoru.“

„Znáte ten dům dobře?“

„Vídám ho téměř každý den.“

„Znáte Glamis Barlowovou?“

„Znám.“

„Jak dlouho ji znáte?“

„Celou tu dobu, co bydlíme ve Vauxman Avenue.“

„Jak je to dlouho?“

„Asi dva roky.“

„Mluvila jste někdy s Glamis Barlowovou?“

„Mnohokrát.“

„Viděla jste Glamis Barlowovou ráno třináctého mezi osmou a půl devátou hodinou ranní?“

„Slavný soude, s vaším dovolením vznáším námitku,“ ozval se Mason, „z toho důvodu, že je otázka zavádějící a sugestivní, dále z toho důvodu, že je nepřípustná, irelevantní a bezpředmětná, a především pak proto, že je ze strany obžaloby pokusem zpochybnit výpověď vlastní svědkyně, Glamis Barlowové.“

„Nepokoušíme se nikoho zpochybňovat,“ ohradil se Hamilton Burger. „Snažíme se zjistit fakta v tomto případě.“

„Rád bych se vás zeptal, jakou může mít v tomto případě souvislost objevení Glamis Barlowové s vinou či nevinou obžalovaného Cartera Gilmana,“ řekl Mason.

„Rád vám na tu otázku odpovím,“ odsekl Hamilton Burger. „Věra Martelová měla rozpracovanou obchodní transakci, která se přímo dotýkala Glamis Barlowové. Nevíme přesně, o co se přitom jednalo, ale můžeme přinejmenším úsudkem dokázat, že se Glamis Barlowová s Věrou Martelovou ráno třináctého setkala; obžalovaný, který právě seděl v jídelně svého domu, se stal svědkem toho setkání a poté, co si vymyslel spěšnou výmluvu, šel do dílny, aby si s Věrou Martelovou promluvil. V dílně, za přítomnosti Glamis Barlowové, obžalovaný Věru Martelovou uškrtil, naložil její tělo do kufru svého automobilu a ve spěchu z domu odjel, přičemž ani nedojedl část své snídaně; obžalovaný pak našel automobil Věry Martelové a za pomoci Glamis Barlowové, která byla spolupachatelkou, odjel s autem Martelové na místo, kde se těla zbavili. Obžalovaný přitom chtěl, aby smrt Věry Martelové vypadala jako důsledek autonehody.“

„Vy tedy tvrdíte, že jsou za smrt Věry Martelové zodpovědní jak Carter Gilman, tak Glamis Barlowová? Že se Glamis Barlowová přinejmenším stala jeho spolupachatelkou po činu?“

„Přesně tak bych své stanovisko vyjádřil,“ odsekl Hamilton Burger.

„Vaše Ctihodnosti,“ prohlásil Mason, „nemorálnost tohoto druhu výslechu vychází najevo. Obžaloba se skutečně snaží využít tento soud k tomu, aby dostala do pasti osobu, kterou má v úmyslu jmenovat jako spolupachatelku v případě hned vzápětí poté, co bude ukončeno toto jednání. Trváme na tom, že je nepřípustné, irelevantní a bezpředmětné zjišťovat, zda Glamis Barlowová v tu dobu byla či nebyla v té budově, pokud okresní prokurátor nejprve zcela jasně neprokáže, že tam v tu dobu byla Věra Martelová, že tam v tu dobu byl obžalovaný a že k vraždě došlo právě tehdy a tam.“

„Hodláme to prokázat úsudkem,“ oznámil Hamilton Burger.

„Dokud nelze položit řádné základy, je otázka pohybů Glamis Barlowové nepříslušná, irelevantní a bezpředmětná,“ trval na svém Perry Mason, „přinejmenším co se té otázky týká. Lze ji vykládat pouze jako pokus zpochybnit pravdomluvnost Glamis Barlowové, která byla předvolána jako svědkyně obžaloby. Vlastního svědka přitom nelze zpochybňovat. Její svědectví je pro ně závazné. Je to daň, kterou musí obžaloba zaplatit za to, že předvolá osobu, která je potenciální obžalovanou, a donutí ji, aby odpovídala na otázky bez toho, aby mohla využít svého práva poradit se s advokátem.“

„Přikláním se k tomu, abych s panem obhájcem souhlasil, pane Burgere,“ oznámil soudce Alvord. „V tuto chvíli se na každý pád jeví, že pohyby Glamis Barlowové nemají možnou spojitost s vinou či nevinou tohoto obžalovaného, pokud prve neprokážete, že v té místnosti v tu dobu byla přítomna Věra Martelová.“

Hamilton Burger zrudl. „Mám pocit, že mě soud trestá proto, že jsem s Vaší Ctihodností nesouhlasil v otázce vhodnosti předvolání Glamis Barlowové jako svědkyně.“

„Můžete mít pocity, jaké chcete,“ řekl soudce Alvord. „Snažím se chránit skutečné zájmy spravedlnosti. Radil jsem vám před nedávnem, že jste proti tomuto obžalovanému v rámci předběžného slyšení zcela zjevně prezentoval případ prima facie. Trval jste však na tom, že budete pokračovat, abyste položil základ tomu, co se nyní jeví jako snaha o zatažení spoluobžalované osoby do situace, v níž by učinila prohlášení pod přísahou dřív, než byla upozorněna na skutečnost, že se stane spoluobžalovanou v tomto případě.“

„Dobrá,“ řekl Hamilton Burger. „Jsem nucen výnos soudu akceptovat, ale ještě než tak učiním, položím ještě širší základy. Paní Kirková, seděla jste ve zmíněné době u stolu ve výklenku svého domu sama?“

„Ne, pane. Byla tam se mnou má dcera Madeline.“

„Jak staraje Madeline?“

„Je jí devatenáct.“

„Je tedy přibližně stejně stará jako Glamis Barlowová?“

„O rok mladší.“

„Je vám známo, zda se vaše dcera Madeline s Glamis Barlowovou přátelí?“

„Vycházejí spolu přátelsky, ale spíš tak nějak neformálně, totiž jako sousedky. Nedomlouvají si společně rande a pohybují se v odlišných společenských kruzích, ale jako sousedky se k sobě chovají vcelku přátelsky.“

„Pokud je vám známo, jak dlouho už to přátelství trvá?“

„Přibližně dva roky.“

„Takže Madeline s vámi ve zmíněné době seděla ve výklenku u snídaně?“

„Ano.“

„Jak jste tam seděly?“

„Seděly jsme u stolu s výhledem ven z okna.“

„Seděly jste obě po stejné straně stolu?“

„Ano. Není to totiž přesně řečeno stůl. Je to takový pultík, dalo by se říci něco mezi barovým pultem a stolem – jídelní pult, na kterém se může podávat jídlo.“

„Byla vaše dcera obrácena obličejem na stejnou stranu jako vy?“

„Ano, pane. Seděla vedle mne.“

„Prohodila jste ke své dceři nějaký komentář v souvislosti s něčím neobvyklým, co jste v té době uviděla?“

Soudce Alvord pohlédl na Masona. „Jsou nějaké námitky ze strany obhajoby?“

„Nemám námitky,“ řekl Mason.

„Co se mně týče, mám pocit, že pan žalobce sice má právo položit základy pro svůj důkazní materiál, ovšem zde se rozhodně zachází příliš daleko. Obžalovaného se nijak netýká rozhovor, který se mohl odehrát mezi touto svědkyní a její dcerou.“

„Obhajoba nemá námitky,“ řekl Mason. „Ve své podstatě tuto situaci vítáme; jakmile obžaloba pootevře dvířka tím, že nás obeznámí s částí toho rozhovoru, budeme mít právo obeznámit se s celým rozhovorem v rámci křížového výslechu.“

Soudce Alvord se mírně pousmál. „Za těchto okolností může svědkyně na otázku odpovědět.“

„Okamžik, okamžik,“ zareagoval Hamilton Burger spěšně. „Totiž… když tak nad tím uvažuju, Vaše Ctihodnosti, rád bych tu otázku odvolal.“

„No prosím,“ řekl soudce Alvord.

„Zeptám se znovu,“ oznámil Hamilton Burger. „Žádám tuto svědkyni, aby soudu pověděla, co neobvyklého uviděla ráno třináctého z jídelního výklenku, když seděla u snídaně obrácena tváří k dílně obžalovaného v tomto případě.“

„Stejná námitka,“ oznámil Mason.

„Stejný výnos,“ opáčil soudce Alvord. „Námitce se tentokrát vyhovuje.“

Hamilton Burger se ani nepokusil zastřít zlost. „Mohu vás požádat o chvíli strpení, Vaše Ctihodnosti?“ zeptal se a přešel k Edwardu Deeringovi, s kterým se začal šeptem radit.

Vypadalo to, že Deeringa ve věci přístupu napadlo cosi velmi příhodného, a Hamilton Burger po chvíli přikývl.

„Dobrá,“ oznámil. „Prozatím tuto svědkyni odvolávám s tím odůvodněním, že s dovolením soudu položím řádný podklad pro to, aby byla otázka, na kterou chci od svědkyně dostat odpověď, relevantní.“

„Dobrá,“ souhlasil soudce Alvord. „Ještě jednou vás ale upozorňuji, pane prokurátore, že jste předložil případ prima facie a čím hlouběji se do případu ponoříte, tím širší otevíráte prostor pro další komplikace, které mohou nastat.“

„Při vší úctě, slavný soude, myslím, že vím, co dělám,“ opáčil Hamilton Burger.

„V to doufám,“ podotkl soudce Alvord suše. „Soud nicméně hodlá konstatovat, že obžalovaným v tomto případě je Carter Gilman. Vaše poslední svědkyně byly ovšem více než zjevně předvolány za účelem obvinění Glamis Barlowové, která není obžalovanou. Soud má za to, že mají-li být předvoláváni svědci, jejichž svědectví se týká Glamis Barlowové, měla by být obviněnou ona, v kterémžto případě by měla obhájce, který by mohl svědky podrobit křížovému výslechu.“

„Myslím, že stanovisku soudu rozumím,“ řekl Hamilton Burger, „a jsem si zcela jist, že rozumím tomu, co mám v úmyslu udělat.

Nyní hodlám předvolat Glenna Beaumonta McCoye.“

Dveře do místnosti pro svědky se otevřely a na stupínek při kráčel obezřele houpavou chůzí vysoký, mírně přihrbený padesátník. Zvedl ruku na znamení, že skládá přísahu, a posadil se na židli, vyhrazenou pro svědky.

„Kde bydlíte, pane McCoyi?“ zeptal se Deering, zatímco si Hamilton Burger, usazený za stolkem, pilně sepisoval poznámky do kancelářského bloku.

„V Nevadě.“

„Kde jste bydlel dne třináctého tohoto měsíce?“

„V Las Vegas, stát Nevada.“

„Jaké je vaše povolání?“

„Obsluhuji karetní stolky v herně.“

„Znáte Glamis Barlowovou?“

„Znám ji od vidění.“

„Kolikrát jste ji viděl?“

„To si takto spatra nepamatuju. Několikrát.“

„Kde jste ji viděl?“

„V místě svého zaměstnání.“

„Viděl jste ji večer třináctého tohoto měsíce?“

„Viděl.“

„Kde?“

„Okamžik, prosím,“ ozval se Mason. „Když soud dovolí, chci vznést námitku z toho důvodu, že je tohle vše nepřípustné, irelevantní a bezpředmětné.“

„Navrhuji uvést to do souvislosti,“ řekl Deering.

„To nestačí,“ řekl Mason. „Probíhá zde pokus učinit z Glamis Barlowové spolupachatelku Cartera Gilmana. Já sice zastupuji Cartera Gilmana jako jeho právní zástupce, ale nezastupuji Glamis Barlowovou a nejsem připraven provádět křížový výslech svědků, kteří by mohli svědčit o něčem, co by uvedlo Glamis Barlowovou do spojitosti se spácháním tohoto trestného činu. Myslím, že má právo na svého vlastního advokáta.“

„Já si to také myslím,“ řekl soudce Alvord.

„Okamžik,“ ohlásil Hamilton Burger, vstávaje. „Dříve než soud rozhodne o této námitce, chtěl bych konstatovat, že obžaloba tvrdí, že Carter Gilman zabil Věru Martelovou, pořídil si otisky klíčů z její klíčenky, nechal si podle těchto otisků vyrobit klíče, předal tyto klíče Glamis Barlowové a ta pak, v souladu se společným záměrem, odcestovala večer třináctého do Las Vegas v Nevadě a s použitím klíčů, které jí dal obžalovaný, vnikla do kanceláře Věry Martelové v Las Vegas za tím účelem, aby prohledala písemné materiály a našla inkriminující dokumenty.“

„Inkriminující pro koho?“ zeptal se soudce Alvord.

„Inkriminující jak pro Glamis Barlowovou, tak pro Cartera Gilmana,“ řekl Burger.

„Já se, slavný soude, domnívám,“ řekl Mason, „že je to ze strany okresního prokurátora naprosto neuvážená domněnka. Kdyby do té kanceláře Glamis Barlowová vnikla za účelem získání dokumentů, které by ji nějak inkriminovaly, půjde o zcela odlišný případ.“

„Ne, pokud ty klíče, s nimiž si otevřela, získala od Cartera Gilmana,“ namítl Hamilton Burger. „A navíc, abychom prokázali společný záměr a spolupráci, navrhujeme přinést důkaz o tom, že byly v kanceláři Věry Martelové v Las Vegas nalezeny otisky obžalovaného Cartera Gilmana a že tato kancelář, podobně jako kancelář v Los Angeles, byla doslova obrácena vzhůru nohama někým, kdo vytahal písemnosti z kartotéky a rozházel je po podlaze v zoufalé snaze najít nějaké dokumenty.“

Na soudce Alvorda učinilo Burgerovo prohlášení viditelně dojem.

„Může žalobce prokázat, kdy se tam ty otisky dostaly?“ zeptal se Mason. „Může prokázat, že se tam ty otisky nedostaly ještě před smrtí Věry Martelové?“

„Čas je bezpředmětný,“ odsekl Burger.

Soudce Alvord našpulil rty a pomalu přikývl. „Ve veřejně přístupné kanceláři, pane prokurátore, tedy v kanceláři, kam jsou lidé pochopitelně zváni, nemusí být otisky prstů nutně usvědčujícím materiálem, pokud neprokážete, že se tam ty otisky dostaly v době, kdy se tam nikdo ze zvaných osob neměl vyskytovat, anebo v přímé souvislosti s nějakým trestným činem.“

„Ne, když se prokáže, že muž, který pořídil otisky, přemístil tělo své oběti ve svém automobilu,“ protestoval Hamilton Burger.

Soudce Alvord se zamračil. „To je velmi ošemetná otázka, pánové,“ prohlásil. „Byl jsem poněkud netrpělivý co se týče metod tady pana prokurátora, ale vzhledem k jeho poslednímu prohlášení a možnému svědectví tohoto svědka se mi už rýsuje jakýsi celkový obrázek, který by snad mohl být uznán jako přípustná strategie žalobce, hájícího zájmy lidu.“

„Trvám přesto na námitce, že je to nepřípustné, irelevantní a bezpředmětné,“ opáčil Mason, „pokud okresní prokurátor nejprve neprokáže, že klíče skutečně dodal tento obžalovaný a že dokumenty, které Glamis Barlowová hledala, byly inkriminující společně pro oba.“

„Vzhledem k způsobu, jakým se začalo vyvíjet předkládání usvědčujícího materiálu, se přikláním k názoru, že bychom to mohli připustit, poněvadž se tím směřuje k prokázání motivace,“ rozhodl soudce Alvord. „Ještě jednou však obžalobě připomenu, jak jsem už konstatoval několikrát, že žalobce už předložil případ prima facie. Má-li v úmyslu nadále pokračovat a snažit se prokazovat spoustu podrobností, jako například motivaci, otevře tím prostor k prokazování téhož obhajující stranou.

Rád bych rovněž upozornil, že pokud tyto záležitosti, které by byly v rámci případu řádně projednány u Nejvyššího soudu, budou do případu vneseny už nyní a později vyjde najevo, že je obžalovaný schopen teorii obžaloby v některém z těchto bodů vyvrátit, případ obžaloby se tím oslabí.

Snaha prokázat příliš mnoho a zčásti přitom neuspět může skončit právě tak fatálně jako snaha prokázat příliš málo.“

„Myslím, že vím, co dělám,“ ujistil ho Hamilton Burger. „Chci tuto záležitost dostat před soud. Chci vyslechnout tyto svědky a získat jejich svědectví v tomto případě. Jsem ochoten nést veškerá rizika, bude-li kterýkoliv z faktorů v případě zpochybněn.“

„Nu dobrá,“ řekl soudce Alvord, „ale myslím, že od vás nejdřív budu chtít, abyste mi objasnil, co chcete předvoláním tohoto svědka prokázat?“

„Podle našeho očekávání prokážeme, že tento svědek zná Glamis Barlowovou, že ji několikrát viděl v Las Vegas a že Glamis Barlowovou pozitivně identifikoval jako mladou ženu, kterou viděl pokradmu odcházet z kanceláře Věry Martelové.

Kancelář Věry Martelové v Las Vegas není v kancelářské budově, nýbrž ve druhém patře domu, v jehož nižším podlaží je herna. Některé z místností v horním patře slouží jako byty a je tam také několik kanceláří. Kancelář Věry Martelové je shodou okolností umístěna přímo naproti bytu obývaném tímto svědkem; byt mu byl poskytnut jako součást platu zaměstnance kasina v přízemí, který má na starosti karetní hry.

Máme v úmyslu prokázat, že tento svědek viděl, jak Glamis Barlowová potají odchází z kanceláře Věry Martelové. Dále hodláme prokázat, že následujícího dopoledne vyšlo najevo, že došlo k vloupání do kanceláře Věry Martelové, přičemž byly vyrabovány kartotéky a písemnosti rozházeny po podlaze; všechno nasvědčovalo tomu, že tam někdo ve spěchu hledal nějaký dokument, a hledání bylo pravděpodobně úspěšné.“

„Mohu se zeptat, kdy přesně se to stalo?“ otázal se Mason.

„Přesně v devět patnáct večer,“ řekl Hamilton Burger. „Svědek se orientoval podle rozhlasového vysílání, kde právě hlásili přesný čas. S dovolením soudu dále hodláme prokázat, že v té kanceláři byly nalezeny otisky obžalovaného Cartera Gilmana.“

„Znovu stejná námitka,“ řekl Mason. „Tohle všechno je pouhá hypotéza. Nechť obžaloba nejdřív prokáže, že obžalovaný v tomto případě předal klíče Glamis Barlowové.“

„Myslím, že v tomto stádiu můžeme tu skutečnost dostatečně zdůvodnit pouhou domněnkou,“ mínil Hamilton Burger.

„Navíc,“ pokračoval Mason, „svědek nemůže ve své výpovědi tvrdit, že osoba odešla z místnosti pokradmu. To je čistě úsudek.“

„Nikoliv v tomto případě,“ odsekl Hamilton Burger. „Existuje celá řada věcí, naznačujících vědomí viny: našlapování na špičky, rychlá obhlídka chodby z obou stran, pohled vržený přes rameno, tiché zavírání dveří.“

„Ať tedy dosvědčí celou tu řadu věcí,“ řekl Mason, „a já s ním každou z nich proberu při křížovém výslechu. Ale nemůže nám předkládat svůj úsudek.“

Soudce Alvord chvíli přemítal a náhle dospěl k rozhodnutí. „Soud si tu záležitost promyslí,“ oznámil. „Dnes odpoledne a večer si k tomu vyžádám odborné stanovisko a zítra dopoledne v deset hodin rozhodnu.

Má obhajoba námitky proti tomu, aby se v případě pokračovalo zítra dopoledne v deset hodin?“

„Nemáme námitky,“ prohlásil Mason.

„Výborně,“ uzavřel to soudce Alvord. „Případ se odročuje na desátou hodinu zítřejšího dopoledne. Soud se o vynesení rozsudku poradí a oznámí své rozhodnutí na tomto místě v deset hodin zítřejšího dopoledne. Obžalovaný prozatím zůstane ve vyšetřovací vazbě u šerifa. Soud je odročen na desátou hodinu zítřejšího dopoledne. Všichni předvolaní svědkové se v tu dobu znovu dostaví.“

KAPITOLA 13

Jakmile bylo soudní jednání odročeno, obrátil se Mason, oči napjaté soustředěním, na Paula Drakea: „Tak, Paule, teď něco musíme podniknout, a hezky zčerstva. Kdo je v tomhle kraji nejlepší polygraf? Chci některé ze svých lidí podrobit zkoušce na detektoru lži. Musím přijít na to, kdo tady lže.“

„Co já vím, bude nejspíš nejlepším Cartman Jasper – ale koho chceš zkoušet na detektoru lži? Carter Gilman je ve vazbě a zkoušce na detektoru ho nemůžeš podrobit bez svolení policie a prokuratury. Glamis Barlowová je zadržována jako důležitá svědkyně a…“

„Mám především na mysli Nancy Gilmanovou,“ řekl Mason. „Ta žena je mi totiž pořád ještě záhadou. Je příliš klidná, příliš uhlazená a až moc sexy, i když ve vší slušnosti. Je jako dynamit; u takových lidí se nedá nikdy poznat, co si vlastně myslí, pokud se ti nepodaří dostat se pod povrch.“

„Co chceš, abych udělal?“

„Sežeň Cartmana Jaspera a doprav ho do některé ze svých kanceláří. Ať si s sebou vezme všechno svoje nádobíčko a připraví se na provedení zkoušky na detektoru lži.“

„Chceš ho provést na Nancy Gilmanové?“

„Přesně tak,“ odvětil Mason.

Obrátil se k Delle Streetové. „Dello, mohla byste zajet k Nancy Gilmanové a říct jí, že chci, aby se dostavila ke mně do kanceláře, poněvadž si s ní chci promluvit?“

Della Streetová přikývla.

„Zůstaňte s ní,“ upřesňoval Mason. „Přiveďte ji rovnou do kanceláře a počkejte na mě.“

Když Della odcházela, otočil se Mason k Paulu Drakeovi. „Posaď se k telefonu a požádej Cartmana Jaspera, ať přijde. Je možné, že tu zkoušku na detektoru lži provedeme i na tobě.“

„Na mě?“ zvolal Drake překvapeně.

„Přesně tak,“ odtušil Mason. „Je totiž docela možné, že se v tomhle případě staneš nejdůležitějším svědkem.“

„Jak to?“

„Ten McCoy je možná klíčem k celé téhle záležitosti. Odpřísáhne, že viděl Glamis Barlowovou odcházet z kanceláře Věry Martelové v devět patnáct. Podle tvých poznámek ale Glamis Barlowová hrála až do devíti hodin jedenácti minut na automatech. Neměla by čas dostat se do Věřiny kanceláře, všechno tam zpřeházet a odejít odtud v devět patnáct.“

„Vzpomeň si,“ upozornil ho Drake, „že potom, co nechala zčistajasna hraní a naskočila do taxíku, nevím, kam jela.“

„Ale když jsi mi volal,“ připomněl mu Mason, „poslal jsem tě za Stevem Barlowem a tam jsi ji našel.“

„To už bylo samozřejmě o něco později.“

„Jak moc později?“

„No, asi tak… musela být pryč tři čtvrtě hodiny.“

„Ale do devíti hodin jedenácti minut hrála na automatech?“

„Do devíti jedenácti hrála na automatech.“

„Je možné, že by ses v časovém údaji spletl?“

„To rozhodně ne. Pokud jsem špatně nepřečetl čas ze svých náramkových hodinek.“

„To jsi tedy pěkný detektiv, když ani z hodinek nepřečteš, kolik je hodin,“ rozčilil se Mason. „Hlavně do toho nevnášej prvek nejistoty, až budeš svědčit. Sledoval jsi ji v devět patnáct?“

„Sledoval jsem ji, když hrála na automatech, od osmi hodin čtyřiceti minut až do devíti hodin jedenácti minut,“ řekl Drake. „Pak jsem ještě nespustil z očí taxík, ve kterém jela, až do takových devíti hodin dvanácti minut.“

„To už je lepší,“ pochválil ho Mason. „Musíš si tím být naprosto jist. Ale teď už sedni k telefonu a zařiď, ať se Cartman Jasper dostaví v plné polní do tvé kanceláře. Řeknu Delle Streetové, aby s Nancy Gilmanovou počkala tak dlouho, dokud nebudu vědět, že máš všechno připraveno k provedení testu na detektoru lži. Pak půjdu k sobě do kanceláře, pokusím se Nancy výslechem přimět k tomu, aby mi řekla pravdu, a sjedeme s ní zkoušku na detektoru.“

„Co je pravda?“ zeptal se Drake.

„Pravda je taková,“ opáčil Mason, „že musela Věru Martelovou znát.“

„A Věra Martelová ji vydírala kvůli něčemu v její minulosti?“ zeptal se Drake.

„Muselo se jednat o vydírání z nějakého nového úhlu,“ řekl Mason. „Burger se snaží všelijakým manévrováním získat půdu pod nohama a nás odsunout mimo. Jak ovšem poznamenal soudce Alvord, proti Carterovi Gilmanovi už mají hodně dlouho v kapse případ prima facie a bude souzen za vraždu, pokud něco během několika hodin nevymyslíme, nezjistíme přesně, co se vlastně stalo, a nedokážeme, že je nevinen.“

„Při všem tom usvědčujícím materiálu nemůžeš dokázat, že je nevinen,“ namítl Drake. „Hromská práce! Totálně si to zavařil v ten moment, kdy zašel za tím zámečníkem s otisky klíčů od bytu a kanceláře Věry Martelové. Už jen ten důkaz s pilinami je sám o sobě dost zlý, ale s těmi klíči se do toho namočil tak, že už ho ani ty nevysekáš.“

„Já vím,“ řekl Mason. „Ale existuje jeden člověk, který ho z toho ještě může dostat.“

„Kdo?“

„Hamilton Burger.“

„Zbláznil ses?“ zeptal se Drake.

Mason zavrtěl hlavou. „Hamilton Burger je natolik posedlý představou, že dá dohromady případ, při kterém se dva mí klienti zapletou do vláken lží tak, že už z nich neuniknou, až přitom přestává mít na paměti skutečnost, že soudce Alvord mu udělá okamžitě čáru přes rozpočet, jakmile v tom případě v jediném bodě škobrtne.“

„Na čem má škobrtnout?“

„Na tom, jak se Glamis Barlowová vloupala do kanceláře Věry Martelové.“

„Hele, Perry, to je prostě otázka chyby v časovém prvku,“ ošíval se Drake. „Buď se v čase spletl McCoy, nebo já.“

„Kruci, tak se mi zdá, že to moc jistě nevíš.“

„No dobře, vím to jistě,“ řekl Drake, „ale v časovém prvku se dá udělat snadno chyba. Když na ten časový prvek položíš příliš velký důraz, McCoy na místě pro svědka zacouvá a prohlásí ‚No, myslel jsem, že jsem zaslech devět patnáct, ale mohl jsem se docela dobře splést. Nejspíš už bylo deset patnáct.‘“

„Dej si hlavně pozor, ať v časovém prvku nezačneš couvat ty, poněvadž si myslím, že jsme čemusi na stopě.“

„Na stopě čemu?“

„Kdybych tak věděl,“ povzdechl si Mason. „Hoď sebou a pošli Cartmana Jaspera k sobě do kanceláře. Jestli ho neseženeš, najdi někoho jiného, kdo je taky dobrý, ale hlavně ať tam dorazí co nejrychleji a nachystá si polygraf.“

„Raději s těmi polygrafy pracují ve své vlastní kanceláři,“ řekl Drake. „Mají tam všechno zařízení po ruce a…“

„Já vím, já vím,“ přerušil ho Mason netrpělivě. „V tomhle případě ale nejde o to, jak to mají rádi oni, ale jak to chci mít já. Mají taky přenosné detektory, které si můžou přinést a seřídit, a pokud bude Nancy dobře reagovat, můžeme se toho hodně dozvědět už za patnáct minut od chvíle, kdy ji k tomu přístroji posadíme.“

„Tak fajn,“ řekl Drake. „Jdu sehnat Jaspera.“

Mason pohlédl na hodinky. „Dám Delle Streetové zhruba čtvrthodinový náskok,“ řekl. „Myslím, že tam po tu dobu Nancy udrží a Nancy pak bude aspoň trochu uznalejší.“

„A pak přijdeš?“ zeptal se Drake.

„Pak přijdu,“ přisvědčil Mason.

„Tak jo,“ řekl Drake. „Já jdu na Jaspera. Určitě ho seženu. Až přijdeš, budeme mít všechno připraveno.“

KAPITOLA 14

Mason si patentním klíčem otevřel dveře do své soukromé kanceláře a našel tam očividně netrpělivou Nancy Gilmanovou a Dellu Streetovou, která se jí snažila zoufale zadržet.

Když Mason otevřel dveře, Nancy Gilmanová byla na nohou a měla evidentně namířeno k východu.

Della Streetová, která se postavila mezi ni a dveře, jí právě říkala: „Vím jistě, že tu každou chvíli bude a je to opravdu důležité, paní Gilmanová. Musel jen…“

„Dobrý den vespolek,“ pozdravil Mason. „Posaďte se, paní Gilmanová. Mám pro vás pár otázek.“

Nancy Gilmanová mu věnovala supermagnetický úsměv, ale vzápětí se jí rty pevně semkly. „Já mám také několik otázek, pane Masone,“ oznámila.

„Jakých?“ zeptal se Mason a nenápadně si přitom poklepal na své náramkové hodinky, aby Delle naznačil, že potřebuje získat čas.

„Nedovolím, aby byla Glamis zavřená ve vězení jako nějaký zločinec jednoduše proto, že ji chtějí jako svědkyni,“ prohlásila. „Copak neexistuje nějaký postup, podle kterého může složit kauci a být propuštěna?“

„To rozhodně,“ odtušil Mason zvesela.

„Proč to tedy neuděláme?“

„Protože se v současné době nechci octnout v situaci, kdy bych měl zastupovat jak ji, tak vašeho manžela.“

„Tak najdeme nějakého jiného právního zástupce, který ji bude zastupovat,“ řekla paní Gilmanová rozhodným hlasem.

„Přesně tak,“ souhlasil Mason. „To je také jedna z věcí, o kterých jsem s vámi chtěl mluvit. Chci, abyste jí našla právního poradce.“

„Myslím, že tento případ byl až dosud hotová fraška, co se spravedlnosti týče,“ řekla Nancy. „Vezměte si Hartleyho Elliotta, muže těch nejlepších morálních vlastností, mládence, který se provinil jedině tím, že byl loajální k svým přátelům, za což ho uvrhli do vězení pro pohrdání soudem. Vezměte si Glamis, kultivovanou a křehkou mladou ženu – zavřeli ji do jedné cely s otrlými prostitutkami a vystavili všelijakému nedůstojnému zacházení jednoduše proto, že si okresní prokurátor usmyslel, že ji chce jako svědkyni.“

„Poslyšte,“ řekl Mason, „teď mi dovolte, abych zas já něco pověděl vám o životních skutečnostech, paní Gilmanová. Můžete si bez nejmenších obtíží najít advokáta, který zařídí, aby Glamis Barlowovou propustili na kauci. Ba dokonce tomu ani nemusíte říkat kauce. Zaručíte se úpisem, že se dostaví jako svědkyně, a soud ji propustí.“

„Proč to tedy neuděláme?“ zeptala se Nancy. „Proč jste to vlastně nezařídil vy, pane Masone? I když nemůžete zastupovat Glamis a Cartera dohromady, mohl jste jí alespoň zařídit jiného právního zástupce.“

„Proto,“ řekl Mason, „že jakmile předloží úpis a přestane se na ni vztahovat vyšetřovací vazba korunní svědkyně, bude okamžitě zatčena jako spolupachatelka. Pak bude obviněna jako spoluviník po dokonání vraždy nebo jako spolupachatelka trestného činu vraždy. Hamilton Burger potom podá společnou obžalobu a oba je obviní z vraždy Věry Martelové.

Až bude zatčena pro vraždu, už se ven na kauci nedostane. Jakmile bude zatčena pro vraždu, Hamilton Burger v tom případě bude muset zcela prostě pokračovat a dovést ho do zdárného konce – když už pro nic jiného, tak aby si zachránil reputaci. Jakmile bude zatčena pro vraždu, nebude s ní sympatizovat ani soud, ani veřejnost. Dosud ale pohledné děvče jako Glamis, které je zadržované jako korunní svědkyně z rozmaru okresního prokurátora, má na své straně sympatie jak soudu, tak veřejnosti.

Pro vaši informaci – při tomto způsobu projednávání případu lze dosáhnout toho, že je soudce na prokurátora rozhněván.

Stačí vám to jako odpověď na vaši otázku?“

Nancy Gilmanová se nad tím chvíli zamyslela, a když pak promluvila, nastala v jejím chování nápadná změna.

„Stejně si myslím, že je to ta nejabsurdnější věc, jakou jsem kdy v životě slyšela,“ řekla. „Carter by neublížil ani mouše a Glamis nemá o nic víc ponětí o tom, co se stalo, než… je naprosto nevinná.“

„Co ti lidé, kteří měli dosvědčit, že ji viděli vybíhat z dílny?“

„Samé žvásty a nesmysly!“

„Víte vy, kde byla Glamis toho rána?“

„Ne, to nevím. Spala jsem. Ale vím, co mi řekla Muriell; Muriell tvrdí, že je absolutně nemožné, aby se Glamis stihla vrátit do domu, svléct si šaty a vyjít do chodby, než Muriell sešla z půdy. To je přece absurdní!“

„Celá ta záležitost, zdá se, závisí na tom, zda jste Věru Martelovou znala.“

„O té osobě jsem nikdy neslyšela.“

„Nebyla byste jí zaplatila, kdyby vás vydírala?“

„Nezaplatila bych žádnému vyděrači, pane Masone. Kdyby se mě někdo pokusil vydírat, nakopla bych ho, až by se skutálel ze schodů.

Podívejte se na mě, pane Masone. Věřte mi a věřte tomu, že jsem upřímná. Žila jsem vždycky po svém. Nepodřídila jsem se konvencím. Mám nemanželské dítě, to víte. Mohla jsem se provdat za otce Glamis Barlowové, abych dala dítěti jméno. Když se ale dozvěděl, že jsem v jiném stavu, a začal se z toho vykrucovat, ztratila jsem k němu všechnu úctu. Rozhodla jsem se, že si své dítě vychovám tak, jak budu sama chtít. Odstěhovala jsem se a zmizela a veškeré jeho úsilí najít mě jsem později přehlížela.

Kdokoliv mohl pátrat v mé minulosti a najít tam spoustu věcí, ukazujících na to, že jsem nedbala konvencí, ale tvrdím, že mi nikdo nedokáže, že bych se někdy prohřešila proti svým vlastním zásadám a svému přesvědčení. A dokud to tak budu cítit, vyhodím každého vyděrače z domu.“

„Kdybychom ty skutečnosti mohli prokázat, mohlo by nám to hodně pomoci.“

„Jak to myslíte, prokázat?“

„Paní Gilmanová, podívejte se mi do očí,“ řekl Mason. „Lžete?“

Podívala se mu do očí. „Ne, nelžu,“ prohlásila. „Nesnižuju se k nepravdám. Můžu si dovolit být sama sebou a nemám ráda podvádění, nemám ráda lži a nemám ráda pokrytectví.“

„Výborně,“ řekl Mason, „něco vám navrhnu. Chci, abyste ještě dnes podstoupila zkoušku na detektoru lži, teď hned. Výsledky zkoušky na detektoru lži dám do novin. Chci prokázat, že jste Věru Martelovou neznala a že vás nevydírala.“

Z očí Nancy Gilmanové se dalo chvíli vyčíst, že je na vahách.

„Pokud mluvíte pravdu, opovrhujete-li opravdu pokrytectvím a nepravdou, nemáte se absolutně čeho bát. Projít zkouškou na detektoru lži pro vás bude hračka.“

„Ale co když budu nervózní?“ namítla. „Co když ten člověk, který tu zkoušku na detektoru provede, nerozezná rozdíl mezi nervozitou a reakcí někoho, kdo říká nepravdu?“

„Člověk, kterého mám na mysli, je naprosto kompetentní. Něčím takovým se nenechá zmást. Bude s vámi mluvit tak dlouho, až si ověří, jaká je vaše normální úroveň, jaké jsou vaše normální reakce, a teprve potom vám bude klást otázky. Jestli lžete, ani tu zkoušku nedělejte. Odejděte v tichosti z kanceláře a já se pro vašeho manžela vynasnažím udělat, co budu moci. Ale pokud lžete, obávám se, že toho moc nenadělám.“

„Nelžu.“

„Můžete-li dokázat, že nelžete,“ řekl Mason, „mohlo by to pomoci vašemu manželovi – a vaší dceři.“

„Kde mám udělat tu zkoušku na detektoru lži?“ zeptala se.

Mason pokynul Delle Streetové: „Odveďte ji do kanceláře Paula Drakea, Dello. Je tam Cartman Jasper, paní Gilmanová. Uděláte tu zkoušku na detektoru lži v místnosti, kde vás nebude nikdo rušit a nic vás nebude rozptylovat, a kde budou vaše reakce poměřovány velice jemným mechanismem, který zaznamená váš krevní tlak, dýchání a elektrický odpor vaší kůže.“

„Co s tím má tohle všechno společného?“

„Pokud dobře reagujete,“ vysvětloval Mason, „nedokážete říct lež bez toho, aby se změnil váš krevní tlak, a pravděpodobně ani bez charakteristických změn v tempu a způsobu dýchání a změn elektrického odporu ve vaší pokožce. Pokud skutečně pohrdáte nepravdou a nejste zkušená lhářka, bude z vás perfektní objekt a Jasper vám bude moci vystavit doklad o tom, že jste bez poskvrnky.

Když budu moci novinářům povědět, že jste prošla zkouškou na detektoru lži, když budou moci udělat rozhovor s Cartmanem Jasperem a dozvědí se, že jste nikdy Věru Martelovou neznala, neměla jste důvod se jí bát a neměla jste v plánu zaplatit jí, aby vás přestala vydírat, bude to obrovská morální výhoda. Výsledky zkoušky na detektoru lži samozřejmě nemůžeme využít u soudu, ale postoj veřejnosti, který přirozeně taková zkouška vyvolá, značně prohloubí potíže okresního prokurátora.“

Nancy Gilmanová se obrátila k Delle Streetové. S královskou vznešeností požádala: „Prosím vás, slečno Streetová, zaveďte mě, kam mám jít. Jsem připravená.“

„Tudy, prosím,“ řekla Della Streetová a odešly z kanceláře.

O pět minut později byla Della Streetová zpátky.

„Všechno je nachystáno?“ zeptal se Mason.

„Všechno je nachystáno,“ přisvědčila. „Paul Drake vyhradil pro ni a pro Cartmana Jaspera místnost, ve které se provádějí výslechy. Mají tam takové to falešné zrcadlo, kterým se můžeme dívat, co se uvnitř děje, aniž by nás bylo vidět. V místnosti je odposlouchávací zařízení, abychom slyšeli, co se tam mluví, a jedno zrcadlo je dokonce na stropě, abyste mohl sledovat jehly polygrafii, až bude odpovídat na otázky.“

„Jdeme na to,“ zakřenil se Mason.

„Víte aspoň, co by mohlo vyjít najevo?“ zeptala se Della Streetová.

Mason zavrtěl hlavou. „Bojuju o čas a mám proti sobě zapeklitou kombinaci zdánlivě nepřekonatelných obtíží a zdrcujících důkazů. Když se obhájce octne v takovéhle pozici, zbývá mu jediné: chopit se iniciativy a jednat. Tak jdem.“

Prošli chodbou k Drakeově kanceláři. Sekretářka jim pokynula, přiložila si prst k ústům, aby byli zticha, po špičkách přešla chodbu a otevřela jim dveře.

Paul Drake stál v potemnělé místnosti a díval se přes zrcadlo, kterým bylo vidět jen z jedné strany, do místnosti vyhrazené k výslechům, kde byla před polygrafem usazená Nancy Gilmanová. Kolem paže měla ovinutou pásku se zařízením na měření tlaku, na ruce připevněné elektrody a hrudník měla obtočen přístrojem, zaznamenávajícím rytmus jejího dechu.

Paul Drake řekl chraptivým šepotem: „Podařilo se mu udělat na ni docela slušný dojem. Nechal ji vybrat číslo mezi jedničkou a desítkou a pak jí nejenom řekl, které číslo to bylo, ale ukázal jí na grafu, jak to číslo poznal podle krevního tlaku, když přišlo na řadu. Myslím, že teď už je rozpoložení její mysli úplně normální, takže zkouška může začít.“

Cartman Jasper nastavoval jehly přístroje. Slyšeli jeho hlas přes mikrofon, jímž se zvuky z vedlejší místnosti přenášely.

„Teď, paní Gilmanová, vás požádám, abyste odpověděla na všechny otázky, které vám položím, buď ano, nebo ne. Pokud bude nutno něco vysvětlit nebo odpověď podrobněji rozvést, počkejte, až zkouška skončí. Odpovídejte na otázky tak, jak vám je budu klást, ano či ne. Rozumíte?“

Nancy Gilmanová přikývla.

„Prosím vás, vydržte se nehýbat během té chvilky, co bude zkouška probíhat. Seďte naprosto uvolněně a nehýbejte svalstvem. Snažte se myslet pouze na otázky a odpovědi na otázky. Jste připravená?“

„Ano.“

„Sedí se vám pohodlně?“

„Ano.“

Jasper se bezbarvým hlasem zeptal: „Je vaše jméno Nancy?“

„Ano.“

Následovala asi desetivteřinová odmlka, po které Jasper položil druhou otázku. „Jste matkou dcery, která se jmenuje Glamis?“

„Ano.“

„Kouříte?“

„Ano.“

„Jste provdána za Cartera Gilmana?“

„Ano.“

„Znala jste někdy osobu jménem Věra M. Martelová?“

„Ne.“

„Snídala jste dnes ráno?“

„Ano.“

„Pokoušel se vás někdo v průběhu tří posledních měsíců vydírat?“

„Ne.“

„Pokud je vám známo, víte, kdo zabil Věru M. Martelovou?“

„Ne.“

„Zajímá vás fotografování?“

„Ano.“

„Znáte člověka jménem Steven A. Barlow?“

„Ano.“

„Vadilo by vám, kdybych vám položil choulostivou osobní otázku, zatímco by póly graf ověřoval pravdivost vaší odpovědi?“

Následoval okamžik ticha, po kterém prohlásila: „Ano.“

„No dobrá, paní Gilmanová,“ řekl Cartman Jasper. „Teď si chvíli odpočineme a potom vám stejné otázky v přesně stejném pořadí zopakuju.“

Mason, který hleděl do zrcátka, v němž bylo vidět na grafický záznam tří jehel, řekl zmateným hlasem: „Mluví pravdu.“

„Pokud vůbec reaguje,“ řekla Della Streetová.

„Ovšemže reaguje,“ řekl Mason. „Podívejte se na tu reakci poté, co jí Jasper položil poslední zkušební otázku. Reaguje citlivě, ale…“

„Copak?“ zeptala se Della Streetová.

„Když se jí zeptal na její dceru Glamis,“ řekl Mason, „objevila se zřetelná reakce. Samozřejmě to může být zaviněno nastavením jehel nebo něčím, co způsobilo izolovanou reakci. Projevilo se to ale v tepu, krevním tlaku, dýchání i odporu její pokožky. Reaguje velice citlivě, a tady něco není v pořádku… uvidíme, jestli se to objeví znovu.“

Carter Jasper zopakoval ještě jednou otázky. Když se zeptal na Glamis, objevila se opět velmi zřetelná reakce.

Mason se obrátil k Delle Streetové. „Projde to s ní ještě jednou a my bychom se radši měli vrátit zpátky do kanceláře. Možná nás ještě bude chtít vidět, až to skončí, a nebylo by zrovna vhodné, aby věděla, že jsme se dívali.“

Paul Drake je doprovodil ke dveřím. „Chceš se ji pokusit zlomit, Perry? Nejspíš mrháš časem. Myslím, že mluví pravdu.“

„Rozrušuje ji něco v souvislosti s Glamis,“ uvažoval Mason.

„Proč ne? Glamis je nemanželské dítě a já bych řekl, že si Nancy Gilmanová pod tou poněkud nekonvenční slupkou přece jen ostře uvědomuje, v jakém postavení se Glamis kvůli její nerozvážnosti ocitla.“

Mason přikývl. „Pravděpodobně to bude tím,“ usoudil, „ale každopádně tam byla velice výrazná reakce. Uvidíme, co na to poví Cartman Jasper. Řekni mu, ať přijde ke mně do kanceláře, až bude hotový, a pokud po mně Nancy Gilmanová nebude nic chtít, ať jde domů. Mám pocit, že měla poněkud naspěch.“

Mason a Della Streetová se vrátili do kanceláře. O dvacet minut později tam dorazil Cartman Jasper a v ruce třímal grafický záznam výslechu.

„Tak co vy na to?“ zeptal se Mason.

„Co se toho případu týče, pane Masone, mluví pravdu. Neznala Věru Martelovou a nikdo ji ne vydíral, ale lže o Glamis Barlowové.“

„Chcete tím říct, že Glamis Barlowová není její dcera?“ zeptal se Mason.

„To nevím,“ řekl Jasper. „Musel bych sestavit sérii zkušebních otázek o Glamis a položit jí je, abych se dozvěděl pravdu. Rozhodně ale existuje něco v souvislosti s Glamis, co jí způsobuje emocionální reakci.“

„Věděl jste, že se Glamis narodila jako nemanželské dítě?“ zeptal se Mason.

„Paul Drake mi to řekl, ale myslím, že tím to nebude, pane Masone. Já bych řekl, že je v tom něco jiného. Objevuje se tam citové rozrušení v souvislosti s výrokem, že má dceru jménem Glamis Barlowová.“

Mason se zamyšleně zamračil. „Dejme tomu, že Glamis není její dcera,“ řekl.

„To je docela možné,“ připustil Jasper.

„Kruci, to už by byla pořádná příležitost k vydírání!“ zvolal Mason.

KAPITOLA 15

Mason, který rázoval po své kanceláři sem a zase tam, řekl Paulu Drakeovi: „Sakra, Paule, na celém tomhle případě je cosi divného. Někdo vyzvedl z banky deset tisíc dolarů, rovných deset tisíc. Ty peníze musely být určeny k zaplacení vyděrači. Neříkej mi, že to mohl někdo provést bez toho, aby po sobě zanechal stopu.“

„Mohl,“ řekl Drake. „Mohl a stopu přitom nezanechal. Už jsem vyčerpal všechna vodítka – nic jiného mě nenapadá.“

„Sedím na vrcholku sopky s deseti tisíci dolary v trezoru,“ řekl Mason. „Těch deset tisíc dolarů je pravděpodobně usvědčujícím materiálem. Budu s tím muset něco udělat. Nechci sice zradit klienta, ale nemůžu zatajovat důkaz. Budu se muset zkontaktovat s policií a říct jim, že jsem ty peníze našel. Jestli se policajti dozvědí, že ty peníze mám, ještě dřív, než jim to ohlásím, budu v pěkné kaši. Každou hodinu, co ty peníze mám, ba každou minutu, co je mám, bruslím na tenkém ledě.“

„Tak proč to neohlásíš?“

Mason zavrtěl hlavou. „Nechci zaprodat klienta, Paule. Než něco podniknu, musím zjistit, odkud se tam ty peníze vzaly. Provedl jsi instrukce, které jsem ti dal? Nařídil jsi svým lidem, aby zjistili, na čem Věra Martelová pracovala týden před svou smrtí?“

Drake přikývl. „Utrácím spoustu peněz na to, aby se o ní snažili odhalit kdejakou informaci. Nikdo toho moc neví. Dělala na několika případech. Dva dny byla mimo kancelář, ale to bylo skoro deset dní před tím, než byla zavražděna.“

„Kam jela?“ zeptal se Mason.

„Co já vím!“ zvolal Drake. „Nepodařilo se nám to zjistit.“

„Zjistěte to,“ řekl Mason. „V její kabelce byla letecká cestovní karta a pár kreditních karet na nákup benzínu. Hoďte sebou. Zjistěte, u kterého čerpadla byla použita kreditkarta. Začněte hned a zkuste taky něco zjistit podle té letecké cestovní karty.“

„Bylo to deset dní před třináctým,“ protestoval Drake.

„Je mi úplně fuk, kdy to bylo,“ řekl Mason. „V tomhle případě něco chybí a já na to musím přijít dřív, než na to přijde policie. Můžeš si představit, v jaké budu bryndě, jestli policajti zjistí to o…“

Zazvonil telefon.

Della Streetová zvedla sluchátko, řekla: „Haló,“ a oznámila:

„U telefonuje Muriell, pane Masone. Pláče a je celá rozrušená.“

Mason přikývl. „Napojte se, Dello,“ řekl a chopil se sluchátka.

Z telefonu se ozval Muriellin hlas. Byla tak rozrušená, že jí bylo stěží rozumět.

„Pane Masone,“ řekla a pokoušela se potlačovat vzlykání. „Já… byla jsem neloajální… já… jsem vás… zradila.“

„Pokračujte,“ vyzval ji Mason. „Mluvte tak stručně, jak jen můžete, Muriell. Možná není moc času. Co jste udělala?“

„Policisté se mnou udělali výslech – myslím, že třetího stupně. Odvezli mě do kanceláře okresního prokurátora. Pořádně si na mě posvítili, vyhrožovali mi… všechno jsem jim řekla.“

„O penězích?“ zeptal se Mason.

„O penězích,“ hlesla.

„Co jste jim o nich řekla?“

„Všechno.“

„Co ještě?“

„Řekla jsem jim všechno, co vím.“

„O zmizení vašeho otce?“

„Ano.“

„O tom, že jste mi zatelefonovala?“

„Všechno, pane Masone… Nevím, co to do mě vjelo! Jako by se ve mně všechno to napětí naskládalo a oni pořád naléhali a naléhali, pořád dokola.“

„Kdy k tomu došlo?“ zeptal se Mason.

„Hned poté, co bylo odročeno jednání. Sebrali mě a uháněli se mnou rovnou do kanceláře okresního prokurátora.“

„Proč jste neodmítla jet?“

„Neměla jsem příležitost. Z jedné strany mě popadla nějaká policistka a z druhé policista; řekli mi: ‚Půjdete s námi. Okresní prokurátor si s vámi chce promluvit,‘ a bylo to. Zdá se, že prostě vědí, jak na to, a já jsem jim všechno vyklopila.“

„Uvalili na vás nějakou vazbu?“ zeptal se Mason.

„Ne. Nechali mě jít, ale dali mi předvolání. Zítra budu muset svědčit, pane Masone. Budu muset svědčit proti tatínkovi! Ach, pane Masone, je mi z toho úplně nanic. Nevím, co mám dělat.“

„No dobrá,“ řekl Mason, „když už to takhle dopadlo, nepropadejte panice. Ne aby vás napadlo skákat z mostu nebo spolykat hromadu prášků na spaní. Bylo vám doručeno předvolání, takže teď musíte svědčit. Zvládnete to, a já to taky zvládnu. Přestaňte se tím trápit. Vemte si dva aspiriny, někam se ukliďte a odpočívejte.“

„Když já jsem vás strašně zradila.“

„Nic se neděje,“ ujistil ji Mason. „Něco s tím udělám.“

Mason zavěsil. „Tak, a je to tady,“ řekl Paulu Drakeovi. „Co nevidět mi teď doručí…“

Zarazil se, když dveře z předkanceláře rozrazil poručík Tragg v doprovodu neuniformovaného muže.

„Nazdárek, lidičky,“ pozdravil Tragg. „Chytil jsem vás při poradě, co?“

„Moc by pomohlo, kdybyste se ohlásil, Traggu,“ řekl Mason.

Tragg se usmál a zavrtěl hlavou. „Už jsem vám řekl nejmíň desetkrát, že to daňoví poplatníci nemají rádi, Masone.“

„A jaká naléhavá záležitost vás sem přivádí?“ zeptal se Mason.

Tragg se usmál. „Já vám to povím, Perry,“ řekl. „Okresní prokurátor vás chce mít za svědka.“

„Mě za svědka?“ zeptal se Mason.

„Správně,“ řekl Tragg. „Předvolání s výzvou předložit určité důkazy, pane Masone. Nařizuje se tam, abyste se zítra ráno v deset hodin dostavil k soudu a přinesl s sebou částku deseti tisíc dolarů v hotovosti nebo jiné peníze či předměty, které jste sebral v dílně Cartera Gilmana ve Vauxman Avenue číslo 6231 někdy třináctého tohoto měsíce nebo kdykoliv po onom datu.

Varoval jsem vás, Perry, že se nemáte plést do jistých věcí. Kdybyste byl vyrukoval s pravdou ven a řekl policii o tom, že jste tam na podlaze našel deset tisíc dolarů, spousta věcí by se tím zjednodušila. Ale kdepak, vy jste si nedal poradit, Masone, takže je mi líto, ale budete svědkem žalující strany a já se tak trochu obávám, že Hamilton Burger se na zatajování důkazů bude dívat velice černě.“

Poručík Tragg se obrátil k neuniformovanému muži a maličko mu pokynul. „Tohle je Perry Mason,“ řekl. „Poznávám ho.“

Neuniformovaný policista předkročil a prohlásil: „Subpoena duces tecum, pane Masone. Předvolání s výzvou předložit určité důkazy. Tady je originál a tady vaše kopie. Dostavte se zítra ráno v deset hodin k soudu. Přineste s sebou předměty uvedené v předvolání.“

„To bude všechno,“ řekl Tragg. „A dávejte si pozor na jazyk, až budete sám na sobě provádět křížový výslech. Nebuďte na sebe moc hrubý – budete totiž jeden z nejslavnějších svědků Hamiltona Burgera. Ani vám nemůžu vypovědět, jak moc se na to Hamilton Burger těší.“

Mason si vzal předvolání. Poručík Tragg šel ke dveřím, vedoucím ven ze soukromé kanceláře, přidržel dveře otevřené pro neuniformovaného policistu, vykročil ven, ale ještě se obrátil a zničehonic se přestal usmívat. „Kdybych vám řekl, že je mi to líto, Perry,“ řekl, „znamenalo by to napomáhání a poskytování útěchy nepříteli a mohlo by mi to vynést nějakou tu důtku. Takže vám neřeknu, že je mi to líto – neřeknu vám, že mě to mrzí.“

„Díky, poručíku,“ řekl Mason.

„Není zač,“ odtušil Tragg a zavřel dveře.

„Tak to vidíš,“ řekl Drake ponuře, „kam tě to bruslení na tenkém ledě dovedlo. Teď jsi v pasti – co můžeš dělat? Zatajuješ důkazy?“

„Ne nutně,“ řekl Mason. „Jak mám vědět, že je to důkaz? Nikdo mi to neřekl. Stačí, když jim dokážu, že oprávněným majitelem těch peněz je Carter Gilman, a mám na ně perfektní právo. Přiměl jsem Gilmana, aby mi jako součást odměny podepsal zástavní smlouvu, kterou mi postoupil veškerá přirozená či vlastnická práva nebo podíly na takových právech vztahujících se k obsahu dílny; do toho obsahu bylo zahrnuto vše, co v té dílně třináctého bylo.“

„No,“ řekl Drake, „takže budeš muset dokázat, že ty peníze vlastnil. Byl…“

Zazvonil telefon.

Della Streetová zvedla sluchátko. „Ano… ano… To je pro vás, Paule,“ oznámila.

Drake k telefonu přistoupil a vzal si sluchátko. „Haló… ano… Cože! Proboha!“

Della Streetová, která si všimla detektivova hlasu, mu přistrčila židli a Drake do ní klesl, jako by se pod ním podlomila kolena.

„Víte to jistě?“ zeptal se Drake. „Moment, počkejte chvíli. Nemohl jste se… Dobrý Bože… tak je to tedy… dobrá. Teď poslyšte – v kabelce Věry Martelové byla letecká cestovní karta. Taky tam byly nějaké kreditní karty na nákup benzínu. Zjistěte, kdy byly ty karty naposledy použity. Hoďte sebou. Chci mít co nejrychleji hlášení… Dobře, ještě tu chvíli budu. Zavolejte mi.“

„Perry, strašně mě mrzí, že ti to říkám zrovna já, ale už je to tak.“

„Co se děje, Paule?“

„Ty peníze!“ řekl Drake. „Mí lidé, kteří se pohybovali v Las Vegas a snažili se zjistit všechno o tom, co dělala Věra Martelová v průběhu posledních deseti dnů svého života, zjistili, že dne třetího tohoto měsíce šla do banky a vyzvedla deset tisíc dolarů v hotovosti.“

Mason stál nehybně; rysy v obličeji mu ztvrdly jako žula.

„No dobrá,“ řekl po chvíli, „nemůžou dokázat, že jsou to tytéž peníze.“

„To je na tom právě to nejhorší – můžou,“ řekl Drake. „Bankovního úředníka udivilo, že chtěla ty peníze ve stodolarových bankovkách, a napadlo ho, že je to třeba výkupné únosci. Netroufal si to moc dlouho protahovat, aby nepojala podezření, ale řekl jí, že musí zajít do trezoru, protože nemá dost stodolarovek. Byl sice pryč jenom půl minuty, ale podařilo se mu za tu dobu poznamenat si čísla šesti stodolarových bankovek, které jí dal. Má ty čísla.“

„Ví o tom policie?“ zeptal se Mason.

„Zatím ne, ale dozví se to. V tu chvíli, co noviny rozhlásí, že si tě Hamilton Burger předvolal jako hlavního svědka žaloby a že se přitom jedná o deset tisíc dolarů v hotovosti, si ten bankovní úředník přečte noviny, vyrukuje s čísly bankovek a ty budeš v háji.“

Mason začal přecházet po místnosti. Po několika minutách znovu zazvonil telefon.

Della Streetová, která zvedla sluchátko, opět pokynula Paulovi.

„Pro vás,“ řekla.

„Bohudík,“ podotkl Drake. „Když už jsme si vyslechli všechny ty špatné zprávy, tahle by snad měla být dobrá.“

Přesunul se k aparátu a ohlásil se: „Haló… ano, tady je Paul… dobrá, díky.“

Zavěsil. „Mýlil jsem se, Perry,“ oznámil.

„Co je to tentokrát?“ zeptal se Mason.

„Hartley Elliott,“ řekl Paul Drake. „Dali mu zabrat, Perry. Neumístili ho do nějaké hezké samostatné cely, kde by se s ním zacházelo jako s gentlemanem. Nedali mu příležitost požívat nějakých speciálních výhod. Strčili ho do lochu s hordou ožralců. Chvíli se tam válel ve špíně, a když se pár ochmelků přímo na něj vyzvracelo, měl vězení plné zuby. Vzkázal okresnímu prokurátorovi, že chce ven, že zítra předstoupí na stupínek a bude svědčit.“

„To přece nemůžou nikomu udělat za pouhé pohrdání,“ namítl Mason.

„Udělali to,“ řekl Paul, „a zabralo to. Okresní prokurátor ho z lochu vytáhl a teď už sedí v prokurátorově kanceláři, kde dělá místopřísežné prohlášení.“

Vypadalo to, jako by už Mason detektiva neslyšel. Otočil se a začal přecházet po kanceláři sem a zase tam.

Della Streetová ho starostlivě pozorovala a z očí jí bylo možno vyčíst znepokojení a obavy.

Drake tam stál a neměl z toho dobrý pocit. Nakonec prohlásil: „Tak mám dojem, že jsem ti moc nepomohl. Radši už půjdu, než zas někdo přijde s další špatnou zprávou.“

Mason nedal najevo, že by ho slyšel, ani nic neřekl, když Drake chabě dodal: „Tak zatím nashle. Uvidíme se později,“ a vyšel z kanceláře.

Advokát pokračoval v přecházení: tam a sem, sem a tam, hlavu v zamyšlení lehce skloněnou, oči přimhouřené soustředěním.

Della Streetová, která už advokátovy nálady znala, tiše seděla a sledovala ho očima, v nichž se zračila hloubka jejího zájmu a soucitu.

O dvacet minut později přestal Mason přecházet a posadil se za kancelářský stůl. Konečky jeho prstů tiše bubnovaly na psací podložku.

„Můžete z té situace ještě něco zachránit?“ zeptala se Della Streetová.

„Můžu při tom boji prohrát,“ řekl Mason.

„Jak závažné je neohlásit nález deseti tisíc dolarů?“

„To nevím,“ řekl Mason. „Neexistuje pro to precedent. Předpokládal jsem, že ty peníze patří mému klientovi – buď Gilmanovi, nebo jeho manželce; že měly být použity k zaplacení vyděrači a že mi práva k nim můžou postoupit.“

„A jako platba vyděrači by to nebyl důkazní materiál?“

„Mohl by být,“ řekl Mason, „ale nikdo mi neřekl nic, co by tomu nasvědčovalo. Nikdo to nechtěl připustit. Nikdo nepřiznal, že by tolik peněz vyzvedl z banky. Důvod je už zřejmý. Nevyzvedli je.“

„Ale odkud se ty peníze vlastně vzaly?“ zeptala se Della Streetová. „Proč by tam Věra Martelová nechávala svoje peníze?“

„Na to se právě snažím přijít,“ řekl Mason. „To je úplně nový zorný úhel. Vyděračka přichází zaplatit osobě, která je vydírána. No to mi tedy povězte.“

Znovu se rozdrnčel telefon. Della Streetová zvedla sluchátko. „Paul Drake,“ oznámila a Mason, který zvedl sluchátko na svém vlastním přístroji, řekl: „Ano, Paule, co je to tentokrát?“

„Ani nevím,“ řekl Drake. „Vím jen to, že jsme prověřili leteckou cestovní kartu Věry Martelové. Čtvrtého letěla do Reddingu v Kalifornii. Byla tam dva dny.“

„Máš v Reddingu někoho spolehlivého?“ zeptal se Mason.

„Mám tam prima chlapíka. Je to bývalý polda, soukromý detektiv…“

„Fajn, tak ho sežeň,“ řekl Mason. „Ve městě velikosti Reddingu by se Věra Martelová vyjímala jako podebraný palec. Vystoupila z letadla. Neměla auto. Buď jí někdo přišel naproti, nebo šla do hotelu nebo motelu. Zjisti to a zavolej mi. Řekni tomu člověku, že na to má dvě hodiny. Do té doby tu informaci chceme mít. Della Streetová a já se teď půjdeme navečeřet. Řekni tomu člověku v Reddingu, ať se pustí do práce a ať pracuje rychle.“

Mason zavěsil a zamyšleně pohlédl na Dellu Streetovou. „Proč, u všech ďasů, Věra Martelová čtvrtého tohoto měsíce cestovala do Reddingu a zůstala tam dva dny?“

Della Streetová zavrtěla hlavou. „Všechno je to jako nějaká hádanka. Víte jistě, že se dá vyřešit přes Věru Martelovou?“

„Nikde jinde pro ni nenacházím klíč,“ řekl Mason. „Už se nemám kam obrátit, a…“

„A co?“ zeptala se Della Streetová, když se advokát odmlčel.

„A jsme v zoufalé situaci,“ řekl Mason.

„Můžete vůbec jíst?“ zeptala se Della Streetová.

Mason se poněkud nuceně usmál. „Nevím, ale asi ano. Nejde ani tak o jídlo, jak o to, získat energii, protože nás zítra čeká lítý boj. Mám za to, že Hamilton Burger si dnes vychutnává večeři za nás oba. Pojďme.“

Advokát a jeho sekretářka zavřeli dveře soukromé kanceláře. Della Streetová vklouzla svou ručkou do jeho dlaně a stiskla ji, dávajíc mu tak beze slova najevo ujištění o své loajalitě a upřímném soucitu.

Advokát ji popleskal po plecích. „To nic, Dello. Sám jsem si to navařil, a když to bude nutné, tak si to i sním.“

„Vypadá to tak strašně jednostranně,“ posteskla si Della Streetová.

„Já vím,“ přitakal Mason. „To už tak obyčejně bývá, že když se smůla obrátí proti tobě, je jí hned plný škopek. Raději se pojďme najíst.“

Vyhledali tlumené osvětlení jejich oblíbeného baru, dali si koktejl a pak se přemístili do restaurace, kde si objednali večeři.

Mason jedl pomalu, metodicky a v tichosti. Della Streetová po druhém soustu zjistila, že nemá na jídlo ani pomyšlení, a odstrčila talíř.

Nemluvili. Della Streetová si pohrávala se sklenkou vody, zatímco Mason svůj úkol splnil a najedl se.

Když dojedl, Della Streetová zašla k telefonnímu automatu a zavolala do Drakeovy kanceláře.

Paul Drake jí poněkud zmateným hlasem oznámil: „Na něco zajímavého jsem narazil, Dello, ale nevím, co to znamená. Může přijít k telefonu Perry?“

„Zavolám ho,“ řekla Della Streetová.

Vrátila se k Masonovu stolu a oznámila: „Paul Drake čeká u telefonu. Něco má, ale nedokáže to zhodnotit.“

Mason přikývl, odstrčil židli, beze slova přešel k telefonní budce, zavřel za sebou dveře a řekl: „Ahoj, Paule. Copak je?“

„Ten můj člověk v Reddingu,“ objasňoval Drake, „je vážně schopný. Před deseti minutami mi podal telefonicky kompletní hlášení. Řekl jsem mu, ať počká u telefonu.“

„Dobře. Co je v tom hlášení?“ zeptal se Mason.

„Věra Martelová dorazila letadlem společnosti Pacific Airlines. Naproti jí přišla Maureen Monroeová. Maureen na ni čekala na letišti v nóbl autě, Věra Martelová nastoupila a odjely do domu k Monroeům.“

„Co ta Maureen Monroeová?“ zeptal se Mason. „Kdo to je?“

„V Reddingu patří evidentně k smetánce. Její otec vlastní několik tisíc akrů lesa a dvě pily. To děvče je v tom městě nejlepší partie.“

„Fajn. Co udělala Věra?“

„Jela do Monroeová sídla. Strávila tam několik hodin a pak ji Maureen odvezla do hotelu. Věra Martelová si najala pokoj a odletěla prvním letadlem, směřujícím na jih.“

„Kam?“

„Zpátky do Los Angeles.“

„Co potom? Navštívila někoho, koho známe?“

„Nezjistil jsem, co tam dělala,“ řekl Drake, „ale podle její letecké cestovní karty se dá vyčíst, že dalšího dne odletěla do Las Vegas.“

„Mohl by ten tvůj člověk zjistit něco o tom, co se tam v Reddingu stalo?“

„Ne. Maureen Monroeová je v San Franciscu nebo Los Angeles. Její otec je někde v Oregonu.“

Mason chvíli přemýšlel a pak řekl: „Dej mi číslo telefonu na toho chlápka, co čeká v Reddingu, Paule. Jak se jmenuje?“

„Alan Hancock. Řekl jsem mu, ať čeká u telefonu. Můžu mu zavolat a požádat ho, aby zavolal on tobě do telefonní budky. Bude to možná snadnější, než kdybys žádal o meziměstský hovor.“

„Tak dobře,“ souhlasil Mason. „Počkám tady. Řekni mu, ať mi zavolá do restaurace.“

Mason se vrátil ke stolu.

„Tak co?“ zeptala se Della Streetová.

Mason jí to pověděl.

„Ale šéfe,“ namítla, „to přece… propánakrále, vždyť to bylo víc jak týden před vraždou. Víc než týden. To s tou vraždou nemohlo mít nic společného.“

„Jak to můžeme vědět?“ řekl Mason.

„Když začnete sestavovat skládačku,“ vysvětloval Mason, „musíte vzít v úvahu sled událostí. Posloupnost může být zrovna tak důležitá jako události samy.“

„Tomu nerozumím,“ řekla Della Streetová. „Jaká posloupnost…?“

Ke stolu přistoupil číšník a oznámil: „Je tu pro vás meziměstský hovor z Reddingu, pane Masone. Nějaký pan Hancock říká, že na ten hovor čekáte. Chcete si to vzít?“

Mason přikývl. „Přineste mi telefon,“ řekl. „Vezmu si to tady u stolu.“

Číšník přinesl telefonní přístroj, zapojil ho do zástrčky a podal Masonovi.

Mason se ohlásil: „Haló, tady je Perry Mason… Ano, čekám hovor. Dejte mi ho.“

O chvíli později se ozval mužský hlas: „Pane Masone, tady je korespondent pana Drakea v Reddingu, Alan Hancock. Říkal, že se mnou chcete mluvit.“

„To je pravda,“ přisvědčil Mason. „Jak je to s tou rodinou Monroeových? Co mi o nich můžete říci?“

„Pan Monroe patří k předním občanům města.“

„Jak je starý?“ zeptal se Mason.

„Je mu tak padesát dva nebo padesát tři, řekl bych. Vydělal spoustu peněz na dříví.“

„Jeho manželka?“

„Před několika lety zemřela.“

„Takže když Věra Martelová přicestovala do Reddingu,“ řekl Mason, „měla nějaké jednání s panem Monroem. Monroe poslal svou dceru, aby Věru vyzvedla na letišti… Máte tušení, čeho se to jednání mohlo týkat?“

„Ne, pane, nemám. Vím, že pan Monroe tu Martelovou určitě očekával. Přijel autem z Dunsmuiru, jel přímo do svého domu a zůstal tam tak dlouho, dokud slečna Martelová neodjela; řekl své dceři, aby slečnu Martelovou zavezla do hotelu. Pan Monroe odjel příštího rána.“

„Jaké jsou jeho iniciály?“ zeptal se Mason.

„G. W.,“ řekl Hancock. „Jako George Washington.“

„Co ta dcera? Jak je stará?“

„Bude jí tak dvacet.“

„Hezká?“

„Krásná.“

„Měla někdy nějaký malér?“

„Nic takového o ní není známo. Je to skvělá dívka. Je zasnoubená, má před svatbou.“

„Jo tak,“ řekl Mason. „Kdy má být svatba?“

„Příští měsíc.“

„Jak se jmenuje on?“

„Harvey C. Kimberly.“

„Co o něm víte?“

„Nic. Žije, myslím, v New Yorku. Pochází z Phoenixu v Arizoně. Je z velice bohaté rodiny. Vyskytují se tam jachty a takové ty věci. Ten mladík je ale, zdá se, v pořádku. Je o trochu starší než ona – je mu, myslím, pětadvacet.“

„No dobrá,“ řekl Mason. „Vytáhněte na světlo boží všechno, co o nich najdete v novinách. Muselo toho být určitě hodně.“

„To tedy jo, psali o tom všude.“

„S fotografiemi snoubenců a rodiny?“

„Přesně tak.“

„Mohl byste mi sehnat fotky G. W. Monroea?“

„To ano.“

„Jak dlouho to bude trvat?“

„Moc dlouho ne.“

„Kdy byste mohl sednout na letadlo?“

„Moment. Zítra ráno…“

„Na to zapomeňte,“ řekl Mason. „Shromážděte všechny fotky, které najdete. Posbírejte všechny novinové články. Zjistěte, co se dá, a asi tak ve dvě nebo tři hodiny ráno si najměte letadlo, které vás dopraví do Sacramenta, abyste stihl první leteckou linku ze Sacramenta sem. Jestli se nedostanete do normálního letadla, najměte si další letadla až sem. Chci, abyste se se mnou sešel u soudu ráno v deset hodin. Drake vám ještě upřesní instrukce. Zůstaňte co nejdéle v Reddingu a využijte všechen čas k pátrání. Sežeňte mi kdejakou informaci a klípek, na jaký narazíte. Uvidím se s vámi v deset hodin.“

Advokát zavěsil, otočil se k Delle Streetové a pohlédl na ni zamyšlenýma, ale nevidoucíma očima.

Po chvíli se pohnula a otázala: „Tak co?“

Mason se náhle zeširoka usmál. „Zavolejte Paula Drakea,“ požádal. „Je tu jeden bohatý mládenec, Harvey C. Kimberly z Phoenixu v Arizoně; víme o něm, že je bohatý, jezdí na jachtách, hraje pólo na koních a bůhví co ještě, ale přitom všem ho lidi mají za hodného kluka; pravděpodobně se snaží, seč může, aby mohl kráčet ve šlépějích svého úspěšného otce a vést rodinný podnik, ve kterém se nejspíš točí miliony.

Řekni Paulovi, že se chci o Harveym C. Kimberlym dozvědět všechno, co se dá, a chci se to dozvědět do zítřka do deseti hodin. Chci…“

Mason se zčistajasna odmlčel. Na očích mu bylo znovu vidět, jak se soustředí.

„Ještě něco?“ zeptala se Della Streetová po chvíli.

Mason zavrtěl hlavou. „Pohrávám si s jednou myšlenkou, Dello. Je to ten nejdivnější nápad, jaký kdo kdy měl, ale dá se jím vysvětlit těch deset tisíc dolarů.“

KAPITOLA 16

Zpráva se v soudní budově rozkřikla, a když soudce Alvord zaujal místo na soudcovské stolici, bylo už v soudní síni nabito k prasknutí.

„Budeme pokračovat v projednávání případu lid versus Gilman,“ oznámil.

„Pana obhájce informuji, že, jak jsem byl zpraven, si svědek Hartley Elliott přeje odčinit urážku soudu a je ochoten předstoupit.

Soud tudíž nařizuje přerušení dosavadního průběhu jednání, aby pan Elliott mohl zaujmout své místo; posléze dostane příležitost odčinit své pohrdavé chování.“

Z místnosti pro svědky se vynořil Elliott.

Mason se obrátil k Paulu Drakeovi. „Kde je Hancock, hrome?“

„Letadlo mělo opožděný přílet,“ řekl Drake. „Nad letištěm je mlha a mají potíže s přistáváním.“

„Krucipráce!“ ulevil si Mason. „Měl si najmout soukromé letadlo, aby…“

„V soukromém letadle by to bylo ještě horší,“ řekl Drake. „Letiště bylo takřka mimo provoz. Teď už se ale přistává. Hancockovo letadlo mělo přílet v osm třicet ráno. Nejspíš už přistál a je na cestě k soudní budově.“

„Zjisti to,“ řekl Mason. „Ať někdo zavolá na letiště. Zeptejte se, jak to s tím jeho letem dopadlo. Možná budu muset požádat o odročení jednání.“

Hartley Elliott se posadil na svědecké lavici.

„Mladý muži,“ oslovil ho soudce Alvord, „bylo mi řečeno, že jste se rozhodl podřídit se nařízení soudu a odčinit urážku, které jste se dopustil svým pohrdavým postojem.“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Výborně,“ řekl soudce Alvord. „Okresní prokurátor bude tedy pokračovat ve výslechu svědka. Zodpoví-li svědek řádně a ochotně všechny otázky a usoudíme-li, že odčinil urážku soudu, bude rozsudek odvolán. Pokračujte, pane okresní prokurátore.“

Hamilton Burger, v jehož obličeji se objevil náznak triumfální radosti, prohlásil: „Pane Elliotte, zeptám se vás, kdy jste poprvé viděl Glamis Barlowovou ráno třináctého. Abychom si rozuměli – ptám se, kdy jste ji viděl poprvé.“

„Odešel jsem od ní až po půlnoci,“ řekl Elliott.

„Dobrá, pozměním otázku. Kdy jste příště viděl Glamis Barlowovou poté, co jste se ráno třináctého uložil k spánku?“

„V osm hodin dvacet pět minut.“

„Jste si tím časem jist?“

„Ano, pane.“

„A kde jste v tu dobu byl?“

„Stál jsem u okna ložnice, ve které jsem pobýval v domě Gilmanových ve Vauxman Avenue číslo 6231.“

„A viděl jste slečnu Barlowovou?“

„Ano.“

„Kde byla, když jste ji viděl?“

„Vycházela ze dveří dílny.“

„Aby nedošlo k nedorozumění ohledně toho, co míníte dílnou, požádám vás, abyste přistoupil k tabuli a v plánku označil místo, které máte na mysli.“ Svědek to udělal.

Hamilton Burger řekl: „Nechť je v zápise uvedeno, že svědek na plánku, který je předmětem doličným žaloby B, ukázal na obdélník, označený jako ‚Dílna‘. Je to tak správně, pane Elliotte?“

„Ano, pane.“

„Co jste ji viděl dělat?“

Elliott znatelně zaváhal a potom řekl: „Vyšla ze dveří. Rozhlédla se vpravo a vlevo, pak za sebou zavřela, dala se do chůze a pak se rozběhla kolem domu.“

„Kolem domu? Jak to myslíte?“

„Šla směrem k jihu, a když zahnula za roh, ztratil jsem ji z dohledu.“

„Kdy jste ji viděl příště?“ zeptal se Hamilton Burger.

„Zaslechl jsem její hlas z chodby. Pootevřel jsem trochu dveře své ložnice a viděl jsem ji, jak tam stojí oděná do velice průhledného nočního úboru. Byla ke mně ze dvou třetin otočena obličejem a mluvila s Muriell. Měl jsem pocit, že by bylo trapné…“

„Na vašich pocitech nezáleží,“ řekl Hamilton Burger. „Co jste viděl? Co jste udělal?“

„Zlehka jsem zavřel dveře, abych neztropil hluk a aby žádná z těch mladých žen nevěděla, že jsem je viděl.“

„Zaslechl jste něco z jejich rozhovoru?“

„Slyšel jsem, jak Muriell říkala, že hledá svého otce, a Glamis poznamenala ironicky ‚V podkroví?‘, nebo něco v tom smyslu.“

„Proveďte křížový výslech,“ řekl Hamilton Burger.

Potom, ještě než se Mason stačil zvednout, se Hamilton Burger obrátil k soudu a oznámil: „Dovoluji si slavnému soudu oznámit, že mým dalším svědkem bude pan Perry Mason. Panu Masonovi bylo doručeno subpoena duces tecum, předvolání s výzvou přinést k soudu jisté důkazní předměty, které byly potají a protiprávně odneseny z domu číslo 6231 ve Vauxman Avenue.

Jsem si zcela vědom toho, že je neobvyklé předvolat obhájce obžalované strany, ale faktem zůstává, že má-li obhájce obžalovaného určité vědomosti o skutečnostech, dokládajících spáchání trestného činu, je obhájce obžalovaného řádným svědkem. Domnívám se nicméně, že má-li se zamezit průtahům či nedorozumění, jsem oprávněn dozvědět se v tuto chvíli, ještě před tím, než pan Mason provede křížový výslech svědka, zda skutečně k soudu přinesl předměty zmíněné v předvolání, které mu bylo včera doručeno.“

Obličejem soudce Alvorda se mihl výraz znepokojení. „Máte snad v plánu předvolat obhájce obžalovaného jako svědka proti samotnému obžalovanému?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Chcete k tomu něco říci, pane Masone?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Mason. „Mám právo na to, aby bylo v tomto případě postupováno řádným způsobem. Mám právo provést křížový výslech svědka. Až mě pan prokurátor postaví na místo svědků, bude-li si to přát, odpovím mu pak na jeho otázky. Nikdy jsem se nevzepřel postupu tohoto soudu ani žádného jiného soudu a není důvod pro to, aby si právě v tuhle chvíli okresní prokurátor zahrál divadélko pro publikum nějakým prohlášením, které má svými účinky především zalarmovat sdělovací prostředky.“

„To není pravda,“ zvolal Hamilton Burger. „Chci prostě vědět, zda můžu pokračovat ve svém případě, a bez…“

„To by stačilo, pánové, to už by stačilo,“ přerušil je soudce Alvord. „Soud se přiklání k názoru, že má pan Mason v tuto chvíli právo provést křížový výslech svědka. Kdyby se pan prokurátor byl obrátil na soud hned v době, kdy bylo jednání zahájeno, a požádal o zjištění, zda pan obhájce uposlechl ve věci subpoena duces tecum, soud by tu záležitost zřejmě zvážil. V tuto chvíli se však soud domnívá, že ten dotaz lze velmi dobře odsunout a položit poté, co pan Mason provede křížový výslech, nebo snad poté, co bude pan Mason sám předvolán jako svědek.“

„Děkuji vám, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Mason a ohlédl se na Paula Drakea.

Drake zavrtěl hlavou.

Mason přistoupil k svědkovi. „Jak dlouho se už znáte s Glamis Barlowovou, pane Elliotte?“

„Takové dva měsíce.“

„Jaké je vaše zaměstnání?“

„Jsem obchodní zástupce.“

„Zastupujete několik různých výrobců zboží?“

„Ano.“

„Na jakém území působíte?“

„Ve státě Kalifornie.“

„Máte na starosti celé území státu Kalifornie pro všechny výrobce, které zastupujete?“

„Pro většinu z nich. Pro jednoho mám jenom jižní Kalifornii. Mohu vám k tomu říci to, že mám i několik výrobců, kteří mi kromě Kalifornie svěřili i státy Washington, Oregon a Nevadu.“

„Chápu,“ řekl Mason. „Máte nějaké výrobce, kteří vám rovněž svěřili území státu Arizona?“

„Ne, pane.“

„Měl jste je někdy?“

„Ano, měl. Ty smlouvy jsem ale vypověděl, protože bylo nevýhodné pracovat v dalším státě, kde jsem neměl dostatečné množství smluv tak, aby to bylo ekonomicky výnosné.“

„Ale hodně jste v tom státě projezdil?“

„Ano.“

„A taky jste jezdil do Oregonu a Washingtonu?“

„Ano.“

„Slavný soude,“ namítl Hamilton Burger, „uniká mi smysl tohoto křížového výslechu. Jeví se mi to tak, že se obhájce prostě snaží získat čas a snaží se odložit…“

„To stačí, pane okresní prokurátore,“ rozhodl soudce Alvord. „Vzhledem k velmi důležitému svědectví, které tento svědek podal při přímém výslechu, soud zajisté umožní obhájci obžalovaného, aby mohl křížový výslech provést v co nejširším záběru. Myslím, že účelem těchto otázek je zjištění, čím se svědek zabývá; předpokládám, že se výslech už brzy bude ubírat směrem k zjištění, kolikrát se svědek se slečnou Barlowovou viděl a zda nemohlo dojít k omylu.“

Hamilton Burger se samolibě usmál. „Ať se tedy obhájce klidně svědka zeptá, kolikrát se viděl s Glamis Barlowovu a jak dobře ji zná; proti tomu nebude mít žaloba vůbec námitky, ani v nejmenším.“

„Myslím, že váš komentář je nemístný,“ řekl soudce Alvord. „Soud vzal v úvahu vaši námitku a zamítl ji. Pokračujte, pane Masone.“

„Kde máte bydliště, pane Elliotte? Kde volíte?“

„V Reddingu.“

„V Reddingu!“ zvolal Mason.

„Ano, mám tam kancelář. Obchodní činnost vyřizuji z velké části prostřednictvím poštovního styku a začal jsem tu činnost provozovat v Reddingu. Uvažuju o tom, že si otevřu kancelář v Los Angeles…“

„Na tom nezáleží, o čem uvažujete,“ napomenul Hamilton Burger svědka. „Odpovídejte na otázky pana Masona a… prosím soud za prominutí. Žádám soud, aby svědka upozornil, že má pouze odpovídat na otázky a neuvádět dobrovolně další informace.“

„No dobrá,“ řekl soudce Alvord. „Myslím, že už tomu svědek rozumí. Pokračujte v křížovém výslechu, pane Masone.“

Mason vrhl pohled na své náramkové hodinky a otočil se dozadu ke stolku, vyhrazenému pro obhajobu.

Della Streetová mu cosi horečně naznačovala.

„Mohl bych požádat o okamžik strpení, slavný soude?“ řekl Mason.

„Prosím, pane Masone. Ale vyřiďte to rychle.“

Mason přistoupil k Delle Streetové.

„Tohle mi dal Paul Drake,“ šeptala Della Streetová. „Alan Hancock je už v soudní síni. Právě přijel.“

Della Streetová strčila Masonovi do rukou objemný svazek novinových výstřižků a zašeptala vzrušeným hlasem, který neměl daleko k hysterii. „Podívejte se na fotku Maureen Monroeové.“

Mason se podíval na fotografii, ležící hned svrchu hromádky papírů a poté, co ji náhle otočil horní stranou dolů, přistoupil k místu vyhrazenému pro svědky. Chvíli tam stál a prohlížel si svědka způsobem člověka, který soustřeďuje veškeré své schopnosti.

„Pokračujte, prosím, pane Masone,“ vyzval ho soudce Alvord.

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Mason a upřel pronikavý pohled na svědka. „Tak vy tedy bydlíte v Reddingu, pane Elliotte?“

„Ano, pane.“

„A důvod, proč jste si otevřel kancelář právě v Reddingu, je ten, že jste tam bydlel v době, kdy jste začal působit jako obchodní zástupce výrobců?“

„Ano, pane.“

„Jak jste se vlastně dostal k činnosti obchodního zástupce, pane Elliotte?“

„No prosím pěkně, slavný soude,“ ozval se Hamilton Burger, „tohle přece rozhodně není přípustný křížový výslech.“

„Povolím ještě jednu či dvě otázky v této linii,“ rozhodl soudce Alvord. „Myslím, že pan obhájce obžalovaného je za daných okolností oprávněn získat podklad.“

„Odpovězte na otázku,“ řekl Mason.

„No víte, když jsem se vrátil ze služby u armády, neměl jsem vlastně nic na práci. Bydlel jsem v Reddingu a jednou… zkrátka jsem si všiml inzerátu, v němž nějaký výrobce hledal obchodní zástupce. Odpověděl jsem na ten inzerát, pak jsem ještě odpověděl na několik dalších a začal jsem v malém prodávat zboží po okrese Shasta; pak jsem svou činnost postupně rozšířil. Vedl jsem si při plnění smluv dobře, takže mi výrobci svěřili větší území a já jsem svou činnost rozjel ve větším měřítku.“

„Chápu,“ řekl Mason. „Vy jste tedy v Reddingu bydlel předtím, než jste vstoupil do armády, a z toho důvodu jste se tam vrátil?“

„Ano.“

„Jaké máte vzdělání, pane Elliotte?“

„Mám ukončenou střední školu a tři roky vysoké školy…“

„Kterou střední školu?“

„Střední školu v Reddingu.“

„Když jste bydlel v Reddingu,“ zeptal se Mason, „znal jste rodinu Monroeových?“

Následovala dlouhá chvíle ticha.

„Nemůžete na tu otázku odpovědět?“ zeptal se Mason.

„Máte na mysli pana G. W. Monroea, velkoobchodníka s dřívím?“

„Ano.“

„Ano, znal jsem ho. Byl jsem… znám ho, ano.“

„A znáte také jeho dceru, Maureen Monroeovou?“

„Ano, znám ji.“

„Nuže, pane Elliotte, uvedl jste ve své svědecké výpovědi, že ráno třináctého jste viděl Glamis Barlowovou vybíhat z dílny. Ukážu vám tuto fotografii a zeptám se vás, zda toto není osoba, kterou jste viděl vybíhat z dílny.“

„Počkat, počkat,“ hlásil se Hamilton Burger. „Chci tu fotografii vidět předtím, než bude ukázána svědkovi.“

Okresní prokurátor se hrnul dopředu.

„Podívejte se,“ řekl Mason, podávaje mu fotografii.

Hamilton Burger pohlédl na fotografii a usmál se. „Nemám námitky, Vaše Ctihodnosti. Vůbec nenamítám.“

Mason přistrčil fotografii před svědka. „Odpovězte na otázku,“ vyzval ho. „Není tohle fotografie osoby, kterou jste viděl vybíhat z dílny? Neviděl jste spíš Maureen Monroeovou než Glamis Barlowovou?“

Kdyby byl Mason fotografií uhodil svědka do tváře, nemohl by způsobit větší ohromení.

Když Hamilton Burger viděl, jak svědkovi klesá čelist, vyskočil na protest mávaje rukou, jako by chtěl upoutat pozornost; ve skutečnosti se však snažil svědka uklidnit. „Vaše Ctihodnosti, Vaše Ctihodnosti,“ dovolával se, „otázka je nepatřičná. Na fotografii je zcela jasně Glamis Barlowová, takže…“

„Navrhuju, aby pan okresní prokurátor složil přísahu,“ podotkl Mason, „nebo se snad podíval více zblízka. V textu, složeném pod fotografií, je naprosto jasně uvedeno, že je to fotografie Maureen Monroeové, dcery G. W. Monroea, která právě oznámila své zasnoubení s bohatým mladým obchodníkem z Arizony a New Yorku.“

„Ukažte mi tu fotografii, prosím,“ řekl soudce Alvord.

Hamilton Burger si razil cestu k soudcovské stolici. „Myslím, Vaše Ctihodnosti, že tady došlo k nějakému podvodu, že se jedná o další z pokusů pana Masona…“

„Ukažte mi tu fotografii,“ přerušil ho soudce Alvord.

Mason mu podal fotografii.

Soudce Alvord si fotografii prohlížel a pak ji otočil tak, aby se nahoře octl tenký proužek novinového papíru s textem, který byl na fotografii přilepen a založen dospodu. Přečetl si text, napsaný na stroji, beze slova vrátil fotografii Perry Masonovi a obrátil se k svědkovi.

„Odpovězte na otázku,“ řekl Mason, „a pamatujte, že jste pod přísahou. Vyběhla z té místnosti Glamis Barlowová, nebo to byla Maureen Monroeová?“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti!“ zvolal Hamilton Burger. „Nevíme, zda ta fotografie byla řádně ověřena. Vznáším proti té otázce námitku na základě toho, že je sporná, vyzývá svědka, aby činil vlastní závěry, nejedná se o řádný křížový výslech a nebyl prokázán žádný podklad.“

„Zamítá se,“ odsekl soudce Alvord. „Svědek na otázku odpoví.“

„Já… já… já nevím. Díval jsem se z okna… když tak nad tím přemýšlím… jsou si pozoruhodně podobné.“

„Ach tak,“ řekl Mason. „Takže teď už si nejste tak jist, zda můžete odpřisáhnout, že to byla Glamis Barlowová, koho jste viděl vybíhat z dílny?“

„Ne, pane.“

„Chcete svou svědeckou výpověď změnit a uvést v ní, že si nejste jist, zda osoba, kterou jste viděl, byla Glamis Barlowová?“

„Ano, pane.“

„Teď mi povězte,“ řekl Mason, „jak dlouho už znáte Věru M. Martelovou?“

Svědek se začal na židli ošívat.

„Jste pod přísahou,“ řekl Mason. „Jak dlouho už ji znáte?“

„Vznáším námitku proti nepatřičnému křížovému výslechu,“ řekl Hamilton Burger.

„Zamítá se,“ odsekl soudce Alvord.

„Já… poprvé jsem ji potkal asi tak před měsícem.“

„Kde?“

„V Las Vegas, v Nevadě.“

„Jak jste se s ní seznámil?“

„Byl jsem jí představen jedním přítelem, který mi řekl, že je velice schopná a odvážná soukromá vyšetřovatelka.“

„A teď mi povězte,“ řekl Mason a namířil na svědka prst, „uzavřel nebo neuzavřel jste s Věrou Martelovou nějakou obchodní transakci?“

Svědek se náhle napřímil. „Odmítám odpovědět,“ prohlásil.

Soudce Alvord se hrozivě předklonil. „Z jakého důvodu?“

Svědek vzdorovitě vzhlédl. „Z toho důvodu,“ objasnil, „že by mne mohla odpověď inkriminovat.“

Mason poklidně odešel k stolku, vyhrazenému pro obhajobu, a posadil se. „Nemám dalších otázek, Vaše Ctihodnosti.“

Hamilton Burger vyskočil na nohy. „Vaše Ctihodnosti, to… to je naprosto překvapivý vývoj událostí. Ta situace by se měla zajisté prověřit. Chci o té fotografii zjistit něco více. Tu fotografii je nutno ověřit. Domnívám se, že obhájce se tu provinil záměnou a fotografie Glamis Barlowové byla záměrně opatřena nesprávným komentářem, aby to svědka zmátlo. Rád bych požádal o odročení, abych mohl fotografii ověřit a zjistit, co se stalo.“

„Proti odročení nemám námitky,“ řekl Mason. „Obhajoba by velmi ocenila, kdyby okresní prokurátor fotografii ověřil; domnívám se také, že by se měl okresní prokurátor dále zabývat otázkou, proč tento svědek odmítá odpovědět na otázky týkající se jeho ujednání s Věrou Martelovou.“

„Pane Masone,“ řekl soudce Alvord, „ptám se vás, zda, pokud víte, byla v tomto případě provedena záměna fotografií nebo příslušných textů.“

„Ne, Vaše Ctihodnosti. Tu fotografii jsem právě obdržel od detektiva, který do tohoto soudního sálu dorazil pouze před několika minutami na základě telefonního rozhovoru, který j sem s ním měl včera večer a při němž jsem ho požádal, aby sem přinesl fotografie Maureen Monroeové.“ V tichu, které následovalo, bylo slyšet, jak nějaká žena vzlyká.

Soudce Alvord pohlédl na Nancy Gilmanovou, která plakala.

„Soud přerušuje jednání do deseti hodin zítřejšího dopoledne,“ oznámil. A potom, obraceje se k Hamiltonu Burgerovi, dodal: „Navrhuji, aby se do té doby policie vynasnažila přijít tomu všemu na kloub. Tohle je zajisté situace, kterou je nutno důkladně prověřit.“

„Jistě, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl pokrotle Hamilton Burger.

„Jednání je odročeno,“ oznámil soudce Alvord; dříve než povstal a odešel ze svého místa, pohlédl na Masona s výrazem rozpačitého respektu.

KAPITOLA 17

Později téhož odpoledne vstoupil Paul Drake do Masonovy kanceláře.

„Nu, Hartley Elliott se přiznal. Všechno samozřejmě vyšlo najevo poté, co Nancy Gilmanová učinila výpověď.

Nancy porodila dvojčata, holčičky. Byla to jedno vaječná dvojčata. Cítila, že si je obě ponechat nemůže, ale jedno chtěla. Nancy je pozoruhodně inteligentní, pohotová žena. Chtěla pro svou druhou dceru najít dobrý domov. Nějak se dozvěděla, že manželka pana G. W. Monroea z Reddingu slehla a porodila mongoloidní dítě. Ta žena byla zdrcená žalem, Nancy se s ní dohodla na záměně a Monroeovi se do Reddingu vrátili s krásnou dcerou.

Ty dívky jsou naprosto stejné. Ještě teď je téměř nemožné je od sebe rozeznat. Když Hartley Elliott potkal Glamis, ta úžasná podoba ho tak ohromila, že začal nenápadně pátrat. Chtěl si to zjistit, a proto zaměstnal Věru Martelovou.

Věře netrvalo dlouho přijít na to, co se vlastně stalo. Pak ale Věra Martelová začala hrát dvojí hru, což se jí nakonec stalo osudným. Hartley Elliott předpokládal, že budou buď vydírat Nancy, nebo tu informaci prodají Rogeru Calhounovi.

Věra se ale dozvěděla, že John Yerman Hassell odkázal ve své poslední vůli slušnou sumičku pro jakéhokoliv potomka, kterého snad Nancy porodila v průběhu šesti měsíců po milostném dobrodružství, které s ním měla. Dozvěděla se, že Nancy ve vší tichosti přesvědčila Hassellovy dědice, že Glamis je skutečně Hassellovou dcerou, a obdržela vyrovnání. To je rafinovaná právnická klička. Nezískala dědictví; obdržela od dědiců vyrovnání.

Měj taky na paměti, že Maureen nebyla nikdy formálně adoptována. Monroeovi ji prostě vydávali za svou skutečnou dceru.

A tak Věru Martelovou napadlo, zda by nebylo lepší svému komplicovi říci jen to, že na tom pracuje z hlediska vydírání, a přitom si pro sebe ukrojit tu nejšťavnatější porci, když řekne Maureen o majetku, o kterém dosud nevěděla, a že si myslí, že ho pro ni může získat. Zaplatila tedy Maureen deset tisíc dolarů za poloviční podíl na všem tom majetku.

Maureen nabídku přijala – její otec, G. W. Monroe, o té transakci po pravdě řečeno nevěděl. Přijel toho večera do Reddingu za úplně jiným účelem.

Teprve po uplynutí několika dnů se o tom, co se přihodilo, od Maureen dozvěděl a řekl Maureen, že je adoptovaná.

Maureen se najednou octla v nezáviděníhodné situaci. Byla odloženým dítětem, které bylo neoficiálně adoptováno bohatou rodinou, přitom však byla nepochybně nemanželského původu. Věděla, že Kimberlyovi by nikdy nesvolili, aby se jejich syn se společensky prominentním postavením oženil s nemanželským dítětem; Maureen tedy začala Věru Martelovou horečně shánět.

Chtěla zjistit, co vlastně měla Věra na mysli, a skutečně ji vystopovala. Dopadla ji v domě Gilmanových, kam šla Věra s úmyslem podat si Glamis. Glamis nevěděla vůbec nic o tom, co se dělo, zato Carter Gilman věděl, že se nějaká soukromá detektivka Věra vyptávala na jeho manželku a nenápadně se pokoušela zjistit něco o její minulosti. Gilman se rozhodl, že se s tebou poradí, a telefonicky si dohodl schůzku.

Maureen vešla dovnitř rovnou za Věrou, obvinila ji, že je podvodnice, hodila jí deset tisíc dolarů do obličeje, vyběhla z dílny, oběhla dům, naskočila do auta a odjela. Později si nějak obstarala paklíč, šla k Věřině kanceláři v Las Vegas, dostala se dovnitř a všechno tam zpřeházela, jak hledala usvědčující písemnosti, které Věra měla. Konečně je našla, pak šla do kasina, kde chvíli hrála, a nakonec se vrátila letadlem do Reddingu.

Hartley Elliott se měl s Věrou se jít v garáži. Vybitá baterie byla součástí plánu. Už dříve jí sdělil výsledek toho, co sám vypátral, a chtěl jí doplnit nějaké poslední instrukce. Když slyšel přicházející Maureen, schoval se v tmavém zákoutí temné komory. Poté, co Maureen odešla, Hartleymu pochopitelně došlo, že ho Věra zradila. Přestože se jí Maureen pokusila vrátit těch deset tisíc, měla Věra Martelová její podpis na postupní listině. Elliotta to podvodné jednání rozzuřilo a začal Věru škrtit. Ve svém doznání uvádí, že neměl v úmyslu ji zabít, že ji chtěl jenom umravnit a přimět k tomu, aby se ho bála; nejspíš je to pravda. Nicméně ji uškrtil. Když viděl, že je mrtvá, nacpal její tělo do kufru Gilmanova automobilu. Potom Eliott viděl, jak Gilman vychází z domu; proklouzl do temné komory a skryl se. Když pak Gilman prošel temnou komorou a vstoupil do dílny, Elliott z temné komory rychle vyběhl, po příjezdové cestě se dostal k předním dveřím a vyšel nahoru do svého pokoje. Neměl přirozeně příležitost posbírat peníze, které byly rozházeny po celé podlaze dílny.“

„Gilman tedy musel vidět, jak Věra Martelová vchází do garáže,“ řekla Della Streetová.

„Správně,“ řekl Drake. „Jedl snídani a četl přitom noviny. Vzhlédl od nich, právě když Věra Martelová vcházela do temné komory. To ho znepokojilo. Později uviděl Maureen vybíhající z dílny, a samozřejmě si myslel, že je to Glamis.

Gilman chtěl vyjít ven a zjistit, co se děje, ale musel se zbavit Muriell; požádal ji tedy, aby mu připravila jídlo, které ve skutečnosti nechtěl. Muriell, která věděla, že už toho dost snědl, však otálela a doufala, že tu žádost vezme zpátky.

Gilman se nakonec do dílny dostal, našel všude po podlaze peníze a známky rvačky. Skočil do auta, začal jezdit po okolí a hledat Věru. Objevil sice, kde má zaparkované auto, ale ji nenašel. Vůbec ho nenapadlo, že její tělo bylo celou tu dobu v kufru jeho auta. Když Věru nemohl najít, zajel se svým autem k místu, kde obvykle nasedal do autobusu, zaparkoval a odjel autobusem do města.

Hartley Elliott měl klíčky od Věřina auta a její kabelku. Chtěl nejprve odjet s Věřiným autem, ale vzápětí ani nemohl uvěřit svému štěstí, když našel Gilmanovo auto, zaparkované poblíž autobusové zastávky. Zkratoval zapalování, nastartoval, zajel na horskou cestu, ukryl Věřino tělo a pak vrátil Gilmanovo auto na místo, kde bylo prve zaparkované. Sedl do Věřina auta, jel na místo, kde nechal Věřino tělo, naložil ji do auta, rozjel auto tak, aby sjelo z útesu, vrátil se stopem a šel si po svých. Byl si jist tím, že až bude tělo objeveno, bude to buď považováno za nešťastnou náhodu, anebo, když to budou považovat za vraždu, bude tím, kdo to odskáče, Carter Gilman.

Elliott měl informace, které by mu umožnily vydírat několik lidí, ale netroufal si cokoliv podniknout, dokud celý ten rozruch kolem Věřiny smrti neutichne.“

„Jak z Elliotta dostali doznání?“ zeptal se Mason.

„Za to můžeš poděkovat poručíku Traggovi,“ řekl Drake. „Tragg si už stejně začal dávat dvě a dvě dohromady a pobyt v lochu po vyneseném rozsudku za pohrdání soudem už Elliotta připravil o všechen elán. Zhroutil se hned poté, co na něj začali chrlit otázky.“

„A Maureen?“ zeptala se Della Streetová účastně.

„Ti Kimberlyovi budou zřejmě opravdu slušní lidé,“ řekl Drake. „Podle posledních zpráv stojí Harvey Kimberly při Maureen a rodina stojí při nich obou. Svatba se bude konat tak, jak to bylo naplánováno.“

Perry Mason se pořádně nadechl. „No vida,“ prohlásil. „Z toho je vidět, že advokát má pořád bojovat.“

Della Streetová na něj pohlédla s takřka zbožným obdivem. „Vy jste o tom všem měl nějaké tušení?“ zeptala se.

„Začal jsem o tom definitivně uvažovat, jak jsem pořád přemýšlel o tom podivném grafu Nancy Gilmanové na detektoru lži, když jsme se jí zeptali na dceru.

Nemohlo být pochyb o tom, že Glamis Barlowová je její dcera, a přece, když odpovídala na otázku, zda má dceru, ukazovalo se na grafu citové rozrušení naznačující, že lhala.

Ale přiznávám, že teprve poté, co jsem po telefonu mluvil s Alanem Hancockem, mi začalo svítat, jaké jsou přesně vzato možnosti, které z té situace vyplývají. Ale i potom jsem musel všechno vsadit na jedinou kartu.“

„Ty máš ale nervy,“ řekl Drake obdivně.

Mason zavrtěl hlavou. „Mohl jsem jít pouze po jediné cestě,“ vysvětloval. „Kdybych se zastavil, bylo by mne to pohltilo, a kdybych šel jinudy, spadl bych do propasti… a to je vlastně jediná metoda, jakou je nutno použít… když jednou bojujete, neustávejte.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai