Případ vraha, který nezabil

Erle Stanley Gardner

(1976)

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Douglas Selby, okresní státní zástupce v Madison City v Kalifornii a šerif Brandon si vzali do hlavy, že zlikvidují hráčské doupě, v němž profesionální hazardní hráči z Los Angeles okrádali madisonské mladíky. Jejich práci značně komplikuje skutečnost, že mezi hazardními hráči je i syn madisonského magnáta Stapletona, jehož podnik zaměstnává většinu obyvatel města. Pozice okresního státního zástupce je otřesena, ale Dougles Selby se nebojí riskovat.

Případ vraha, který nezabil

I

Slabé paprsky žlutavého slunce pronikaly clonou špinavého dýmu, který zastínil oblohu v Madison City. Přestože bylo už devět hodin ráno, rtuť teploměru se blížila bodu mrazu.

Nastalo období války, v němž utrápení pěstitelé citrusových plodů mobilizovali jakoukoliv možnou obranu, aby zastavili ofenzívu královny mrazu. Neobvyklé spojení atmosférických podmínek vytvořilo náraz studeného povětří, jež sklouzlo ze zasněžených vrcholků hor daleko do vnitrozemí přes náhorní planinu, aby pak zaplavilo úrodnou půdu kalifornského pobřeží silným proudem ledového vzduchu.

Toto vražedné ovzduší trvalo už třetí den. Farmáři rozdýmali obrannou hradbu kouře, který visel nad krajem jako černý mrak. Za chladného rána se hustý kouř držel nad údolím, za odpoledního mrazu se však rozptyloval, zatímco nevyspalí farmáři s krhavýma očima sváželi s nadlidským úsilím další a další palivo, aby udrželi kouřící oheň v kotlích ještě další noc.

Jelikož Madison City leží v zemědělském kraji a jelikož zemědělci byli současně obchodníky a věděli až příliš dobře, že období takové nepohody je může zruinovat, nedbali vysilující dřiny a trávili nekonečné hodiny v nedostatečně vyhřátých skladištích. Obyvatelé města se třásli zimou v domech projektovaných pro podnebí bez zimy a mrazu a vytápěli je rozličnými druhy plynových kamen. Chřípí plné sazí, nalézali jen částečnou útěchu v pomyšlení, že jako každý rozmar přírody nemůže ani tento trvat příliš dlouho.

Doug Selby, vysoký, mladý, plný životního elánu, kráčel rychle chodbou druhého patra soudní budovy v Madison City. Odemkl si dveře s nápisem „Okresní státní zástupce – vchod vedle“, odložil svrchník a bzučákem uvědomil sekretářku o své přítomnosti. V soudní budově bylo ústřední topení a Selby si stoupl zády k radiátoru, aby se zahřál. Sekretářka vešla s úsměvem a s rukama plnýma pošty. V její kanceláři se svítilo a Selby s rozmrzelým pohledem na začouzený vzduch za oknem rozsvítil i tady. „Něco důležitého v poště?“ optal se.

„Nic neodkladného,“ odpověděla. „Vedle na vás čeká Ross Blaine.“

„Blaine?“ opakoval Selby a se svraštělým čelem namáhal svou paměť.

„Mladík, který padělal šek madisonské zasílatelské a skladovací společnosti,“ připomněla mu sekretářka.

„Ach ano,“ řekl Selby. Zvedl telefon a žádal centrálu: „Dejte mi Rexe Brandona, jestli už přišel.“ A když po chvilce zaslechl šerifův hlas, pokračoval: „Tady je Doug Selby. Pamatuješ se, jak jsem ti vyprávěl o mladém Blainovi, který padělal šek zdejšího zasílatelství? Ani restaurace, kde mu šek proplatili, ani zasílatelská firma netrvají na žalobě – kvůli jeho matce, ale o tom Blaine ještě neví. Je vedle v kanceláři, a tak si myslím, že by mu docela prospělo, kdybychom si s ním popovídali.“

„Hned jsem u tebe,“ řekl Brandon.

„Výborně, Rexi.“ Selby zavěsil a řekl sekretářce: „Až stisknu bzučák, pošlete ho sem.“ Sekretářka odešla a Selby zběžně prohlížel poštu. Když zaslechl na chodbě Brandonovy kroky, otevřel mu.

Šerif byl o dvacet pět let starší než Selby. Vlas mu prokvétal stříbrem. Tvář měl tmavou jako kůže sedla a nohy měl prohnuté dlouhými roky jízdy na koni. Ale jeho krok byl hbitý a pružný. Pozdravil Selbyho úsměvem svých šedých očí, které, když na to přišlo, dokázaly ztvrdnout a zchladnout jako dva kusy ledu, a řekl: „Co říkáš té zimě, Dougu?“

„Pěkné nadělení,“ řekl Selby. „V noci jsem na sebe navlékl všechno, co mám.“ Pak se podíval na špínu od sazí a mouru na svých rukou: „Vypadá to, že budou zase čisté na národní svátek – čtvrtého července.“

Rex Brandon se usadil v křesle a vylovil z kapes sáček tabáku a hnědý cigaretový papír. „Co si o tom chlapci Blainovi myslíš, Dougu?“

Selby si projel prsty vlasy a opáčil: „Co si o něm myslíš ty, Rexi?“

„Za mých časů,“ řekl šerif, „šli kluci, kteří padělali šeky, do vězení. Proto taky bylo mladých padělatelů tak málo.“

Selby odvrátil pohled od začouzeného okna. „Hodně se změnilo,“ řekl, „a přece… je to tak, Rexi, něco jsme získali a něco jsme ztratili.“

V šerifových očích zableskla otcovská náklonnost, s níž si měřil mladého okresního státního zástupce. „Když jsem byl mladý, Dougu, brali chlapci mého věku všechno mnohem vážněji. Dneska, jak se mi to jeví, takové ambice nemají. Získávají všechno, co chtějí, mnohem snadněji. Ty ne, ty jsi jiný. Koneckonců jsi taky ještě kluk, ale zasáhl jsi tohle město jako býček, který se rozběhne proti závorám na kolejích. Bože můj, pustil ses do politického boje a vyhrál tuhle funkci jedna dvě. Tak mi řekni – proč dneska takových absolventů fakulty, jako jsi ty, není víc?“

Selby se smál: „Mimo jiné taky proto, že v jednom okrese je jenom jedno místo okresního státního zástupce, Rexi. Takže ostatní chlapci nemají šanci. Ale bez legrace, Rexi – dneska není zdaleka tolik příležitostí jako ještě před pár lety. Jak se říká – docela nahoře je místa celkem dost; ale dokud se k žebříku neprotlačíš, nemůžeš začít stoupat vzhůru. Vezmi si například toho mladíka Blaina, o něm náhodou něco vím. Jeho matka obětovala všechno, aby mu dala dobré vychování. Ale je to k ničemu, protože on neví, jak začít. Naučili ho, jak si má počínat na vrcholu, ale nikdo mu neukázal, jak se rvát a honit dole. Naučit chlapce ovládat vysoce výkonný automobil ještě neznamená, že umí pohánět koně.“

„To se mají naučit sami,“ řekl Brandon a sypal zlatá zrnka do žlábku z cigaretového papíru, „jako jsem se to musel naučit já.“

„Jenže ty ses to učil jako mladíček. Dneska ti hoši studují a studují, až jim je bůhví kolik… Ale dost, Rexi. Zavoláme si ho a zjistíme, proč to udělal. Nesuďme předčasně. Blaine není zločinec a nechci ho z něho udělat. Uvidíme, jestli se s ním dá mluvit.“

Brandon přikývl, ubalil si cigaretu a olízl její okraj; Selby stiskl bzučák. Vzápětí se otevřely dveře a vstoupil vkusně oblečený čtyřiadvacetiletý mladík. Zůstal stát ve dveřích a zíral na ně s marně potlačovaným zmatkem v očích. „Posaďte se, Blaine,“ řekl mu státní zástupce a pokračoval: „Mám za to, že víte, proč jste tady?“ Blaine mlčel.

Selby vytáhl ze zásuvky psacího stolu šek a řekl: „Ještě před dvěma měsíci jste, Blaine, pracoval jako pomocný účetní u zdejší zasílatelské a skladovací společnosti. Jako účetní jste byl oprávněn podepisovat šeky do výše tří set dolarů. Předevčírem jste si v místní restauraci proměnil šek na sto šedesát pět dolarů. Byl to originální šek zasílatelské společnosti. Banka však byla informována, že váš pracovní poměr u společnosti skončil, a odmítla majiteli restaurace šek proplatit.“

Blaine zvedl sklopený zrak a s vytřeštěnýma očima pohlédl na státního zástupce, pak oči opět sklopil a souhlasně kývl hlavou. Po chvilce polkl a řekl: „Ano, pane.“

„Proč jste to udělal?“ optal se Selby.

„Já nevím,“ řekl Blaine.

„Jakápak je tohle odpověď,“ řekl Selby domlouvavě. „Věděl jste přece, že banka ten šek neproplatí. Věděl jste, že porušujete zákon. Musel jste tedy mít nějaký pádný důvod.“

„Potřeboval jsem peníze,“ řekl Blaine.

„Na co jste je potřeboval?“

„Tak – potřeboval jsem je.“

Selby pohlédl na mladíka zachmuřeně a pokračoval: „Promluvme si na rovinu, Blaine. Vaše matka je vdova. Dostává menší roční důchod, s kterým taktak sama vystačí, ale těžko z něho může vydržovat i vás. To vy byste naopak měl přispívat do rodinného rozpočtu. Za minulý rok jste vystřídal dvě zaměstnání. Ani v jednom jste nevydržel. Mluvil jsem o vás s Charliem Petersem ze zasílatelství. Říkal, že vás propustil, protože jste o svou práci nejevil sebemenší zájem. Připadalo mu, že každou druhou noc proflámujete a pak se v práci sotva držíte na nohou. Několikrát vás dokonce nachytal, jak spíte. A vůbec – práce vám připadala jako pusté ubíjení času. V důsledku toho jste dělal chyby, odpovídal jste unuděně na telefony a nedokázal jste si ani pořádně zaznamenat, co vám sdělovali, několikrát jste popletl čísla. Jednou až dvakrát týdně museli v účtárně všechno přepočítat a našli chyby v bilanci a byla to vždycky vaše chyba. Měl jste pro podnik menší cenu než kus nábytku. Proto vás Peters propustil.

A ještě něco vám řeknu,“ pokračoval. „Už když vás Peters propouštěl, měl jste evidentně v úmyslu falšovat šek. Tu složenku vydala První národní banka speciálně pro zasílatelství – a vy jste ji strčil do kapsy se záměrem ji jednou použít a…“

Blaine vyhrkl: „Našel jsem ji náhodou v náprsní tašce.“

„A jak se náhodou do té vaší tašky dostala?“ zeptal se šerif skepticky.

„Diktovali mi do telefonu několik čísel,“ vykládal Blaine, „a neměl jsem tam po ruce žádný papír. Tak jsem vzal jednu složenku ze svazku, který tam ležel, a na její zadní stranu jsem si ta čísla napsal tužkou.“

Selby si prohlédl zadní stranu složenky: „Ano, je tady tužkou napsáno pár čísel. Možná, že mluvíte pravdu a že to nebyl úmyslně plánovaný přečin. Takže… předevčírem jste potřeboval peníze. K čemu jste je potřeboval?“

„Já… totiž… měl jsem splatit nějaké dluhy a neměl jsem peníze.“

Šerif Brandon na Selbyho významně zamrkal: „Dovol, abych mu položil pár otázek, Dougu.“ Selby přikývl a Blaine se váhavě otočil k šerifovi. „Viděl jsem vás předevčírem v noci, jak se vezete s mladým Stapletonem. Jeli jste spolu v jeho novém voze směrem k hostinci Palmová střecha.“

Mladík nic neříkal. Brandon se na chvilku odmlčel a pak pokračoval: „Starý Stapleton má peněz jako želez a dokáže rozdávat ve velkém, když se mu zachce. Jeho synáčkovi přišly tatínkovy peníze jistě vhod, zvláště od té doby, co se vrátil z New Yorku. Vy jste s Georgem chodil do školy, byli jste v jednom fotbalovém týmu. Jste kámoši. Ale měl byste, mládenče, konečně pochopit, že s ním sotvakdy můžete držet krok.“

Blaine neřekl ani slovo.

„Co jste dělali u Palmové střechy?“ zeptal se Selby.

„Tak… poseděli jsme tam.“

„Copak jste pili?“

„Pár piv…“

„A kam jste jeli odtamtud?“

„Domů.“

„V kolik jste odešli?“

„Asi ve dvě v noci.“

Selby přimhouřil oči. „A v kolik jste tam přišli?“

„Asi v deset večer.“

„A to jste tam jen tak seděli čtyři hodiny a pili pivo?“

„Tak jsme… prostě… ubíjeli čas.“

„Byla tam nějaká děvčata?“ zeptal se Selby.

Blaine zavrtěl hlavou: „Jenom hosteska. Byla to pánská jízda.“

Selby se optal: „Jak dlouho má mladý Stapleton ten svůj nový vůz?“

„Dva či tři týdny.“

„A neprojeli jste se v něm už předtím, abyste si ho vyzkoušeli?“

„Ani ne.“

„Proč svůj starý vůz prodal?“

„Ani nevím. Asi ho měl dost. Prodal ho za babku. Sedm set padesát za něj dostal.“

„Kdo ho koupil?“

„Tom Cuttings. Náš bývalý spolužák. Žije teď v Mirande Mesa. Náhodou byl zrovna tady, a tak George mu ten svůj vůz prodal.“

„Za sedm set padesát dolarů?“

„No právě.“ Blaine se poprvé jaksepatří rozehřál. „Kdybych byl věděl, že ho George dává za takovou cenu… Je to na mou duši parádní kára, jasně červená, s bílými pruhy, se sklápěcí střechou… Každý by za ni v tom stavu, v jakém je, dal bez diskuse dva tisíce!“

„Byl byste si ten vůz rád koupil sám, Blaine, což?“ optal se Selby.

„To bych řekl!… To je, panečku, fáro… ale co nadělám? Já bych neměl ani na zadní světlo. Ale je to fáro, řeknu vám… a jak tichounce jede, jako když přede kočka…“

Selby ho přerušil: „Uvědomujete si, Blaine, co se s vámi děje? Když mluvíme o vaší mámě a o tom, že byste ji měl podporovat, ani to s vámi nehne. Ale když je řeč o automobilu, jaký si může dovolit jenom boháč, najednou doslova hoříte. Nedokážete se podívat skutečnosti do očí, žijete ve světě snů. Probuďte se konečně! Postavte se pevnýma nohama na zem. Schválně jsem zavedl řeč na auto, protože jsem tušil, jak zareagujete, abych vám názorně předvedl, jaký doopravdy jste.“

Mladík se zmohl jen na mlhavé: „Ano, pane.“

„Co jste tam tedy dělali, u Palmové střechy?“

„Nic.“

Rex Brandon zasáhl: „Hráli jste poker, viďte, Blaine?“

„Teda… zrovna tam běžela partička, a tak jsme se dívali.“

„Kdo hrál?“ zeptal se Brandon.

„Já nejsem práskač,“ řekl Blaine.

„Stapleton hrál?“

„Zeptejte se jeho.“

„A co majitel, Oskar Triggs? Věděl o tom, že se u něho hraje hazard?“

Blaine se chystal odpovědět, ale pak si to rozmyslil a byl zticha.

Selby řekl: „Nechci z vás dělat donašeče, Blaine. Potřebuju se dovědět, co se tam děje, protože nechci, aby další mladí lidé padli do stejné pasti jako vy.“ Blaine tiše seděl a vyhýbal se pohledu mladého státního zástupce. „Tak mluvte, Blaine,“ naléhal Selby, „ať to máme z krku.“

„Nemusíte mít obavy, že se ještě někdo další chytí do stejné pasti,“ řekl Blaine hořce. „Tahle past byla až moc dobře nastražena na mě.“

„Proč právě na vás?“

Blaine na něho utrápeně pohlédl. „Triggs chtěl, abych do toho spadl, protože miluju Madge Trentovou.“

„Kdo je Madge Trentová?“

„Hosteska.“

„Myslím,“ řekl laskavým hlasem Selby, „že by bylo správné, kdybyste nám o tom všem pověděl víc.“

Blaine křečovitě sevřel dlaně a pak si začal lámat prsty. Vzhlédl, v očích se mu zablesklo a pak spustil: „Tak dobře, nejsem špicl, ale nemůžu jen tak nechat Triggse, aby mě do něčeho namočil, a nebránit se. Máte pravdu. Hraje se tam hazard třikrát až čtyřikrát do týdne. Vždycky, když jde o veliký balík, objeví se tam jeden profesionální karbaník z Los Angeles. Chodí tam jeden kořen, po tom ten karbaník jde, ale někdy taky obere Stapletona. Jinak my mladší tam nikoho nezajímáme. Někdy si smíme přihodit a shrábnout pár šupů, abysme drželi hubu, ale jinak jen kibicujeme. Jenže tuhle v noci Triggs vytušil, že jsem v prekérní situaci, když najednou dávám do hry větší sumu, a řekl si, počkej, chlapečku, teď to s tebou půjde z kopce, a dal tomu profíkovi typ a svlékli mne do naha.“

„Kdo je ten profesionál?“ zeptal se Selby.

„Carlo Handley.“

„A ten zazobaný kořen?“

„Makléř a překupník, obchodník s kradeným zbožím, ale teď už je na odpočinku. Jmenuje se Morley Needham. Docela fajn chlap a hraje otevřenou hru. Nezáleží mu na tom, jestli prohraje, rád si sem zajede z města a hraje pro zábavu. Obyčejně si s sebou přivede zajíčka a koupí jí pár sáčků brambůrek. Když kořen vyhraje, dostane zajíček svůj podíl, když prohraje, ostrouhá mrkvičku. Docela fajn chlap je to. Zato ten Handley, to je číslo. Vždycky, když se Needham objeví u Palmové střechy, dostane Handley avízo, za půl hodiny se tam objeví i on a pak začne tóčo. Ze začátku jsem se vždycky vytratil, ale jednu noc na mě Handley mrknul a řekl, že má rád víc hráčů pohromadě a jen prý ať si přisadím, že určitě o košili nepřijdu. Pak to začalo. Vyhrál jsem pár dolarů na Needhamovi a Handley schválně zavřel partii, abych je zas neprohrál. Někdy mě Handley nechal vyhrát padesát až šedesát dolarů. Když pak začal zvyšovat sázky, položil jsem karty na stůl.“

„A co George Stapleton?“

„Ten to taky dokáže roztočit! Nemyslím si, že Handley ho chce stůj co stůj obrat, ale taky nechce prohrát. Rozhodně mu ale nedává takovou šanci, jakou dal mně. A Needham je poctivý hráč. Když má štěstí, vyhrává, když má smůlu, svléknou ho z kůže. Handley ví, jak na něho, a vždycky vyhraje. Stapleton to neví a Needham ho často obere. Myslím si, že Stapleton se vší silou dere mezi špičkové hráče, ale to nakonec není má věc.“

„A co ta bardáma?“

Blaine jako by změkl. „Je to správná ženská a dá se jí opravdu věřit, víte?“

„Co tam dělá?“

„Myslíte, jestli hraje?“

„Ano.“

„Kdepak, ta nehraje. Stará se o provoz vpředu. Herna je vzadu.“

„A jakpak se o ten provoz stará?“ zeptal se šerif Brandon.

Blaine se začervenal. V očích se mu zle zablesklo. „Je to bardáma,“ řekl nevrle, „tak co? Tančí tanec hula v trávové sukni a chrámový tanec tančí bosa. Svou pěknou postavu… dost prezentuje. Ale dál už nic. Nikdy nejde s mužským na pokoj. To se ví, kluci s ní žertujou a ona si k nim sem a tam přisedne a připije si, aby se obchod hýbal, to ano. Ale je to hodná a slušná holka.“

„Nezdá se mi, že by to byl zvlášť vhodný život pro slušné děvče,“ řekl šerif.

Blaine se na šerifa zadíval očima plnýma hněvu, ale hned zas pohledem uhnul. Mlčel s pevně staženými rty.

„A co ten Triggs?“

„Triggs je úlisný had. A na Madge žárlí jako blázen. Na koho se to děvče podívá dvakrát, po tom jede… proto teď jede po mně. Triggs nikdy nezvýší hlas, ani nepohne rukou, ale po kom jede, toho dostane. To je můj případ. A pokud jde o Madge… na tu má přímo hypnotický vliv. Víte, ona musí pracovat a ženská, když chce vydělávat, tak si nemůže vybírat, jak by si někdo myslel,“ řekl s chmurným pohledem na šerifa. „Kdybyste jí chtěli něco vyčítat, abyste věděli – ona se vdávala, když jí bylo osmnáct, a v devatenácti měla dítě. Tu holčičku má teď na krku, a aby ji měla z čeho živit, musí dělat bardámu. Ale každého si drží pěkně od těla. Jenom z Triggse má hrůzu. Vždycky se celá třese, když jí něco říká tím svým mrtvolně klidným hlasem. Kdybych jen měl dost peněz, abych ji z toho podniku dostal pryč!“

Selby položil chlapci ruku na rameno: „Dobrá, Blaine. To není špatný nápad. Jenže dostat se k penězům tak, že byste padělal šeky, to pusťte z hlavy. Budete muset pracovat a to hezky tvrdě. Lidé se pořád ještě stávají úspěšnými tvrdou prací. To se ví – někdy někomu spadne úspěch do klína a oslní ho jako raketa – jenže ta raketa zhasne právě tak rychle, jako vzplála. Jak se říká: rychle nabyl, rychle pozbyl. Budete si to pamatovat?“

„Myslím, že budu, pane Selby. Teď stejně půjdu sedět. A do té doby, než mě pustí…“

„Ne, Blaine, nepůjdete sedět. Půjdete domů a všechno si pořádně promyslíte. Pak si seženete nové místo. A z prvního platu zaplatíte majiteli restaurace těch stopětašedesát dolarů. Je to jasné?“

Blaine vyskočil s vyvalenýma očima na nohy: „Tak já nepůjdu do… Vy mě nezatknete?“

„Ne,“ řekl Selby.

Blaine šel se vzpřímenými rameny ke dveřím, jako by z něho spadla veliká tíha. U dveří se otočil: „Já vám teda… já vám děkuju. Moc děkuju!“

Dveře se za ním zavřely a Selby si oblékal svrchník. V tváři se mu zračilo odhodlání k boji. „Mám za to,“ zašklebil se Rex Brandon, „že teď pojedeme sáhnout na zoubek Triggsovi.“

„Sáhneme na zoubek Triggsovi,“ řekl Selby. „Pojďme.“

II

Špinavý čmoud visel dosud tak nízko, že šerif musel na silnici, po níž ujížděli k hranicím města, rozsvítit světla svého služebního vozu. „S těmi hostinci u silnice jsou problémy,“ řekl. „Všechno, co podnikají, je tak trochu nezákonné. A přitom se člověku zajídá pořád je hlídat a kontrolovat, aby se nakonec oni i jejich návštěvníci necítili jako v kasárnách.“

Selby zíral na ubíhající pás betonové vozovky. „Profesionální karbaníky jim zatrhneme,“ řekl.

„Usvědčit hazardního hráče je takřka nemožné,“ vrtěl hlavou Brandon. „Máme tu čtyři nebo pět hotelů, které mají klubové salónky, a tam se vždycky tak trochu pěstuje karban ‚pouze pro členy‘, všeobecně se to ví a toleruje. A je tu silné liberální hnutí, které chce, aby život v okrese byl mnohem uvolněnější. Dokud byl státním zástupcem Sam Roper, podnikalo se všude bez ohledu na zákon. Říká se, že Roper bral úplatky. Lidé na to poukazovali, do úřadu nám chodily stížnosti. Teď jsme jim udělali čáru přes rozpočet a s úplatky si na nikoho nepřijdou. A zase se někteří voliči začínají vztekat a říkají, že jsme utáhli pásek až moc. Nu a podle toho, co slyším o Triggsovi – ten v tom, panečku, umí chodit! Jeho právním zástupcem je pochopitelně Sam Roper, který od té doby, co se vrátil k advokacii, zastupuje všechny ty podniky, které…“ Brandon náhle prudce zabrzdil, až to zaskřípalo; zabočil ke kraji vozovky a zastavil.

„Co se děje?“ optal se Selby.

„Ten chlap za námi,“ řekl Brandon.

Selby se ohlédl a zadním oknem spatřil na kraji silnice postavu člověka, zkreslenou čmoudem. Muž se pomalu blížil k jejich vozu. „To je nějaký stopař, Rexi,“ řekl státní zástupce. „Chce se asi dostat do Los Angeles. Čeká ho zklamání – myslí si, že jsme zastavili, abychom ho svezli.“

Brandon řekl: „Za posledních deset dní jsem toho člověka viděl potloukat se po silnici aspoň pětkrát. To není obyčejný stopař. Podíváme se, co je zač.“

Muž zatím došel k vozu. „Jedete do Los Angeles?“ zeptal se.

Brandon ho vyzval: „Nastupte si.“

Muž zaváhal a zeptal se: „Mám asi o tři sta metrů dál kámoše. Svezli byste ho taky?“

„Jistě,“ řekl Brandon a zamrkal na Selbyho. „Vezmeme ho s sebou.“

Muž váhal i nadále. „Nese balík dek a má s sebou psa.“

„Psy do vozu nepouštíme,“ řekl Selby.

„To nic,“ zamumlal stopař. „Počkám si, snad nás někdo sveze.“

Brandon odhrnul klopu svrchníku. „My jsme zákon,“ řekl.

„Ó,“ zamumlal muž nevýrazně.

„Co chcete v Los Angeles?“ zeptal se ho Brandon.

„Hledám práci.“

„Znáte tam někoho?“

„Mám tam pár známých.“

„Jak se jmenují?“

„Jeden je Jim Smith a druhý Frank Jones.“

„Jejich adresy znáte?“

„Nevím, kde právě teď bydlí. Jsou to klempíři, a tak budu muset zjistit, kde teď bydlí, mezi klempíři.“

Brandon pokračoval: „Takže vy se vlastně stěhujete?“

„Vlastně se stěhuju,“ odpověděl stopař.

„Z východu?“

„Z východu.“

„Kde jste byl v noci na dnešek?“

„V Oceansidu.“

„A sem jste dorazil dnes ráno?“

„Ano. Svezli mě až sem.“

„Jste v těchhle končinách poprvé?“

„Byl jsem tu už jednou asi před šesti měsíci.“

Brandon řekl: „No dobrá. Takže se zdá, že jste čistý jako slovo boží. A přitom se po tomhle kousku silnice potulujete už deset dní. Viděl jsem vás tady nejmíň pětkrát. Kdo jste a co tady chcete?“ Muž mlčel. „Tak ven s tím,“ řekl Brandon. „Jak se jmenujete?“

„Emil Watkins.“

„Odkud jste, Watkinsi?“

Muž jako by se minutku rozmýšlel. Náhle spustil: „Dobrá. Řekli jste mi toho dost a teď vám něco řeknu já. Nejsem žádný pobuda. A znám svá práva. A mám dost peněz, takže mě nemůžete sebrat pro potulku. Jestli to chcete vidět…“ Vytáhl náprsní tašku a vyndal z ní několik bankovek. „Mám tu dvacet dolarů, podívejte, tady je desítka, tady pětka a tady několik jednodolarových. Takže já si hledím svého a rád bych, aby si druzí taky hleděli svého.“

Brandon se vyprostil od volantu, obešel vůz, pravicí si držel odznak šerifa na klopě. Stopař instinktivně zvedl ruce a šerif mu sjel rukama od ramen přes boky až k zemi. „Dobrá, Watkinsi,“ řekl a vracel se do vozu, „chtěl jsem si vás jen prověřit. Kde žijete?“

„Cestuju – hledám práci. Promiňte, že jsem odmlouval, šerife. Čestné slovo, mám namířeno do Los Angeles.“

Šerif už seděl za volantem. „To nic. Ale až pojedeme zpátky, což bude asi za deset minut, ať už vás tu nevidím.“ Nastartoval a vysvětloval Selbymu: „Nezdál se mi, a tak jsem si ho trošku podal.“ O tři minuty později řekl: „Tady je Palmová střecha. Promluvíš s ním ty, nebo já?“

„Já s ním promluvím,“ řekl Selby, zatímco Brandon zajel na příjezdovou cestu z oblázkového štěrku k domu, který byl kdysi výstavným venkovským sídlem. Budovu adaptovali a po obou jejích stranách přistavěli nízká přízemní křídla. V průčelí byl neonový nápis Palmová střecha a křídla byla skutečně pokryta palmovými listy, přibitými na krytinové desky na střeše.

„Na to, aby tady byl někdo vzhůru, je asi moc brzy,“ řekl Brandon.

„Z komína se kouří,“ ukazoval Selby, když zaparkovali a došli ke dveřím. Selby zazvonil a za několik vteřin otevřel dveře menší, holohlavý, asi padesátiletý muž. Byl čerstvě oholen, v tmavošedém obleku, celkem nenápadný, až na ty kočičí zelené oči, které zpod hustého světlého obočí ostražitě zíraly na příchozí.

„Oskar Triggs?“ zeptal se Selby.

„Ano.“

„Jsem Douglas Selby, státní zástupce tohoto okresu. Tohle je šerif Rex Brandon.“ Triggs stál nadále beze slova ve dveřích. Selby řekl: „Nepůjdeme dále?“

„Je to úřední návštěva?“ optal se Triggs. „Protože jestli ano, musím zavolat svého advokáta, pana Ropera. A ten asi bude chtít vidět písemný příkaz k domovní prohlídce.“

Selby řekl: „Jste majitel podniku, který je přístupný veřejnosti, pane Triggsi, a my půjdeme dovnitř.“

Triggs se od dveří ani nehnul. Ale Rex Brandon ho s netrpělivým zamručením přitlačil ke zdi a řekl: „Pojďme dál, Dougu.“

Triggs získal zpět rovnováhu a tiše za nimi zavřel dveře. Zůstal naprosto klidný jako spořádaný, tichý mužíček, jehož tvář neprozrazuje ani stín pohnutí.

Vešli do recepční haly, v níž stál starobylý věšák na šaty a na odkládání deštníků. Vzadu byl vchod do jídelny, kde stolky obklopovaly čtvercový taneční parket. Velká olejová kamna vydávala jednotvárný hukot. Triggs tiše došel k telefonu, vytočil číslo a řekl vyrovnaným hlasem: „Tady je Triggs. Potřebuju okamžitě mluvit s panem Roperem… Haló… Roper? Tady je Oskar. Mám tady v podniku dva hosty, státního zástupce Selbyho a šerifa Brandona. Chtěli dovnitř, řekl jsem jim, že ještě není otevřeno, ale dostali se sem… Ne, myslím, že ne. Počkej okamžik.“ Otočil hlavu k Brandonovi a zeptal se: „Máte příkaz, pánové?“

Brandon, rudý ve tváři, se chtěl na Triggse vrhnout. Selby ho zadržel a zavolal na Triggse: „Až zavěsíte, vážený pane, tak si promluvíme.“

„Mohli byste si, pánové, promluvit s mým advokátem?“ optal se Triggs.

„To bychom mohli,“ odpověděl Selby, „ale nemáme o čem.“

Triggs pokračoval do telefonu: „Ne, rozhodně žádný příkaz nemají. Chtějí si promluvit… Dobře… Říkají, že je to veřejný podnik. Co ty na to?… Ano, je přístupný veřejnosti, jenže právě teď nepodáváme občerstvení… Dobře, Same, díky. Zavolám tě, kdyby něco. Ahoj.“ Zavěsil a řekl: „Nic ve zlém, pánové. Chtěl jsem jen vědět, jak se věci mají. Můj právní zástupce říká, že smíte do jídelny. Ta je přístupná veřejnosti. Nesmíte do mé kanceláře ani do mého bytu. Ty pro veřejnost nejsou. A nesmíte tady nic prohledávat.“

Brandon řekl jedovatě: „Podíváme se, kam se nám zachce, ksakru.“

„Prosím,“ řekl Triggs a vytáhl z kapsy balíček cigaret, „to už je vaše věc. O tom se můžeme dohadovat až u soudu, až na vás podám žalobu. Je libo cigaretu?“

„Jak je vidět, máte tady co skrývat, Triggsi,“ řekl Selby.

Triggs řekl, aniž pozvedl hlas: „Buďte tak hodní a nedělejte ze mne blbce. Já jsem se nenarodil včera. A tohle není první hospoda, kterou mám. Ve městě si mne každý váží. A vy si přijedete sem do závětří, abyste mi předvedli svou autoritu. Přišli jste mne prostě zastrašit a já vám říkám, že vám na vaše řečičky neskočím. Tohle je legitimní podnik, který já legitimně provozuju. Mimochodem, když si myslíte, že jste snědli všechnu moudrost světa, měli byste si všimnout, jaký užitek přináším společnosti. Všecky zásoby pro svůj podnik nakupuju v Madison City. Vždycky platím hotově. Přijímám peníze od lidí, kteří tady projíždějí automobilem. Nebýt mého podniku, řádili by přímo v centru města, jak by se vám to líbilo? Tady, daleko od centra…“

„Samozřejmě,“ přerušil ho suše Selby, „jste dobrodinec lidstva. To my přece víme, Triggsi. Ale teď budu mluvit já a vy pro změnu dobře poslouchejte. Na světě se pohybují všechny možné druhy lidí. A lidskou náturu vydáváním zákonů nezměníte. To vím až moc dobře. Jenže zákony existují a mne zvolili, abych je prosazoval. Všechny prosadit se nám nepodaří, sem tam nás někdo obehraje – přes všechno naše úsilí. Nejhorší je boj s organizovanou zločinností. Tu nevymýtíme, i kdyby nám dali k dispozici armádu. Ale jedno vám povím: jestli začnete korumpovat mladé hochy, tak to jste zašel zatraceně daleko. Já dobře vím, že tu máte hráčské doupě. Nevím, jaký má rozsah, ale vím, že tady je. To se ví, že v Madison City se najdou lidé, kteří si myslí, že v přátelském hraní pokeru nemůže být nic špatného. Dá mi pěknou fušku usvědčit vás, a až seženu důkazy, dá mi znovu pěknou fušku dostat o vás výrok o vině, ale jisté prostředky tady jsou, a až si jednou zamanu, dostanu vás. Takže – poslouchejte dobře – varuju vás poprvé a naposled: dejte ruce pryč od mladých lidí v Madison City!“

„Abychom přešli k podrobnostem,“ řekl Triggs klidně, „koho máte specificky na mysli?“

„Třeba Rosse Blaina,“ odpověděl mu Selby. „Dal si proplatit padělaný šek, aby měl tady u vás na sázky do hry.“

Triggs řekl zvolna: „Blaina je mi líto. Ten tady nemá co pohledávat. Vůbec mi nebude vadit, když mu řeknete, aby se mému podniku zdaleka vyhýbal. Tohle je obchodní zařízení a žádný salón pro povaleče, kteří navíc nemají ani floka na útratu.“

Selby se ptal dál: „Nemáte Blaina rád – máte k tomu nějaký důvod?“

Triggs se odpovědi vyhnul: „Samozřejmě – pokud Blaine je váš přítel a vy si přejete, aby sem chodil…“

„Nechci, aby sem chodil,“ řekl Selby.

„Pak je všechno v pořádku, já ho tu taky nechci.“

Selby řekl: „A nechci, aby sem chodili profesionální hráči z Los Angeles.“

„Takoví nesmějí překročit můj práh,“ ujišťoval ho Triggs. „Můj podnik je a bude vždycky bez poskvrny.“

Selby řekl zlověstně: „Nezdá se mi, že byste se obzvláště snažil s námi spolupracovat, Triggsi. Považujte naši návštěvu za varování.“

„Jak si přejete,“ řekl Triggs. „Když varování, tak varování.“

„Bruslíte na velice tenkém ledě,“ řekl šerif.

„A vy se snažíte, abych se náhodou neprobořil,“ dodal Triggs sarkasticky.

Selby vzal Rexe Brandona za loket: „Je čas, Rexi. Pojďme. Myslím, že jsme řekli všechno, co jsme chtěli.“

Šerif se Selbymu vymanil, aby ještě jednou vybafl na Triggse: „Nezdá se mi, že byste nám rozuměl; zato my určitě rozumíme vám – zatraceně dobře vám rozumíme!“

Triggs je předběhl a otevřel jim domovní dveře. „Přeju hezký den, pánové. Přijďte zas. Zastavte se, kdy vám bude libo – ale jenom tam, kde je otevřeno pro veřejnost.“

Stál ve dveřích a hleděl za nimi, jak nasedají do vozu a odjíždějí.

„Syčák je to!“ řekl Brandon. „Zasluhoval by jednu do zubů, ale pořádnou. Sam Roper mu dává rozumy a oba věří, že se v tomhle okrese nenajde dvanáct lidí, kteří by ho odsoudili za hazard. Je chytrý, nakupuje všechno ve městě a platí hotově. A obchodníci ve městě uvažují stejně jako on, že se svým hostincem za hranicemi města nikomu nepřekáží. A že koneckonců jeho peníze jsou přínosem…“

„Jsou jisté způsoby, jak se mu dostat na kůži, s kterými Roper nepočítá,“ přerušil ho Selby. „Na příklad za dva měsíce bude muset podat žádost o obnovení licence.“

„Máš pravdu,“ zašklebil se Brandon.

„A kromě toho,“ pokračoval Selby, „až ho příště navštíví ten profesionální hráč z Los Angeles, uděláme u něho přepadovku. Zadržíme hráče i s Triggsem. Pak se lidé ve městě doví, jakou špinavou hru Triggs hraje.“

Jeli chvíli mlčky, pak šerif Selbyho upozornil: „Jak je vidět, náš stopař zmizel. Asi si řekl, že tady není pro jeho záměry vhodné místo, ať jsou jakékoliv.“

III

„Zastav mi, vystoupím tady,“ řekl Selby šerifovi. „Potřebuju něco v papírnictví a pak dojdu k soudu pěšky. Procházka mi prospěje.“

Brandon zajel k chodníku. „Až uděláš přepad v té hospodě, Dougu, počítej se mnou.“

„Nebude to trvat dlouho. Znáš mě, Rexi; ve mně je taky kus hráče. A nemám rád ležáky, mám rád věci v pohybu.“

„To vím až moc dobře,“ řekl mu šerif. „Sledoval jsem tě pozorně ve volební kampani a řeknu ti, že mi přibylo šedivých vlasů. Nikdy jsem nevěděl, jaký bude tvůj příští tah.“

„To jsem nevěděl ani já sám,“ přiznal Selby. „Říkal jsem si tenkrát, že Sam Roper je politický veterán a že má zatraceně akceschopný plán. Nakonec jsem si řekl, že jediný způsob, jak soutěžit s tak zkušeným politikem, je všecko rozvířit, nenechat nic v klidu, aby si nemohl ani na vteřinku oddychnout. Tím se celá kampaň stala jaksi improvizovaná, všecko bylo najednou provizorní, jako když si na pouti sáhneš do sáčku pro štěstí.“

„A ty sis vytáhl okresního státního zástupce, viď?… No nic, dej mi vědět, až na Triggse spadne klec.“

Služební vůz s šerifem odjel. Selby vešel do papírnictví a koupil si náhradní listy do svého zápisníku, a sotva pak ušel pár kroků, objevil se na chodníku vůz smetanové barvy, oslnivě zářící chromovanou ocelí. Dívka za volantem pohotově zabrzdila, spustila okénko a zeptala se: „Co kdybych vás svezla k soudu, Dougu?“

Selby přijal pozvání přeochotně. „Myslel jsem na vás.“ řekl Inez Stapletonové, když usedal po jejím boku, „a uvažoval, jak se s vámi setkat.“

Pohlédla svýma tmavýma, pozornýma očima na jeho profil. Když pak řadila druhou rychlost, poznamenala: „Představte si, že jsme v telefonním seznamu; kromě toho nákaza planými neštovicemi už pominula, takže byste mne dokonce mohl navštívit, aniž by vám pak hrozila karanténa.“ Selby se s chutí zasmál a pozoroval hbité pohyby jejích rukou a nohou, jimiž vedla bezpečně velký vůz městským provozem. Uvědomil si, jako už několikrát předtím, že ho na ní něco provokuje. Její pohybové reakce byly až neuvěřitelně rychlé a přesné; to si k své hanbě uvědomoval i na tenisovém kurtu, kdy její mozek i její ruka spolupracovaly v setině vteřiny, až vzbuzovaly údiv. Ale při konverzaci zřídkakdy reagovala rychle. Obvykle jako by se nejprve objevil záblesk souhlasu v jejích temných očích, pak nastala pomlka, v níž jako by debatovala sama se sebou o tom, jaký způsob útoku či obrany má zvolit, a teprve pak přišla odpověď – většinou překvapující.

Byla o pět let starší než její bratr, štíhlá, souměrná, s postavou ideální modelky.

„Tak co?“ optala se, „budete tak laskavý a projevíte nahlas své myšlenky, nebo za ně chcete malý honorář?“

„Napadlo mne právě něco,“ řekl Selby, „co o vás nedávno řekla jedna paní.“

„Ach,“ zvolala, „to je zaručený způsob, jak udělat z velmi hrdé ženy ženu žadonící. Tak tedy, řekněte mi, Dougu, prosím snažně, co ta paní o mně řekla?“

„Řekla, že ať má Inez Stapletonová na sobě cokoliv, nikdy byste o ní neřekli, že na sobě má šaty; vždycky vám připadá, že má na sobě model.“

Inez se tiše zasmála a marně se snažila zakrýt v hlase, že ji ta zpráva potěšila. „Měla mě vidět dnes ráno na zahradě, jak v montérkách zjišťuji, jakou škodu nám natropil mráz… Bože, to byla v noci zima, Dougu!“ Doug přikývl a Inez zatáčela do kopce do Madrone Avenue. „Takže vy jste na mne myslil?“ řekla zvídavě.

„Ano, chtěl jsem si s vámi promluvit o vašem bratrovi.“

Pohlédla na něho rychle a nejistě a hned se znovu zahleděla na cestu před sebou. „Ano?“ řekla bezvýrazně.

„Poslední dobou mi připadá, že si George nějak moc často hraje na dobrodruha.“

Chvíli jela Inez mlčky s očima upřenýma na cestu. Pak řekla škádlivě: „Dougu, já už jsem z vás vážně zoufalá. Než jste se dostal do politiky, vídali jsme se dost často. Hráli jsme spolu tenis, chodili na výlety, jezdili na koni. Pak jste najednou vstoupil jako matador do politické arény, stal se bojujícím okresním státním zástupcem a okamžitě se mi začal vyhýbat, jako bych měla mor. Pak vás náhodou potkám a srdce mi přitom poskočí, když mi řeknete, že mne sháníte – načež se ukáže, že se mnou chcete konzultovat případ mého bratra. Z čehož vyvozuji, že váš zájem o mne je ryze profesionální.“

Zasmál se omluvně a řekl: „To víte, ta moje práce je… Zkrátka, nerad bych v ní selhal.“

„Chápu,“ promluvila tónem, kterým chtěla naznačit, že nechápe nic. Pak zahnula do Colemanovy ulice a sjela na parkoviště před budovu soudu. „Takže na shledanou. Vzhledem k tomu, že váš zájem o mne je čistě pracovní, pane státní zástupce, dojeli jsme právě na místo určení.“

„Ale vy jste neodpověděla na mou otázku,“ řekl Selby. „Nevím, jestli se jí chcete vyhnout, nebo jestli mne ze zásady tlačíte do obranného postavení.“

„Jako by vás někdo mohl dotlačit do obranného postavení!“

Selby řekl vyrovnaně: „Ptal jsem se vás, jestli se vám nezdá, že si váš bratr hraje na dobrodruha.“

Pohlédla na něho, chvíli mlčela, jako by hledala správnou odpověď, a pak řekla: „Možná, že hraje, Dougu. Sama nevím. Zítra se vrací táta a já mu chci navrhnout, aby George zaměstnal v cukrovaru. Aby mu zkrátka dal práci.“

„Ví George o vašem úmyslu?“

„Neví. Ne abyste mu řekl, kdo si to na něho vymyslel.“

„To je úřední tajemství,“ ujistil ji.

Inez zírala skrze čelní sklo a pravou nohou střídavě sešlapovala a opět uvolňovala akcelerátor, takže motor si bručel podivnou melodii. „Kdoví,“ řekla zvolna, „jestli by nebylo dobré, kdyby tam táta zaměstnal i mne.“

„Proč?“ zeptal se jí poněkud nejapně. „Hrajete si snad i vy na dobrodružku?“

Ale Inez zůstala vážná a se zádumčivým pohledem řekla: „Zjistila jsem, že máte čas jenom pro pracující ženy.“ Selby naznačil zvednutým obočím, že nerozumí. „Přinejmenším je to důvod, proč vás teď u nás nikdy nevidíme.“

„To dělá ta funkce, Inez,“ vysvětloval. „Opravdu mám strašně málo volného času.“

„A co děláte v sobotu odpoledne a v neděli?“

„Po pravdě řečeno jsem většinou ve své kanceláři.“

Náhle změnila předmět hovoru: „Předevčírem jsem potkala Sylvii Martinovou. Zřejmě si jako reportérka listu Polnice vede dobře.“

„To bych řekl, že si vede dobře!“ zvolal Selby s náhlou hrdostí. „To děvče je malý zázrak. Pracuje jako soumar a rozhodně má hlavu na pravém místě!“ A teprve když Inezino mlčení začalo být nápadné, uvědomil si, že své nadšení poněkud přehnal. „Mám podezření,“ řekl, aby převedl rozhovor na méně osobní kolej, „že George začal hazardně hrát a prohrává hodně peněz.“

„O tom nevím,“ řekla lhostejně. „O takových věcech se George se mnou nebaví. Kdybych byla o pět let mladší než on místo o pět let starší, byla by situace pravděpodobně jiná. Chlapec rád chrání svou malou sestřičku; ale na starší sestru se dospělý chlapec dívá jako na neslanou nemastnou patronku, která mu organizuje život a omezuje jeho svobodu. Proč s Georgem nepromluvíte vy, Dougu, když o něho máte takovou starost?“

Selby řekl zvolna: „George je problémový a přecitlivělý Inez. Kdybych ho osobně varoval, situaci by to jenom zhoršilo. Asi by se rozhodl, že mi ukáže, když už se jednou pletu do jeho věcí, čeho všeho je schopen!“

Přestala si hrát s akcelerátorem. „Nic takového by se nestalo, kdybyste mne jednoduše občas přišel navštívit a příležitostně řekl Georgovi pár slov. Taková akce by koneckonců nebyla nečekaná. Naposledy jste mne totiž navštívil… počkejme, kdy to bylo?“ Přimhouřila oči a začala počítat na prstech.

Selby se rozesmál. „Vzdávám se! Nekopejte do ležícího. Jen co bude trošku teplejší počasí, obnovíme tenisový turnaj.“ A vystoupil z vozu.

„Mám tomu rozumět tak,“ optala se, „že jsem byla právě pozvána na tenisové utkání někdy brzy zjara nebo koncem léta běžného kalendářního roku?“

„Zítra je sobota,“ řekl jí, „a v sobotu odpoledne je poloviční svátek.“

Otočila hlavu, aby neviděl výraz jejích očí, a dívala se levým okýnkem na začouzenou oblohu. „Nu což, sice to trochu zpomalí mou hru, když nebudu v šortkách, a navíc mi takové počasí, jako je dnes, obvykle nahání husí kůži… Ale řeknu vám, co udělám, Dougu Selby. Vsadím se s vámi, že ze tří setů vás porazím nejméně ve dvou, protože máte hlavu plnou právnických knih. Sázím se o výlet do Los Angeles s obědem, návštěvou divadla a posléze večeří v nočním klubu.“

„To by nebyla férová výhoda,“ smál se Selby. „Kdybych vyhrál, nemohl bych výhru přijmout, protože bych si připadal jako gigolo.“

Otočila se k němu s kamennou tváří. „Tak dobrá, pane opatrný hráči, jděte si teď do své zaprášené kanceláře ke svým zatuchlým právnickým knihám… A ta zítřejší schůzka platí. Ve dvě hodiny?“

„Ve dvě hodiny,“ ujistil ji. „Ledaže,“ dodal žertovně, „ledaže by mezitím došlo k vraždě.“

„Dala bych krk na to,“ řekla nezvučně, „že někde dojde k celé šňůře vražd.“ A aby se ujistila, že má poslední slovo, už za řeči zařadila zpátečku a Selbymu nezbylo než přibouchnout dvířka a pozorovat ji i s celou délkou smetanového vozu, který uvedla v rychlý chod, jako by to byl zpěněný kůň, který se dal do trysku po nečekané ráně bičem.

IV

K polednímu se oteplilo. V osm hodin večer hlásili meteorologové, že oblast vyššího tlaku, která sem postupuje od pobřeží, definitivně zapudí chladné počasí. Farmáři, kteří si po tři dny a tři noci nesvlékli šaty, zalezli do postele, aby konečně usnuli spánkem naprostého vyčerpání.

Kolem půlnoci se nebe zatáhlo mračny. Ve dvě ráno probudilo státního zástupce bubnování deště. Vstal, upravil okenice, aby déšť nesmáčel koberec, a zjistil, že teploměr mírně stoupl. Příval chladného deště čistil začouzené podnebí a přinášel tak úlevu ustaraným rančerům.

Ve čtyři ráno probudil Selbyho neúprosně se opakující zvuk telefonu. S očima opuchlýma spánkem zvedl sluchátko a slyšel šerifa Brandona, jak říká: „Dougu, došlo k maléru v keystonském autokempu. Myslím, že bys měl nastartovat. Sejdeme se na místě.“

„Proboha,“ řekl Selby, „ať si to vezme na starost městská policie. To bude zřejmě nějaká rodinná hádka, nebo…“

„V jedné chatě našli mrtvolu muže,“ řekl Brandon. „Čekal tam na někoho s revolverem v ruce…“

„Za čtvrt hodiny jsem tam,“ prohlásil Selby a zavěsil. Bleskurychle se oblékl, v šatníku si vzal nepromokavý plášť a čepici, seběhl do garáže a za chvíli vyjel do deště. Madison City bylo jako po vymření. Na Hlavní třídě svítila okna dvou celonočních kaváren. Každá druhá pouliční svítilna byla z ekonomických důvodů vyřazena z provozu; ale v nespočetných loužích podél chodníků probleskovalo dost světla.

Selby se držel při okraji vozovky, aby se vyhnul tramvajovým kolejím, a přidal plyn. Stěrač se monotónně otáčel sem a tam. Ve světle reflektorů tančily kapky deště. Projel směle na červené světlo na konci bulváru Pine Avenue a po dalších třech minutách dojel na hranice města. O tři sta metrů dále svítila – v dešti stěží zřetelná – neonová tabule Autokemp Keyston. U krajní chaty parkoval vůz městské policie. Naproti němu stál vůz šerifa Brandona. Selby slyšel nesrozumitelný hukot hlasů a v osvětlených oknech se míhaly stíny.

Zaparkoval vedle vozu městské policie. Brandon otevřel dveře chaty a zavolal: „Pojď sem k nám, Dougu.“

Selby vešel do chaty, v níž byly dvě dvojité postele, prádelník se zrcadlem a tři židle. Otto Larkin, mohutný, břichatý policejní šéf, řekl: „Ahoj, Selby,“ a okamžitě se obrátil zpět k dvěma ustrašeným mladým ženám, které seděly vedle sebe na jedné z dvojitých postelí. Obě postele byly rozestlané.

Rex Brandon si obě dívky pátravě prohlížel a řekl Ottovi Larkinovi: „Teď, když je tady Selby, přenechme výslech jemu.“

Larkin řekl bojovně: „Tyhle dvě holky vědí moc dobře, co a jak. Nedejte se jimi obalamutit.“

Brandon řekl tiše, ale významně: „Koneckonců, keystonský autokemp je mimo hranice města, to přece víte, Larkine.“

Larkin pohlédl na šerifa pobouřeně: „No prosím, prosím, když se na to díváte takhle… ale zkuste mne požádat příště o spolupráci! Když byl ve funkci Roper, vždycky se mnou pracoval. Byl jsem ochoten pracovat i s vámi dvěma. Ale prosím, když…“

„Nechte na hlavě, Larkine,“ řekl Brandon klidně. „Neřekl jsem nic víc, než že výslech teď povede Selby.“

„Koho mám vyslýchat?“ ptal se Selby.

Brandon pokynul hlavou směrem k dívkám. Selby si je prohlížel. Jedna byla blondýna. V jejích modrých očích byly stopy po pláči. Selby si všiml, že se jí třesou rty a že rukama křečovitě svírá kapesník. Druhá měla kaštanové vlasy a hnědé oči. Nebylo na ní vidět stopy rozrušení. Seděla nehnutě a bystře sledovala každý pohyb vyšetřovatelů.

Brandon ukázal na blondýnku a řekl: „To je Audrey Prestonová, Dougu. A ta druhá se jmenuje Monetta Lambertová. Děvčata, tohle je okresní státní zástupce a já bych chtěl, abyste mu přesně zopakovaly všechno, co jste řekly nám.“

Audrey Prestonová pohlédla prosebně na Monettu Lambertovou, která se zadívala na Selbyho a řekla tiše: „Pravda je taková, pane Selby, že o tom všem vlastně nevíme nic. Přijely jsme sem s dvěma mládenci, s Tomem Cuttingsem a Bobem Gleasonem. Zítra s nimi máme jet jachtou někam za Los Angeles. Řekly jsme jim, že chceme pro sebe zvláštní chatu. Byli docela slušní, dali nám tuhle chatu a sami si vzali tu naproti. Měli tady v okolí pár známých a chtěli se s nimi sejít. Šli jim telefonovat, ale jejich hovor jsme neslyšely. Pak nám řekli, že máme sraz v zájezdním hostinci Palmová střecha, asi kilometr odtud. Jeli jsme tam a byli tam ti jejich kamarádi, George Stapleton a Ross Blaine, a my dvě jsme tam zůstaly až do půlnoci. Byly jsme hodně unavené a taky jsme nechtěly, až se zítra setkáme s ostatními jachtařkami, vypadat jako ucouraný kočky. Tak jsme mládence přemluvily, aby nás sem zavezli, daly jim dobrou noc a hoši šli do své chaty a my sem do téhle. Ani jsme se nezdržovaly s nějakou kosmetikou před spaním a vlezly si rovnou do postele. Já jsem vstala asi před půhodinou a viděla, že v okně chaty těch mládenců svítí světlo. Napadlo mě, že třeba jednomu z nich se udělalo špatně. Venku pršelo. Obula jsem se a oblékla si plášť přes pyžamo a běžela k chatě naproti. Zaklepala jsem na dveře, ale nikdo se neozval. Podívala jsem se oknem. Postele byly ustlané. Pak jsem uviděla mužské nohy, které čouhaly do pokoje, tělo bylo zřejmě schované za prádelníkem. Běžela jsem zpátky sem a vzbudila Audrey. Oblékly jsme se a běžely k hlavní budově kempu, tam je venku telefonní budka. Odtamtud jsme zavolaly na policii. A to je všechno, co vím.“

„Kde jsou teď vaši přátelé?“ zeptal se Larkin.

„To nevíme.“

„A říkáte, že krátce po půlnoci jste jim daly dobrou noc,“ ptal se Larkin skepticky dál. „Je to tak?“

„Ano, správně.“

„Jakým způsobem jste jim tu dobrou noc daly?“ chtěl policejní šéf vědět a jeho hlas prozrazoval, nač myslí. „To jste jim zamávaly kapesníčkem, nebo co?“

Monetta Lambertová mu pohlédla zpříma do očí: „Jak asi dá děvče dobrou noc mládenci, s kterým jede na výlet, co myslíte? Políbily jsme je.“

„No, konečně se někam dostáváme,“ řekl Larkin. „Trošku jste se s nimi pomazlily, že?“

„Nevím, čemu vy říkáte pomazlit se,“ řekla Monetta Lambertová pevným hlasem, aniž se snažila zakrýt svůj odpor, „ale rozhodně jsme nedělaly to, čemu já říkám pomazlit se. Daly jsme jim pusu na dobrou noc a pak šly sem spát.“

„Do dvou dvojitých postelí, předpokládám,“ řekl Larkin.

„Do dvou dvojitých postelí,“ odpověděla klidně.

Selby řekl: „Když dovolíte, Larkine, já bych pokračoval.“ Larkin vydal zvuk nevole a poodešel stranou. Selby se zeptal: „Řekli vám chlapci, že mají v úmyslu zase odejít?“

Pohlédla na Selbyho a odpověděla ochotně: „Neřekli nic. Myslely jsme samozřejmě, že jdou taky spát. Co říkáš, Audrey, slyšela jsi, že by řekli, že ještě někam jedou?“

Druhé děvče odmítavě zavrtělo hlavou, zvedlo k očím kapesník a tiše zavzlykalo.

Rex Brandon začal vysvětlovat: „Byli jsme na místě činu, Dougu. Když začal poplach, byl jsem úředně na východě města, takže jsem tě okamžitě zavolal a v několika minutách byl tady. Člověk, který ležel mrtvý v kabině, byl, jak jsem zjistil, ten stopař, kterého jsme včera potkali na silnici. Zřejmě se skrýval za prádelníkem a čekal na někoho, kdo tam měl přijít. V pravé ruce držel revolver a měl u sebe napsaný vzkaz, který zřejmě hodlal připevnit na tělo své oběti. Prapodivný vzkaz…“

Selby ho přerušil otázkou: „A co bylo příčinou smrti toho stopaře?“

„Plynová kamínka,“ řekl Brandon. „Zavřel okno i dveře a zapnul si kamínka, aby mu při čekání nebylo zima. Zapnul je naplno. Je to chatrný plechový přístroj a navíc špatně seřízený. Když jsme otevřeli dveře, bylo to, jako když otevřeš dvířka plynové pece. Vyvětrali jsme tam a nechali všechno tak, jak bylo, dokud nepřijde koroner. Měl by tu být každou minutu.“

Selby řekl: „Pojďme se tam podívat. Mohu vám věřit, děvčata, že tu zůstanete?“

„Proč byste nám nevěřil?“ zeptala se Monetta Lambertová.

„Nu, mohly byste zmizet.“

„A kam?“ ptala se.

„Tak, kamkoliv.“

„A jak?“

Selby se zasmál a řekl: „Nebudeme se zdržovat dalšími dohady. Považujte to za projev důvěry, že vás nedám hlídat.“

Otto Larkin zasáhl: „Ty holky toho vědí mnohem víc, než zatím řekly. Osobně si myslím, že ti dva mládenci si k té druhé chatě ani nečichli. Ta druhá chata, to byl jednoduše manévr. Vsadil bych se, že ti dva výtečníci vzali roha z téhle chaty v okamžiku, kdy šly holky telefonovat na velitelství.“

„Dobrá,“ řekl Selby tiše, „to je vaše teorie. V mém úřadě se držíme zásady neobvinit mladou ženu z ničeho, co by vrhalo stín na její pověst, dokud nemáme důkaz. Pojďte radši s námi, Larkine.“

Larkin se s velkým úsilím ovládl: „Jak si přejete, Selby. Zřejmě každý z nás posuzuje věci z jiného úhlu pohledu, v tom to vězí. Mám přece taky nějaké zkušenosti… mám jich vlastně po čertech mnoho… a to mne asi vede ke skepsi. Mně se prostě způsob, jakým ty holky vypovídají, nelíbí. Říkám vám, že ti dva chlapíci odtud vzali roha asi tak před hodinou a teď si někde shánějí alibi. Až je chytíte, budou přísahat, že hráli někde od půlnoci karty, nebo něco podobného. Dal bych na to krk, že je najdete u Palmové střechy s betonovým alibi.“

„Děkuju za upozornění,“ řekl Selby tiše.

„Prosím, prosím,“ řekl Larkin, „je to mimo hranice města, takže se, hoši, mějte hezky a hodně štěstí.“ Vyhrnul si límec kabátu a vyrazil do deště.

„Počkáte tu na nás, děvčata?“

„Ano.“

„Jdeme, Rexi.“ A oba vystoupili na promáčený štěrk, který jim skřípal pod nohama, zatímco déšť je šlehal do tváře, než došli k protější chatě. Brandon vytáhl z kapsy klíč a odemykal. „To je klíč od téhle chaty?“ zeptal se Selby.

„Ne, to je paklíč.“

„A kde je vedoucí kempu? Kdo to vůbec je?“

„Jimmy Grace,“ řekl Brandon. „Je někde mimo. Zřejmě tady má obsazeno, a tak si vyjel do Los Angeles nebo někam. V kanceláři není živá duše. Pojď dál, Selby. Ničeho jsem se tu nedotkl. To nechávám na ohledači. Jenom jsem nepatrně pohnul prádelníkem, abychom se k tomu člověku dostali. Když jsem zjistil, že je mrtvý, už jsem na nic ani nesáhl. Až na to, že jsem zhasl plyn a otevřel okno.“

Pokoj byl stejný jako ten, z něhož právě odešli. Dvě dvojité postele, prádelník, dveře do koupelny, další dveře do kuchyňky s kovovým dřezem, tříhořákovým plynovým vařičem a poličkami z přírodního dřeva. Muž, který zřejmě stál skrytý za prádelníkem v rohu pokoje, se sesunul dolů a zůstal v groteskní pozici vsedě. Jeho pravá ruka spočívala na ocelově modrém revolveru ráže 38. V levé ruce držel dlouhý ozdobný špendlík, jakým připínají květinářky pentli ke kytici. Asi půl metru od něho ležel na zemi list papíru.

„Rozhodl jsem se, že ani ten papír nezvedneme, dokud nepřijde koroner,“ řekl Brandon. „Ale když se k němu sehneš, přečteš to.“ Selby tedy četl, co bylo pracně tiskacím písmem napsáno na listu papíru:

Zabil jsem tohoto člověka, protože si zasloužil smrt. Nechávám tu revolver, kterým jsem ho zabil, vedle jeho těla, aby svět věděl, že jsem splnil poslání, jež mi bylo uloženo. Nebudu se bránit zatčení, ani nezapřu to, co jsem udělal. Ale soud mě nikdy nedostihne, protože se nikdy nedoví, kdo ho zabil a z jaké příčiny. Kdyby soud byl znal příčinu mého činu, nemusil jsem ho zabíjet. Má oběť mě nikdy v životě neviděla, přesto však než zemře, dozví se, proč musel umřít. Má je odplata, má je i pomsta, řekl Bůh – a já jsem byl vyvolen jako Boží prostředník. Zabil jsem, ale nespáchal jsem bezpráví.

„Všimni si,“ řekl Brandon, „že nahoře v papíru je dírka pro špendlík. Zřejmě to chtěl své oběti přišpendlit na tělo.“

„Pak asi měl být jeho obětí jeden z těch mládenců, Cuttings nebo Gleason,“ řekl Selby.

„Vypadá to tak.“

Selby se rozhlížel po pokoji: „Žádné stopy násilí jste tady nenašli?“

„Nic takového,“ řekl Brandon. „Všimni si barvy jeho rtů. Zemřel na otravu kysličníkem uhelnatým. Podívej se na ta plynová kamínka, na ten zrezavělej šmejd! Taková věc se nikdy nemá pouštět na víc než na poloviční výkon, ale tady to hořelo na sto procent, až nahoře šlehaly plameny.“

„A co ta láhev whisky a ty tři sklenice?“ zeptal se Selby a ukázal na půllitrovou láhev.

„Ty stály na prádelníku, když jsme sem vešli. Asi se chlapci napili, než odešli.“ Selby přičichl ke sklenicím. „Řeknu zástupci, aby z nich sňal otisky prstů. Taky už by tu měl být. Asi přijde společně s koronerem.“

Selby řekl zamračeně: „Jsou tady tři sklenice na whisky, Rexi. Kdyby si byli ti mládenci dali skleničku, než odtud odešli, byly by tu jen dvě.“

„A co jejich děvčata?“

„Pak by tu byly čtyři skleničky.“

„Pak už mě nenapadá nic jiného, než že si ti mládenci dali skleničku tady s tím chlapem, který přišel jednoho z nich zabít.“

Selby se náhle sehnul, aby se podíval na boty mrtvého: „V kolik hodin začalo pršet, Rexi?“

„Tak kolem druhé.“

„Ten člověk má suché a čisté boty. To znamená, že tady musel být nejméně o půldruhé hodiny dřív, než jste ho našli.“

„Rozumím, Dougu. To je správný postřeh.“

Selby řekl: „Je to ten stopař, o tom nemůže být pochyb. Jaké to udal jméno? Začínalo dvojitým Vé.“

„Emil Watkins,“ řekl Brandon. „Škoda, že jsem si ho včera nepodal pořádně… Ale revolver u sebe neměl, na to mohu přísahat.“

„Podíval ses mu tady do kapes?“

„Ne. Při takových úkonech vyžaduje koroner svou přítomnost… Ale je už celkem jasné, Dougu, o co tady jde a co se týká přímo nás. Jde o případ člověka, který zde v úkrytu číhal na někoho, koho chtěl zabít. A zatímco čekal, až se jeho oběť objeví, zemřel. To se nás přímo už ani netýká. Ale rozhodně je to případ, který do značné míry upoutá pozornost tisku. Ten chlap – to musel být pořádný cvok. A v novinách bude pochopitelně spousta dohadů o tom, koho asi měl v úmyslu zabít…“

Selby přikývl: „Správně, Rexi. A v tom případě není mrtvý stopař ani z poloviny tak důležitý jako osoba, kterou chtěl zabít. Jinými slovy: stopař je mrtev, člověk, kterého chtěl zabít, žije. A před námi je úkol – najít motivaci.“

„Nechápu, proč by právě to mělo být tak strašně důležité, když ten člověk už nežije,“ řekl Brandon.

Selby ukázal na sklenky od whisky: „Je to důležité už proto, Rexi, že to bude chtít vědět tisk. Je vždycky lepší, když to objevíme my a řekneme o tom novinám, než aby to objevil nějaký novinář a řekl o tom veřejnosti a nám. Především – všechny dosavadní dohady jsou rozporuplné. Všechno nasvědčuje tomu, že tady v pokoji byli tři muži. Těžko si dovedu představit vraha, jak si připíjí se svou zamýšlenou obětí, eventuálně s ještě jednou další osobou. A dál: předpokládejme, že tady byla konspirace někoho zabít. Předpokládejme, že to spiknutí tvořili tři lidé. Že stopař byl jenom jedním z nich. Že na něho padlo, aby vraždu uskutečnil. Druzí dva pouze sehnali místo, kde má na svou oběť čekat, a jejich dalším úkolem bylo přivést tuto oběť sem. Jestli tomu tak je, pak máme dva potencionální vrahy na svobodě a…“

„Rozumím,“ řekl Brandon. „Co chceš podniknout?“

„Tvůj zástupce sem přijde sejmout otisky. Koroner Harry Perkins je na cestě. Ta dvě děvčata tady podle mého nějakou tu chvíli počkají. Nejsem si moc jistý, pokud jde o Larkina.

Myslím, že si to s námi rozdá a udělá všechno, aby nás srazil na kolena. Co bys tomu řekl, kdybychom se rozjeli do hospody Palmová střecha – dřív než tam dorazí on?“

„Myslíš, že ti chlapci jsou u Palmové střechy?“

Selby přikývl. „Stapleton a Blaine tam dnes v noci byli. Jistě ještě nešli domů. Ti dva mládenci se odtud z kempu vrátili k partě.“

„Ovšem,“ řekl Brandon nejistě, „mohlo by být něco na tom, co říkal Larkin, že ti dva odtud spěchali někam, kde by si opatřili alibi.“

„Pokud měli něco takového v úmyslu,“ řekl Selby, „pak určitě nešli jinam než k Palmové střeše.“

Brandon se na chvíli zahleděl na pololežící postavu mrtvého stopaře. Déšť, dopadající na střechu chaty, vydával zlověstný tlumený zvuk. Nepodobal se ani zdaleka onomu jarnímu teplému deštíku, obvyklému v tomto ročním období a jeho hypnotizující letargii; byl to naopak ledový, zlověstný příval, který působil v každém ohledu nepříjemně.

Selby se otřásl před mrazivým větrem, který sem pronikal otevřeným oknem. V té chvíli se velice blízko ozval signál sirény. Brandon s úlevou řekl: „Už jsou tady. Tak dobrá, Dougu, jedeme k Palmové střeše.“

V

Pršelo jen se lilo, když Selby zaparkoval těsně za šerifovým vozem u Palmové střechy. Neonový nápis nesvítil, ale světlomety osvětlovaly parkoviště a odhalovaly špinavě umouněné konečky palmových listů na střeše, z níž stékal proudem déšť. Rex Brandon a Doug Selby se brouzdali štěrkovým blátem ke krytému vchodu. Brandon se chystal zazvonit, ale Selby řekl: „Počkej, Rexi, co když je otevřeno.“ Stiskl kliku a dveře se otevřely. Oba muži vešli do haly.

V restaurační jídelně bylo zhasnuto, ale vzadu pronikalo závěsem dveří světlo. Bylo slyšet míchání karet a cinkot mincí či žetonů. Selby dal Brandonovi znamení. Po špičkách prošli jídelnou a zastavili se před zeleným závěsem, který visel ve dveřích. „… zvyšuju na stovku,“ zazněl odtamtud mužský hlas. „Pokračuju,“ poznamenal druhý; třetí řekl: „Zvyšuju o další stovku.“

Pak se ozval hlas mladého muže: „Ta poslední stovka mi vyprázdnila kapsy. Dám vám dlužní úpis na stovku a tu přihazuju.“

„Volíte?“ tázal se mužský hlas.

„Ano, volím.“

Selby počkal několik vteřin, pak dal Brandonovi znamení. Roztáhli závěs a vešli do salónku. Sedm mužů sedělo kolem oválného stolu, osvětleného jediným světlem, visícím na šňůře, která končila kónickým stínidlem ze zeleného skla s vnitřní odrazovou plochou.

Selby rozeznal profil George Stapletona, zadní část hlavy a krku Rosse Blaina a lysou hlavu Oskara Triggse. Ostatní čtyři muži byli cizí. Dva z nich byli mladíci něco přes dvacet, další byl zavalitý, dobře oblečený muž středního věku s modrýma očima, šedivým knírem a celkovým vzezřením člověka v dobré pohodě, a posléze poslední muž byl asi čtyřicátník, snědý vyhublý, s dlouhými prsty a úzkými rty. Měl neklidné oči, které úzkostlivě všechny a všechno sledovaly. Byl to on, kdo první spatřil Selbyho a Brandona.

„Další dva klienti, Triggsi?“ zeptal se klidným, dobře modulovaným hlasem a s mírně pozvednutým srostlým obočím ukazoval na dva příchozí.

Triggs se bleskově otočil a odstrčil židli, aby mohl vstát: „To jsou muži zákona,“ řekl tiše.

Selby pokročil dopředu a řekl: „Ničeho se nedotýkat!“

Snědý muž natáhl dlouhou paži a jeho ruka zakroužila kolem banku uprostřed stolu. Selby mu odstrčil ruku a rozházel hrací známky. „Hledám tohle,“ řekl a zmocnil se obdélníkového listu papíru.

Triggs obešel stůl. „Takhle se nemůžete chovat. Řekl jsem vám, že bez povolení sem nesmíte. Je zavřeno, Dveře jsou zamčeny. Vy jste si otevřeli paklíčem a…“

„Žádným paklíčem jsme si neotevřeli,“ řekl Brandon. „Sedněte si zpátky na své místo!“

Selby rozložil obdélníkový list a četl nahlas: „Dlužní úpis na jedno sto dolarů. George Stapleton.“ Složil papír a schoval jej v kapse u vesty. Triggs k němu přistoupil a řekl: „Nemáte právo si bez povolení cokoliv vzít.“

Brandon vrazil mezi ně, vzal Triggse za rameno a řekl: „Neslyšel jste, že si máte sednout na své místo?“

Triggs chvíli svýma zelenýma očima šerifa pozoroval, pak se otočil, došel ke své židli a sedl si. „Ten vysoký mladík je okresní státní zástupce Douglas Selby,“ oznamoval suše. „Ten drsný pán je šerif. Přišli sem bez soudního povolení. Domovní dveře byly zamčeny a podnik je pro veřejnost uzavřen. Zapamatujte si to, pánové, až se případ dostane k soudu.“

Snědý, hubený muž řekl sladce: „My jsme stejně nehráli o peníze. Byla to společenská hra o žetony, kterou jsme si krátili chvíli, než přestane pršet.“

Selby zaklepal na kapsu vesty, do níž uložil Stapletonův úpis na sto dolarů, a řekl: „Zkuste tohle povědět kterékoliv porotě v tomto okrese a budete obviněn z křivé výpovědi.“

Starší muž s porcelánově modrýma očima promluvil zvučným hlasem: „Co se to děje, Oskare? Což vy v tomhle okrese nemáte žádné zákony? Vždycky jsem věřil, že úřední osoby musejí mít povolení, aby si mohly dovolit vpadnout do společnosti, kde se hraje přátelská karetní hra.“

Selby řekl klidně: „Ne že by mi to dělalo hlavu, ale v jedné věci vás opravím: Domovní dveře byly otevřeny.“

„Osobně jsem zastrčil noční závoru,“ řekl Triggs.

„Tak ji někdo zase odstrčil,“ prozradil mu Selby, „protože bylo otevřeno a my jsme bez problémů vešli dovnitř. Ale aby bylo jasno – hledáme dva mládence, kteří mají pronajatou chatu v keystonském autokempu.“

Jeden z mladíků řekl: „My máme chatu v Keystonu.“

„Vaše jméno?“

„Tom Cuttings.“

„Kde bydlíte, Cuttingsi?“

„V Mirande Mesa.“

„Myslím, že jsem o vás nedávno slyšel. Nehrál jste ve fotbalovém družstvu se Stapletonem?“

„Ano, pane.“

„A koupil jste si od Stapletona vůz, viďte?“

„Ano, pane, je to ten pod přístřeškem venku, červený s bílým čalouněním.“

„Dal jste si ho pod střechu kvůli dešti?“

„Ne, pane. Když jsme sem přišli, neměl jsem zdání, že začne pršet. Bylo sice zataženo, ale na déšť to nevypadalo. Ale vždycky se snažím mít vůz pod střechou.“

„Jak se jmenujete vy?“ zeptal se Selby druhého mladíka.

„Robert Gleason.“

„Co jste tu vy dva dělali?“

Cuttings odpověděl upřímně: „Hráli poker, pane.“

Selby na to: „Konečně správná odpověď. Poslyšte, položím vám několik otázek a na každou chci pravdivou odpověď. Kdy jste se dnes vy dva dostali do keystonského autokempu?“

„Poprvé asi o půl desáté v noci,“ odpověděl Cuttings. „Co jste tam dělali?“

„Pronajali jsme si dvě chaty, dali jsme si dovnitř zavazadla a pak jsme sem jeli všichni něco si sníst.“

„Kdo to byl ti ‚všichni‘?“

Cuttings se s Gleasonem na sebe podívali. „Tak mluvte,“ řekl Selby. „Ven s tím!“

„Máme s sebou dvě děvčata.“

„Jak dlouho jste pak tady zůstali?“

„Asi tak do půlnoci.“

„Co jste dělali potom?“

„Děvčata byla unavená a chtěla zpátky do kempu. George Stapleton nám prozradil, že se tady zanedlouho začne hrát, a zeptal se nás, jestli se nechceme přidat. Řekli jsme, že rádi. A tak jsme dívky zavezli do jejich chaty. Sami jsme měli chatu naproti. Myslím, že se dívky bály, že na ně budeme dotírat, slyšeli jsme, jak zamykají dveře. Pak jsme na sebe mrkli a vytratili se.“

„Kolik asi bylo hodin?“

„Asi půl jedné.“

„A kdy jste se pak vrátili do své chaty?“

„My jsme se nevrátili.“

„Nebyli jste tam asi před hodinou?“

„Ne, pane.“

„Nejeli jste tam zpátky, když začalo pršet?“

„Kdepak, pane. Po celou dobu jsme byli tady.“

Triggs pozoroval státního zástupce chladnýma očima. „Oba hoši byli tady. Mohu se za ně zaručit.“

Ross Blaine se významně na státního zástupce podíval: „Byli chvilku tady a chvilku pryč,“ řekl. „Karty se tu hrají asi tak hodinu. Předtím jsme jen tak seděli, povídali si a popíjeli. V druhé místnosti hrálo rádio. Ještě před hodinou tu bylo taky pár děvčat. Trochu jsme si zatančili a procházeli se sem a tam. Tím chci říct, že těžko se někdo může za někoho zaručit, kde byl a co dělal.“

Triggs prohodil konverzačním tónem: „Stává se z tebe pěkný práskač, viď, Rossi?“

Ross Blaine pohlédl na Triggse pohledem plným nenávisti, kterou se vůbec nesnažil potlačit. „Ptejte se dál,“ řekl Selbymu, „a dostanete se jim na triko.“

„Tebe se nemá kdo na co ptát,“ řekl mu Triggs, „pro tebe je ode dneška můj podnik tabu. Nenamáhej se sem v budoucnu chodit.“

„Budu sem chodit, kdykoliv se mi zachce, ksakru,“ vybuchl Blaine. „Dokud je tvůj podnik přístupný veřejnosti, mohu si sem chodit utratit své peníze jako každý druhý.“

„Tvé peníze!“ poškleboval se Triggs. „Dvě piva za noc!“

Stapleton se náhle vmísil do hovoru: „Poslechni, Triggsi, tohle se mi nelíbí. Pámbu ví, jakou horu peněz jsem tady v tvém podniku nechal já, a Blaine sem chodí jako můj přítel.“

„To si jenom namlouváš, že je to tvůj přítel,“ řekl Triggs suše.

Blaine vyskočil na nohy s takovou vehemencí, že se za ním skácela židle. Šerif Brandon přiskočil a chytil ho za límec: „Zasahuji úředně. Osobně to dělám nerad.“

Blaine se mu chvíli snažil vymanit, pak to vzdal. Triggs chtěl zřejmě něco říct, ale když se jeho pohled střetl se šerifovým, nechal si to pro sebe.

Snědý muž řekl: „Pokud jde o mne, já do téhle party nepatřím. Zastihl jste mne, jak sedím u stolu, kde se hrály karty. Můžete stíhat Stapletona pro dlužní úpis, ale mně spoluvinu nedokážete. Naopak já dokážu, že jsem hrál za své peníze. A tak ode mne nečekejte žádnou výpověď. Jestli mohu svým kolegům poskytnout malou radu, pak jim doporučuju, aby okamžitě přestali odpovídat.“

Selby se k němu otočil a řekl: „S vámi bych si rád pohovořil o docela jiné věci. A protože působíte dojmem člověka, který rád sází, vsadím deset ku jedné, že jste profesionální hazardní hráč. A vsadím totéž, že máte policejní záznam, a vsadím milion ku jedné, že jestli ještě jednou promluvíte mimo pořadí, to jest nebudete-li tázán, budete toho zatraceně litovat.“ A aniž čekal na odpověď, obrátil se k Blainovi a zeptal se ho: „Tak tedy – jak dlouho jste opravdu hráli, Blaine?“

„Něco přes hodinu. Pan Needham“ – a ukázal hlavou na žoviálního pána – „je bývalý makléř z Los Angeles. Přišel sem asi před hodinou a půl. Přišel na partičku pokeru. Řekl jsem mu, že dnes nehraju. Asi dvacet minut po něm sem náhodou zajel pan Carlo Handley“ – ukázal na snědého muže – „byla to taková shoda okolností, ke které kupodivu dochází vždycky, když se tu ukáže pan Needham.“

Triggs řekl významně: „Konečně vím, kdo odemkl domovní dveře.“

„To je sprostá lež,“ vybuchl Blaine.

Šerif, který dosud držel Blaina za límec, řekl: „Sedněte si, Blaine.“

Selby se obrátil na Cuttingse; „Pro vás a vašeho parťáka taková noc v herně asi hodně znamená.“

Cuttings pohlédl na Gleasona a vyhrkl: „Kruci, vždyť by jinak nebylo co dělat.“

Gleason se krátce nervózně zasmál.

Pak promluvil Stapleton: „Myslím, že to mohu vysvětlit, pane Selby. Hoši si naplánovali víkend. Měli dát dohromady partu a přijet na jachtu svého přítele. Ten jim řekl, aby si přivedli děvčata. Hoši si řekli, že by to byla legrace, kdyby sbalili místní holky, a řekli těm dvěma, o kterých tu byla řeč. A holky byly pro. Hoši si to naplánovali tak, že si obstarají nocleh v kempu, pak se všichni čtyři zastaví tady, trochu si zatančí, něco vypijou… znáte to, prostě stráví příjemný večer. No a pak… nejdřív jsem ty holky vyplašil já, když jsem dal k lepšímu pikantní historku. Pak začaly morousovat a kazit náladu – že prý se musí vyspat, aby zítra na jachtě dobře vypadaly, a hochům nezbylo než je zavézt do kempu. A než všichni čtyři odjeli, vzal jsem si chlapce stranou a navrhl jim, aby se sem vrátili, že se tu chystá partička.“

Selby se zadíval na Gleasona: „Byl s vámi v kempu ještě někdo?“

„Jen ty dvě holky.“

„Žádný další mužský?“

„Ne.“

„Někdo před chvílí říkal, že tady bylo pár děvčat.“

Stapleton řekl: „To byly právě ty dvě. Jsou z Los Angeles. Občas sem zajdou a můžete je sbalit.“

Triggs dodal suše: „Nemůžete je sbalit, když na ně neuděláte solidní dojem. Chtějí si jen zatančit, nic víc. Bydlí za městem, myslím, že jsou obě vdané a rády si sem občas odskočí a užijí si samostatnosti. Samozřejmě, že jim vyhovuje, když se jim páni dvoří a když si trochu zatančí. Ale v pravé chvíli se seberou a jdou domů. Co já vím, nikomu se tu nepodařilo nic víc.“

„Nechali jste vy dva někoho ve své chatě?“ optal se Selby Gleasona.

„Ovšemže ne. Kam tím míříte?“

„Měli jste v úmyslu vzít s sebou Stapletona do chaty?“

„Vzít Stapletona do chaty!“ opakoval Cuttings zmateně.

Ross Blaine řekl tiše: „To mne pozvali, abych jel s nimi, až se budou vracet, jestli to na věci něco mění, pane Selby.“

Cuttings vyhrkl: „Ale to přece vůbec… Vlastně ano. Řekl jsem mu: když nechceš, aby tvá matka slyšela, jak pozdě se vracíš domů, můžeš jet s námi a přespat v chatě. Ale nebylo to žádné pozvání…“

„Kromě toho ovšem,“ řekl Handley a jeho hlas jako by naznačoval, že se náhle začal o celý případ hluboce zajímat, „jste vy dva mládenci tvrdili, že byste tady mohli zůstat do rána a vyspat se zítra na jachtě. A nabídli jste panu Needhamovi a mně, že si můžeme na dnešní noc vzít vaši chatu.“

„Ale ano, to je taky pravda,“ řekl Cuttings. „Odjezd do Los Angeles jsme určili na sedm ráno, a tak jsme si řekli, že se můžeme pořádně vyspat až na jachtě. Tam stejně začne ta pravá zábava až večer.“

„Váš přítel má zřejmě svou jachtu v provozu celou zimu,“ řekl Selby.

„To má. Je to velká čtyřicetimetrová loď a zdolá každou překážku. Ale i uprostřed zimy bývá počasí vhodné pro jachtění. A když není vhodné, kotvíme v přístavu, zazpíváme si, hrajeme karty a popíjíme. Vždycky se na palubě sejde prima parta. Když je počasí příznivé, jedeme třeba do Cataliny nebo na dlouhou cestu až do Ensenady.“

Selby řekl: „A teď ještě potřebuju vědět – ale přesně! – v kolik hodin jste se vy dva vrátili sem do Palmové střechy.“

Za závěsem ve dveřích se ozval ženský hlas: „Na tuhle otázku bych vám snad mohla odpovědět já.“

Selby se otočil ke dveřím. Elegantní, půvabná a na první pohled sebejistá blondýnka šla s úsměvem k němu. Selbyho napadlo, že stála hezkou dobu za závěsem a odposlouchávala celou konverzaci. Na sobě měla večerní róbu s nahými zády z černého krajkového materiálu, což zdůrazňovalo její plavé vlasy a hluboké modré oči. Měla silně nalíčená ústa a vyklenuté obočí.

„Dovolte, abych se představila,“ řekla, když se přiblížila k Selbymu. „Jsem Madge Trentová, zdejší hosteska. A vy jste zřejmě okresní státní zástupce, pan Selby.“ S úsměvem vložila svou teplou malou ručku do jeho dlaně. Pak pohlédla spěšně na Brandona, obdařila také jeho kouzelným úsměvem, který se zdál naprosto spontánní, a řekla: „A vy jste šerif Brandon. Moc mě těší, že vás oba poznávám. Ale teď bych velice ráda odpověděla na vaše otázky o všem, co se tady dělo.“

„Prosím, mluvte,“ řekl Selby.

„Mám dnes službu jako hosteska. Když skončí provoz v restauraci, nemám už obvykle nic na práci. Dnes jsem si četla ve svém pokoji a slyšela vás, když jste přišli. Oblékla jsem se, sešla dolů a prošla restaurací právě včas, abych zaslechla vaši otázku.“

„Neslyšeli jsme vás přicházet,“ řekl šerif Brandon.

„Má velice lehkou chůzi,“ zasáhl spěšně Triggs, „je to tanečnice z povolání.“

Madge Trentová nespustila oči z Douglase Selbyho. „Ta čtveřice, o kterou se zajímáte, sem přišla v deset hodin večer, a řekla bych, že mládenci neuvedli své dívky nejvhodnějším způsobem. Jsou to pracující ženy. Podle jejich řeči si myslím, že pracují jako sekretářky. A měly za sebou perný den. A pak ještě celou tu cestu. A moc jim záleželo na tom, aby zítra na jachtě vypadaly co nejlíp.“ Obrátila se na Cuttingse a řekla: „A co vy? Vy, chlapci, nepracujete, nemám pravdu?“

Cuttings se zašklebil a zakroutil hlavou: „Naši tátové jsou sadaři. Za nás pracují stromy.“

„To jsem si mohla myslet,“ usmála se. „A vsadila bych se, že jste na dnešek spali až do dvanácti.“

Gleason řekl. „Vsaďte na to, že to bylo do dvou odpoledne, a vyhrajete. Věděli jsme, že nás čeká dlouhá noc, tak jsme odpočívali.“

„To je ono!“ řekla Madge Trentová. „A dívky, jak se mi zdálo, byly unavené. Sotva stály na nohou. Necítily se ve své kůži a měla jsem dojem, že jim dělalo starost, aby někdo na nich nevyžadoval něco, co nemohly a nechtěly poskytnout. Buď jak buď, o půlnoci chtěly zpátky do kempu. A tak s nimi mládenci odjeli pět minut po dvanácté a vrátili se bez nich o půl jedné. To vím určitě, protože jsem jim šla otevřít. Když zazvonili, myslela jsem, že to je jiná společnost, a podívala jsem se na hodinky.“

Cuttings řekl: „Děvčatům nikdo nezkřivil ani vlásek na hlavě. Jejich obavy byly zbytečné.“

Selby řekl: „Kdo z vás, mládenci, zná člověka jménem Emil Watkins?“

Mládenci na sebe hleděli s překvapením. Gleason zavrtěl hlavou. Cuttings řekl: „Já rozhodně ne.“

„A vy, Gleasone? Znáte Emila Watkinse?“

„Ne, pane.“

„Znám jednoho Watkinse v San Francisku,“ řekl Cuttings, „ale toho jsem léta neviděl.“

„Muž, o kterém mluvím, je přibližně padesátiletý, má šedivé oči, světlé vlasy, vysoké lícní kosti a tenké rty. Je vysoký asi metr šedesát a vážit by mohl sotva padesát kilo. Potřebuju, abyste se vy dva na toho muže podívali a řekli, jestli jste ho náhodou někde nepotkali.“

„Jistě, to rádi uděláme,“ řekl Cuttings. „Kde je?“

Selby řekl působivě: „Řekl bych, že než se odtud vypravíme a než tam dojedeme, bude jeho tělo v úřadovně ohledávače mrtvol.“

„Ohledávače…“ Cuttingsovi jako by vyschlo v hrdle a zmlkl. Nikdo z ostatní party, seskupené kolem stolu, se ani nepohnul.

Selby řekl Rexi Brandonovi: „Měl bys ty mládence nejdříve zavézt zpátky do jejich chaty, Rexi. Ať si to tam prohlédnou a pak se spolu setkáme u koronera. Já tam pojedu přímo… A ještě, pokud jde o ty dvě dívky, jsou to, jak jsme slyšeli, sekretářky a jistě by jim neprospělo, kdyby se jejich jména objevila v novinách. Všechno šetření, ať naše či tisku, se, jak se zdá, soustředí na tu chatu, kterou si pronajali tihle dva mládenci; a tak bys měl ty dívky upozornit, že by bylo dobře, kdyby se dostaly z města dříve, než začnou reportéři vyzvídat a fotografovat.“

Brandon přikývl: „Dobrá, Dougu,“ a obrátil se na chlapce: „Vy dva, vezměte si věci a pojďte.“

VI

Selby zajel s vozem k chodníku, vyhrnul si límec kabátu a zazvonil u koronerovy úřadovny. Koroner Harry Perkins byl vysoký štíhlý muž s vyhublou tváří a pohyboval se s jakousi kočičí elegancí. Byl domácky prostý a k mrtvolám se choval s profesionální netečností. Jeho koníčkem bylo lovit pstruhy. Otevřel dveře a řekl: „Haló, Dougu. Co říkáš tomu nádhernému dešti? Pro mě je to požitek, když takhle padá. To se ví, pro farmáře znamená zápas na život a na smrt, ale vodním tokům prospívá. Vyčistí je zgruntu hned na začátku sezóny a rybám dá možnost plout plným tempem… Zavěs si kabát přes židli. Ať odkape voda.“

„Máš tady to tělo?“ zeptal se Selby.

„Myslíš toho chlapíka z autokempu?“

„Ano. Rád bych ho viděl.“

„Pojď se mnou.“

„Co jsi u něho zjistil?“ ptal se Selby, když kráčeli chladnou spojovací chodbou, prosycenou pachem konzervační tekutiny.

„Jasná otrava kysličníkem uhelnatým,“ prohlásil koroner spokojeně. „Ta schopnost některých lidí zapečetit se v místnosti s defektním plynovým radiátorem, puštěným na plný proud, je neuvěřitelná. Kdyby si aspoň uvědomili, že takhle se stejně nemohou zahřát, protože to odčerpá ze vzduchu hodně kyslíku a to podstatně snižuje výhřevnost. Pustí si plyn naplno a myslí si, že za několik vteřin bude v pokoji teplo. U normálních kamen to přece taky trvá hezkou chvíli, než se rozehřejí, a u elektrického topení taky teplota stoupá stupeň po stupni. Ale u plynu si myslí, že jednoduše škrtnou sirkou a teplota skočí v tu ránu o dvacet stupňů. V životě jsem neviděl takový nesmysl.“

„Měl u sebe něco, co by prokázalo jeho totožnost?“

„Několik dopisů, nadepsaných ‚Milý tatínku‘,“ řekl koroner. „Vypadá to, že je hezkou dobu tahal s sebou v kapse.“

„Co je v těch dopisech?“

„Jsou takové… řekl bych dojemné,“ odpověděl Perkins. „Dopisy od dcery, která utekla z domu a pak se jí narodilo dítě.“

Perkins otevřel dveře a řekl: „Je tu pořádná zima, Dougu. Jestli se tu chceš zdržet, měl by sis dojít pro kabát. Ale podle mne není proč se tu zdržovat. Je to jasný případ otravy kysličníkem uhelnatým. Tady visí jeho šaty. V téhle schránce je všechno, co měl v kapsách. Tělo je tady. Chceš se podívat?“

Selby přikývl. Koroner odkryl přikrývku: „Otravu kysličníkem uhelnatým poznáš snadno. Krev je třešňově červená.“

„Žádné stopy násilí na těle?“ ptal se Selby.

„Ne – jedině malá barevná skvrna za uchem, která může i nemusí být příznačná. Může ji například způsobit pád. Brrr, tady je ale zima. Což kdybychom tu schránku vzali do kanceláře a tam by sis ji prohlédl?“

„Dobrý nápad,“ řekl Selby. „Pojďme.“

Vraceli se dlouhou chodbou; koroner nesl schránku: „Dávám teď všechny předměty z každého případu do zvláštní zamykací schránky,“ šklebil se, „po tom průšvihu, co jsme tu nedávno měli. Nechci už riskovat, aby někdo něco ukradl, nebo nahradil něčím jiným.“ Selby souhlasně pokynul hlavou.

Koroner otevřel dveře své kanceláře a ukázal na plynová kamna: „Takhle mají vypadat plynová kamínka v chodu,“ a položil schránku na stůl. Odemkl ji a řekl: „Jeden zavírací nůž – a pokud tě to zajímá, pěkně ostrý. Říká se, že ostrý nůž prozrazuje líného chlapa. Třicet pět dolarů v bankovkách, jeden dolar osmnáct centů v mincích. Jedny staré kapesní hodinky, které nicméně jdou na vteřinu přesně, špaček tesařské tužky a ty dopisy.“

Selby se chopil zašpiněné obálky a vyndal z ní tři dopisy, rozevřel je a položil na koronerův stůl. „Ani na obálce, ani v dopisech není žádná adresa,“ poznamenal.

„Ne,“ přisvědčil Perkins. „Podle mého nosil ty dopisy hezky dlouho v kapse, a když už byly takhle ušmudlané, dal je teprve do téhle větší obálky.“

Než se dal Selby do čtení dopisů, uvažoval nad nimi: „Víš, Harry, pro mne má tahle práce zvláštní kouzlo. Rád nahlížím do života lidí. Dříve jsem si myslil, že můžeš proniknout jenom do života živých; teď začínám věřit, že opravdu poznáš úplnou pravdu o lidech až když jsou mrtvi. Protože všechno, co kdy předstírali, vymaže až smrt.“

„V těch dopisech se hodně dozvíš o dceři toho člověka,“ řekl Perkins. „Ale z čeho usuzuješ, že se toho hodně dozvíš po jejich smrti?“

„Je to v maličkostech,“ odpověděl mu Selby, „v malých náznacích charakteru. Sám ses před chvílí zmínil o tom, že ten zavírací nůž je ostrý, a konstatoval, že ostrý nůž prozrazuje líného chlapa.“

„Jistě,“ souhlasil Perkins, „na něco takového můžeš přijít po smrti člověka, ale komu na tom záleží?“

Selby na něho hleděl se svraštělým obočím: „Víš, Harry, já začínám věřit, že bychom měli naše teorie o odhalení zločinu od základu změnit. Nevěnujeme dost pozornosti stopám, které prozrazují charakter. Přehlížíme tu nejdůležitější věc, a tou je vnitřní motivace. Tomu, aby člověk někoho zabil, tomu musí předcházet silný vnitřní motiv.“

„To máš jistě pravdu,“ připustil Perkins, ale bylo znát, že ho změna metody odhalování zločinu pramálo zajímá, „jenže tohle není případ vraždy. To je případ, kdy vražda byla takříkajíc potlačena v zárodku.“

Selby chtěl něco namítnout, ale pak si to rozmyslil a začal číst první dopis.

Milý tatínku, tímto dopisem Ti chci sdělit, že s Tebou ani o Vánocích, ani na Nový rok nebudu. Já se totiž, tati, stěhuji.

Nevím, jestli by v tom byl nějaký rozdíl, kdyby ještě žila maminka. Asi ne. Věci tě prostě potkávají a to je všechno. Vím, že ses vždycky snažil být mi dobrým otcem. Asi se mnou nebudeš souhlasit, ale já jsem se snažila být dobrou dcerou. Nemysli si, že Tě nemám ráda, protože Tě mám ráda, ale vím také, že jsi beznadějně staromódní. Jsi přesvědčen, že nemám ani jedinou vlastnost, jaké by mladá žena měla mít. Připadáš mi jako z minulého století, ale stejně Tě mám ráda. Ty si řekneš, že jsem se zaprodala peklu, protože jsou věci, které u mne nechápeš a asi nikdy nepochopíš. Kdyby žila maminka, ta by je jistě pochopila, protože si myslím, že v mnohém ohledu jsem po ní.

Protože vím, že bys tak jako tak nesouhlasil s tím, co hodlám udělat, nenapíšu Ti o tom nic, kromě toho, že se stěhuji.

Prosím Tě, věř mi, že Tě mám pořád stejně ráda jako dřív, to znamená hodně. Ale nenávidím hádky. Vím, že se mnou nejsi spokojen a že bys rozhodně nesouhlasil s tím, co chci podniknout. Nechci se s Tebou hádat. Nechci, abychom se spolu hrabali v nejintimnějších věcech, protože by to znamenalo, že bys postavil své názory a své představy o tom, co je správné a co není, proti mým názorům a mému přesvědčení, a tedy i proti mému rozhodnutí dělat si se svým životem, co uznám za vhodné. A tak Ti vlastně, tatínku, píšu prostě proto, abych Ti dala sbohem.

S láskou Tvá Marcia

Selby zastrčil dopis zpátky do obálky a vzal do ruky druhý dopis s datem 5. října 1931:

Milý tatínku, od té doby, co jsem Ti vloni v prosinci napsala, jsem hodně přemýšlela. Začínám prožívat něco z pocitů budoucí matky. Asi bych Ti to těžko dovedla vysvětlit podrobněji a Ty bys mě stejně nepochopil, a tedy zkrátka: někdy kolem Dne díkůvzdání budeš dědečkem. Nevím, jestli Tě ta zpráva dojme nebo rozčílí, mám takový pocit, že to bude jedno i druhé.

Chlapec, s kterým jsem žila, se se mnou nemohl oženit kvůli své rodině. V dopise se to dá těžko vysvětlit a stejně už teď na tom nezáleží. Samozřejmě jsme se chtěli vzít, jakmile se věci v jeho rodině urovnají. Před měsícem ode mne odešel. Stále ho ještě miluji, ale zpátky ho už nechci. Vidím ho teď takového, jaký opravdu je: jako rozmazleného, sobeckého, bezohledného slabocha.

To se ví, mé dítě čeká spousta nevýhod. Především se bude muset obejít bez otce. A právě proto bych ho nerada připravila i o dědečka, ale při tom všem mi půjde hlavně o jedno: mé dítě nesmí být nikdy vystaveno takové úzkoprsé nesnášenlivosti, jaká dlouhá léta křivila můj vlastní pohled na svět.

Nedávám Ti to za vinu, tati. Za to může společenské prostředí naší civilizace. Ale znám až moc dobře Tvé názory, kterým nikdy neporozumím, právě tak, jako Ty nikdy neporozumíš mně.

jediným skutečným znakem manželství je podle mého názoru láska. Když se dva lidé opravdu věrně milují, mají všechno, čeho je k sňatku zapotřebí. Postavit se před smírčího soudce, který zamumlá pár vět, nemůže nahradit pevný a nefalšovaný vztah dvou lidí. Já toho člověka miluji. Neprozradím Ti však jeho jméno, protože by to nedělalo dobrotu. Věřila jsem, že si mne vezme. Věřila jsem, že touto dobou, kdy Ti píšu, budu řádně a legálně vdaná. Tak by ses byl možná se mnou rád sešel. Na svůj současný stav pohlížím jako dříve vdaná, nyní rozvedená žena.

Co bude dál, záleží na Tobě. Když mě chceš vidět, když usoudíš, že ten malý občánek má právo na Tvou lásku bez ohledu na to, že nějaký smírčí soudce neshrábl pětidolarový honorář za to, že přečetl několik řádek z bible, uveřejni pár řádek v inzertní rubrice losangeleských novin. Abys rozuměl, to neznamená, že žiju v Los Angeles, ale zařídím to tak, aby mě, jakmile se tam Tvůj inzerát objeví, okamžitě vyrozuměli.

Ale pochop, tati, moc Tě prosím: nedávej žádný inzerát, pokud nechceš dojít až na konec cesty. Mé dítě se narodí jako přirozený důsledek vztahu, který vznikl dobrovolně a zakládal se na lásce. Jestliže nejsi schopen vidět věci takhle, nesnaž se se mnou navázat styk.

Třetí dopis měl datum červenec, 1937:

Milý tatínku, hodně vody uplynulo od té doby, kdy jsem Ti naposled napsala. Tehdy mi pouhá skutečnost, že jsi nic neuveřejnil v osobní rubrice losangeleských novin, jasně napověděla, co cítíš.

Narodila se mi holčička. Nechtěla jsem, aby si ji někdo osvojil, i když se v té době zdálo, že je to jediná možnost. Pak její skutečný otec souhlasil, že na ni bude přispívat. Díky tomu jsem si své dítě mohla ponechat, ale je to peklo na zemi. Peníze, které dostávám, sotva stačí pro ni. Musím tedy pracovat, abych uživila i sebe. Holčičku vídám v nepravidelných intervalech vždycky pár hodin. Jsem její matka, ale jsem pouhá návštěvnice. Jejím domovem je ve skutečnosti škola, ve které žije. Její výchovu utvářejí učitelé. Vědí o ní všechno – znají každou sebemenší intimní událost jejího života. Já to všechno poznávám jenom částečně a ještě k tomu z druhé ruky. Když přijdu do školy, jsem matka, která přišla na návštěvu.

Abych to vzala zkrátka, tati: byla jsem připravena o svou dceru a nedávno mne napadlo, že Tys byl připraven o tu svou. Uvědomuji si dnes, že Tě ztráta dcery musila v mnohém ohledu bolet stejně, jako bolí mě způsob života s dítětem – a vlastně bez dítěte. Ale současně vím, že tohle Ty nikdy nepřiznáš. Ani se zřejmě nebudeš snažit, abys to pochopil. Takže teď někdy brzy, hodně brzy, za Tebou přijedu a promluvím si s Tebou. Ale v jedné věci budu neoblomná. Dokud Tvůj vztah k Tvé vnučce nebude čistý a opravdový, nikdy ji neuvidíš. Pokud jde o mne – na Tvém vztahu ke mně mi nezáleží, ale já Tě chci vidět, tati. Zajímalo by mě, jestli Ty chceš vidět mne. A tak děj se co děj, nebuď překvapený, až se u Tebe najednou objevím. Žiju velice daleko od Tebe a bude mi nějakou dobu trvat, než dám dohromady peníze na cestu.

Líbá Tě Tvá vzpurná a milující dcera Marcia

Selby téměř slavnostně složil dopis a vložil jej do umouněné obálky k ostatním. „Jak složitá věc je život, Harry,“ řekl koronerovi, „jak v něm lidé tápají, když se snaží dělat, co je správné, když hledají štěstí, které jim je tak často odepřeno pro pouhé nedorozumění. Podívej se například na toho člověka tady. Zřejmě miloval svou dceru. Její dopisy s láskou opatroval. Pomysli na tu strašnou opuštěnost, která mu sevřela srdce. A přesto nepřemohl svou zlobu, aby jí odpustil. Chyběla jenom trocha dobré vůle, špetka lidského porozumění a mohli být šťastni. Kdyby je byl přijal a podporoval, mohla mít ona své dítě stále u sebe… Vidíš, Harry – tu dceru musíme najít a doufám, že ten člověk zanechal po sobě dost peněz, aby mohla své dítě vychovávat sama.“

„Nevypadá to, že oplýval majetkem,“ řekl koroner. „Šaty měl hodně obnošené. A těch pár dolarů, co měl v náprsní tašce, nestačí ani na pohřeb.“

Selby řekl: „Včera jsme ho zastavili na silnici. Stopoval. Rex Brandon ho chtěl stíhat pro potulku a…“

„Zjistili jste, o koho jde?“ zeptal se koroner.

„Řekl nám, že se jmenuje Emil Watkins.“

„Neměl u sebe nic, co by to dokazovalo,“ řekl koroner. „Všechno, co jsem u něho našel, je v té schránce.“

Selby bral do rukou předměty jeden po druhém, pozoroval je a zase je kladl zpátky. „Podivná věc, Harry,“ řekl, „ten člověk neměl klíče.“

„Vidíš,“ řekl koroner, „to je opravdu zvláštní: měl nůž, tužku, náprsní tašku… a žádné klíče.“

„Když to člověk domyslí,“ mluvil Selby zvolna, „je to právě ta významná maličkost, ten téměř patetický ukazatel jeho charakteru – člověk bez domova, člověk, který neměl kam jít, člověk bez jediného klíče.“

„Což o to,“ řekl Perkins, „dneska je hodně lidí bez domova. Poslyš, Dougu, vyprávěl jsem ti už přece, jak jsem chytil v jezeře hned za rozcestím toho velkého pstruha? Na to si přece vzpomínáš, jak jsem ti říkal, že o tom vím, že tam ten velikán je. A jednou mi už málem zabral na umělou mušku, ale pak se ponořil až na dno jezera a trucoval. Byl jsem tam ještě s dvěma rybáři. O tom jsem ti přece vyprávěl, jen si vzpomeň!“

Selby přikývl.

„Pak,“ pokračoval Perkins, „jsem se tam vrátil a chytil jsem ho. Nádherný kousek. Vážil půldruhého kila a představ si, že jsem ho chytil na tutéž mušku, na kterou jsem ho předtím minul. Pstruzi jsou podivné ryby. Oni například…“ Přerušil ho zvuk zvonku, po němž následovaly rány pěstí do dveří. „Tohle mi dělají pořád,“ naříkal Perkins. „Když je tma, myslí si, že zvonek nestačí. Zazvoní a pak do dveří ještě třískají pěstí.“

Otevřel dveře. Šerif Brandon uvedl dovnitř dva mladíky, v jejichž tvářích by se krve nedořezal.

„Vyšlo něco najevo?“ optal se Selby.

Brandon zavrtěl hlavou a Selby pokračoval: „Potřebuji, abyste se podívali na toho mrtvého člověka, mládenci.“

Hoši zarytě mlčeli. Gleason se třásl. Bylo zřetelně slyšet, jak cvaká zuby. „Postavte se ke kamnům,“ řekl Selby, „a trochu se zahřejte.“

Gleason řekl: „Měl bych to radši za sebou.“

„Tak dobrá,“ řekl Selby, „jdeme na to.“

Kráčeli v posvátném, tichém procesí dlouhou chodbou k místnosti, kde koroner odkryl plachtu a odhalil tvář mrtvého muže. Cuttings předstoupil první, chvíli pozoroval mrtvolu, pak zavrtěl hlavou a ustoupil. Gleason se rty křečovitě sevřenými letmo pohlédl na mrtvolu a pak se rychle odvrátil.

„Znáte ho?“ zeptal se Selby.

Oba hoši zavrtěli hlavou.

„Podívejte se dobře,“ řekl Selby, „snažte se představit si, jak vypadal zaživa, s otevřenýma očima a když stál na nohou. Tak do toho, chlapci, on vám neublíží.“ Chlapci se podívali ještě jednou a odstoupili. „Jak dlouho jste, mládenci, neviděli Marcii Watkinsovou?“ zeptal se Selby jen jakoby mimochodem.

Tváře obou mládenců zůstaly bez pohnutí. „Já žádnou Marcii Watkinsovou neznám,“ řekl Cuttings.

„Já taky ne,“ dodal Gleason.

„Jakpak se ten člověk dostal do vaší chaty?“

Cuttings řekl: „Já vám, pane Selby, řeknu úplnou pravdu. Nemáme o tom ani ponětí. Nevíme, co dělal v naší chatě. Nevíme, jak se do ní dostal. Je to pro nás úplná záhada.“

Selby řekl: „Tak dobrá, hoši, nebudu vás už zdržovat. Ale slíbíte mi, že když vás telefonicky požádám, abyste sem přijeli, okamžitě přijedete! Slibujete?“

Cuttings řekl: „Můžete se spolehnout, pane Selby, Bob a já uděláme všecko, co budete potřebovat.“

Brandon se obrátil k Selbymu a řekl: „Potřebuju ti něco říct, Dougu. Pojď na minutku na chodbu. Hoši tu zatím počkají.“

„Nemohli bychom počkat v kanceláři vpředu?“

„Ne,“ řekl Brandon, „počkejte minutku tady.“

Odvedl Selbyho na chodbu: „Mně se to nějak nechce líbit, že ty hochy jen tak pouštíš, Dougu. Čím víc uvažuju o těch třech sklenkách od whisky, tím víc docházím k závěru, že v tom nějak lítají.“

„To vím,“ odpověděl Selby, „ale čím déle je teď budeme vyslýchat, tím víc jim dáme najevo, jak málo toho víme. Jediné, co teď můžeme udělat, je poslat je domů. Jestli na nás šijou boudu, ať si myslí, že ji už ušili. My mezitím budeme pátrat. Až budeme o tom mrtvém vědět všechno, předvoláme si je znovu. Když jsem si přečetl ty dopisy, které měl Watkins v kapse, došel jsem k názoru, že to byl konzervativní a zatvrzelý otec, který hluboce miloval dceru, a ta mu utekla a měla dítě. Až ji najdeme, zjistíme, kdo byl otcem toho dítěte. Pak taky budeme vědět, koho se ten mrtvý chystal zabít.“

„Ale mohl to být Cuttings nebo Gleason, co my víme?“ řekl šerif.

„Dejme tomu, že mohl, ale na druhé straně jsou zase oba příliš mladí, aby utekli s jeho dcerou. Když jsem vyslovil Marciino jméno, nic se jim v tváři ani nepohnulo.“

„Dobrá,“ řekl Brandon, „ty jsi velitel, Dougu. A zřejmě se chystáš k tomu, což je tvůj koníček, zrekonstruovat život mrtvého člověka.“ Selby přikývl a Brandon dodal: „Ale co když se ukáže, že opravdu chtěl zabít buď Cuttingse nebo Gleasona, co s tím pak my můžeme dělat? Ti dva přece nespáchali žádný zločin ani přečin…“

Selby řekl: „Možná, že Gleason a Cuttings něco vědí, ale neznají souvislosti. Možná, že se spolčili právě s tím člověkem, kterého chtěl stopař zabít…“

„Rozumím,“ řekl Brandon.

„Ovšem,“ zdůraznil Selby, „pokud se nám nepodaří zrekonstruovat události tak, abychom přišli na to, co ti hoši vědí a vlastně nevědí, protože netuší souvislosti, pak asi ztratíme k celému případu klíč.“

„Ano,“ poznamenal Brandon, „pak nám asi nezbude než celý ten případ odepsat.“

Vrátili se do mrazivé místnosti, v níž se koroner snažil pobavit chlapce vyprávěním o letní rybářské výpravě, které se účastnil. Bylo zřetelně znát, že chlapci mu nevěnují pozornost. Brandon jim řekl: „Můžete jít domů.“

Byli skokem u dveří a pádili chodbou s velkým náskokem před úředníky. Ve dveřích se Cuttings otočil a volal: „Kdybyste nás kdykoliv potřeboval, pane Selby, jsme vám k dispozici. Šerif ví, kde nás zastihne.“ A pak oba hoši vyšli do neustávajícího deště.

Selby řekl šerifovi: „Pojď dovnitř a přečti si ty dopisy.“

V kanceláři podal Selby Brandonovi obálku. Ten zprvu jen tak očima přelétl řádky, pak se však zamračil a začal pozorně číst. Ticho přerušilo zvonění telefonu. Koroner zvedl sluchátko a řekl mechanicky jedním dechem: „Úřad koronera, úřad správce pozůstalosti a pohřební síň, u telefonu Perkins.“ Chvilku poslouchal, pak oznámil Selbymu: „To je pro tebe, Dougu.“

Doug si vzal sluchátko: „Prosím.“

Ozval se tlumený ženský hlas: „To je státní zástupce?“

„Ano.“

Žena mluvila rychle, ale podivně zastřeně, jako by něco držela před ústy, aby se jí změnil hlas: „Nenechte si nic namluvit o tom případu v keystonském autokempu, chtějí vás obalamutit. Nepřestaňte pátrat, dokud o té vraždě nebudete vědět všechno.“

Selby řekl: „Okamžik, prosím, já nejsem státní zástupce. Jsem jeho náměstek. Ale hned vám pana státního zástupce zavolám.“

„Kdybyste nemluvil, pane Selby! Nemyslete si, že vám na váš zdržovací manévr, abyste si ověřil, kdo vás volá, skočím.“

„Nechápu, proč mluvíte o vraždě. Ten člověk zemřel dřív, než mohl jakoukoliv vraždu spáchat, o tom není nejmenší pochyby…“

„To si myslíte vy,“ řekla. „Kdybyste znal celou pravdu, věděl byste, že k vraždě došlo, a vy jim hrajete do rukou, když…“ žena náhle rychlý, přímo hysterický příval slov přerušila. Jako by ji v její blízkosti něco polekalo.

„Pokračujte,“ řekl Selby, „co jste chtěla…“ Vtom slyšel, jak zavěsila. Marně zuřivě tiskl a pouštěl vidlici telefonu. Perkins mu řekl filozoficky: „To chce klid, Dougu. V tuto ranní dobu musíš zkrátka přijmout takové služby, jaké se jim zachce ti poskytnout.“

Brandon vzhlédl od dopisů a zrak se mu zúžil. Selby lomcoval vidlicí. Konečně se ozval ostrý, podrážděný hlas: „Copak, copak se děje? Jaké číslo chcete?“

„Tady je Selby, okresní státní zástupce. Jsem v Perkinsově pohřebním úřadu. Právě teď mě sem někdo volal. Potřebuju vědět odkud.“

„Okamžik,“ řekla dívka. „Pokusím se to zjistit.“ Za chvilku nato hlásila: „Vypadá to, že to byl hovor z dragstóru s celonoční službou v budově hotelu Madison.“

„Spojte mne s nimi.“

„Hned to bude.“ Po chvíli, která se Selbymu zdála nekonečná, se ozvalo: „Tady dragstór.“

Selby se zeptal: „Kde je umístěn váš telefon? V lékárně, nebo ve vrátnici, nebo…“

„V budce u vrátnice,“ řekl mužský hlas. „Kdo volá?“

„Tady je Douglas Selby, okresní státní zástupce. A spěchám. Před minutou či dvěma mne někdo volal z vašeho telefonu. Chci vědět, kdo to byl.“

„Ženská,“ řekl mužský hlas. „Nějaký pán ji sem dovezl autem. Vběhla dovnitř a já myslel, že něco potřebuje, tak jsem šel k ní, ale ona zavrtěla hlavou a běžela k telefonní budce.“

„Všiml jste si, jak vypadala?“

„Byla mladá. Měla na sobě plášť do deště s kapuci přes hlavu.“

„Jaké barvy byl ten plášť?“

„Tmavé. Asi černé.“

„Všiml jste si, jestli to byla blondýna, nebo bruneta?“

„Řekl jsem vám, že měla na hlavě kapuci.“

„Jak byla asi stará?“

„To je těžko povědět. Utíkala jako mladice, ale neviděl jsem jí do obličeje, z té kapuce čouhal jenom nos, dvě oči a…“

„Teď už je pryč?“

„Jistě. Ten pán, co ji sem přivezl a čekal venku ve voze, najednou zatroubil a ona zavěsila a běžela k němu jako divá.“

„Běžte ven a rozhlédněte se na obě strany, jestli někde nestojí ten vůz.“

„Prosím,“ řekl muž váhavě. „Počkejte u telefonu.“

Selby slyšel kroky, které mu připadaly pomalé, jak se vzdalují a po chvíli opět přibližují. „Nikde nic,“ řekl muž hlasem naznačujícím, že ho celá ta procedura nudí. „Venku není žádný vůz.“

„Říkal jste, že ve voze seděl muž. Viděl jste ho?“

„Mlhavě. Zahlédl jsem jenom, že někdo sedí ve voze.“

„Jak tedy víte, že to byl muž?“

„Vlastně to nevím. Prostě někdo v tom voze byl, buď mužský, nebo ženská.“

„Děkuju vám,“ řekl Selby unaveně a zavěsil. „Nějaká ženská mě varovala, že případ v autokempu je mnohem závažnější, než se jeví na první pohled.“

„Říkala něco o vraždě, ne?“ zeptal se Brandon.

„Pokud jsem jí dobře rozuměl, chtěla mi naznačit, že ten člověk už spáchal vraždu.“

„To znamená, že by někoho zavraždil dříve, než ho vyřídil ten plynový brak?“

„Tak nějak si to vysvětluju. Uprostřed její řeči ji někdo zřejmě vyrušil.“

„Jestli někoho zabil,“ řekl Brandon, „proč mu nepřišpendlil na tělo ten vzkaz? Měl všechno připravené.“

Selby pokrčil rameny: „Vím jen to, co mi řekla. Zdálo se mi, že má něco v ústech, něco, co jí mělo zkreslit hlas.“

Perkins pohlédl na Brandona: „Co když to byla jedna z těch holek, které ti dva hoši vezli s sebou?“

Brandon se zahleděl významně na Selbyho: „Asi jsme udělali chybu, že jsme ty holky pustili, Dougu. Ta jedna – to byl pěkně drzý fracek!“

„Takhle je to lepší,“ řekl Selby. „Pustit je a dát jim naprostou volnost. Kdybychom si je byli nechali kvůli výslechům, neposkytly by nám ani jedinou informaci. Ale ta anonymní informátorka znamená, že někdo má zájem na tom, aby pravda vyšla najevo.“

„Jestli zavraždil člověka, po kterém šel, kam podle tebe ukryl tělo?“

Selby se podíval na hodinky: „Jestli mám najít další mrtvolu, pak si dám především sprchu, oholím se a nasnídám.“

„Výborný nápad,“ řekl Perkins. „Páni, podívejte se na ten déšť… To bude letos rybářská sezóna, panečku!“

VII

V sobotu v devět hodin ráno dosud vytrvale pršelo; už to nebyl ten prudký liják jako v časných ranních hodinách, ale studené, skličující mrholení. Doug Selby setřásl kapky ze svého pláště, pověsil jej ve své kanceláři na věšák a pak hledal úlevu v dýmce s voňavým tabákem. Sekretářka mu přinesla poštu a Selby ji na dotaz, zda jí bude něco diktovat, mávnutím ruky propustil.

Patnáct nebo dvacet minut seděl u psacího stolu s očima upřeně zírajícíma do prázdna, lulka ho příjemně hřála v dlani a poskytovala mu jakýsi pocit družnosti, zatímco obláčky voňavého dýmu mu pomáhaly, aby se soustředil. Pak vešla sekretářka a ohlásila; „Sylvie Martinová z Polnice.“

„Ať jde dál,“ řekl Selby.

Sylvie Martinová vešla do kanceláře s bezstarostnou neformálností člověka, který stojí oběma nohama na zemi. O málo mladší než státní zástupce okouzlovala svět svým elegantním zevnějškem s usměvavýma tmavohnědýma očima, s vlasy stejné barvy, s mírně zvednutým nosíkem a s rty vždy připravenými k úsměvu. Jenom ti, kterým se dostalo přednosti poznat ji zblízka, dokázali ocenit její novinářskou pohotovost, rozhled a vtipné komentáře, tkvící v jejím hlubokém intelektu a v bezuzdné ctižádosti uspět ve své profesi. „Ahoj, Dougu,“ řekla.

Opětoval její pozdrav, a když se posadila, natočil svou židli tak, aby jí viděl do tváře. Všimla si jeho lulky a souhlasně zakývala hlavou: „Slavný pátrač osobně.“

Zašklebil se: „Čím mohu prospět Polnici dnes ráno?“

„Jaká je čistá pravda o aféře v keystonském kempu?“ optala se zvídavě.

Selby vyklepal popel z lulky, naplnil ji znovu tabákem a zapálil si: „Vzbudili mne dnes pozdě v noci…“

„Tohle ne,“ přerušila ho. „To všecko vím od šerifa a od koronera. Já chci čistou pravdu.“

„Myslíš fakta…“

„Ne, fakta ne… závěry. Jak se na to díváš ty, Dougu.“

„Upřímně řečeno… nevím.“

„Otto Larkin,“ řekla, „šéf policie, informuje výhradně noviny Čepel. Vsadila bych se, že Čepel to v dnešním večerním vydání rozjede z ‚lidského pohledu‘. Potřebovala bych nějaká nová odhalení pro zítřejší ranní vydání Polnice.“

„Což o to, nová odhalení snad budou.“

Sylvie se na něho usmála: „Můj šéf nenávidí slovo ‚snad, takže bychom mohli nějaké nové objevy udělat teď.“

„Po jaké linii?“ optal se.

„Ach, z lidského pohledu. Což kdybychom se zamyslili nad tím, že syn jednoho z nejvlivnějších mužů města se účastnil hazardní hry?“

„Nad tím se přece dokážeš zamyslit sama.“

„Byl tam Stapleton opravdu?“

„Byl.“

„A je to pravda, že ses zmocnil jeho dlužního úpisu na sto dolarů?“

Selby se zašklebil: „Ty sis dneska zřejmě pěkně přivstala.“

„Ach, já se neztratím, neboj se,“ řekla. „Řekni, Dougu, bylo to tak?“ Selby přikývl. „Ten mladý Stapleton – to je zpráva jako hrom,“ řekla, „jen si nejsem jistá, že mi ji šéfredaktor schválí.

Charles DeWitt Stapleton prakticky vládne tomuto městu. Chceš-li vědět, co o tom soudím, tak ti říkám, že je to ostuda. Ale protože je prezidentem cukrovarnického koncernu, hodně lidí se před ním plazí… takže se dá odhadnout předem, jak zareaguje, když se něco takového objeví v tisku. Řekni mi, Dougu, hodláš Triggse kvůli tomu jeho hráčskému doupěti obžalovat?“

„Ještě nevím.“

„Protože kdybys ho nežaloval, pak by asi moje noviny nic o Stapletonovi nepublikovaly. Proč ho nechceš stíhat, Dougu – je to snad kvůli Inez?“

Selby cítil, že rudne, a odpověděl krátce: „Ne.“

„Buď opatrný,“ varovala ho, „nemohl bys mít horšího nepřítele, než je Charles DeWitt Stapleton; ten když jednou na někoho zvedne bič… Ach, Dougu, ale zas na druhou stranu bych si vůbec nepřála, aby ses od nich nechal obalamutit… myslím od Stapletonů, víš?“

Odpověděl zarputile: „Triggs musí přestat lákat mládež na hazardní hry a vůbec s tou hernou skoncovat. A je mi úplně jedno, jak a kdo se mne bude snažit ovlivnit.“

„Víš,“ řekla, „Triggs taky za všechno nemůže. Většinu jeho zákazníků tvoří mládež tohoto města. Starší lidé, když se chtějí povyrazit, zajedou si do Los Angeles, najmou si tam pokoj v hotelu a v noci pak vypuknou všechny speciální druhy ohavností pro dospělé. Mládež musí být před ránem doma. Matky netrpí svým dcerám výlety do města bez dozoru. A tak si zajdou nebo zajedou do zájezdních hospod a zatančí si a něco si vypijí a cestou domů se ve voze i trochu pomazlí… Takové jsou, pane okresní státní zástupce – pro případ, že byste to nevěděl – skutečnosti života, jakým žije vzkvétající maloměstská společnost.“

„O tom všem dopodrobna vím,“ zašklebil se Selby.

„A teď: George Stapleton je případ sám pro sebe. Patří totiž k mladší generaci, která nicméně navštěvuje noční kluby v Los Angeles a v San Diegu.“

„To taky vím,“ řekl Selby. „Triggs zřejmě vychází ze zásady, že je lepší udržet Stapletonovy peníze v našem okrese.“

Sylvie se zasmála. „Ty to zřejmě říkáš jako dobrý vtip, Dougu, ale divil by ses, kolik místních obchodníků je přesvědčeno, že právě tohle Triggs dělá. Jakmile se s ním začneš soudit, uvidíš, kolik se ve městě najde lidí, kteří s ním budou sympatizovat. Je dost mazaný na to, aby nakupoval všechny své zásoby ve městě a za hotové, přispívá na charitativní činnost, pomáhá Obchodní komoře a tak dále, a tak dále.“

Selby řekl: „To já všechno vím. Ale rozhodně si tam přestane vodit profesionální hazardní hráče.“

„Dobrá,“ řekla, „v tom tedy máme jasno. A teď: jaký materiál mi můžeš poskytnout k případu v kempu?“

„Jaký materiál potřebuješ?“

„Ze všeho nejdříve bych si chtěla pohovořit s těmi dvěma děvčaty.“

„Je mi líto,“ řekl, „ale to nepřichází v úvahu.“

„Proč?“

„Ty dívky se chovaly slušně. Jenže tomu většina čtenářů novin nebude věřit. Ty dívky žijí v maloměstské společnosti a noviny je…“

„Okamžik, Dougu Selby. Chceš mi snad říct, že mi neprozradíš jména a adresy těch děvčat?“

„Neprozradím.“

„Tak se tedy ukazuje,“ řekla rozhořčeně, „jaké nekonečné dobro to přináší novinám, že si s tebou hrály na jednom písečku.“

„Co tím chceš říct?“

„Po celou volební kampaň,“ řekla, „stála Polnice za tebou. Čepel dělala reklamu Samu Roperovi, který samozřejmě znovu kandidoval. A protože jsi byl nakonec zvolen ty, to nejmenší, co od tebe můžeme čekat, je, že nám budeš poskytovat základní informace pro naše zpravodajství. Čepel určitě přinese s těmi děvčaty rozhovor.“

„Nepřinese,“ řekl Selby. „Rex Brandon nahlíží na tu věc stejně jako já.“

Zasmála se ironicky a řekla: „Neříkej! A co udělá šéf policie Otto Larkin?“

„Nebude se do toho plést. Je to naprosto mimo jeho soudní pravomoc.“

„Ty si možná myslíš, že je to mimo jeho soudní pravomoc, ale já se s tebou vsadím, že už řekl Čepeli všechno, co ví, včetně jmen a adres těch děvčat. A uvidíš, co se stane pak. Dnes večer vyjde Čepel s úvodníkem, ve kterém tě budou péct na rožni za to, že jsi neodhalil jména dvou důležitých svědkyň. V tom duchu do tebe budou řezat dva až tři dny a pak prohlásí, že díky důvtipnosti reportérů z Čepele se podařilo obě dívky najít. A pak, až s nimi uskuteční rozhovor, určitě proti nim něco usvědčujícího najdou, jenom aby dokázali tvou neschopnost. Takže výsledkem tvého odhodlání nenamočit ty holky ani do případu, ani je dát do novin bude, že v tom chudinky budou až po uši.“

„To všechno je možné, ale já se za všech okolností vynasnažím, aby se do toho nenamočily.“

Pozorovala ho přimhouřenýma očima a s nevyřčeným obdivem: „A je v tom namočený mladý Stapleton?“

„To nevím.“

„Protože jestli je, bude to pro tebe trapné. Lidé tě dost často viděli s Inez a Roperova smečka z toho vytluče politický kapitál. Oficiálně toho sice nepoužijí, ale uspořádají malou šeptanou propagandu na chodnících Hlavní třídy a pak se ty řeči rozšíří po městě jako ničivý požár.“

„A proč ty si myslíš, že je v tom George Stapleton namočený?“

„Ross Blaine vykládal, že některé tvé otázky naznačovaly tvé podezření, že George Stapleton by mohl být tím, na kterého ten mrtvý člověk číhal. A tomu bych právě ráda přišla na kloub. Proč jsi ho podezříval, Dougu?“

„Nepodezříval jsem ho. A vlastně ho nemám důvod podezřívat ani teď. Ale jsou v tom případu některé významné věci, které jsme zatím přehlíželi.“

„Jako na příklad…?“

„Ukázal ti Harry Perkins, co všechno u toho člověka našli?“

„Ano. Měl to zamčené ve schránce. Směla jsem si to prohlédnout, ale stejnou laskavost projevil reportérovi Čepele. Perkins je příliš mazaný politik, aby někoho favorizoval, pokud jde o zprávy ze soudní síně. A tak rozdává plnýma rukama.“

„Zaujalo tě něco, když sis ty věci prohlížela?“

„Myslíš – třeba ta tesařská tužka?“

„Ne, myslím to, že u sebe neměl žádné klíče.“

„Ale Dougu, vždyť to byl stopař. Stopaři obvykle nemají domov, takže…“

Selby ji přerušil: „Když naši lidé přišli na místo činu, byly dveře chaty zamčeny. Rex Brandon je otevřel paklíčem.“

„Jenže ty zámky v chatách jsou strašně primitivní, Dougu. Každým obyčejným paklíčem…“

„Ale ten člověk u sebe žádné paklíče neměl,“ přerušil ji státní zástupce. „To znamená, že když vešli do chaty, byl někdo s ním. A ten někdo buď měl klíč od chaty, nebo klíč, který se do zámku hodil. Přikláním se k teorii, že do místnosti vešli tři lidé: stopař, kterého jsme pak našli mrtvého, a dvě další osoby.“

„To podle skleniček od whisky?“ optala se.

Přikývl a pokračoval: „Museli tam přijít někdy před druhou hodinou v noci, protože mrtvola měla boty zaprášené, ale ne zablácené. Někdy ve dvě hodiny začalo pršet a nepřestalo. Takže – předpokládejme, že stopař Emil Watkins vešel do chaty společně s dvěma druhy. Napili se whisky. Oba druzi pak odešli a zamkli za sebou dveře. Watkins čekal. Chtěl někoho zabít. Samozřejmě někoho, o kom předpokládal, že přijde do chaty.“

„Což když tam Watkinse umístili jako zajatce? Zamkli ho a…“

Opět ji přerušil: „To je naprosto vyloučeno. Watkins se klidně mohl dostat z místnosti oknem, kdykoliv se mu zachtělo. Nebo mohl svým revolverem odstřelit zámek u dveří.“

Sekretářka otevřela dveře a hlásila: „Přišel pan Grace z keystonského autokempu.“

Selby pohlédl významně na Sylvii Martinovou a řekl: „Ať jde dál.“ Sylvie vstala a chystala se odejít. „Zůstaň tady, Sylvie,“ řekl jí Selby. „Dám Polnici šanci.“

Grace vrazil dovnitř a už od dveří volal: „Dobré ráno, Selby,“ pak se zarazil, když spatřil Sylvii Martinovou, a řekl rozpačitě: „Dobré ráno, slečno Martinová. Netušil jsem, že tu budete.“

Selby řekl: „Mám tu se slečnou Martinovou velmi důležitou poradu. Jestli ji tu ovšem nechcete, může počkat ve vedlejší kanceláři.“

Grace řekl: „Naopak, chci, aby si poslechla, co vám jdu povědět.“

„Výborně,“ řekl Selby, „posaďte se a povězte mi, oč jde. Ale nejdříve mi povězte, kde jste byl v noci na dnešek, či přesněji dnes brzy ráno.“

„V Los Angeles. Vrátil se mi nečekaně syn z východního pobřeží.“

„A vy jste mu jel naproti?“

„Ano, správně.“

„V kolik hodin jste opustil kemp?“

„Kolem půlnoci.“

„To je dost neobvyklá doba, nemyslíte?“

Grace zrudl. „Nevím, nač narážíte, Selby. Vedu tam poctivý podnik a mám právo odejít, kdykoliv se mi zachce. Ale bylo to tak, že mi syn zatelegrafoval, že jeho letadlo přiletí ve dvě hodiny v noci.“

„Takže jste se sešli na letišti…“

„Nesešli, on tím letadlem nakonec neletěl. Nějak to v tom telegramu popletli… prostě někdo udělal chybu. Ukázalo se, že přiletěl do Los Angeles už v deset hodin večer, a když mne nenašel na letišti, šel do hotelu. To mi všechno řekli na letišti v provozní kanceláři. Zavolal jsem do hotelu, a tam ho měli v recepci zapsaného, ale ve svém pokoji nebyl. Přišel až kolem třetí. Pak jsme si asi do pěti povídali a já jsem pak šel asi na dvě či na tři hodiny do tureckých lázní. A potom jsem se vrátil do kempu – když vám tolik záleží na tom, abyste věděl o každém mém kroku.“

„O to mi opravdu nejde,“ řekl Selby, „jen mi připadá poněkud neobvyklé, když někdo, kdo vlastní autokemping, ho jednoduše opustí a nemá nikoho, kdo by ho zaskočil v kanceláři. Abychom se vůbec dostali na místo činu, museli jsme si otevřít chatu paklíčem.“

„Vím všechno,“ řekl Grace, „a šerif potom ještě použil paklíče, aby se dostal do mé kanceláře a odnesl si odtamtud seznam hostů. Nevím, nevím, jestli jste na něco takového měli právo.“

„Byli bychom vám rádi celou situaci vysvětlili, kdybyste byl dosažitelný,“ řekl Selby. „Víte, byla tady možnost, že ten člověk Watkins vlezl omylem do jiné chaty. Nenašli jsme totiž sebemenší důvod k tomu, proč by zabíjel jednoho z nájemců chaty, kde jsme ho objevili; a tak jsme si museli prověřit, kdo je v ostatních chatách.“

„Nu dobrá, dobrá, mně ani tak moc nejde právě o tohle,“ řekl Grace, „jako o jinou věc. A chci, abyste mě v té věci vyslechl.“

„Povídejte,“ vyzval ho Selby.

„Jde o tohle,“ řekl Grace: „Mám už delší dobu spor s lidmi od plynu kvůli vysoké spotřebě. Nechal jsem se slyšet, že je vyloučeno, aby se v chatách spotřebovalo tolik plynu, kolik mi účtují. A tak jsme právě v té vaší chatě provedli zkoušku. Umístili jsme tam zvláštní plynoměr a já jsem denně kontroloval spotřebu. A tak jsem si zapsal i spotřebu v té chatě po nájemnících, kteří se včera vystěhovali. Bylo to po chladné noci a spotřeba byla dost velká. No, a když jsem se dnes ráno vrátil z Los Angeles a zjistil, že právě tam našli toho mrtvého, řekl jsem si, že si zkontroluji, jak dlouho byl plynový spotřebič v té chatě v provozu. Nechtělo se mi tomu ani věřit, ale ta plynová kamna hořela přes půldruhé hodiny na plný plyn!“

Selby řekl hloubavě: „Jste si těmi údaji jistý?“

„Naprosto.“

„Pak to znamená,“ řekl Selby a zadíval se na Sylvii, „že když vezmeme v úvahu čas, kdy Rex Brandon plyn vypnul, mohli bychom určit, kdy přibližně ten člověk vstoupil do chaty.“

„To je jedna věc, o kterou mi šlo,“ řekl Grace.

„Je to dost důležité,“ mínil Selby. „Nevíme ovšem, jestli zapnul plynová kamínka hned, nebo až později.“

„Rozhodně můžete počítat s tím, že tam v té zimě dlouho nezůstal,“ řekl Grace. „Při tomhle počasí v chatách nikdo dlouho bez tepla nevydrží.“

„Poslyšte,“ řekl Selby, „musím část dnešního dne z různých důvodů zůstat tady. Ale řekněme, že bych k vám zajel v půl čtvrté. Nechte chatu zamčenou a zařiďte, aby nikdo nemohl manipulovat s plynoměrem.“

„Dobrá,“ řekl Grace, „ale mám na srdci ještě něco. Chtěl bych, abyste, když se mluví o tom případu v mém kempu, přestali tvrdit, že tam mám defektní spotřebiče.“

„Zatím jsem nikde nic takového neuvedl,“ řekl Selby, „ale opravdu si myslím, že ta plynová kamna byla velice špatně seřízená.“

Grace opět zbrunátněl: „Tak poslechněte, Dougu Selby, žádný normální člověk by nenechal běžet ta kamna na plný plyn déle než půl hodiny. Po půl hodině by totiž v tom pokoji bylo jako v peci. Víte co? Až tam dnes odpoledne přijedete kontrolovat plynoměr, prokažte mi tu laskavost a dovolte, abych se v tom pokoji na půl hodiny zavřel. Pak se ukáže, jestli ten spotřebič je defektní, nebo ne. To se ví, když je někdo takový tupec, že nechá kamna běžet na plný plyn, dokud v místnosti není jako v pekařské peci, pak se samozřejmě zadusí. Ale já chci dokázat, že vybavení mého kempu není v žádném ohledu defektní, a chci to dokázat dřív, než se ten případ dostane před porotu…“

„Jak chcete,“ řekl Selby. „Osobně si nemyslím, že by to mohlo vnést do našeho případu světlo, ale když si přejete zůstat v tom pokoji půl hodiny, nic proti tomu nemám.“

Grace dodal: „A chci být povolán před porotní komisi jako svědek a vy mi dosvědčíte, že jsem tam byl půl hodiny a vyšel ven jako rybička.“

„To se jistě dá zařídit,“ řekl Selby.

„A ještě něco,“ a Grace se obrátil na Sylvii Martinovou, „chtěl bych, aby o tom všem, co jsem tady nabídl, bylo v novinách.“

„Nemějte obavy,“ řekla mu Sylvie, „přijdu tam taky dnes odpoledne a o všem se dočtete v našem listě.“

Grace uznale přikývl a měl se k odchodu, ale ve dveřích se ještě otočil: „Víte, Selby, my jsme s Ottou Larkinem velcí přátelé. On byl ve volbách pro Ropera, a tak jsem volil taky Ropera, ale nebylo v tom nic osobního proti vám. A když vás teď zvolili, byl bych rád, abychom si řekli co bylo, to bylo, jestli se mnou souhlasíte.“

„Souhlasím,“ šklebil se Selby.

„Tak je to v pořádku.“ A znovu se chystal odejít.

Sylvie Martinová se zápisníkem v klíně a tužkou v ruce se ozvala: „Okamžik, pane Grace, nemůžete přece odejít, aniž obohatíte mou rubriku příjezdů a odjezdů. Který z vašich synů to byl, s nímž jste se setkal v Los Angeles, Talbot?“

„Správně, Talbot.“

„Co právě teď dělá?“

„Prokuristu jednoho velkého koncernu v Chicagu.“

„Jak dlouho jste se neviděli?“

„Skoro šest let,“ řekl Grace. „Ne, počkejte, možná, že už sedm. Pohádali jsme se tenkrát a on odešel z domu – ale to se teď už všechno urovnalo, takže o tom, rozumíte, ani slovo. Napište jednoduše, že James Grace jel do Los Angeles setkat se se svým synem, který je jedním z vedoucích pracovníků důležité výrobní společnosti – to úplně postačí… Ne, počkejte, ještě byste mohla napsat, že do Los Angeles cestoval letadlem. Na tom se pozná, jak důležité místo zastává.“

„Kdy se vrací?“ zeptal se Selby.

„Už je vlastně na cestě. Odletěl dnes v devět ráno. Přesněji – odtud letěl do Seattlu a ze Seattlu se vrací do Chicaga. Řeknu vám, že Madison City může být na Talbota Grace hrdé. Udělal si ve východních státech pozici a v tomhle městě není moc lidí, kteří by vydělávali tolik jako on. Tak – na shledanou dnes odpoledne v půl čtvrté.“

S těmito slovy odešel. Sylvie řekla s úsměvem Selbymu: „Omlouvám se, že jsem tě těmi osobními otázkami trochu zdržela, ale to víš, tohle všechno je melivo pro můj mlýn.“

Selby uvažoval s přivřenýma očima: „Kdyby se nám podařilo zjistit přesný čas, kdy Emil Watkins vešel do chaty hodně by nám to pomohlo.“

Sylvie přikývla a složila si svá lejstra do tašky. „Takže, Dougu, uvidíme se v půl čtvrté v kempu – a tam mi snad konečně řekneš všechno o tom mrtvém muži.“

„Co myslíš tím ‚všechno‘“? zeptal se.

Zasmála se: „Nejsem tak hloupá, jak snad vypadám, Dougu Selby. Znám tvou metodu, když pracuješ na nějakém případu. Podíváš se vždycky na život toho člověka jakoby mikroskopem. Máš ověřeny jeho otisky prstů, máš ho vyfotografovaného ze všech stran, a předpokládám, že jsi i požádal losangeleskou policii, aby ti ověřila všechny tamní tesaře jménem Watkins.“

Také Selby se zeširoka usmál a řekl: „Po pravdě řečeno, víceméně všechny tyhle kroky jsem už podnikl. Losangeleská policie už jedná s tesařským odborovým svazem.“

„A co otisky na sklenkách od whisky?“

„Byly tam otisky,“ odpověděl Selby, „ale tak rozmazané, že nejsou k ničemu. Na láhvi od whisky je cenovka a já si chci ověřit u všech obchodníků s whisky v okrese, jestli tu láhev někomu prodali. Než se odpoledne potkáme, budu mít fotografii té cenovky. Mimochodem, i ta dvě děvčata si dávám prověřit odshora dolů. Když budou v pořádku, budu je chránit. Nu, a když ne…“

„Když se rozhodneš stíhat Triggse, dej mi vědět. Moc ráda bych viděla, jak Charles DeWitt Stapleton zareaguje na vrtochy svého syna.“

„Až se teď starý Stapleton vrátí, jistě s ním uděláš rozhovor?“ vyzvídal Selby.

„Ale ovšem, to je tradice. Je to něco, co samozřejmě očekává, kdykoliv se vrací do Madison City. Požádáme ho – jako vždy – aby nám řekl všechno o podmínkách obchodu s východním pobřežím, co si myslí o válečné situaci v různých částech světa, budeme se zajímat o jeho mínění o současném stavu na burze a o komentář k současné politické situaci. Bude se tvářit velice vážně a s odpovědností sobě vlastní zodpoví všechny otázky. Jeho rozhovor samozřejmě zachytí kamery. A to bys nevěřil, Dougu, jak naši čtenáři takový rozhovor zbaští. Čím to asi je, že když se někdo vrací z daleké cesty, všichni automaticky věří tomu, že je schopen předpovědět politický vývoj na celém světě, to mi řekni, Dougu!“

Selby se zasmál: „Já se poddám. Čím to je?“

„Kdybych věděla! Což kdybys to zkusil? Odjeď do New Yorku, pak se vrať a poskytni nám rozhovor.“

Selby řekl: „To není špatný nápad, Sylvie. Zajímalo by tě pak, jak dopadnou příští volby?“

„Abych řekla pravdu, Dougu, mě by ze všeho nejvíc zajímalo, jak dopadneš v příštích volbách ty.“

„Mě taky,“ přiznal.

„Tak ahoj, Dougu. V půl čtvrté.“

„V půl čtvrté, Sylvie. Anebo – což takhle o něco dřív na oběd?“

VIII

Neuplynulo ani deset minut od odchodu Sylvie Martinové, když okresního státního zástupce zavolala Inez Stapletonová: „Takže ten tenis platí, že?“

„V tomhle počasí?“ zeptal se Selby. „V golfovém klubu je krytý kurt. Už jsem ho zamluvila.“ Selby chvilku váhal a pak řekl: „Je mi to líto, Inez, ale povinnost volá.“

„Povinnost, říkáte?“ ptala se se značnou dávkou skepse.

„Nevím, jestli jste o tom slyšela, ale v keystonském autokempu našli mrtvolu muže. Jeho smrt je spojena s některými záhadnými okolnostmi.“

Něco v jejím hlase varovalo Selbyho, aby se měl na pozoru: „Pokud se pamatuju, domluvili jsme se na den a hodinu. Prohlásil jste slavnostně, že naší schůzce nemůže zabránit nic kromě vraždy.“

„Vidíte,“ řekl Selby, „a já právě musím vypátrat, jestli nebyla spáchána vražda.“

„Myslela jsem, že ten člověk zemřel přirozenou smrtí.“

„To ano, jenže předtím možná zabil někoho, s kým měl nevyřízené účty.“

„George říkal, že jste dva jeho přátele odvedl ke koronerovi.“

„Kdy jste mluvila s Georgem?“

„Dnes ráno.“

„Mohla byste mi povědět, v kolik hodin?“

„Proč, Dougu?“

„Potřebuju to vědět. Bylo to bezprostředně poté, co přišel domů?“

„Ano,“ odpověděla. „Dělal rámus a vzbudil mě. Řekla jsem mu, jestli se nestydí chodit domů tak pozdě. Bylo asi půl šesté ráno.“

„Poslyšte, Inez, chci se vás na něco zeptat.“

„Na co se mne chcete zeptat?“ Selby z tónu jejího hlasu usoudil, že je ve střehu.

„Potřeboval bych vědět, jestli jste dnes ráno krátce před šestou jela do města.“

„Proboha, Dougu! Co bych dělala tak brzy ráno ve městě?“

„Jestli jste jela do dragstóru s celonočním provozem a telefonovala odtamtud z budky.“

„Dougu, vy jste se snad zbláznil! Proč bych pro všechno na světě…“

„Neodpovídáte na mou otázku,“ řekl jí.

„Na to jsem si moc dobrá, abych vám na takovou otázku odpovídala.“

„To zní vyhýbavě,“ řekl Selby.

Inez promluvila rozhořčeným hlasem: „Dougu Selby, mne vaše státně zastupitelské třesky plesky nezajímají. Dal jste si se mnou na dnes odpoledne schůzku na tenis a já jsem vás zavolala, jestli to platí. A vy hned na mne s křížovým výslechem, jak se na advokáta sluší. Jenže mne nezajímá nic jiného, než jestli spolu jdeme hrát tenis.“

Selby pokračoval tvrdohlavě: „To nebyla zbytečná ani bezdůvodná otázka, Inez. Můžete mi povědět, jestli jste do toho dragstóru jela?“

„A vy,“ odsekla mu, „vy můžete jít k čertu!“ A ještě dodala ironicky: „Asi bych si měla najít místo u novin – abych vás mohla aspoň někdy vidět!“ Pak už Selbymu zazněl v uchu jen prudký úder sluchátka.

Nacpal si znovu lulku a přecházel po místnosti. Nějaká mladá žena ho zavolala krátce před šestou a snažila se přitom změnit svůj hlas. Ta mladá žena mu sdělila, že k vraždě skutečně došlo. Z toho by vyplývalo, že Emil Watkins našel svou oběť, ještě než vešel do chaty. A že se jeho plán pomsty možná týkal více než jedné osoby. Ta mladá žena věděla, že by ji Selby po hlase poznal, a proto jej deformovala. To znamená, že je to někdo, koho Selby zná. Navíc věděla, že Selby je v té době u koronera. Rozhodně se zdá absurdní, že by se Stapleton s něčím svěřil své sestře a ta by odjela z domu a z konspirativních důvodů ho zavolala z telefonní budky. Ale ani tuhle možnost nelze vyloučit. Něco bylo v tónu jejího hlasu… Něco…

Zaslechl typický zvuk šerifových kroků na chodbě. Otevřel dveře, šerif vešel, usedl do křesla a řekl: „Něco se snažíš zřejmě vyluštit?“ Selby přikývl.

„Podnikl jsem nějaká šetření,“ řekl Brandon. „Tak třeba jsem zjistil číslo toho revolveru. Před dvěma měsíci ten revolver někdo ukradl jednomu muži v San Diegu. Ohlásil krádež na policii. Kromě revolveru zmizela z jeho domu celá řada dalších věcí. Ale zlodějem nemusel být Watkins, skutečný zloděj mohl tu zbraň někde zastavit a Watkins si ji mohl v průběhu uplynulých dvou měsíců kdykoliv koupit.“

„Ještě na něco jsi přišel?“

„Prověřil jsem si ty dvě dívky. Dělal jsem to tak, aby z toho nebyla žádná publicita. Zdá se, že jsou to poctivé holky. Jedna dělá sekretářku v bance, druhá u lékaře.“

„Řekl bych, že Monetta Lambertová pracuje u lékaře,“ hádal Selby.

„Jak to víš?“

„Podle toho, jak se držela. Bylo vidět, že nepředvídané události ji jen tak nevyvedou z míry.“

„Hádáš správně,“ řekl Brandon. „Obě dívky mají celkem dobrou pověst. Taky oba hoši jsou v pořádku, jenom sem tam si trochu zařádí. Nu a pak jsem podnikl ještě něco na vlastní pěst,“ dodal poněkud úzkostlivě. „Nevím, jestli jsem udělal dobře…“

„Co to bylo?“ zeptal se se zájmem Selby.

„Pořád mi nešla z hlavy ta ženská, co ti telefonovala z dragstóru,“ řekl Brandon.

Selby značně zpozorněl: „No a…“

„Podívej se na to takhle,“ řekl Brandon. „Říkal jsi, že ta ženská měnila hlas, že si asi něco držela před ústy. To znamená, že se bála, abys ji nepoznal podle hlasu. A to zase znamená, žes ji někdy předtím slyšel mluvit. A kromě toho věděla, že jsi u koronera. To vědělo jen velice málo lidí.“

Selby pocítil něco jako předtuchu. „Pokračuj, Rexi, co jsi tedy podnikl?“

„Zkrátka: představa, že by ti telefonovala jedna z těch sekretářek, se mi nezdála, ale ta hosteska se mi naopak zdála čím dál tím podezřelejší, a tak jsem se za ní vypravil.“

„Proč jsi mne nevzal s sebou, Rexi?“ zeptal se Selby.

„Řekl jsem si, že jsi moc mladý a senzitivní a ona zase že je až moc půvabná,“ řekl Brandon.

„Obvinil jsi ji, že to byla ona, kdo telefonoval?“

„Zašel jsem dokonce tak daleko, že jsem jí řekl, že zaměstnanec dragstóru ji poznal.“

„Co na to řekla?“

„Dostala okamžitě hysterický záchvat, utekla nahoru do svého pokoje a zamkla se tam.“

„Jak je to dlouho, co se to stalo, Rexi?“

„Jel jsem tam hned ráno po snídani.“

Selby se zdržel dalšího komentáře. „Ještě něco?“

„Ano. Zjistil jsem tohle: klíče od všech chat v kempu jsou zaměnitelné. Jinak řečeno klíč k jedné chatě otevře všechny ostatní. Hosté často odnesli klíč s sebou a už ho nevrátili. Takže zámečník pořád vyráběl duplikáty. A tak se Grace jednoho dne rozhodl a obstaral si paklíče, které se hodily do všech zámků; přivázal k nim pak čísla chat a měl po starosti.“

„Dobře, ale kam tím míříš?“

„Jde o ty tři sklenice,“ řekl Brandon. „Víš, nezdá se mi logické, že by se ti dva hoši vrátili a dali si se stopařem skleničku. Nezdá se mi logické, že by ho byli ubytovali v té chatě. Ale co když měly důvod ubytovat ho tam ty dvě dívky? Bylo to snadné – otevřely mu chatu svým klíčem a přitom se s ním napily – a záhada tří sklenic by byla vyřešena.“

„Ale proč by to dělaly?“

„Aby si tam mohl počkat na ty chlapce.“

„To ale taky nemá logiku.“

„Celý ten případ nemá logiku,“ řekl Brandon.

Selby pokračoval ve své procházce po kanceláři a pukal přitom zamyšleně z dýmky. Po chvíli řekl: „Byl tady Grace. Má takovou představu, že je možno zjistit, v kolik hodin včera někdo zapnul plyn. Dělal si totiž denní kontrolu plynoměru. Dnes v půl čtvrté očekává někoho z plynárenské firmy. Zařiď si, abys tam byl taky, a uvidíme, jestli budeme moudřejší.“

„To by nám mohlo dost pomoct, kdybychom věděli, v kolik přesně byl plynový spotřebič zapnut,“ řekl Brandon. „Podle mého názoru…“

Zazvonil telefon. Selby zvedl sluchátko a slyšel svou sekretářku: „Pan Cuttings volá meziměstsky ze San Pedra.“

„Přepojte mi ho,“ řekl Selby. Za chvíli slyšel Cuttingsův hlas: „Dobrý den, pane.“

„Zdravím vás, Cuttingsi. Copak se stalo?“

Cuttings řekl: „Nevím, jestli je to důležité, pane Selby, ale rozhodl jsem se, že vám to povím. V noci na dnešek nebo dnes časně ráno někdo použil můj vůz.“

„Jak jste na to přišel?“

„Podle spotřeby benzinu. Můj vůz má poměrně velkou spotřebu, až mi to připadalo nenormální. Napadlo mě, že mi ho někdo odsává hadičkou z nádrže, a tak jsem tam dal zvláštní zámek. Opravdu žere až moc… Nu a dneska mi na polovině cesty do Los Angeles benzin došel. Naštěstí se to stalo nedaleko pumpy. Jenže v nádrži mělo být benzinu dost, abych se bezpečně dostal až do města.“

Selby řekl: „Poslyšte, Cuttingsi, ve dvě v noci začalo pršet. Vy jste v té době měl auto pod střechou?“

„Měl. Dal jsem ho do garáže asi v půl dvanácté.“

„A když jste s ním dneska vyjel, zpozoroval jste, že vůz byl mezitím na dešti?“

„Ne, to se mi nezdálo… Ne, určitě nebyl na dešti.“

„Takže ať si váš vůz vypůjčil kdokoliv, muselo to být dřív, než začalo pršet?“

„Máte pravdu, pane. Vzal ho asi před druhou v noci.“

„Máte představu, kolik toho ujel?“

„Když vezmu v úvahu místo, kde mi došel benzin, řekl bych, že vůz ujel asi padesát kilometrů, možná o něco víc.“

„Mimochodem,“ řekl Selby, „pokud jde o láhev whisky s třemi skleničkami, kterou jsme našli v chatě – tu whisky jste nepřinesl vy, že?“

„Ne, pane.“

„Víte to určitě?“

„Naprosto.“

„Nepřinesl ji Gleason?“

„Ne, pane, nikdy předtím jsme tu láhev neviděli. A nemáme ponětí, jak se tam dostala. Mluvili jsme o tom celou cestu a zaručuji se vám, že my, jeden ani druhý, o té whisky a třech sklenicích nevíme zhola nic.“

„Dobrá,“ řekl Selby, „chtěl jsem se jen ujistit. Na nic jiného jste nepřišli?“

„Ne, pane, vůbec na nic. Jen mě napadlo, že bych vám měl hlásit tu věc s mým vozem, že by to třeba mohlo být důležité. Když nás budete potřebovat, najdete nás na jachtě, šerif Brandon má adresu. A jinak… chci říct… je něco nového? Dostali jste se ve vyšetřování toho případu… někam dál?“

„Nedostali,“ řekl Selby neurčitě, „zatím nemáme nic než toho potrhlého stopaře… Třeba hledal místo, kde by strávil noc, viděl, že se blíží déšť, a tak se vloupal do chaty, o které si myslel, že je prázdná.“

„Jenže,“ oponoval Cuttings, „byla tam přece naše zavazadla, takže musel vědět, že někdo dřív nebo později přijde.“

„Máte pravdu,“ přiznal Selby, „to mne nenapadlo. Buď jak buď, ten člověk je mrtvý a s tím nic nenaděláme. Kdyby byl zůstal naživu, byl by patrně spáchal vraždu, takže celkem vzato byla jeho smrt k něčemu dobrá. Díky za zavolání, Cuttingsi.“

„Není zač, pane,“ řekl Cuttings a zavěsil.

Selby se obrátil na Brandona: „Někdo použil Cuttingsův vůz a ujel na něm asi padesát kilometrů. Stalo se to, než začalo pršet. Snažím se v něm vzbudit dojem, že tenhle případ je docela obvyklé, každodenní drama. Jinak řečeno, dávám těm chlapcům na vědomí, že jim absolutně nic nehrozí, a pak uvidíme, jestli se zapletou, nebo ne.“

Brandon přikývl. Vešla sekretářka a řekla: „Je u mne pan Triggs. Je strašně rozčilený a chce s vámi okamžitě mluvit.“

Selby pohlédl na šerifa, který mu odpověděl krátkým pokývnutím hlavy. „Ať jde pan Triggs dál.“

Triggs vešel s bezvýraznou tváří, ale ve dveřích se na okamžik zarazil, když spatřil šerifa. Pak zakýval chladně hlavou a zamířil k Selbyho stolu. „Copak se děje, Triggsi?“ zeptal se ho Selby.

„Jdu za vámi,“ řekl Triggs, „abych podal stížnost na šerifa Brandona. Nevěděl jsem, že bude tady, ale když už tu jednou je, aspoň se doví, co si o něm myslím.“

Selby rychlým pohledem varoval Brandona, aby mlčel, a řekl: „Co proti němu máte, Triggsi?“

„To, co provedl dneska ráno.“

„Copak provedl?“

„Přijel ke mně a začal bouchat do dveří, až nás všechny probudil.“

„V kolik hodin to bylo?“ vyzvídal Selby a ještě jednou bleskovým pohledem varoval Brandona.

„Kolem osmé.“

„Kdo byl přítomen?“

„Makléř Needham, Carlo Handley, Madge Trentová a já.“

„Říkáte makléř Needham?“

„Ano. Makléř na odpočinku.“

„A jaké povolání má Handley? O tom jste se nezmínil.“

Triggsovi se zablesklo v očích a řekl: „Protože to nevím. Když to chcete vědět vy, zeptejte se ho. Pro mne je to dobrý zákazník, to je všechno, co o něm vím. Pokud mi host v mém podniku něco o sobě neřekne sám, nikdy se nemíchám do jeho soukromých věcí.“

„Ani tehdy, když stráví noc pod vaší střechou?“ ptal se Selby.

„To bylo poprvé, že někdo z nich u mne přespal. A to pro ten liják a taky pro to rozčilení v noci… zkrátka nabídl jsem jim to. A tak jsme šli všichni spát, a sotva jsme usnuli, objevil se šerif Brandon, nadělal spoustu rámusu, vytáhl mě z postele a že prý chce mluvit s Madge Trentovou. Nechtěl jsem ji budit, ale slyšela šerifa, něco na sebe hodila a sešla dolů. Šerif ji obvinil, že prý zajela do dragstóru, zavolala vás ke koronerovi a řekla vám, že k vraždě už došlo a že se nemáte nechat zmást tím prohlášením, které našli u těla mrtvého a další takové nesmysly. Jenže to panu Brandonovi nestačilo. Řekl jí ještě, že zaměstnanec dragstóru ji bezpečně identifikoval jako ženu, která odtamtud z budky telefonovala. To se mi nezdálo. Měl jsem jasný pocit, že blafuje. Ale Madge mu naletěla. Zhrozila se, že nějaký pomatený příručí podlehl vlastní představě a uvěřil, že ji tam viděl, a pro ni že to bude znamenat skandál na veřejnosti a v tisku. Madge má dceru a rozhodně by si nepřála, aby její dítě vidělo matčinu fotografii v novinách v takové souvislosti. Byla už dost rozčilená tím, co se stalo předtím, a teď ještě navíc přišlo tohle a chudinka byla nevyspalá a nervově vyčerpaná… zkrátka dostala těžký hysterický záchvat. Běžela nahoru a zamkla se ve svém pokoji. Já jsem se okamžitě vypravil do dragstóru a vypátral toho příručího a ptal se ho, jak to bylo, a on mi řekl, že bylo úplně nemožné tu ženu, která odtamtud telefonovala, identifikovat, protože ji pořádně neviděl. Zdálo se mu, že přijela s nějakým mužem, ale ani tím že si nebyl jistý. Věděl jenom, že někdo na ni čekal venku ve voze a dal jí znamení klaksonem a na to znamení ta neznámá žena z telefonní budky utekla.“

„A jak to dopadlo se slečnou Trentovou?“ zeptal se Selby. „Je nemocná? Neměli bychom jí tam poslat lékaře, aby se na ni podíval?“

„To nejde. Nikdo se na ni nemůže podívat.“

„Pročpak?“ optal se Selby.

„Protože tam není.“

„A kde je?“

„Nevím. Zamkla se v pokoji. Po celou dobu bylo slyšet její pláč a pak zase smích a příšerný křik. Šel jsem nahoru za dveře a snažil se ji uklidnit. Přestala křičet, ale slyšel jsem, jak neustále vzlyká. Vy si zřejmě nedovedete představit, co to pro ni znamená. Má to své dítě v ústavní škole a spíš by se zabila, než by tu svou holčičku vystavila všem těm skandálům, které by nutně vyplynuly z toho, že se její matka zapletla do kriminálního případu. Ti lidé, kteří se o to děvčátko starají, ani netuší, čím se její matka živí, a ona taky nechce, aby se to někdy dověděli.“

Selby řekl: „Jenomže z toho, že slečna Trentová má pocuchané nervy, nemůžete vinit šerifa Brandona.“

„Viním šerifa Brandona z toho, že jí lhal, když jí vykládal o tom, co mu řekl příručí v dragstóru.“

„Třeba jste šerifu Brandonovi špatně rozuměl?“ řekl Selby.

Triggs řekl výsměšně: „S tímhle si na mne nepřijdete. Needham a Handley slyšeli každé slovo. Venku bylo světlo a už jen mrholilo. Oblékli se a jeli do Los Angeles. A řekli, že si napříště zatraceně rozmyslí chodit do podniku, kam každou chvíli vpadnou takzvaní strážci pořádku a mlátí do dveří, zatímco ženské ječí.“

„Odjeli společně?“ ptal se Selby.

„Ne, Handley jel první. Needham se ještě chvilku zdržel – ze zdvořilosti. Handley byl naštvaný jako čert a dával to znát. Moc pochybuju, že se některý z těch dvou u mne ještě někdy objeví.“

„To snad ani nebude tak velká škoda, když k vám přestane chodit Handley,“ řekl Selby významně.

Triggs reagoval podrážděně: „Nepřišel jsem se s vámi bavit zrovna o něm! Přišel jsem si stěžovat na Brandona, na jeho chování, na falešnou výpověď, která zavinila, že se Madge nervově zhroutila. Před půlhodinou jsem šel za ní, abych jí řekl, že jedu do města a aby to tam ohlídala. Dlouho jsem marně klepal a pak mě napadlo, že se třeba mohla otrávit nebo prostě si něco udělat, a tak jsem odemkl náhradním klíčem. Pokoj byl prázdný. A přitom bylo zamčeno zevnitř. Zřejmě slezla oknem na střechu a utekla.“

„Proč neodešla dveřmi?“

„Měla hysterický záchvat, nechtěla nikomu na oči.“

„Dlužila vám něco?“

„Ne.“

„Vy jste jí něco dlužil?“

„Plat za dva týdny.“

„Viděl ji při tom útěku někdo?“

„Ne.“

„Jak tedy víte, že utekla oknem?“

„Okno bylo dokořán. Z toho okna se dá slézt na střechu přístavku a pak už není problém seskočit na zem.“

„Má slečna Trentová vůz?“

„Nemá.“

„V kolik jste šel vy dnes ráno spát?“

„To nevím přesně, někdy kolem šesté.“

„Odešla někdy předtím v tu dobu Madge Trentová z vašeho domu?“

„Nikam neodešla,“ řekl Triggs bojovně. „Byla po celou dobu doma.“

„Jste si tím naprosto jistý?“

„Naprosto.“

„Takže vy sám jste byl taky po celou tu dobu doma?“

„Ano, byl.“

„A co vlastně chcete od nás?“ zeptal se Selby.

Triggs řekl: „Chtěl jsem si s vámi promluvit. Řekl jsem si, že alespoň od vás mohu čekat fér jednání.“

„Prosím, tak mluvte,“ řekl Selby.

„Mohl bych sice žalovat šerifa Brandona o náhradu škody, stejně tak, jako by ho mohla žalovat Madge Trentová. Ale to nechci udělat. Chci Madge Trentovou najít. Nemá to právě teď v hlavě v pořádku, potlouká se někde v tom dešti… Já prostě nevím, kde ji hledat. A tak vás žádám, abyste mi pomohli.“

Selby řekl: „V tomhle ohledu můžete počítat s naší spoluprací.“

„A až ji najdete,“ řekl Triggs a hlas se mu trochu třásl, „ukažte jí, proboha, trochu lidského porozumění, zacházejte s ní slušně. Musí se starat o dítě a je na to sama. A je to slušná ženská, věřte mi. A citlivá. Kdybyste s ní zacházeli tak jako dnes ráno, doženete ji k šílenství, pokud jste ji k němu už nedohnali.“

Brandon se neklidně vrtěl: „Je mi to líto, Triggsi. Kdybych byl věděl…“

„Nech toho, šerife,“ přerušil ho Selby. „Uděláš líp, když to necháš na mně. Doufám, že se nám ji podaří najít. Nevíte náhodou, Triggsi, kdy přesně odešla?“

„To nevím.“

„Vzala si něco s sebou?“

„Těžko.“

„Pokusíme se ji najít,“ sliboval Selby.

„A budete s ní zacházet šetrně?“ optal se Triggs.

„Ujišťuji vás, že neuděláme ani neřekneme nic, co by v ní vyvolalo nervové napětí,“ řekl Selby.

Triggs chvíli váhal a pak požádal: „Dejte mi vědět, prosím, jakmile se o ní cokoliv dovíte. Hlavně zjistěte, kde je. A já tam půjdu a odvedu si ji domů. Takže okresní rozpočet na to nedoplatí.“ A odešel rychle, bez ohlédnutí.

Brandon byl značně neklidný: „Asi jsem zašel moc daleko,“ řekl. „Kruci, nechtěl jsem jí ublížit. Vždycky jsem si myslel, že se hysterie používá jen pro efekt.“

„Asi šla na hlavní silnici a svezla se stopem do Los Angeles,“ mínil Selby. „Víš, stejně si nejsem tak docela jistý, že tu hysterii nepředstírala.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se Brandon.

„Ty jsi tam šel,“ řekl Selby zvolna, „a obvinil ji, že se vydala do dragstóru a zavolala mne odtamtud. Triggs to slyšel. Ona odběhla do svého pokoje, zamkla se v něm a dostala hysterický záchvat. Pak se uklidnila a už jen vzlykala… Předpokládejme, že byla v dragstóru a telefonovala mi; a předpokládejme, že člověk, který ji tam dovezl, neměl s naším případem co dělat. Řekl jsi jí za Triggsovy přítomnosti, že příručí v dragstóru ji identifikoval jako ženu, která telefonovala. Předpokládejme, že se v tu chvíli začala bát ne tebe, ale Triggse. Utekla do svého pokoje a dbala o to, aby se z něho ozývaly všechny příznaky hysterie. Pak, když se naskytla vhodná chvíle, vylezla oknem na střechu a seskočila na zem. Mně se to prostě jeví tak, že utekla spíše před Triggsem než před tebou. A pak si Triggs pěkně přijde sem a je vidět, jak mu na ní záleží. Chce, abychom využili všech prostředků, které máme k dispozici, a vypátrali ji; ale pak o tom máme uvědomit jeho.“

„Takže my mu máme posloužit jenom jako honicí psi.“

„Správně,“ řekl Selby. „Chce, abychom ho uvědomili, jakmile získáme jakoukoliv stopu, a on si pak prý už po té stopě půjde sám.“

Brandon vzdychl: „Asi máš pravdu, Dougu… Kruci, snad jsem jí zas tak moc neublížil.“

„Na to zapomeň,“ řekl mu Selby. „Co se stalo, stalo se. Co kdybys teď ohlásil na příslušná místa její popis? Pak uvidíme, co se o ní dozvíme.“

IX

Selby se se Sylvií Martinovou sešel na oběd. Chvíli si jen tak povídali o běžných věcech, pak se Selby zeptal: „Je něco nového, Sylvie?“

„Na mém konci nic,“ řekla. „Víte vy o něčem novém?“

Řekl jí o Triggsovi a o hysterické bardámě. Sylvie se pochmurně zamyslila: „To se mi nezdá, Dougu.“

„Proč ne?“

„Měl jsi někdy hysterický záchvat?“ vyzvídala. Selby se zasmál. „Víš, Dougu, podle mého mínění je to tak: když tě něco opravdu vrcholně rozčílí, pak z toho nikdy nemůžeš dostat hysterický záchvat. Hysterický záchvat – to je něco jako pojistný ventil. Vypustí páru a zabrání tomu, aby kotel vyletěl do povětří.“

„Takže – co?“ optal se Selby.

„Jestli měla skutečně hysterický záchvat a smála se a ječela a pak se uklidnila a jenom nepřetržitě vzlykala, měla už v té chvíli nervy jako v bavlnce. Za normálních okolností by si v té chvíli lehla a pořádně se prospala. Ona je celkem rozumné děvče se značnou duševní rovnováhou. Zřejmě má hodně starostí, ale, koneckonců, kdo z nás je nemá?“

„Teď uvidíme,“ změnil Selby téma, „co nám ukáže Grace v chatě v kempu. Pak se pojedeme znovu podívat k Palmové střeše a uvidíme, co nového objevíme tam.“ Selby vytáhl z aktovky dvě fotokopie. „Tady mám zvětšeniny z viněty na láhvi té whisky,“ řekl. „Je tam označen druh a cena.“

„Jedna je pro mne?“ optala se.

Selby přikývl. „Chtěl bych, abyste ji otiskli v novinách.“

„A co Čepel? Nepředběhne nás?“

„Těžko,“ řekl Selby. „Nedostanou to tak brzy. Sám jsem je dostal před několika minutami.“

Sylvie si prohlížela zvětšeninu, na níž byla část tisku na vinětě a tužkou připsaná prodejní cena. Otevřela aktovku, strčila do ní snímek a chvíli mlčela. Číšnice přinesla moučník. Sylvie se v něm chvilku šťourala, pak jej odsunula stranou a vzhlédla k Selbymu. „Dougu,“ řekla, „nechci před tebou nic tajit.“ Selby zdvihl obočí. „Já asi vím, odkud je ta whisky,“ řekla. „Ale taky vím, že bych ti o tom neměla říkat. Když té informace použiješ a redaktor Čepele ti na to přijde, udělají z toho aféru. Takže bych měla být pěkně zticha, dokud nedají zítřejší číslo Čepele do tisku. Jenže mně jde o to, abys ty to věděl co nejdřív a mohl tak co nejdřív objasnit celý případ…“

„Neboj se,“ řekl Selby. „Kdyby tě obvinili z tendenčního úniku informací, budu tě ze všech sil hájit, Sylvie.“

„To já vím, Dougu. Ale můj novinářský instinkt mi říká, abych mlčela.“

„Jak chceš. Šerifův úřad teď právě informuje všechny obchody s destiláty, a když v některém z nich tu cenovku poznají…“

„Právě že ji nepoznají,“ řekla mu. „Ta cenovka je z velkého dragstóru ve městě Santa Delbara.“

„Víš to jistě?“

„Prakticky ano, Dougu. Kupuju si tam krémy na obličej. Je to veliký dragstór… Poznávám, že ta whisky je odtamtud podle těch čísel na cenovce… Ta pětka s dlouhou horizontální čárou je přesně taková jako na mém krému a ta cenová značka SEO má to S taky přesně takové, jako je na tom krému. Ta whisky je určitě odtamtud.“

Selby přivolal číšnici a vyrovnal účet. „Pojďme,“ řekl, „podnikneme závodní jízdu do Santa Delbary.“

Vedl Sylvii k vozu. Déšť ustal. Zato vítr nabíral na síle. Mezi mraky se příležitostně objevil kousek modrého nebe. Selby jel vskutku závodně. Ručička na tachometru se blížila dvoustovce; před parkovištěm impozantní budovy dragstóru však včas zbrzdil a zaparkoval. Obchodní dům měl v jedné z výloh bohatý výběr destilátů. Západní vítr, vanoucí od moře, byl studený a řezavý, ale nebezpečí mrazu už minulo. Selby se Sylvií po boku vešel do obchodu a žádal, aby mu zavolali vedoucího. Představil se mu, vytáhl zvětšeninu z aktovky a řekl: „Snažím se vypátrat, odkud je tahle cenovka.“

Vedoucí pohlédl na snímek a řekl: „Ano, to je naše cenovka.“

„Byla na láhvi whisky,“ řekl Selby. „Chtěl bych se o tomto konkrétním prodeji dovědět pokud možná co nejvíc. Zřejmě je to přehnané, chtít na vás, abyste si jej pamatoval, ale kdybyste nám dovolil promluvit si s prodavači…“

„Myslím,“ řekl vedoucí, „že to bude jednodušší, než byste očekával. Vím o tom náhodou něco sám. Tohle je výjimečně vzácný druh whisky. Objednali jsme jí menší zásobu pro své nejvybranější zákazníky. Pak jsme dostali vyrozumění o prudkém zvýšení ceny, které tu whisky prakticky vyřadilo z prodeje, a rozhodli jsme se ji už neobjednávat. Určil jsem výprodejní cenu, abychom se zbavili zásoby, kterou jsme tu měli, protože podle našeho systému inventarizace není správné skladovat dlouho zboží, které už nemíníme nahradit. Pamatuji se velmi dobře, že jsme měli na skladě všehovšudy jeden kartón s dvanácti láhvemi, a tuším, že celý ten kartón si koupil jeden zákazník. Okamžik, prosím.“

Vedoucí odešel do zadní části prodejny, aby se za chvilku vrátil s mírně vylekaným prodavačem, který zíral na Selbyho bázlivýma očima.

„Tady pan příručí vám řekne všechno, co potřebujete,“ řekl vedoucí.

„Kdyby šlo o prodej jedné láhve,“ vysvětloval příručí, „těžko bych vám něco mohl povědět. Tohle je totiž cena, která byla na tom zboží dost dlouho, ale pak, jak si vzpomínám, byla určena výprodejní cena a jedna mladá dáma koupila všech dvanáct láhví svému otci k narozeninám.“

Selby proti své vůli ztuhl. „Jméno té dámy?“ zeptal se a jeho hlas zněl přiškrceně i jeho vlastním uším.

„Stapletonová,“ řekl příručí. „Slečna Inez Stapletonová. Nakupuje tady často a hodně zboží, které se v Madison City nedostane. Když přišel příkaz vyprodat zbytek téhle whisky, řekl jsem jí, o jak výjimečnou kvalitu jde a… víte, ona právě sháněla něco pro svého otce k narozeninám. Doufám, že vám tato informace postačí, pane.“

„Úplně,“ řekl Selby. „Jak je to dlouho, co jste to odeslali?“

„Asi šest týdnů.“

„A pak už jste tedy tenhle druh whisky neprodávali.“

Vedoucí řekl: „Prodejem těch dvanácti láhví byly naše zásoby tohoto druhu whisky jednou provždy vyčerpány.“

Selby řekl: „Děkuju vám mockrát,“ a byl vděčen za to, že se Sylvie za celou tu dobu na něho ani jednou nepodívala. Teprve když se octli v soukromí automobilu a zamířili k Madison City, na Selbyho pohlédla a řekla: „Tak co?“

„Nevím, Sylvie,“ řekl zamyšleně.

„Myslíš si, že Inez o celém tom případu něco ví?“

„Ne!“

„Nemusíš se kvůli tomu vztekat.“

„Nevztekám se,“ řekl s očima upřenýma na silnici, „odpověděl jsem prostě na tvou otázku.“

„Krátce a jednoslabičně,“ zdůraznila. „Kde bereš tu jistotu, že o tom nic neví?“

„Především,“ řekl Selby, „koupila tu whisky jako dar k narozeninám. V kartónu bylo dvanáct láhví. Určitě dala otci celý kartón. Nedala by mu přece deset láhví, nebo jedenáct láhví, nebo devět láhví. Buď by mu dala všecky, nebo nic.“

„To zní logicky,“ řekla Sylvie. „Takže teď nás stopa po whisky dovedla k Charlesu DeWitt Stapletonovi. Řekla bych, že to znamená, že tu láhev Georgeovi dal.“

„A George mohl tu láhev dát Cuttingsovi nebo Gleasonovi,“ řekl Selby. „Ale nějak se mi to nezdá, že by jim ji byl dal.“

Sylvie se podívala na hodinky: „Charles DeWitt Stapleton přijede do Madison City ve tři hodiny. Kdybys na to šlápl, stihneš ho a můžeš ho vyzpovídat, hned jak vystoupí z vlaku.“

„Nechci ho zpovídat, hned jak vystoupí z vlaku.“

„Příliš velké sousto, Dougu?“ optala se.

„Ne,“ odpověděl jí, „ale tady jde o věc taktu. Je přece jasné, že Charles DeWitt Stapleton nemá s naším případem vůbec co dělat.“

Sylviino mlčení naznačovalo, že Selbyho stanovisko nesdílí. Selby, aby ospravedlnil svou pozici, pokračoval: „Stapleton byl přece na východním pobřeží. Nemohl mít s naším stopařem žádný kontakt.“

Sylvie Martinová řekla tiše: „Ještě před dvěma dny jsme mysleli, že přijede včera odpoledne, Dougu. Pak cestu odložil a letěl pozdějším letadlem do Los Angeles. Tam využije vlakového spojení a přijede ve tři hodiny.“

„Jak je to vůbec možné, že jede z Los Angeles vlakem?“

Zasmála se. „Mohl lusknout prsty a přijeli by pro něho vozem, ale to by byl příliš soukromý příjezd. Stapleton má strašně rád veřejný a široce sledovaný příjezd na nádraží, kde vystoupí z vlaku a stojí tam s tím správným lehce znuděným a opět pobaveným výrazem ve tváři, zatímco ho obstoupí reportéři a zástupci města a kameramani a fotografové a lidé natahují krky, aby ho zahlédli.“

„Ty si toho zřejmě o našem veleváženém rodákovi moc dobrého nemyslíš?“

„Je to samolibý náfuka, když to chceš vědět. Důležitý, okázalý, důstojný, ke každému ve městě se chová blahosklonně… je mi z toho nanic, když vidím, jak mu lidé lezou do zadku a plazí se před ním.“

„Koneckonců,“ upozorňoval Selby, „jeho cukrovarnický trast má nejdelší výplatní listinu v celém našem kraji.“

Sylvie řekla hořce: „Vzpomínám si, jak jednou v noci zastavil nový policista mladého George Stapletona, když řídil svůj velký červený vůz a měl v sobě asi šest skleniček tvrdého alkoholu. Policista volal ústředí a žádal o instrukce. Šéf Larkin propadl panice a nařídil policistovi, aby mladého Stapletona dovezl domů. Charles DeWitt Stapleton zuřil. Zavolal Larkina a seřval ho. Hulákal, že jeho syn snad měl v sobě nějakou tu skleničku, ale byl naprosto schopen řídit vůz, a Larkin se krčil jako psisko před výpraskem. Byla jsem právě na ústředí, když starý Stapleton volal a Larkin všechno svedl na policistu. Být já v jeho kůži, poručila bych policistovi, aby dal Georgeovi pouta a dovezl ho na záchytku, a pak bych ho obžalovala z neukázněné jízdy pod vlivem alkoholu.“

„O tom nepochybuju, že bys to udělala.“

Sylvie na něho pohlédla s výrazem neúprosného odhodlání a řekla: „To si piš, že bych to udělala!“

X

Selby vysadil Sylvii na parkovišti na Hlavní třídě, kde nechala stát svůj automobil. Měla přesně pět minut času, aby dojela na nádraží a stihla příjezd vlaku s Charlesem DeWitt Stapletonem. „Nezapomeň, Dougu,“ řekla jako poslední výstrahu, „že o těch láhvích whisky se nesmíš nikomu ani zmínit. To bude můj osobní sólokapr!“

„Nezeptáš se na ně Stapletona?“ škádlil ji.

Zasmála se. „Stapletona se zeptám na všechno, co se týká situace na Středním východě a dálném Orientu, na burze, na příští strategii republikánské strany a na pravděpodobného kandidáta demokratů,“ řekla. „A on na všechny mé otázky promptně odpoví.“ Stiskla startér svého lehkého sportovního kupé a odjela.

Selby jel k budově soudu. Bylo sobotní odpoledne a chodník před budovou, obvykle přeplněný parkujícími vozy, byl teď téměř prázdný. Přímo před schodištěm do budovy parkoval velký smetanový vůz Inez Stapletonové. Selby zaparkoval a kráčel k vozu, za jehož volantem Inez seděla. „Jak to, že nejste na nádraží a nevítáte svého otce?“ optal se jí.

„Tatínek počká,“ řekla. „Pracujete, Dougu?“ Přikývl. Pohlédla na něho, pak odvrátila hlavu. Chvilku zamyšleně hleděla čelním sklem, pak na něho znovu upřela pohled: „Dougu,“ řekla a v jejích očích se zračila bolest, „asi před čtvrthodinou mi telefonoval vedoucí dragstóru ze Santa Delbary, kde jsem stálou zákaznicí.“

Selby se zamračil: „Co jiného jsem od něho mohl čekat. Zapomněl jsem ho varovat, že musí mlčet.“

V očích se jí zablýsklo: „Takže vy jste neměl čas přijít za mnou, ale na to, abyste špicloval za mými zády, jste měl času dost, viďte?“

„Snažil jsem se řešit delikátní situaci tak, jak jsem zvyklý. Měl jsem si nicméně uvědomit, že vedoucí pokládá za svou povinnost chránit své zákazníky.“

„Nu dobrá, ale teď na rovinu,“ řekla hořce. „Proč se tak zajímáte o nápoj, který jsem svému otci koupila k narozeninám?“

„Protože jedna z těch láhví stála na prádelníku v chatě s tím mrtvým stopařem.“

„Nestála,“ řekla nesmlouvavě.

„Říkám vám, že taková láhev tam stála,“ řekl Selby.

„Ale přece – když jsem svému otci koupila tucet lahví whisky, neznamená to, že odpovídám za veškerou produkci továrny na destiláty?“

„Tu láhev prokazatelně prodali právě v tom dragstóru,“ trval na svém Selby.

„Mně je jedno, kde ji prodali. Mně to prostě připadá, Dougu Selby, jako šílenství. Koneckonců jde jen o jakéhosi starého stopaře, který se vloupal do chaty a zadusil se tam.“

„Číhal tam na někoho, koho chtěl zabít,“ řekl Selby.

„Nu – tak číhal. A co? Můj bože, spousta lidí chce někoho zabít! Jenže on stejně nikoho nezabil, nemám pravdu?“

„Máte pravdu, ale já potřebuju zjistit, po kom šel.“

„Proč?“

„Patří to k povinnostem mého úřadu.“

„Ani bych neřekla. Ten člověk ve skutečnosti žádný zločin nespáchal a zemřel přirozenou smrtí. Proč, pro všechno na světě, potřebujete strkat nos do věcí, do kterých vám nic není? Cožpak na tom tolik záleží, jestli chtěl zabít toho nebo onoho?“

„Může na tom záležet velmi mnoho,“ řekl. „Ale když už o tom mluvíme, proč máte právě vy takový zájem, abych do ničeho nestrkal prsty?“

Zamrkala očima, odvrátila se od něho a na vteřinku se odmlčela. Pak řekla, aniž se na něho podívala: „Protože vás mám ráda, Dougu, a vážím si vašeho přátelství.“

„Ale co to s tím vším má společného?“ chtěl vědět s neústupnou vytrvalostí.

„Cožpak nevíte,“ řekla, „co se stane, až se to můj otec dozví? Ach Dougu, cožpak vy nevíte, čeho všeho je schopen?“

„Čeho například?“ zeptal se Selby.

„Všeho!“ řekla chmurně. „Nedá si to líbit, Dougu. Je to mocný pán, Dougu, a nesnese, aby se někdo pletl do jeho věcí. Vždyť vy tatínka znáte, Dougu. Ten vás rozmačká jako… buď jak buď, nedovolí vám, abyste strkal nos do jeho soukromí.“

„Ale já nikomu nos do jeho soukromí nestrkám,“ řekl Selby klidně. „Potřebuju vědět, jak se tam dostala ta láhev. Je to doličný předmět pro soudní proces.“

„Pro jaký soudní proces?“ optala se a hned si sama odpověděla: „Jde o případ tuláka, který zalezl před deštěm do chaty a tam zemřel.“

„Nebudeme se k tomu vracet,“ řekl Selby.

„Vám se prostě nedá oponovat, Dougu. Máte svůj rozum…“

Selby řekl: „Poslyšte, Inez, pokud jde o tenhle případ, neztratil jsem rozum, věřte mi. Ta láhev whisky byla v té chatě. Potřebuju vědět, odkud se tam vzala. Nájemci chaty tvrdí, že ji nikdy předtím neviděli. Tak jsem jel do Santa Delbary vypátrat, kdo ji koupil. To je všecko, co jsem udělal.“

„Jenže vy máte v úmyslu jít v té věci dál. Chcete vyslechnout George a chcete si o tom promluvit s mým otcem. Nemám pravdu?“

„To ještě nevím,“ řekl Selby.

„Ale já to vím, a proto vás varuju, Dougu. Prosím vás, snažně vás prosím, dejte od toho ruce pryč.“

„Ale proč?“ optal se. „Co se to přede mnou snažíte zatajit?“

„Nic se nesnažím zatajit,“ řekla podrážděně, „snažím se zachránit vaši politickou kariéru. Dougu, prosím, slibte mi, že na tu láhev whisky zapomenete. Dobrý bože, co na tom záleží, jaké záměry měl ten mrtvý člověk? Co na tom záleží…?“

„Snažíte se chránit George?“ přerušil ji.

Položila svou ruku na jeho a podívala se mu do očí: „Dougu, dávám vám čestné slovo, že se nesnažím chránit nikoho jiného než vás.“

„Nevíte náhodou, jestli George takovou láhev whisky měl?“

„Abych řekla pravdu, Dougu, jsem si téměř jistá, že ji neměl. Dala jsem tatínkovi tucet láhví a tatínek má tu značku moc rád. Panebože, George má dost peněz, aby si koupil tolik whisky, na kolik bude mít chuť. Pochybuju, že by se těch otcových láhví dotknul, i kdyby měl k tomu příležitost. Ale neměl ji. Otec je zamkl ve svém psacím stole.“

„Uvažujete o tom, že otci o tom telefonním hovoru s vedoucím dragstóru ze Santa Delbary povíte?“

„V žádném případě. A důvod, proč o tom tak dlouho mluvím s vámi, je, abyste mi slíbil, že ani vy se mu o tom nezmíníte.“

Selby tvrdošíjně potřásl hlavou: „Ale já bych chtěl, abyste mu o tom řekla, Inez. Abyste ho seznámila se všemi okolnostmi kolem té láhve whisky.“

„Proč, Dougu, proč?“

„Protože – jinak by nezbývalo, než abych si s ním promluvil já. Potřebuju, aby se podíval do toho kartónu a zjistil, jestli tam některá láhev chybí.“

„A když chybí – co pak?“

„Pak si musím promluvit s Georgem.“

„A když žádná nechybí…?“

„Pak budeme musit předpokládat, že to byla láhev, kterou tady před delší dobou koupil nějaký náhodný zákazník, a spokojit se s tím.“

„Dougu, prosím, nechtějte, abych se otce ptala.“

„Jsem přesvědčen, že to bude lepší, když se to dozví od vás.“

„Tak dobře, zeptám se ho. A výsledek bude takový, že si otce znepřátelíte, a to vám věru nepřinese žádný užitek. Jsem si naprosto jistá, že ta láhev whisky nebyla z našeho domu. Tatínek si své destiláty zamyká. Má ten druh whisky obzvláště rád a je to druh, který se těžko shání. Vím, že vezl dvě láhve s sebou v kufru, když teď cestoval do New Yorku.“

„Bylo to poprvé, co jste ten druh zkusila, když jste kupovala těch dvanáct láhví?“

„Ne, nejdřív si tu whisky koupil otec sám. Moc mu chutnala. Proto jsem mu jich pak k narozeninám koupila celý kartón.“

„A myslíte si, že George si jednu z těch láhví nevzal, že?“

„Vím určitě, že ne.“

„Kde je teď George?“

„Doma.“

„Jak je to dlouho, co vstal?“

„Vstal asi v devět, možná o něco dřív. Nevím vlastně přesně, kdy to bylo. Přišel Ross Blaine a…“

„Pokračujte,“ řekl, když se náhle zarazila.

„Prostě vstal, to je všechno.“

„Ross Blaine ho přišel navštívit?“

„To přece nemá co dělat… Proboha, Dougu, proč vy pořád musíte vyzvídat? Co na tom záleží, že George vstal a kdy vstal a proč vstal…?“

„Řekněte mi to o Rossu Blainovi,“ řekl Selby zlověstně chladným hlasem.

„Když to tedy musíte vědět, pane inkvizitore, Blaine prostě přišel, vytáhl George z postele, pak spolu dost dlouho mluvili, ale nevím o čem, protože nemám ve zvyku poslouchat za dveřmi, a pak Blaine odjel Georgeovým novým vozem.“

„Georgeovým vozem?“

„Řekla jsem to dost jasně, ne?“

„Kam jel?“

„Nevím.“

„A vy jste se nezeptala George, co na něm Ross chtěl, nebo kam…“

„Ne! A dejte mi už pokoj, Dougu, už mám toho výslechu po krk. Nemám o Georgeových aférách ani zdání.“

„Půjčil už předtím někomu svůj nový vůz?“

„Pokud vím, ne. Dougu, prosím vás, nezaplétejte do toho George.“

„Řekla jste Georgeovi o té whisky?“

„Ne. Možná, že šel tatínkovi naproti k vlaku. Ach, Dougu, kdy vy konečně dostanete rozum? Ten člověk mohl spáchat vraždu, kdyby byl zůstal naživu, ale taky ji nemusel spáchat. Co na tom teď záleží? Zemřel a tím všechno skončilo. Tolik bych si přála, abyste se tím přestal zabývat!“

„Tak dobře,“ řekl Selby, „budu o tom přemýšlet.“

„Takže nemusím tatínkovi říkat o tom vedoucím dragstóru…“

„Ach ne,“ přerušil ji, „to je jediná věc, kterou od vás ještě chci, abyste o ní svému otci řekla, jakmile ho uvidíte.“

„Dougu, proč vy jste tak strašně paličatý?“

Usmál se: „Vy jste taky paličatá. Kdopak mi to dnes ráno praštil sluchátkem?“

„O to jste si přímo říkal.“

„Proč? Protože jsem se vás zeptal, jestli jste byla v noci ve městě?“

„Kvůli způsobu, jakým jste se zeptal.“

„A teď se k tomu vrátím,“ zašklebil se Selby. „Byla jste dnes v noci ve městě?“

Oči jí zalily slzy, otočila zlostně klíčkem startéru a konstatovala: „Přátelství ženy pro vás znamená starou belu – ve srovnání s vaším zatraceným vznešeným povoláním, že?“ Prudce vycouvala a pak se rozjela po ulici a na jejím rohu se skřípotem vytočila zatáčku.

XI

Bylo pět minut po půl čtvrté, když Selby vjel do keystonského autokempu. Studený vítr zahnal mraky a nebe bylo čisté, ale prudkost větru stoupala, takže nebezpečí mrazu pominulo, přestože vítr mrazivě pronikal kostmi. Šerif Brandon byl už na místě a hned za Selbym přijela ve svém kupé Sylvie Martinová a volala vesele: „Vida, gang je pohromadě.“

„Jaké bylo slavnostní uvítání?“ zeptal se jí Selby.

„V každém ohledu na úrovni,“ řekla. „Jestli chceš, povím ti všechno o situaci v Evropě: obchod se do dvou měsíců dostane na vrchol prosperity. Burza překoná v příštích týdnech veškerá očekávání. Vláda právě usilovně pracuje na… Ale nechme toho. Kdybych ti prozradila všechny prognózy na příští dva roky, zrušil bys předplatné na Polnici, protože by tě už neměla čím překvapit.“

Selby se smál a řekl: „Tak pojďme. Grace s pánem z plynárny čekají.“

Grace pána z plynárny představil téměř obřadně. Pak vytáhl z kapsy notes a ukazoval tužkou napsaná čísla, která vykázal plynoměr v uplynulých dvou dnech. Pán z plynárny vysvětlil přítomným operace plynoměru a jak se má číselník číst. Selby si prohlížel číselné údaje. „Předevčírem v noci byla spotřeba plynu mnohem větší než v noci na dnešek,“ řekl.

„To vám přece říkám od začátku,“ tvrdil Grace. „Plynová kamna uvnitř chaty nebyla v chodu moc dlouho.“

„Tady jsou na dvou místech čísla vymazaná, jedno právě včera,“ řekl mu Selby.

„Ale to víte,“ přiznával Grace, „vymazal jsem je, protože jsem se při přepisování z plynoměru spletl… proboha, snad si nemyslíte, že bych byl schopen s těmi čísly nějak manipulovat?“

„Žádal jsem o vysvětlení, nic víc,“ řekl Selby. „Předkládáte ten notes jako důkaz a tak mne zajímalo, proč jste dva údaje vygumoval.“

„A já jsem vám to snad vysvětlil, či ne?“ ptal se Grace bojovně.

„Co, prosím, chcete ode mne?“ ptal se pán z plynárny. „Mohu vám za patnáct minut určit průměrnou spotřebu těch kamen a…“

„To ne,“ přerušil ho Grace. „Potřebuju, abyste stál u plynoměru a pak dosvědčil, že plynový spotřebič v chatě byl v chodu přesně tutéž dobu jako v noci na dnešek. Chci vám teď všem něco povědět. Ve městě jsem slyšel spoustu řečí o tom, jaké mám tady v kempu vadné nebo starobylé spotřebiče. A abych ty pomluvy vyvrátil, půjdu teď do chaty a zavřu dveře i okna. Pak zapnu plynová kamna v pokoji na nejvyšší stupeň a přesvědčím vás, že z těch kamen nehrozí nikomu nebezpečí.“

„Jestli to chcete udělat,“ řekl mu Brandon, „nechte rolety v oknech nahoře a mějte otevřené oči. Budu vás pozorovat a v okamžiku, kdy zavřete oči, vrazím do chaty! Rozumíte?“

„Prosím, jenže já ty oči nezavřu,“ ujišťoval ho Grace. „Říkám vám, že ta plynová kamna jsou bezpečná.“

„Hlavně že víte, o co mi jde,“ řekl Brandon.

„Půjdeme se teď podívat na plynoměr a zaznamenat si současný stav,“ řekl Selby.

„Už jsem jej zaznamenal,“ řekl mu pán z plynárny. „Na konci sloupce v notesu,“ ukazoval.

„Ale údaje z minulých dní jste nezapisoval?“

„Osobně ne, nebyl jsem čtyři nebo pět dní tady, ale mohu potvrdit, že ty údaje jsou přesné a výsledné součty jsou taky přesné, takže to celkem zaznamenalo všechen plyn, který za poslední dny prošel plynoměrem.“

„Tak pojďme na to,“ řekl Selby.

Grace vešel do pokoje, pozorně za sebou zavřel dveře a ujistil se, že okna jsou těsně uzavřena. Dal Selbymu a Brandonovi znamení, aby si porovnali čas na hodinkách, pak škrtl sirkou, zapálil plynová kamna a nastavil je na maximum.

Selby se Sylvií stáli u jednoho z oken. Sylvie řekla: „Podívej se, jak plameny olizují kamna nahoře a plazí se až k bokům. Já bych tam nezůstala, ani kdybys mi za to věnoval tu chatu.“

„Já taky ne,“ řekl Selby.

„Všimněte si,“ oznámil Brandon asi po pěti minutách, „začínají mu slzet oči. Je tam spousta plynu.“

„Jak dlouho tam chce vydržet?“ ptala se Sylvie.

„Pokud vím, dokud budou kamna v chodu,“ řekl Selby. „Nicméně dr. Trueman řekl, že ten stopař, když ho našli, byl už asi hodinu mrtev. Takže Grace by měl vlastně tu hodinu odečíst.“

„Nesmíme ho pustit z očí,“ řekl Brandon.

Selby řekl: „Rexi, došel jsem k názoru, že s tím zmizením dívky z hostince Palmová střecha to není jen tak.“

„Myslíš tu bardámu?“

„Ano.“

„Zatím jsem nenašel ani stopu,“ řekl Brandon. „Řekli jsme si, že kdyby ji zastihl nějaký motorista a zjistil, že není duševně v pořádku, ohlásil by to na policii v Los Angeles. Tak jsme se s nimi spojili a taky jsem uvědomil policejní stanice ve všech místech po celé cestě tam.“

„Mám dojem, že jela do San Franciska,“ řekl Selby. „Přesněji řečeno, mám k tomu dost pádný důvod.“

„Ale já jsem se spojil se San Franciskem,“ řekl Brandon.

„Myslím, že bys tam měl zajet, Rexi,“ řekl Selby.

„Zajet do San Franciska?“

„Ano.“

„Proč?“

„Myslím, že tam to děvče najdeš.“

„Proč si to myslíš?“

Selby řekl: „Mám stopu, o které teď nechci hovořit, ale dal bych na to krk, že jela do San Franciska a shání tam v některých lokálech místo. Měl bys tam odjet vlakem, jakmile tady skončíme, a požádat tam některého policistu, aby tě provedl po různých nočních klubech.“

„A ty si myslíš, že je to tak důležité?“ zeptal se zamračeně Brandon.

„Svrchovaně důležité,“ řekl mu Selby.

Sylvie Martinová zírala na Selbyho přivřenýma očima. Chtěla něco říct, ale pak se zarazila.

„Nemohu si pomoct,“ řekl Brandon, „ale mně nakonec celá ta věc připadá jako bouře ve sklenici vody, Dougu. Ten stopař chtěl někoho zabít – no a nevyšlo mu to.“

„Jak to víš?“ zeptal se Selby.

„Tak na příklad – kde je tělo?“ zkoumal šerif.

„Jestli tu vraždu spáchal,“ řekl Selby, „pak právě tělo je jednou z věcí, které chceme objevit. Jenže – odkud víme, že ten člověk chtěl zabít jen jednou? Osoba, na kterou číhal v chatě, mohla být už druhá oběť. A ještě něco, Rexi: až dosud jsme vycházeli z domněnky, že ten stopař čekal na někoho, kdo se měl vrátit do chaty; ale v dosavadním šetření jsou dvě věci, které tuhle domněnku vyvracejí.“

„Které věci?“ zeptal se šerif.

„Tak především svítilo světlo. Kdyby byl čekal, až se vrátí ti, co v chatě bydlili, nebyl by nechal svítit světlo. Ti dva hoši, než odešli, zhasli. Kdyby se byli vrátili a viděli, že se u nich svítí, vzbudilo by to jejich podezření. A pojďme dále: všimni si, že stopař nestáhl roletu dolů, ale nechal dole průhled, kterým pak ty dvě dívky viděly jeho nohy trčet ven za prádelníkem.“

„Pokračuj,“ řekl Brandon, „poslouchám.“

Selby řekl: „To jsou věci, které jsou v rozporu s představou muže čekajícího na někoho, kdo se vrátí do chaty. Kdyby na někoho čekal, stáhl by roletu až dolů a kromě toho by zhasl. Ale co když čekal na někoho, kdo měl jít do autokempu kolem jeho chaty? Všimni si, že je to předposlední chata u silnice. Hlavní příjezdová cesta vede tady kolem toho okna. Skutečnost, že roleta byla dole nedotažená, naznačuje, že Watkins nechal průhled v okně úmyslně, aby v daném okamžiku mohl vidět ven.“

„Neviděl by nic, když v pokoji svítilo světlo,“ zahučel šerif.

„Máš pravdu, ale mohl kdykoliv zhasnout. Když psal ten vzkaz, který chtěl mrtvému přišpendlit na tělo, potřeboval pochopitelně světlo.“

„Při psaní vzkazu ale nestál za prádelníkem,“ namítl Rex Brandon.

„Zase máš pravdu,“ přiznal Selby. „Já jsem vlastně chtěl jenom upozornit na to, že představa Watkinse, který číhá na obyvatele chaty, až se vrátí domů, je v rozporu s některými průkaznými fakty. A je tu ještě jedna věc, kterou jsme zatím nebrali v úvahu: že totiž Watkins mohl přepokládat, že do chaty vejde někdo jiný než ti, co si ji pronajali.“

„Jak jsi přišel na tohle…?“

Selby pokynul hlavou směrem ke Graceovi, který seděl v pokoji na kraji postele s očima plnýma slz a zpoceným čelem: „Grace byl v Los Angeles a měl se vrátit dlouho po půlnoci. Co když ten člověk čekal na něho?“

„Jak jsi k tomuhle dospěl, Dougu?“

„Předpokládejme, že by se Grace vrátil ve tři nebo ve čtyři hodiny ráno a uviděl by v jedné chatě svítit světlo. Samozřejmě, že by se nad tím pozastavil! Roleta byla stažená jen částečně a Grace by se byl podíval dovnitř, aby zjistil, co se děje. Nezapomeň, že Grace platí za plyn i elektřinu. Byl by se podíval oknem a zjistil, že plynová kamna jdou naplno. Co by bylo přirozenější, než že by otevřel svým paklíčem dveře a vešel dovnitř, aby zhasl plyn a světlo?“

Brandon uvážlivě přikývl.

„A pak,“ řekl Selby, „pak by muž za prádelníkem Grace zastřelil, přišpendlil mu na tělo vzkaz, vytratil se ze dveří a zmizel. A my bychom neměli zdání, kdo to udělal, protože by nás nikdy ani ve snu nenapadlo, že stopař mohl mít něco společného s vraždou.“

Brandon řekl: „Poslyš, Dougu, na tom něco je.“

Selby řekl: „Dobrá, Rexi, zatím si to nech pro sebe. Před Gracem ani slovo a uvidíme, jak se bude do věci zaplétat dál. Nezapomeň, že přísahal, že stopaře nezná a že ho nikdy předtím neviděl.“

„Pokud jde o to,“ zasáhla Sylvie, „stopař přece ve svém vzkazu napsal, že ho člověk, kterého se chystá zabít, nezná.“

„To je pravda,“ řekl Selby.

Brandon řekl: „Kruci, Dougu, co kdybychom si Grace důkladně podali. Výslech třetího stupně – a vyklopí všechno.“

„Na to ještě není vhodná chvíle,“ řekl Selby. „Především si nejsem jistý, že Grace věděl, co proti němu Watkins vlastně má. Mně zatím nejde o nic jiného, než abychom si uvědomili, že fakta jsou v rozporu s představou Watkinse číhajícího na návrat obyvatel chaty. Ale na druhou stranu musím přiznat, že jsou stejnou měrou v rozporu s představou, že použil chatu jako zálohu, z níž by po někom střelil oknem. Kdyby něco takového zamýšlel, byl by zhasl světlo a okno by otevřel. Ale mohla to být i dokonalá past, do které mohl nalákat Grace a zavraždit ho – a veškeré podezření by pak bylo padlo na Cuttingse a Gleasona.“

„A s lahví whisky a třemi sklenicemi na prádelníku,“ řekl Brandon, „by to vypadalo, že si všichni tři, než došlo k vraždě, připili.“ Selby přikývl. „Pak ale není důvod, proč bych jezdil do San Franciska,“ řekl Brandon.

„Ale ano, Rexi, je tu důvod,“ řekl mu Doug, „a hned ti ho řeknu. Je to dokonce v tomto okamžiku ze všeho nejdůležitější. Vzpomeň si na Graceova syna Talbota. Starý Grace ho čekal v Los Angeles na letišti. Ale on letěl dřívějším letadlem. Nikdo neví, kde byl od deseti večer do dvou ráno. Klidně si mohl zajet do Madison City a zase zpátky do Los Angeles. A Talbot Grace je právě teď v San Franciscu a zůstane tam přes neděli a pondělí; v pondělí večer odlétá do Seattlu. Myslím, že by stálo za to, kdyby sis s Talbotem Gracem pohovořil.“

„Výborně,“ řekl Brandon. „Jakmile to tu skončíme, pojedu do Los Angeles a tam chytnu vlak na sever.“

Grace v pokoji vstal, utíral si pot na čele a vrávoral ke dveřím. Brandon řekl vzrušeně: „Už jde. Má toho, sakra, dost,“ a běžel ke dveřím, Selby a Sylvie za ním. Když Brandon otevřel, zasáhl je závan horkého, nedýchatelného a vyčerpávajícího vzduchu, který naplnil jejich nosy zvláštním sladkým pachem a vehnal jim do očí slzy. Grace, klopýtaje přes práh, nabral do plic čerstvý vzduch a rozkašlal se. Po chvíli kašel zadržel, opřel se o stěnu chaty a řekl tvrdošíjně: „Plynová kamna jsou v pořádku… to jen, že tam bylo… zatracené vedro. Strašně se potím.“

Brandon mrkl na Selbyho, vzal Grace kolem ramen a zeptal se: „Jinak se cítíte dobře?“

„Trochu se mi motá hlava… to víte, srdíčko už není, co bývalo… Bylo tam prostě nesnesitelné vedro, to je všecko. Jako v peci. Plynová kamna jsou v pořádku. Ale nikdo by je, kdyby se chtěl ohřát, takhle nerozpálil… Problém vůbec není v tom, že by kamna byla špatná, ale v tom, že jsou naopak až moc dobrá.“

Volal na ně pán z plynárny. Selby a Sylvie běželi za ním a ptali se ho, co zjistil.

„Asi vás bude zajímat, že plynoměrem prošlo přesně o polovinu méně plynu než včera – podle toho, co včera zaznamenal pan Grace.“

Selby pohlédl na hodinky: „A trvalo to přesně sedmnáct minut.“ Pán z plynárny přikývl. Selby vzal Sylvii pod paží a odvedl ji k východu z autokempu, mimo doslech muže skloněného nad plynoměrem. „Tak vidíš,“ řekl Sylvii, „Grace se zamotal – ale pořádně – do svých vlastních výmyslů.“

„Jak, Dougu?“

„Tolik mu záleželo na tom, aby dokázal, že jeho spotřebiče nejsou vadné, až to přehnal. Vím, že kamna musela být v chodu už nějakou tu minutu před druhou ráno a běžela až do dvacáté minuty před čtvrtou. To je hodina a čtyřicet minut.“

„Ale jak to víš?“

„Dívky objevily tělo ve tři dvacet. Oblékly se a běžely zavolat Larkina. Larkin se spojil s šerifem Brandonem a jeli sem. Dojeli sem a zhasli plynová kamna asi o dvacet minut později. To máme tři čtyřicet. Watkins vešel do chaty, než začalo pršet. Na jeho botách byl prach, nikoliv bláto. Pršet začalo ve dvě hodiny.“

„Když jsi tohle všechno věděl, Dougu, proč jste s Gracem dělali tu zkoušku?“

„Protože jsem si chtěl ověřit jeho výpověď. Podle něho běžela plynová kamna jenom čtyřiatřicet minut. Jenže kamna běžela ještě dvacet minut poté, co dívky objevily tělo. Kdyby Graceovy výpočty byly správné, byl by Watkins v chatě, než ho dívky objevily, jenom čtrnáct minut. V tom případě by se mu bylo nic nemohlo stát, protože Grace tam teď byl sedmnáct minut a nezadusil se.“

Sylvie Martinová se na Selbyho zadívala podezíravě: „Dougu, proč ti tolik záleží na tom, aby ses zbavil Rexe Brandona? Proč mermomocí chceš, aby jel do San Franciska?“

„Protože,“ řekl Selby a díval se jí přímo do očí, „protože se chystám spáchat politickou sebevraždu a nechci Rexe do toho zatahovat.“

„Co chceš udělat, Dougu?“

„Chci dokázat Charlesu DeWitt Stapletonovi, že pokud běží o tenhle okres, řídím státní zastupitelství já.“ Trochu se jí zamžily oči, napřáhla ruku a řekla: „Podej mi ruku, Dougu.“

XII

Selby jel domů. Muž v telefonní centrále mu vyřídil, že ho Charles DeWitt Stapleton žádá, aby ho ihned zavolal.

Selby tedy zavolal a obratem slyšel Stapletonův hlas: „Haló, Selby. Jak se vede?“

„Docela dobře, děkuju. Jaká byla cesta?“

„Namáhavá,“ řekl Stapleton jadrně. „Selby, mohl byste mi prokázat osobní službu?“

„Jakou, pane Stapletone?“ otázal se Selby obezřetně.

„Potřebuju s vámi mluvit. Právě jsem se vrátil z dlouhé cesty po východním pobřeží a po návratu jsem našel svůj psací stůl zavalený korespondencí a telegramy a kromě toho se vyskytla celá řada obzvláště důležitých případů, které si vyžadují mé neodkladné pozornosti. Je proto fyzicky nemožné, abych já vyhledal vás. Nemohl byste tedy vy zaskočit na pár minut sem ke mně?“

„Pracuju právě na jednom případu, víte… a tak…“

„Jenom na chvilku. Jsem přesvědčen, že se dohodneme velice rychle.“

„Tak dobrá,“ řekl Selby. „Přijdu za vámi. Kde vás najdu?“

„Jsem ve své kanceláři v cukrovaru. Čeká tu na mne menší fronta lidí, ale nařídím sekretářce, aby vás uvedla, jakmile se ukážete.“

„Tak – asi za pět minut,“ řekl Selby.

Zavěsil, umyl si ruce a tvář, vzal si kabát, klobouk a rukavice a běžel k svému vozu. Madisonský cukrovar stál asi tři kilometry za městem – impozantní stavba, která část roku zahálela, ale v sezóně v ní bzučelo jak v úle, kouř stoupal z vysokých komínů a pára prskala z nespočetných otvorů jako v obrovské čajové konvici, ve které to vře a bublá. Selby vjel na velký dvůr a zastavil před administrativní budovou. Prošel kolem několika kanceláří, otevřel dveře s nápisem Prezident a řekl sekretářce v recepci: „Mám tady schůzku…“

Sekretářka byla v mžiku na nohou. „Ano, pane Selby, pan Stapleton vás očekává.“ Vedla ho kolem sedících, čekajících lidí, otevřela mu dveře a Selby vešel do přepychově zařízené kanceláře.

Charles DeWitt Stapleton byl v Madison City muž číslo jedna. Jako prezident cukrovarnické společnosti měl pod svou kontrolou nejdelší výplatní listinu v kraji a nic v jeho chování nenasvědčovalo, že by si své moci a důstojnosti byť i jen na okamžik přestal být vědom. Vysoký, dobře živený, blahobytný a dvorný, nicméně s chladnýma očima a tvrdými ústy, částečně zakrytými úzce střiženým šedivým knírem, měl pověst člověka, který své obchodní zástupce prohání svou kanceláří v průměru tři minuty na hlavu. „Buďte pozdraven, Selby,“ řekl a stiskl státnímu zástupci ruku, „vypadáte báječně, hochu! Zdá se, že odpovědnost vám svědčí! Pojďte se posadit… sem… k psacímu stolu… A vezměte si doutník, tyhle vyrábějí v Havaně speciálně pro mne.“

S důstojným gestem pohostinství otevřel Stapleton tučnou, ale vzorně manikúrovanou rukou víčko skřínky a posunul ji směrem k Selbymu. Pokoj naplnilo aroma havanského tabáku.

Selby řekl: „Ne, děkuju. Jsem zarytý kuřák lulky – kterou jen příležitostně vystřídám cigaretou.“

Zdálo se, že Stapletona to tak trochu zklamalo. Držel chvíli víčko skřínky v ruce, pak je prudce přirazil, dal skřínku na místo a usadil se ve velkém otočném křesle za psacím stolem. „Dlouho jsem vás neviděl u nás doma, Selby,“ řekl… „Hrávali jste s Inez tenis a jezdívali na koni. Doufám, že nedopustíte, aby vás péče o věci veřejné zbavila možnosti alespoň přiměřeného pohybu na čerstvém vzduchu, co říkáte?“

Selby odpověděl: „Samozřejmě, že teď nemám tolik času, jako když jsem měl svou advokátní kancelář.“

„Ale to se rozumí, že nemáte, Zastáváte velice důležitou funkci – velice důležitou. Ale nesmíte zapomenout, Selby, že především máte povinnost sám k sobě. Vaše tělo je stroj, který vás vede celým životem… i když si uvědomuji, že já jsem ten pravý, který vám o tom káže – já, který jsem od rána do večera na nohou a na různých konferencích dlouho do noci… Nicméně – vy jste sem nepřišel diskutovat o mých problémech a jste příliš zaměstnaný člověk, abyste měl čas diskutovat se mnou o svých. A já… chtěl jsem si s vámi promluvit o svém chlapci. Nevím, jestli George dost dobře znáte, předpokládám, že když jste navštěvoval Inez, nebýval právě doma. On není zrovna domácký typ, pochybuju, že by jediný večer zůstal doma… ale taková už je ta dnešní mládež. Jinak je to docela hodný hoch, ale dospěl teď do věku, kdy si nadobro přestal rozumět se svou matkou. Paní Stapletonová, jak asi víte, má nespočetné společenské závazky. Její postavení jako mé manželky… právě tak jako její půvab,“ dodal spěšně, „jí ukládají přímo jako řeholi, aby strávila většinu svého času mimo dům. A mé vlastní obchodní věci mne nutí, abych byl ustavičně na cestách mezi New Yorkem a domovem.“

Odmlčel se, aby poskytl Selbymu dost času uvědomit si a ocenit, jaký je rozdíl mezi člověkem, který je nedílnou součástí celostátního obchodu, a pouhým okresním funkcionářem.

„Zjistil jsem,“ pokračoval Stapleton, „že zatímco jsem byl na své poslední cestě, choval se George tak trochu velkopansky. Nejenže překročil své kapesné, ale podepisoval dlužní úpisy a směnky a postdatované šeky. Doneslo se mi dokonce, že tak trochu hazardně hrál.“ Selby přikývl. „Také se mi doneslo, že o tom něco víte.“

„Přistihl jsem ho při hazardní hře na dnešek v noci,“ řekl Selby. „Objevil jsem hráčské doupě a váš syn tam hrál.“

„Slyšel jsem, slyšel jsem,“ řekl Stapleton. „Pokud jde o tu Palmovou střechu, můj syn mi vyprávěl, že se tam setkal s několika lidmi z Los Angeles, prý docela příjemnými lidmi, ale byla tu prý jakási závada, pokud šlo o jejich povolání.“ Selby přikývl. „Můj chlapec mi řekl,“ pokračoval Stapleton, „že jste jednoho z nich nařkl jako profesionálního karbaníka. George se nad tím zamyslil. Vždycky na toho člověka pohlížel jako na nějakého obchodníka nebo vedoucího pojišťovny, který si rád zahraje partičku, protože ho to prostě baví… Ale od chvíle, kdy jste ho obvinil, a hlavně podle toho, jak ten člověk na to reagoval, vidí George věci jinak. Uvědomil si, že se dal napálit. Ostatně prý se tam dal napálit i další host, jakýsi makléř na odpočinku, pan Needham. George totiž…“

„Kolik prohrál?“ zeptal se náhle Selby.

Stapleton se zamračil: „Poměrně značnou sumu. Ale tohle nebyl důvod, proč jsem s vámi chtěl hovořit, Selby.“

„A o čem tedy jste se mnou chtěl hovořit?“ zeptal se Selby.

„Mám pocit, že Palmová střecha ohrožuje naši mládež a že by měla být potřena, vymazána z povrchu země.“

„Rozhodně tam musí skoncovat s hazardními hrami,“ řekl Selby.

„To rád slyším,“ souhlasil Stapleton, „a až budou žádat o obnovení licence, něco s tím provedeme. Ale než se tak stane, Selby, mohl byste stíhat majitele za to, že se u něho v minulosti hazardně hrálo, to by mu dalo za vyučenou.“

Selby řekl: „O tom jsem uvažoval. Abych mohl někoho stíhat, potřebuju důkazy. Teď konečně jeden mám – získal jsem ho dnes ráno – a opravňuje mne k tomu, abych podal žalobu.“

„Smím vědět, jaký je to důkaz?“ zeptal se Stapleton.

Selby vytáhl z kapsy dlužní úpis George Stapletona. „Vpadl jsem tam dnes v noci se šerifem a odhalili jsme hráčské doupě. Majitel lokálu, Triggs, se nám pokoušel namluvit, že jeho hosté hrají pouze o žetony a o peníze že vůbec nejde, ale já jsem zaslechl, jak sází váš syn, a dlužní úpis na sto dolarů s jeho podpisem byl v banku. Takže…“

Stapleton řekl zachmuřeně: „Promiňte, Selby, že vám skáču do řeči, dělám to proto, že si myslím, že chápu všechny souvislosti, a tudíž vím, kam směřujete. Poslyšte, Selby: velice mi záleží na tom, abyste Palmovou střechu zavřeli. Jsem přesvědčen, že bude pro naši společnost mnohem zdravější, když ten podnik bude mimo provoz, ale nepřeju si, aby bylo do té věci jakkoliv zapleteno jméno Stapleton. Proto si myslím, že bude pro vás mnohem vhodnější, když zapomenete na to, co jste zjistil dnes ráno, a podáte žalobu v souvislosti s nějakou jinou hazardní hrou.“

Selby strčil dlužní úpis zpátky do kapsy. „Proti žádné jiné hře nemám důkaz,“ řekl.

Stapleton se nepřestával mračit: „To je politováníhodné, ale vy jste přece diskrétní člověk, viďte, Selby, a zejména – a to zdůrazňuji – člověk neobyčejně schopný. Jistě si s tím budete vědět rady. Já se vám do toho nechci míchat, chci jenom jediné: abyste jméno mého syna v té věci neuváděl.“

Selby řekl: „Vlastně jsem se ještě nerozhodl, jestli za to, co jsem v noci zjistil, někoho budu stíhat, nebo ne.“

„Ale já se vám právě snažím vysvětlit,“ řekl Stapleton netrpělivě, „že si nemohu dovolit, aby mé jméno bylo spojováno s kriminalitou v tomto okrese. Nemohu si dovolit, aby byl můj syn zapleten do hráčské aféry z hospody s pochybnou pověstí.“

Selby klidně pokračoval: „Jestli se nakonec pro tu žalobu rozhodnu, pak samozřejmě ten dlužní úpis jako důkaz musím uvést. V případě, že žalovat nebudu, mohu vás ujistit, že můj úřad nemíní nic zveřejňovat.“

Stapletonova tvář nabyla cihlové barvy: „Rád bych věděl, jestli mi pořádně rozumíte, pane Selby. Nepřeju si, abyste podával žalobu proti hazardu, do kterého by byl zapleten můj syn.“

„Tak jsem tomu rozuměl,“ řekl Selby.

Stapleton se s úsměvem opřel v židli: „Pak je všechno v pořádku. Bál jsem se, že jste mi dobře nerozuměl.“

„Rozuměl jsem vám dokonale, pane Stapletone,“ řekl Selby. Stapleton sáhl po půlce nedokouřeného doutníku, spokojeně zadýmal a přikývl. „Nicméně si myslím,“ pokračoval Selby, „že neporozumění bylo čistě na vaší straně. Myslím si, že vy jste nerozuměl mně.“

„Co tím chcete říct?“ zeptal se Stapleton.

Selby vstal a řekl: „Chci tím říct, že jste asi nerozuměl, když jsem řekl, že je tady možnost, že na základě toho, co jsem u Triggse odhalil dnes v noci, žalobu podám.“

Stapleton rovněž vstal: „Takže vy hodláte mé přání, abyste jméno mého syna do té věci nezatahoval, případně ignorovat?“

„Pochopte, pane Stapletone,“ řekl Selby, „stojím před problémem. Pokud se rozhodnu, že je mou povinností podat žalobu, pak ji podám.“

„Za takových okolností,“ řekl Stapleton, „vás žádám, abyste mi odevzdal ten dlužní úpis.“

„Je mi líto,“ řekl Selby, „ale je to doličný předmět.“

„Chcete říct, že byste toho použil proti mému synovi?“

„Proti vašemu synovi ne. Proti Oskaru Triggsovi.“

„To je jedno a totéž.“ Selby pokrčil rameny. Stapleton položil zaťaté pěsti na stůl a plnou váhou na nich stál předkloněn se ztuhlými rameny: „Selby, jestli vám dobře rozumím, pak se chystáte dopustit se větší politické chyby.“

Selby se usmál a řekl: „Rozumíte mi dobře, pane Stapletone.“

Stapleton řekl zlostně: „Podívejte se, Selby, já jsem příliš zaměstnán, abych měl čas míchat se do místní politiky. Ale teď mne napadá – nechcete mi snad dělat potíže za to, že jsem vás nepodpořil v minulé volební kampani?“

„Ani v nejmenším,“ ujišťoval ho Selby.

„Jsou před námi další volební kampaně, víte?“ varoval ho Stapleton, „a já si nějaký ten čas při vší své zaměstnanosti dokážu najít, když to bude vyžadovat můj osobní zájem.“

„To vím.“

„Chcete přece znovu kandidovat?“

„Snad.“

„Myslím si, že si uvědomujete, že můj vliv ve zdejší společnosti není zanedbatelný.“

„Uvědomuju,“ řekl Selby, „ale chci, abyste pochopil jedno, pane Stapletone: zvolili mne na jedno období, abych ve svém úřadě plnil svou povinnost podle svého nejlepšího vědomí a svědomí. A tím se řídím bez ohledu na to, koho se to týká.“

Stapletonovi škubalo ve tváři a hlasem, jemuž hněv propůjčil ostří, řekl: „Děláte mi to čím dál nesnadnější, Selby.“

„To je mi líto,“ poznamenal Selby, ale jeho hlas žádnou lítost neprozrazoval.

„Chtěl jsem s vámi mluvit ještě o jedné věci,“ řekl Stapleton, „o věci soukromé, tak naprosto a dokonale vzdálené od čehokoliv, co jsem pokládal za možné, že jsem sotva věřil svým uším, když mne o tom Inez informovala.“

„Máte na mysli tu láhev whisky?“ zeptal se Selby.

„Ano, mám. Mohl byste mi laskavě vysvětlit, jak si můžete dovolit použít moci svého úřadu – vlastně bych měl říct zneužít moci svého úřadu – a vyšetřovat soukromý nákup whisky, který uskutečnila má dcera?“

Selby řekl: „Snažil jsem se zjistit, kde byla koupena jistá láhev whisky a kdo ji koupil. V průběhu pátrání vyšlo najevo, že vaše dcera koupila tucet láhví k vašim narozeninám.“

„A chcete snad tvrdit, že ta koupě byla v nějakém smyslu v rozporu se zákonem?“

„Rozhodně ne.“

„Pak marně uvažuju, jaký zájem mohl o ni váš úřad mít.“

„Můj úřad má o ni zájem, protože shání důkazy.“

„Důkazy – čeho?“

„Důkazy pokusu o zločin.“

„Myslím, že váš úřad udělá mnohem líp, když svou činnost soustředí na zločiny, které byly spáchány, a přestane otravovat občany šťouráním do jejich soukromých věcí kvůli zločinům, které mohly být spáchány.“

Selby řekl vlídně: „Zřejmě máte vlastní představy, jak obchodovat; já mám zase vlastní představy o své práci.“

Krev znovu stoupala Stapletonovi do tváře, ale jeho hlas udržoval rovnováhu: „Bojím se, bojím, Selby, že jste nadobro ztratil smysl pro perspektivu. Zvolili vás do bídně placeného úřadu v relativně bezvýznamném okrese, a vám to stouplo do hlavy a vzbudilo to ve vás přehnané představy o vlastní autoritě a vlastní důležitosti.“

„Dobrá,“ řekl Selby, „po těchto úvodních charakteristikách bychom se snad mohli vrátit k problému whisky. Co se stalo s těmi dvanácti láhvemi, které vám věnovala vaše dcera?“

„Mám tomu rozumět tak,“ řekl Stapleton, „že váš úřad pokládá za možné, že já sám jsem donesl láhev whisky do chaty a věnoval ji chudému stopaři, toulavému pobudovi, který se vyznamenal jedině tím, že připravoval vraždu a jehož rodinu představuje dcera s tak laxní morálkou, že bez uzardění přiznává, že porodila nemanželské dítě?“

„Máte tomu rozumět tak,“ řekl Selby, který tu stál s rozkročenýma nohama a s vysunutou bradou, „že potřebujeme vědět, co se stalo s dvanácti láhvemi whisky, které vám darovala vaše dcera.“

„Abyste věděl,“ řekl Stapleton, „mohu podat přesnou zprávu o každé jednotlivé láhvi. Dvě jsem si vzal do svého zavazadla na cestu. Čtyři mám ještě doma. Ostatních šest jsem zkonzumoval sám a se svými přáteli.“

„Víte to určitě?“

„Absolutně.“

„Takže než jste odjel na svou cestu na východní pobřeží, zbývalo už jen šest lahví?“

„Správně.“

Selby řekl: „Nechci se zdát neodbytný, pane Stapletone, ale já osobně pokládám pátrání po té láhvi za zvlášť důležité. Okolnosti totiž nasvědčují tomu, že byla z vaší zásoby.“

„Mne nezajímá, čemu nasvědčují okolnosti,“ řekl Stapleton, „ale to je nemožná věc.“

„A George si jednu láhev nevzal?“

„To je nesmysl!“ křikl Stapleton. „Má dost peněz, aby si koupil whisky sám.“

„Těch šest láhví jste vypili nedávno?“

„Měl jsem narozeniny. To už je… šest týdnů. Odcestoval jsem před měsícem. Pokud si vzpomínám, spotřebovali jsme čtyři láhve tu noc, když jsme oslavovali. Dvě láhve jsem si odnesl do své pracovny a ty jsem poctivě vypil sám. Snad byste mi mohl prozradit, Selby, proč jste tak dychtivý přišít tu láhev whisky Georgeovi?“

„Nic nechci přišít Georgeovi,“ řekl Selby. „Chci zjistit, čí to byla láhev, protože tím přijdu na to, kdo byl v té chatě s Watkinsem, než Watkins zemřel. Až tohle zjistím, budu mnohem blíže odpovědi na otázku, koho chtěl Watkins zabít.“

„A až to zjistíte,“ zeptal se Stapleton s těžkopádnou ironií, „o kolik přesně stupňů vzroste blahobyt obyvatel tohoto okresu?“

„To nevím. Nejsem prorok. Jsem státní úředník. Jde mi o to, abych objasnil a uzavřel případ. Abych splnil svou povinnost.“

„A já bych řekl, že případ byl uzavřen v okamžiku, kdy eventuálního vraha stihla náhodná smrt,“ řekl Stapleton. „Smrt, která jako by vynesla jakýsi poetický, ale spravedlivý rozsudek.“

„Kdežto já budu případ pokládat za uzavřený,“ řekl Selby, „až všechny dané skutečnosti budou do sebe přesně zapadat. Dokud se tak nestane, budu ve vyšetřování pokračovat.“

„Možná vás bude – ale možná taky, že nebude zajímat, že se na svých cestách čas od času setkávám s některými policejními komisaři nebo s důležitými soudními znalci, někdy dokonce s úředníky ministerstva spravedlnosti – samozřejmě ve velkých centrech. A řeknu vám naprosto upřímně, Selby, že vy, lidé odlehlých zemědělských oblastí, které uvedli do úřadu nikoliv pro nějakou zvláštní kvalifikaci, jež by je vybavila zvláštní schopností odhalit zločin, ale prostě na základě politické volební machinace, nesaháte těm kriminálním specialistům ani po kotník. A ti lidé – ti opravdoví specialisté – považují případ za uzavřený, jakmile nebezpečí, které ohrožovalo veřejnost, pomine. Náš rozhovor byl pro mne osobně zbytečně trapný – vaší vinou. Jak už jsem řekl, autorita, kterou do vás daňoví poplatníci dočasně investovali, vám stoupla do hlavy. Ale kdybyste byl přece jenom schopen některé věci přehlédnout, naslouchat hlasu rozumu a uvážit všechno v přátelském duchu, pak má poslední rada by byla, abyste šel nadále ve šlépějích těch schopnějších a moudřejších lidí, lidí bohatých zkušenostmi, ovládajících svou práci od základů, lidí s nepoměrně širším rozhledem. Zkrátka – navrhuji, abyste okamžitě a do všech důsledků nechal toho případu, a pak oba zapomeneme, co se tady, v mé kanceláři, mezi námi odehrálo.“

Selby řekl zatvrzele: „Je mi líto, pane Stapletone, ale tady vedu svůj úřad já. A mám svou zvláštní teorii o tom, jak odhalit zločin. Věřím tomu, že když se dostaneme tak daleko, že jsme schopni jakoukoliv lidskou činnost pravdivě vysvětlit, pak nám všechna fakta do sebe pěkně zapadnou. Dokud se tak nestane, nemohu považovat případ za uzavřený.“

„Je to tak a ne jinak,“ řekl Stapleton, „že vaše teorie jsou, jak jste je ostatně sám charakterizoval, poněkud zvláštní.“

Selby řekl: „Nu, myslím, že už není o čem mluvit.“ Otočil se a šel ke dveřím, ale tam se znovu obrátil: „Kdybyste přece jenom chtěl ještě něco k těm láhvím whisky poznamenat, máte poslední příležitost. Jinak by to někoho mohlo pěkně bolet.“

Stapleton sevřel hranu stolu: „Už mám té vaší zatracené drzosti dost, Selby! Ještě nikdy mne nikdo tak neurazil, zejména tady, v tomto kraji, který jsem pomáhal budovat, kde mé podniky tvoří mohutný ekonomický faktor…“ Pojednou, jako by se zhroutil, pokračoval: „Ach, Selby, vy ani nevíte, jak nerad se s vámi takhle rozcházím. Víte přece sám, že má dcera na vás pohlíží jako na blízkého a váženého přítele. Má o vás vysoké mínění. Proto byste už kvůli ní měl znovu uvážit…“ Selby jen tvrdě zíral na Stapletona, kterému teď už docela povolily nervy: „Varuji vás, Selby! Když mne neposlechnete, vynaložím veškerý svůj vliv, kterým v této společnosti vládnu, abych vám zabránil ve vaší funkci pokračovat!“

Selby otevřel dveře a postál na prahu, aby řekl: „To je vaše právo. Veďte si své politické boje, jak se vám zlíbí. Ale nesnažte se mařit a překrucovat důkazy v trestním řízení, pane Stapletone. Můžete si myslet, že se nevyrovnáme úředníkům ve velkých městech, ale já vás možná překvapím. Vložná, že se budete divit!“ A po těchto slovech Selby za sebou přibouchl dveře a odcházel čekárnou, vědom si užaslých tváří těch, kteří tam čekali a vyslechli jeho slova na rozloučenou se Stapletonem.

Když dojel do centra, byly noviny Čepel už na ulicích. Koupil si je od kamelota a jel domů. V pokoji usedl do křesla a začal číst. Noviny přinesly přesně podle Sylviiny předpovědi nejprve zprávu o nálezu těla a v úvodníku pak věnovaly pozornost Selbyho odmítnutí vyzradit jména svědkyň:

„Je politováníhodné, že náš okresní státní zástupce je tak mladý a nezkušený. Jeho odmítnutí odhalit jména osob, které obývaly chatu, v níž byl nalezen mrtvý muž je, podle našeho názoru, hrubá chyba. Až se nad tímto případem posléze rozptýlí dým, vyjde pravděpodobně najevo, že Emil Watkins byl pouhým stopařem, který s revolverem v ruce hledal příležitost, jak izolovat obyvatele chaty od jejich jakýchsi pozemských statků. Jenže mu přitom bylo zima, a tak zatímco čekal na své eventuální oběti, zapálil si plynová kamna, což mělo katastrofální následky. Buď jak buď, daňoví poplatníci naší společnosti mají právo na důkladné vyšetření celé aféry. V případě, že onen mrtvý člověk vešel do chaty s nekalým záměrem, mají daňoví poplatníci stejný nárok dovědět se o tom, jaký má příslušný úřad. Tajemství – pokud je tu nějaké tajemství – je nepochybně ukryto v hlavách oněch dvou mládenců, kteří prohlašují, že bydleli v jedné chatě, kdežto jejich ženské protějšky v chatě druhé.

Dvornost je za jistých okolností jistě na místě, ale tím místem není veřejný úřad. Cožpak není dost na tom, že atraktivní ženy používají svůj sex-appeal, aby ovlivnily porotu, a zajišťují si jím i v případech záměrné vraždy osvobozující rozsudek? To ještě musí nalákat na své svody mladého, dobrosrdečného a relativně nezkušeného okresního státního zástupce, který ztratí hlavu do té míry, že urychleně vypraví důležité svědkyně za hranice okresu a jejich totožnost zahalí aurou tajemství?

Obyvatelé našeho města mají právo znát fakta. Douglas Selby není prorok, aby rozhodoval o tom, co se lidé dovědí a co ne. Otto Larkin, schopný, úspěšný a především zkušený šéf městské policie v Madison City, je bezbranný – není mu umožněno, aby jednal, protože k aféře došlo mimo hranice města. Byl to právě Larkin, kdo ujistil reportéra Čepele, že kdyby bylo k zločinu došlo v hranicích města, nedostaly by ty dvě mladé ženy svolení odejít, dokud by jejich výpověď nebyla důkladně ověřena a dokud by jejich soukromý život nebyl náležitě prověřen.

Je posláním Čepele, aby stůj co stůj získávala zprávy a tyto zprávy pak odevzdávala svým předplatitelům. Navzdory skutečnosti, že veřejní činitelé tohoto okresu uzavřeli jakousi tajnou dohodu, podle níž svým voličům zatajují fakta, Čepel slibuje, že vyvine maximální úsilí, aby ony dvě mladé ženy našla a vyzpovídala. Široká veřejnost tak získá možnost vyjádřit se k jejich spolehlivosti a k pravděpodobnosti jejich výpovědí.

Hodně se mluvilo o diktatuře státu, která způsobila mezi našimi občany veliký rozruch. Co pak říci tomu, když mladý, tvrdohlavý a neústupný okresní činitel jedná jako soud poslední instance, rozhoduje jako cenzor o zprávách, které se lidé smějí dovědět, a o těch, které mají být potlačeny jednoduchým způsobem – když se prostě hromadným médiím zamlčí jména důležitých svědků?

To ovšem jenom potvrzuje, co jsme zdůrazňovali voličům za poslední volební kampaně, že totiž zralost, zkušenost a znalost světa jsou součástí kvalifikace schopného státního zástupce právě tak, jako znalost právních předpisů. Můžeme proto jen dodat, že než dojde k příštím volbám, Douglas Selby pozná, jak zrádné je svévolné jednání s tak vysoce inteligentními lidmi, a rádi, rádi bychom v jeho vlastním zájmu doufali, že mu tito voliči budou ochotni jeho hrubé omyly, kterých se tak překotně dopouští, prominout.“

Sotva Selby dočetl úvodník, zazvonil telefon a ohlásila se Sylvie Martinová: „Všechno v pořádku, Dougu?“

„Mašina se rozjíždí,“ odpověděl.

„Mluvil jsi se Stapletonem?“

„Mluvil.“

„Co ses dověděl?“

„Spoustu věcí.“

„Co se stalo?“

„Moc se toho nestalo. Jenom jeho tlak stoupl na dvě stě osmdesát. Když jsem přišel, snažil se mi vysvětlit, že se nikdy nezajímal o lokální politiku – ta je hluboko pod úrovní člověka s tak širokým spektrem zájmů. Ale já jsem ho změnil. Od této chvíle se začne o lokální politiku zajímat.“

„To mě mrzí, Dougu. Ale taky mě to těší. Byl nejvyšší čas, aby mu někdo srazil hřebínek. Na mou čest, když jsem ho dnes viděla, když vystoupil z vlaku, div jsem mu smíchy nevyprskla do tváře.“

„Nu, teď je oheň na střeše, neboli půjde do tuhého,“ řekl Selby.

„Četl jsi Čepel?“

„Právě jsem ji dočetl.“

„Přesně to, co jsem čekala. Dostali od Larkina adresy těch děvčat. Je to obvyklá konstrukce. Chrání své zřídlo informací a současně nasazují na tebe psí hlavu. Až dostatečně ukojí obecnou zvědavost, vynasnaží se najít na těch děvčatech nějaký delikt, třeba mravní nebo jiný, jen aby zdůraznili, jakého omylu ses dopustil, když jsi je nechal odejít… Kde se sejdeme, Dougu?“

„Máš s sebou vůz?“

„Mám.“

„Co kdybys dojela sem ke mně? Budu ve svém voze před domem a ty si můžeš svůj nechat u mne v garáži.“

„Dobrá,“ řekla, „jsem tam za tři minuty.“

Selby si vzal aktovku, zamknul byt a zapnul si kabát až ke krku, aby odolal studenému západnímu větru. Večerní šero se propadalo do předčasné tmy. Za pár minut přijela Sylvie. „Jeď rovnou do garáže,“ volal na ni, „nechal jsem ji otevřenou.“

Zajela do garáže a za chvilku došla k Dougovi: „Jaké je první číslo programu?“

„Zajedeme k Palmové střeše. Rád bych se dověděl něco víc o té bardámě.“

„Co tam budu dělat já?“

„Chci přimět Triggse, aby nás pustil do jejího pokoje,“ řekl Selby. „Chtěl bych, aby sis tam prohlédla její věci, a pak mi řekla, jestli svůj útěk pečlivě naplánovala, nebo jestli utekla impulzivně, bez dlouhého uvažování.“

„A co podnikneme pak, Dougu?“

„Pak se pokusíme zjistit o mrtvém muži všechno, co se dá.“

Usadila se vedle něho a Selby nastartoval. „Tak dobrá,“ řekla, „dáme se do toho. Pověz mi ještě něco o tom, jak jste si popovídali se Stapletonem.“

Selby se žalostně zašklebil a řekl: „Ó, to byl vydařený rozhovor. Sdělil mi, celý rudý ve tváři, že jsem zruinoval svou politickou budoucnost. Když jsem odcházel, zastavil jsem se ve dveřích a vypálil poslední ránu.“

„Jakou?“

„Stapleton mi řekl, že místní lidé nesahají detektivům z velkých měst, s kterými se stýká, ani po kotník. Nu a já jsem mu odpověděl, že udělám všecko, abych se jim vyrovnal.“

„Byli v předpokoji lidé, kteří mohli slyšet, co říkáš?“

Přikývl a řekl: „Měla jsi vidět, jak valili oči.“

„Vidíš, Dougu, a já bych neřekla, že to byl od tebe špatný politický tah. Víš, dneska už je dost slušných lidí, kteří mají po krk jeho důležitosti i toho, jak mu lidé pochlebují. V jistém smyslu závisí naše město na jeho cukrovaru, ale právě tak přece závisí jeho cukrovar na našem městě. Stapleton se chová, jako by byl vládcem všeho, co obzírá. Jestliže ses mu postavil a odmlouval mu, rozšíří se to po městě jako požár. V očích lidí ti to může natolik prospět, že to vyváží všechno, čeho je Stapleton schopen.“

Selby řekl: „Nemrzí mě, co jsem mu řekl, ale byl bych mu to všecko radši řekl jinak. Chtěl jsem s ním mluvit o Georgeovi a o té whisky. Ale on byl hned po mých prvních slovech tak protektorský a tak sebejistý, že jsem ztratil hlavu. On si myslí, že stačí, aby mi kolem úst namazal trochu medu, aby mi položil otcovskou ruku na rameno a pak mi řekl, co mám dělat, a já se div nepřetrhnu, abych to udělal. Kruci, Sylvie, já vím, že se nemohu rovnat zkušeným detektivům z velkých měst, ale kousek vlastního rozumu snad přece jenom mám. Vím na příklad, že žádný způsob lidské činnosti nemůžeme vysvětlit, pokud se naše poznání neopírá o všechna fakta. A hlavně, Sylvie: pokud jde o smrt toho stopaře, nemohu se zbavit pocitu, že ta smrt je pouhé povrchní znamení možného těžkého zločinu, který zatím zůstává v pozadí neodhalený a dokonce mimo podezření. Protože až dosud se ty různé nitky usvědčujícího materiálu nespojují v jediné logické vysvětlení.“

„A tady máme Palmovou střechu,“ řekla Sylvie. „Uvidíme, co objevíme tam.“

Selby zajel na štěrkovité parkoviště. Vyšli po schůdcích a zazvonili. Triggs otevřel a hleděl na ně úzkostlivě. „Je něco nového?“ ptal se. „Víte něco o Madge?“

Selby zavrtěl hlavou a Triggs se zatvářil zklamaně. „Víte něco vy?“ zeptal se Selby. Také Triggs tiše zavrtěl hlavou.

„Rádi bychom se podívali do jejího pokoje,“ řekl Selby.

„Proč?“ ohradil se Triggs.

„Když zkontrolujeme její šaty a toaletní potřeby a podobné věci, dozvíme se něco o tom, co se dělo v její mysli, když se rozhodla odejít.“

„To jsem už kontroloval,“ řekl Triggs. „Vylezla na střechu v tom, co měla právě na sobě. S sebou si nevzala zhola nic.“

„Ale nebude škodit,“ řekl Selby, „když se tam podíváme ještě jednou. Slečna Martinová nám pomůže. Žena často objeví věci, které muž přehlédne.“ Triggs je beze slova vedl po schodech nahoru. Zastavil se před zamčenými dveřmi a strčil klíč do zámku. „Říkal jste, že dveře byly zamčeny zevnitř?“ optal se Selby.

„Byly.“

„Jak jste je otevřel?“

„Otočil jsem zámkem malou střenkou svého kapesního nože jednou dokola. Pak jsem odemkl paklíčem. Ničeho jsem se nedotkl – všechny věci jsou na svém místě.“

Triggs odemkl a otevřel dveře. Pokoj byl velký a vzdušný. Kdysi, když dům sloužil bohatšímu rančerovi, byly nahoře čtyři velké ložnice, každá s koupelnou. Ty byly, když byl dům přestavěn na zájezdní hostinec, v podstatě zachovány. Pokoj obrážel osobnost Madge Trentové. Na stěnách byly tucty podepsaných fotografií různých kabaretních umělců. Toaletní potřeby byly na prádelníku, šaty ve zvláštním šatníku. Postel byla ustlaná, ale zválená, jak někdo ležel na pokrývce. Také ozdobný polštář byl pomačkaný… „Vrhla se tady na postel a plakala a smála se,“ řekl Triggs. Selby přistoupil k posteli a prohlížel si polštář. Jako by mu četl myšlenky, Triggs řekl: „To bylo dnes ráno.“

Selby ukázal na prádelník, na němž stála zarámovaná podobizna asi pěti-až šestiletého usmívajícího se děvčátka. „Její dcera?“ zeptal se. Triggs přikývl. „Kde je teď?“

„Nevím. V nějaké dívčí internátní škole. Madge ji zbožňuje. Telefonovala své dceři skoro každý večer. Nezáleželo na tom, v jaké byla právě situaci. V osm hodin všechno přerušila a zavolala ji.“

„Jak se jmenuje?“

„Ruby.“

„Ruby Trentová?“

„To já nevím, jaké má příjmení.“

Selby pohlédl ostře na Triggse. Ten člověk byl stále plný jakési skryté úzkosti. Jeho podmračený klid byl tentam. Jeho oči jako by žadonily. Selby řekl: „Zdá se, že vám hodně záleží na tom, aby se vrátila.“

„Je to dobrá hosteska,“ připustil Triggs. „Dovede navodit dobrou náladu.“

„Kolik máte číšnic?“

„Dvě. Jedna chodí v sedm večer a pracuje do dvou ráno. Druhá chodí v osm a pracuje do tří.“

„Bavila se s číšnicemi často? Věděly toho o ní hodně, byly to kamarádky, nebo…“

„Nebyly,“ řekl Triggs. „Nepřátelila se s číšnicemi ani trochu. Říkala, že by jim pak nemohla nic přikazovat.“

Selby řekl: „Dobrá, Triggsi, my si tady teď zkontrolujeme její věci.“

Triggs ve dveřích pozoroval, jak Sylvie Martinová provedla rychlý průzkum zásuvek v prádelníku, otevřela odřený kufr, věnovala zvláštní pozornost toaletním krémům, prohlédla obsah kabelek. Selby otevřel zásuvku, v níž byly krátké dopisy, psané dětskou rukou a několik dětských kreseb barevnými pastelkami. Všiml si, že zde nebyla ani jediná obálka. „Pokud mohu říct,“ oznámila Sylvie, „vylezla z toho okna přesně tak, jak to řekl pan Triggs – v tom, co měla na sobě, a s sebou si nevzala nic.“

Triggs řekl apaticky: „Tak vidíte, že jsem měl pravdu. Šerif ji vylekal k smrti.“

Selby se zadíval na Triggse přes postel: „O tom jsem taky s vámi chtěl mluvit, Triggsi. Proč se tak polekala?“

„To víte, když přijde sám šerif a obviní ji z toho či onoho…“

„Z čeho ji obvinil?“

„Že telefonovala.“

„Přesně tak! Řekl bych, že lidé obvykle nepropadají nekontrolovatelné panice, když se jich někdo zeptá, jestli někomu telefonovali. Proto si myslím, že v tom je mnohem víc, než se jeví na povrchu. Co si o tom myslíte vy?“

„Nic mě nenapadá,“ řekl Triggs.

„Zkuste se nad tím zamyslet.“

„Jak to myslíte?“

Selby řekl: „V noci na dnešek, asi půl hodiny po půlnoci, sem dojeli ti dva mládenci z autokempu. A o něco později – ale rozhodně před druhou hodinou, to jest než začalo pršet, si někdo vypůjčil jejich vůz a vykonal s ním delší jízdu. Víte o tom něco?“

„Ne.“

„Nás napadlo,“ řekl Selby, „že to mohla být Madge Trentová. O tom byste taky nic nevěděl?“

Triggs zavrtěl hlavou, chvilku přemýšlel a pak řekl: „To se mi nezdá. Madge tady byla jako hosteska pořád k dispozici. Nehnula se z domu.“

Sylvie, která se probírala šatníkem, zvolala: „Tady je něco, na co by ses měl podívat, Dougu,“ a podala mu zablácené dámské lodičky z černého saténu.

Selby si je prohlédl a ukázal je Triggsovi: „Máte ponětí, odkud se vzalo to bláto, Triggsi?“

Triggs hleděl chvíli zamračeně na boty a pak řekl prostě: „Nemám.“

Selby šel k oknu, otevřel je a podíval se ven. Z kapsy svého převlečníku vytáhl baterku a posvítil si na povrch střechy. Vítr poněkud ustal. Okraje palmových listů, překrývající střechu, se ve větříku třepotaly a vydávaly šustivý zvuk, jako by někdo pokradmu kráčel suchou trávou.

Selby řekl: „Podívám se tam.“ Přehoupl se přes parapet a seskočil na střechu. Baterka vrhala na krytinu světlo.

Triggs stál v okně nad ním a volal: „Všimněte si, že mohla pohodlně dojít po střeše až na roh a tam seskočit na příjezdovou cestu.“

„Proč by neseskočila hned tady?“ zeptal se Selby.

„Nevím,“ řekl Triggs po chvilce, „ale došla až na konec střechy a seskočila. To vím.“

„Jak to víte?“

„Protože kdyby byla seskočila tady pod oknem, byly by v blátě stopy, ale když došla na konec střechy, seskočila na štěrkovou příjezdovou cestu.“

„Chápu,“ řekl Selby. „A žádné stopy po ní nezůstaly?“

„Ne.“

Selby schoval baterku do kapsy a řekl: „Jdu zpátky.“ Chytil se parapetu a vyšvihl se nahoru. Triggs a Sylvie ho přidrželi pod rameny. Selby seskočil do pokoje a zeptal se Triggse: „Nezdá se vám možné, že by si Madge Trentová vypůjčila dnes brzy ráno Cuttingsův vůz a někam v něm odjela?“

„Na mou duši, pane Selby, to se mi nezdá.“

Selby byl neodbytný: „Neodešla Madge Trentová dnes ráno někdy kolem půl šesté odtud z domu někam, odkud by mi mohla zatelefonovat do koronerova úřadu?“

„Ne, neodešla. To vím naprosto jistě, protože my dva jsme byli spolu. Mluvili jsme o situaci.“

„O jaké?“

„Tak… z různých hledisek. Co nás čeká a co nás nemine.“

„Týkalo se to mé noční návštěvy u vás?“

„Mluvili jsme většinou o tom, co s námi bude. Ona má na starosti to dítě. A její místo tady závisí na mně. Kdybyste mne tady zmáčkl a kdyby to nějak podstatně omezilo mé příjmy, musela by si asi hledat místo jinde.“

„To jste jí řekl?“

„Ano, mluvili jsme o tom.“

„Takže ona se pak přirozeně bála, abych tu žalobu nepodal.“

„Ano, řekl bych… přirozeně, bála se.“

„A taky mladý Stapleton si vroucně přeje, abych nepodal žalobu,“ řekl Selby. Triggs mlčel. „A Charles DeWitt Stapleton si rozhodně nepřeje, aby se u soudu ocitl případ, který by se týkal jeho syna.“ V Triggsově tváři se objevila známka úlevy. „Jenže to všechno na mne neplatí,“ dodal Selby a pozoroval Triggse.

„To… ehm… jak to myslíte?“ zeptal se Triggs.

„Na mne to prostě neplatí,“ opakoval Selby. „Nemám rád, když mi někdo chce diktovat, jak si mám počínat ve svém úřadě.“

„Aha,“ zamumlal Triggs bezvýrazně. „Chápu.“

„Vy tady máte vůz, Triggsi?“

„Mám.“

„Nepostrádal jste ho – buď v noci na dnešek, nebo později ráno?“

„Nepostrádal.“

„Vaše hosteska si ho nepůjčila, když dnes odešla?“

„Ne.“

Selby zakýval hlavou, pohlédl na Sylvii a řekl: „Nu, čeká nás ještě spousta práce. Měli bychom vyrazit.“

Triggs řekl: „Dáte mi zprávu, když se něco dovíte o Madge Trentové, viďte? Mám o ni strach.“

„Dám vám zprávu,“ řekl Selby. „Tyhle její boty si bereme s sebou.“

Když za nimi Triggs zavřel domovní dveře a Selby se rozjel, řekla Sylvie: „Triggs se sice jakž takž snaží spolupracovat, ale není upřímný. Něco před námi tají.“

Selby řekl: „Ale teď najdeme Madge Trentovou, aspoň si to myslím. Telefonovala každý večer své dceři. Půjdeme po stopě těch telefonátů, zjistíme, kde je ta škola, a uvidíme, jestli zavolá i dnes večer. Vidíš – tenhle způsob, jak najít Madge Trentovou, Triggsovi jaksi ušel.“

Sylvie váhala: „Nějak si nedovedu představit, že by Triggsovi mohlo něco ujít.“

XIII

Paní Agnes Lockheartovou překvapilo, že ji okresní státní zástupce osobně poctil svou – zřejmě úřední – návštěvou. Rychle se však přizpůsobila situaci a uvedla návštěvníky do přijímacího pokoje, kde pak seděla na samém okraji křesla jako na trní a dívala se z jednoho na druhého – vysoká bruneta s vystouplými lícními kostmi a pronikavýma černýma, obrýlenýma očima.

Selby řekl: „Půjdu rovnou k věci, paní Lockheartová. Máme málo času. Máte tady dítě jménem Ruby Trentová?“

„Ano.“

„Jak je tu dlouho?“

„Něco přes rok.“

„Co dělá její matka?“

Chvíli váhala a pak řekla: „To přesně nevím. Neřekla bych, že pracuje někde v kanceláři. Spíš někde v obchodě. Dost cestuje a… posílá školné pravidelně a přesně každého prvního a patnáctého.“

„Kde byla, když jste s ní mluvila naposled?“

„V Madison City.“

„Své dítě volá každý večer?“

„Ano, pane, téměř bez výjimky.“

„Ve smluvenou dobu?“

„Ano, v osm. V tu dobu volává pravidelně, někdy o pár minut dříve, někdy později, ale to záleží na tom, jak brzy dostane dálkové spojení. Já denně tou dobou čekám u telefonu i s dítětem. Víte, paní Trentová je… totiž, ona měla nepříjemnou zkušenost s minulou školou. Její dceruška tam onemocněla a oni paní Trentové nic neřekli. Tamní vedoucí to diagnostikovala jako menší nachlazení a pak se ukázalo, že šlo o dosti závažnou chorobu a nebýt toho, že tam paní Trentová náhodou zavolala, nikdy by se byla o tom nedověděla. Okamžitě jela do školy a převezla dítě do nemocnice. Byl to zánět slepého střeva a lékaři řekli, že stačilo o hodinu přijet později a střevo by bylo prasklo.“

„Takže ona změnila školu, přivedla dítě k vám a každý večer volá?“

„Ano.“

Selby se podíval na hodinky: „Tři čtvrti na osm. O něco vás teď požádám, paní Lockheartová, a aby bylo jasno, je to úřední žádost. Počkáme si tady na ten telefon. A od vás bych potřeboval, abyste, až budete s paní Trentovou mluvit, zjistila, kde právě teď je. Řekněte jí, že jí chcete poslat důležitý dopis… nebo že se s ní chcete o něčem poradit, a navrhněte jí, že byste za ní, když není odtud příliš daleko, přijela a vzala Ruby s sebou…“

Tvář paní Trentové nejevila ani stopu nadšení: „Mohl byste mi laskavě povědět, oč tu běží?“

Selby řekl: „To bohužel, nepřichází v úvahu. Řeknu vám jen, že vzhledem k jistým okolnostem je naprosto nezbytné, abych s paní Trentovou mluvil.“

Po chvíli řekla paní Lockheartová váhavě: „To bych snad mohla udělat.“

„A abychom děvčátko zbytečně nepolekali, bylo by dobře, kdybyste je sem dala přivést, abychom se seznámili.“

Paní Lockheartová stiskla knoflík zvonku, a když vzápětí vešlo mladé, kypré a usměvavé děvče, řekla mu: „Přiveďte Ruby Trentovou, ale hned, prosím. Až zavolá její matka, vezmeme si telefon tady.“

Děvče se na Selbyho a Sylvii zvědavě podívalo a pak beze slova odešlo. Za okamžik se vrátilo se zlatovlasým děvčátkem. Selby jediným pohledem na její jiskrné oči, mírně zdvižený nosík a rty jako růžové poupátko poznal dítě z fotografie na Madgině prádelníku.

„Dobrý večer, mladá dámo,“ pozdravil a napřáhl ruce.

Ale holčička se zarazila. Sylvie jí řekla: „Bydlím v Madison City, kde je taky tvá maminka. Víš, kde to je?“

Holčička ukázala prstem do vzduchu a řekla: „Někde tam. Vy maminku znáte?“

„Ovšemže znám,“ řekla Sylvie.

„Pojď ke mně,“ zval ji Selby.

Pozorovala ho chvilku svýma modrýma očima a pak šla k němu. „Tak je to správné,“ řekl jí Selby a posadil si ji na kolena. „O čem si s maminkou povídáš, když tak spolu telefonujete?“

Oči dítěte horečně zajiskřily. „O zaječí mamince a ošklivém kojotovi. Maminka mi každý večer vypráví kousek.“

Paní Lockheartová řekla: „Je to neobyčejně nadané dítě. Doufám, že bude v budoucnu mít možnost vyvíjet například své výtvarné vlohy. A nikdy ani trochu nezlobí.“

„Co ti maminka vyprávěla o zaječici naposled?“ zeptala se Sylvie.

„To bylo včera. Zaječice šla do lesa, aby sehnala takové ty dobré zelené věci k jídlu. Pak je nesla v košíku domů, když najednou vyskočil z křoví ošklivý kojot a začal ji honit. Zaječice běžela a běžela, co jí stačil dech. Cítila už, jak jí kojotův dech fouká do kožíšku. Byl to horký dech a páchnul.“ Oči malé Ruby jen hořely. „Bylo to ještě moc daleko od domova a stačily už jen dva skoky a kojot by tu hodnou zaječí maminku popadnul. Ale vtom zaječí maminka uviděla v mechu jamku a do té jamky skočila a kojot tam za ní nemohl.“

„Co se stalo pak?“

„Pak ten kojot začal hrabat a hrabat a hrabat, aby se dostal do jamky. A zaječí maminka se protlačila co nejdál, ale moc daleko to nešlo, a kojot pořád hrabal, až jí lítala hlína do očí.“

„A pak?“ ptala se Sylvie.

„Až sem jsme se včera dostaly,“ řekla holčička. „Dneska mi to maminka poví dál.“

„Jak dlouho ti už maminka vypráví o té zaječici?“

„Už moc, moc dlouho.“

Paní Lockheartová se zasmála a řekla: „Vždycky když maminka skončí, musí Ruby o těch zaječích dobrodružstvích vyprávět mně. Je to velice dobrý výchovný prostředek. Zbavila se vší rozpačitosti a její přednes je plný fantazie a dramatičnosti.“

„To je pravda,“ řekla Sylvie. „Jsem jako na jehlách, jak to dopadne.“

Ruby na ni hleděla se sympatií a pokračovala: „Zaječici zabili tatínka, když byla ještě malá, a tak rostla a starala se sama o sebe. Pak se vdala a měla malá zaječátka, ale jejich tatínek utekl a nechal zaječí maminku s dětmi samotnou, a proto teď musí chodit pryč a pracovat, aby jim mohla nosit něco k jídlu.“

„Kolik má děťátek?“ ptala se Sylvie.

„Dvě. Editu a Oskara. Jsou moc roztomilí. Ale Oskar je sobec. Oskar chce vždycky všechno nejlepší pro sebe. Když zaječí maminka nese domů jídlo, Edita jí pomáhá nést košík. Ale Oskar hned skočí po jídle a začne jíst. Je to strašně tlustý zajíc. Edita není tlustá.“

Selby se podíval na hodinky: „Je skoro osm hodin. Nebude to trvat dlouho a dozvíme se, jak to s tím ošklivým kojotem dopadlo.“

Čekali několik minut se zvláštním, tísnivým pocitem, kdy se telefon ozve. Občas si vyměnili krátké poznámky, většinou otázky, na něž pak jednoslabičně odpovídali. Když se Selby díval na hodinky už počtvrté, řekla paní Lockheartová: „Někdy to trvá i dvacet minut, než dostane spojení. Čekám vždycky s Ruby, dokud se její matka neozve. Pak jde Ruby spát a snít o zaječí mamince.“

„Kolik tady máte dětí?“ zeptal se Selby.

„Teď právě sedmnáct.“

„Předpokládám, že máte úplné záznamy o jejich místu narození, o rodičích a tak dále.“

„Naprosto úplné, ano.“

„Mohl bych vidět složku této mladé dámy?“

„Když mne na chvíli omluvíte – mám ty záznamy ve své kanceláři.“ Odešla z pokoje a Ruby řekla Selbymu: „Viď, že se zatím kojot k zaječí mamince neprokopal a neroztrhal ji?“

„Kojoti,“ řekl Selby důležitě, „kojoti jsou velice divocí a zákeřní, ale já mám takový pocit, že se zaječí mamince nic nestane. Jaká byla ta díra, ve které se schovala? Byla to díra, kterou vyhrabalo nějaké jiné zvíře, nebo jenom takový otvor pod kamenem?“

„Byla to jáma, kterou někdo vykopal, ale pak uvnitř byla pořád menší a menší,“ řekla Ruby s velikou vážností. „Zaječí maminka si myslila, když do té jámy vběhla, že to bude dobrá skrýš, ale jak lezla dál a dál, najednou viděla, že dál už to nejde, a vtom ten ošklivý kojot začal odhrabovat hlínu.“

„Doufejme, že se za pár minut dozvíš, jak to dopadlo,“ řekl Selby. „Podle mého…“ umlkl, když se vrátila paní Lockheartová a podala mu složku. Selby se do ní na chvíli začetl, pak řekl: „Vidím, že tu je prázdná kolonka u jmen jejích prarodičů. Znamená to, že jsou mrtvi?“

„Nezbytně ne,“ řekla paní Lockheartová. „Někdy se nám prostě nepodaří získat všechny informace. Záleží na okolnostech. Když se naskytne možnost, že by rodiče dítě docela opustili a ponechali je naší péči, pak musíme znát o jeho rodině všechny podrobnosti. Jinak o dalekosáhlé údaje moc nedbáme.“

„Narozena v Maldenu, stát Massachusetts,“ řekl Selby. „To je hodně daleko odtud, Ruby.“

„Moc, moc daleko,“ řekla Ruby. „Musíš jet moc dní a moc nocí vlakem, aby ses dostal z Maldenu až sem.“

Sylvie se podívala na hodinky. Paní Lockheartová se zeptala: „Řekněte mi, pane Selby, váš zájem o tuhle věc snad neznamená, že by k pravidelnému telefonátu dnes třeba vůbec nemuselo dojít?“

„To nevím,“ řekl Selby. „Doufám, že ne.“

Následovala další trapná chvíle čekání. Děvčátku, které sedělo Selbymu na klíně, klesla hlava na jeho rameno. Ruby si zívla, promnula si oči a s úsměvem zašeptala v polospánku: „Chtěla bych vědět, co se stalo s kojotem.“

„Což kdyby sis šla lehnout a já bych pro tebe přišla, až maminka zavolá?“ zeptala se jí paní Lockheartová laskavě.

Ruby prudce zavrtěla hlavou: „Ne, chci zůstat tady.“

Selby ji začal kolébat. „Možná,“ řekl a hleděl přes rameno dítěte na Sylvii, „že by to nebyl špatný nápad, kdybych teď šel do lesa a zahnal kojota od té jámy, kde se schovává zaječí maminka, hodně daleko.“

Dítě přemohlo spánek a zíralo na něho: „To bys udělal?“

„Zkusil bych to,“ řekl Selby. „Nejlepší by asi bylo, kdybych to šel zkusit hned. Ale musíš slíbit, že půjdeš čekat do postýlky. Možná, že tvá maminka nevolá, protože ještě neví, jak to dopadlo. Kojot číhá před jámou a zaječí maminka nemůže ven a tvá maminka čeká, až někdo přijde a zažene ho.“

Dítě beze slova sklouzlo na zem, došlo k paní Lockheartové a řeklo: „Tak dobře.“

Paní Lockheartová ji objala a řekla: „Zavedu tě nahoru.“

Selby vstal. „Myslím, že začneme honit kojota,“ řekl. „Kdyby k tomu hovoru došlo za mé nepřítomnosti, budete tak hodná a získáte pro mne její adresu? Moc mi na tom záleží.“

„Buďte bez starosti,“ odpověděla. „Kde vás zastihnu?“

„Můžete nechat jakýkoliv vzkaz v kanceláři šerifa Brandona v Madison City,“ řekl Selby. „Dobrou noc, Ruby.“

„Dobrou noc,“ řeklo dítě ospale. „A ty běž a zažeň toho kojota.“

XIV

Ve voze Sylvie Martinová řekla: „Ach, Dougu, když jsem poslouchala pohádku o zaječí mamince, měla jsem zvláštní pocit. Ty dobrodružné příběhy, které Madge Trentová vypráví své dcerušce jako seriál na dobrou noc, mi připadaly naprosto reálné, zvláště ta část, kde zaječí maminku pronásleduje ošklivý kojot.“

Selby pochmurně přikývl: „Měl jsem stejný pocit. Ale samozřejmě je to nemožná věc. Vyprávěla své holčičce tu poslední epizodu včera v osm hodin večer. Tehdy ještě nevstoupil do jejího života žádný stopař, natož aby bylo známo, že už nežije, žádný telefonní hovor, v němž by mi oznámila, že šlo o vraždu, žádná šerifova návštěva s obviněním, že to byla ona, kdo telefonoval…“

„Mně to nevymluvíš, Dougu,“ přerušila ho. „Co třeba ten mladý zajíc Oskar, který všechno, co bylo v košíku, shrábnul pro sebe? Určitě měla na mysli Oskara Triggse. Vsadila bych se, že ty historky parafrázují životní příběhy Madge Trentové.“

„Máš asi pravdu,“ připustil Selby.

„A přirozeně, že mne napadlo totéž co tebe, když byla řeč o prarodičích toho dítěte,“ řekla a Selby zdvihl obočí. „Ach, marně chceš přede mnou něco zatajovat, Dougu Selby. Vím, na co jsi myslel: že Ruby Trentová by mohla být vnučkou, o níž se tolik mluvilo v dopisech, které se našly u mrtvého stopaře.“

„Ale v tom případě,“ řekl Selby, „by Madge Trentová nebyla nikdo jiný než uprchlá dcera Marcia.“

„Dougu, já cítím, že je to pravda, že to musí být pravda. Madge Trentová neviděla tělo toho člověka, že?“

„Ne, neviděla. V té době jsem neměl ani zdání, že by existovala nějaká spojitost mezi tím mrtvým člověkem a lidmi z Palmové střechy – kromě těch dvou chlapců.“

„Dougu, potřebuju ten příběh zatelefonovat do novin. Je nějaký důvod, proč bych nemohla napsat, že tvůj úřad pracuje na domněnce, že postrádaná hosteska z nočního klubu by mohla být dcerou člověka, kterého nalezli mrtvého v chatě?“

„Snad se můžeš zmínit o tom, že to je jedna z možností,“ řekl Selby. „Čím víc publicity tahle věc dostane, tím líp.“

„Kruci, Selby, jaký tohle bude úžasný příběh – holčička, která čeká, až jí její matka dovypráví, jestli zaječí maminka unikla ošklivému kojotovi, a telefon nezvoní a nezvoní.“

Selby řekl: „Zavolám odněkud šerifovu kancelář a ty, Sylvie, můžeš současně zavolat do novin. Když jsme jeli sem, byl asi kilometr odtud velký hotel. Tam budou telefonní automaty.“

Za chvíli Selby zaparkoval u hotelu. Zatímco Sylvie mluvila s redakcí, mluvil Selby s šerifovým zástupcem, který měl v soudní budově noční službu. „Máme čerstvý materiál o Emilu Watkinsovi, bývalém tesaři,“ informoval ho zástupce. „Zjistili jsme, že nechal nějaké věci u Boba Praila, tajemníka Svazu tesařů v San Diegu. Stihli jsme ho telefonicky a on nám potvrdil, že si Watkins u něho uskladnil skřínku s nářadím a dva kufry. Pak tam má nějakou poštu, kterou si nechal posílat na jejich adresu. Praile o Watkinsovi řekl, že to byl podivín, úzkoprsý a tvrdohlavý, ale poctivý a slušný. Ty kufry tam nechal asi před dvěma měsíci a od té doby ho Praile neviděl.“

„Výborně,“ řekl Selby. „Hned Praila zavolám.“

„To ani nemusíš,“ řekl zástupce, „řekl jsem mu, že za ním určitě přijedeš, jakmile se o něm od nás dozvíš, že budeš jistě zvědavý na obsah těch kufrů. Taky jsem mu přečetl popis toho Watkinse a ten popis souhlasí, takže si myslím, že jsme našli toho pravého člověka.“

„To je znamenité,“ řekl Selby. „A co Rex? Odjel do San Franciska?“

„Neodjel. Něco mu do toho přišlo, a tak se rozhodl, že tam zítra ráno poletí.“

Selby se zamračil: „Ale já jsem se s ním dohodl, že pojede dnes večer vlakem.“

„Když ráno poletí, bude tam asi ve stejnou dobu,“ řekl zástupce. „A tady potřeboval něco vyšetřit. Teď je někde venku. Řeknu mu, že jsi volal.“

„Tak dobrá,“ řekl Selby. „A ještě něco: jistá paní Lockheartová bude možná volat a dá ti adresu Madge Trentové. V tom případě se spoj s úřadem šerifa v Los Angeles a ať ji okamžitě zajistí. Já teď jedu do San Diega.“

XV

Syrový západní vítr se utišil. Z bezmračného nebe svítily hvězdy, na moři doznívala vichřice v prudkém vlnobití; vysoké vlny se tříštily o kamínkové břehy a vybuchovaly ve vodotrysky na útesech. Měsíc, jen nepatrně za úplňkem, šplhal nad horami a svítil zleva do okénka Selbyho vozu, který pádil po silnici, jež vedla chvílemi nad mořem, chvílemi klesala dolů a vedla těsně podél břehu dunícího oceánu. Sylvie Martinová se na sedadle vedle Selbyho stočila do klubíčka. „Dougu,“ řekla, „nepřipadá ti někdy zvláštní, oč víc se můžeš dovědět o lidech, kteří jsou po smrti, než o těch, kteří žijí?“

„Co tím chceš říct?“ optal se.

„Je tady člověk, který byl přísným, ale spravedlivým otcem. Jeho dcera ho svým způsobem milovala stejně, jako on svým způsobem miloval ji. Ona se nicméně vyřadila z jeho života. Narodila se jí dcera. Tesař, člověk přísných morálních zásad, se stal dědečkem, ale nikdy své vnouče neuviděl. Jeho konvenční představy o morálce jsou pravděpodobně pro život nejbezpečnější, nicméně se pro ně musel vzdát lásky své dcery stejně jako možnosti poznat své vnouče – a to všechno proto, že to, co jeho dcera pokládala za přirozené a lidské, pokládal on za hřích. Jeho dcera milovala mladíka, který si ji nemohl, nebo nechtěl vzít. Dlouho věřila, že se někdy později vezmou… Zajímalo by mne, jestli své názory změnila… Jestli si třeba uvědomila, kolik moudrosti se skrývá v konvencích… A kolik utrpení to asi přineslo Watkinsovi… Je to vlastně docela prostý příběh ze života, Dougu, ale jak opravdový! Vryje se ti do mysli a nedá ti spát.“

Selby přikývl a řídil nadále vůz bez jediného slova. Sylvie, která použila jeho ramene jako polštáře, posléze usnula. Měsíc, který se na nebi posunul o něco výše, iluminoval vzdouvající se vlny neklidného oceánu, stříbřil vodní tříšť příboje, narážejícího na útesy. Pěna, kterou voda v pravidelných intervalech vždy vychrstla na kulaté oblázky, vypadala v měsíčním světle jako dělicí čára mezi pevninou a mořem. Selby v té chvíli zapomněl na pochmurnou povahu svého poslání, poddal se kráse noci i pocitu družnosti s mladou ženou, jejíž hlava s naprostou nezáludností spočívala na jeho rameni.

Projeli rychle ulicemi San Diega a na udané adrese našli Boba Praila. Praile, když se mu Selby legitimoval a když si ověřil Watkinsovu totožnost na fotografii, kterou mu Selby ukázal, řekl: „Prosím, pane Selby, pokud mne se týká, je to všechno vaše. Jestli chcete, můžete si ta zavazadla otevřít.“

„Nechci si nic vzít,“ řekl Selby. „Chci si jen ty kufry prohlédnout a rád bych, abyste byl u toho jako svědek.“

„Dobrá,“ řekl Praile, „poslužte si.“

Otevřeli kufry. Sylvie stála poněkud stranou a hbitými prsty zapisovala průběh prohlídky. Obsah kufrů byl příznačný pro charakter člověka, který je zabalil. Šaty byly pečlivě složeny do záhybů. Pracovní obleky byly úzkostlivě čisté. Všechny díry byly pečlivě zašité. V jednom kufru objevil Selby starou fotografii Emila Watkinse a jeho nevěsty. Snímek mohl být pořízen asi tak před třiceti lety, ale i na něm se zřetelně rýsovaly tvrdé, nekompromisní linie kolem Watkinsových úst. Balíček obálek svázaných provázkem obsahoval různé zcela nedůležité dopisy. Ale byl mezi nimi i potvrzený účet z nemocnice v San Diegu.

„Máte ponětí, za co je ten účet?“ zeptal se Selby Praila.

„Ani zdání. Vlastně jsem o Watkinsovi nevěděl skoro nic. Chodil si sem pro poštu a naposledy mne požádal, aby si tu na pár týdnů mohl nechat ty věci.“

„A neřekl, kam má namířeno?“

„Ne.“

Selby řekl: „Ten účet je datován před měsícem. Vezmu si ho s sebou, když dovolíte. Buď vám ho vrátím osobně, nebo pošlu poštou, abyste ho mohl dát k ostatním věcem.“

„V pořádku,“ řekl Praile. „Ale co máme s těmi věcmi dělat?“

„Designovaný správce jeho majetku se vám brzy ozve,“ řekl Selby. „Watkins má někde dceru. Nechte ty věci tady, dokud ji nenajdeme.“

„Samozřejmě,“ řekl Praile vesele a prohlížel si přitom elegantní postavu Sylvie Martinové se zřejmým zalíbením. „Potřebujete ode mne ještě něco?“

„Už nic,“ řekl Selby. „Díky a na shledanou.“

Zajeli do nemocnice. Selby ukázal účet mladé ženě za recepční přepážkou. Ta chvíli hledala v kartotéce, pak kývla hlavou a řekla: „Jméno pacientky bylo Marcia Watkinsová. Zemřela nám tady. Ten pán zaplatil účet.“

„Zemřela!“ zvolala Sylvie nevěřícně. Ošetřovatelka přikývla.

„Mohla byste mi povědět o někom, kdo o tom případu něco ví – třeba o sestřičce, která měla zrovna službu, nebo…“

„Myslím, že měla osobní sestru. Hned se podívám… Ano, měla dokonce dvě osobní sestry. Jedna z nich má dneska noční. Chcete s ní mluvit?“

„Hrozně rád,“ řekl Selby.

Mladá žena zvedla telefon: „Čtvrté patro, prosím… Haló, je tam někde Madeline Dixonová?… Myslíte, že by mohla na chvilku přijít k telefonu?… Haló, slečno Dixonová, tady je příjem. Je tady u mne pan Selby, okresní státní zástupce z Madison City, a shání informace o Marcii Watkinsové. Měla jste ten případ asi před měsícem jako osobní ošetřovatelka… Ano, to je ona… Mohla byste? Tak přijďte. Děkuji.“ Zavěsila a řekla: „Slečna Dixonová tu bude za chvilku. Posaďte se, prosím.“

Selby šel k oknu a hleděl na chladnou záři měsíční noci. Sylvie si stoupla vedle něho. „Mrtvá,“ řekla, „to bych byla nikdy nečekala. Byla bych přísahala, že Marcia Watkinsová a Madge Trentová je jedna a táž osoba. Marciinou smrtí tato teorie končí.“

Selby přikývl: „Zřejmě pro něho poslala, když onemocněla. Zřejmě dojela až sem, aby se s ním setkala, možná, že trpěla nějakou nevyléčitelnou nemocí… a on jí jistě odpustil. Zaplatil jí jednolůžkový pokoj a dvě sestry. Vypadá to, že…“

Otočil se, když do haly vešla černovlasá ošetřovatelka s bystrýma černýma očima, ve slušivé uniformě. „Pan Selby?“ zeptala se.

„Ano.“

„Jsem sestra Dixonová.“

„Pojďte se s námi posadit, slečno Dixonová. Tohle je slečna Martinová z Madison City. Zajímá mne všecko, co mi můžete povědět o případu Watkinsová. Ale nejdřív se, prosím, podívejte na tuhle fotografii.“

Ošetřovatelka si prohlédla snímek mrtvého stopaře a řekla: „Ano, to je její otec.“

„Řekněte nám tedy, co se stalo?“ zeptal se Selby.

„Byla těžce zraněna, když ji porazil automobil. Myslím, že přijela do San Diega, aby našla svého otce, a ke srážce došlo jedné noci asi v deset hodin. Když pro ni přijela sanitka, byla v bezvědomí a zůstala v něm, pokud se pamatuju, do čtyř ráno… Ovšem to, co vám teď říkám, pane Selby, přijměte jako informaci z druhé ruky. Přišla jsem ten den do služby až v devět ráno. V té době už zjistili, kdo je její otec a kde žije.“

„Pokračujte,“ řekl Selby.

„Její otec ji dal umístit do jednolůžkového pokoje a najal dvě osobní ošetřovatelky. Přišla jsem na denní směnu a byla u ní celý první den. Pak mne vystřídala noční sestra a já jsem měla službu zase příští den, kdy zemřela.“

„V kolik hodin to bylo?“ ptal se Selby.

„Někdy odpoledne,“ odpověděla, „přesnou hodinu si nepamatuju.“

Selby se zeptal: „Slyšela jste něco z toho, o čem spolu otec s dcerou mluvili?“

Vrhla na něho ostrý pohled a řekla: „O co vám vlastně jde, pane Selby?“

Selby řekl: „Vyložím karty na stůl. Našli jsme tělo Emila Watkinse v jednom autokempu. Zemřel na otravu kysličníkem uhelnatým. Plynová kamna tam hořela na plný plyn.“

Ošetřovatelka řekla zamyšleně: „Já jsem si říkala, že asi spáchá sebevraždu.“

Selby řekl: „Nebyla to sebevražda. Když jsme ho našli, měl v ruce revolver.“

Ošetřovatelka řekla přesvědčivě: „Musela to být sebevražda.“

„Řekla byste mi něco z toho, o čem mluvil se svou dcerou?“

„To bohužel nemohu, pane Selby. Víte, to je profesionální tajemství.“

Selby byl neoblomný: „A já bohužel musím na vaší odpovědi trvat. Koneckonců, obě strany jsou mrtvy. Nemůže se to tedy dotknout žádné žijící osoby.“

Ošetřovatelka se náhle rozhodla a řekla: „Tak dobře, pane Selby. Vyslechla jsem značnou část jejich rozhovoru. Lékař jí z počátku nedovolil moc dlouho mluvit, ale řekli si toho dost, abych věděla, v čem je jejich problém. Její matka zemřela, když byla ještě dítě, vychoval ji otec. Ten byl ze staré školy – přísný člověk s něžným srdcem, ale s absolutně nekompromisními morálními názory. Marcia utekla z domova s milencem. Čekala, že se s ní ožení. Neudělal to. Narodilo se jí dítě a… zkrátka, než zemřela, mluvili spolu hlavně o tom dítěti.“

„A k čemu došli?“ optal se Selby.

„Otec chtěl vědět o dítěti všechno – kde žije a jak žije a… prostě všechno. Byl by rád pro to dítě něco udělal, ale… ach, nevím, jestli vám dokážu popsat tu scénu tak, abyste jí porozuměli. Byla to žalostná scéna. Přihlížela jsem jí bezmocně a přitom bych byla tak ráda pomohla. Ležela tam a umírala. Všichni jsme tehdy už věděli, že umírá. Ona sama to taky věděla. I její otec to věděl. On svou dceru miloval a určitě by byl chtěl poskytnout stejný cit i vnučce. Jenže pro něho byla vnučka dítětem hříchu. A Marcia Watkinsová mu řekla bez obalu, že pokud se na to bude dívat takhle, nikdy to dítě neuvidí. Zřejmě ji svými přepjatými názory trápil od dětství. Byla to krásná žena, velice citlivá a vznětlivá, pravý opak toho, jaký byl on. Seděl u postele se rty přísně staženými, slzy se mu řinuly po tváři, ale byl naprosto neschopný odpustit. Jeho dcera prostě zhřešila. Odplatou za hřích byla její smrt. To, co se stalo, byl Boží soud, který ji postihl za to, co provedla. A tak mu o jeho vnučce neřekla ani slovo.“

„Měla dítě s sebou v San Diegu?“

„Určitě ne. Myslím, že ho měla někde v internátní škole. V tomhle byla slečna Watkinsová skoupá na slovo. Nechtěla mu poskytnout sebemenší stopu, které by se byl chytil… Byl tak zavilý, tak licoměrný, tak nesmiřitelný, že… že… bych ho byla nejraději vyhodila. A taky bych to snad i udělala, kdyby na druhou stranu nebyl tak upřímný, tak žalostně opravdový. Mučil sám sebe. Ale byl tvrdý jako ze žuly. Byly to dva světy: svět jeho zastaralých představ proti jejímu… A tak si své tajemství odnesla s sebou do hrobu.“

„Myslíte si, že tady v San Diegu hledala práci?“

„Myslím, že ne, určitě sem přišla jenom proto, aby ho vyhledala. Neviděli se dlouhá léta. Myslela si, že se konečně spolu dohovoří, že po těch letech aspoň trošku zmoudřel. Asi mu za ta léta několikrát napsala, ale nikdy neudala adresu, kam by napsal on jí.“

„Měla automobil?“

„Ne, cestovala pěšky. Porazil ji nějaký pirátský řidič. Byl opilý a ujel. Policie se jí na ten vůz vyptávala. Zmohla se na velmi všeobecný popis, a pokud si vzpomínám, snažila se udat číslo vozu, ale vzpomněla si jenom na první číslici a první písmeno. Možná, že ani víc nezahlédla… Víte, já jsem si opravdu řekla, že otec spáchá sebevraždu. Její smrt byla pro něho těžká rána. Myslel si sice, že to je Boží soud a takové ty věci, ale stejně na něm bylo znát, jak ji bude postrádat. A taky měl koho postrádat! Měla šťastnou, líbeznou povahu. Byla samý úsměv. Bylo vidět, že ho má taky ráda, ale rozhodně nechtěla, aby její dítě trpělo tím, že její otec mu pomyslně vypálil na čelo znamení hanby. Nikdy nezapomenu, jak se na něj dívala. Její pohled byl plný něhy, ale současně v ní byla stejná míra zatvrzelosti jako v něm. A právě taková zemřela.“

„A co její taška?“ zeptal se Selby. „Nenašla by se v jejím zavazadle nějaká stopa?“

„To nevím. Tady v nemocnici neměla žádné zavazadlo. Sanitka ji nejdřív dovezla na pohotovost a potom sem. Ze začátku to vypadalo, že se z toho dostane, ale měla vážné vnitřní zranění. Zůstala však při vědomí až do konce. Seděla tam opřená v posteli, pořád slabší a slabší, a dívala se na svého otce. Ten ji držel za ruku a plakal jako dítě, ale ústa měl pořád tenká a tvrdá jako břitva. My ošetřovatelky vidíme hodně života – i smrti. Tohle byl jeden z nejsmutnějších případů, jaké jsem kdy zažila – a přitom to bylo všechno tak otřesně zbytečné.“

Selby pohlédl na Sylvii. „Mnohokrát vám děkuju, slečno Dixonová,“ řekl. „Věřte, že se nám mnohé objasnilo.“

„To jsem ráda. Kdybyste mě ještě potřeboval, pane Selby, najdete mě tady v nemocnici.“

Selby jí ještě jednou poděkoval, vzal Sylvii za rameno a vedl ji ke dveřím. Venku v trvajícím nočním chladu řekla Sylvie třesoucím se hlasem: „Dougu, myslíš, že ze mne někdy bude dobrá reportérka, když mě takovéhle případy vždycky rozbrečí?“

Vzal ji kolem pasu a v tichosti ji dovedl k vozu. Uvnitř si poklepávala na oči kapesníkem a řekla: „Možná, že je to tím, že způsob našeho pátrání je tak neobvyklý, Dougu, ale já docházím k závěru, že tyhle lidi znám. A jsou mi bližší než většina těch, které potkávám dnes a denně. A přitom ti bližší lidé jsou vlastně mrtví, jsou minulost sama a my se zvědavě šťouráme v jejich životech… Je to něco, jako když vidíme na plátně herečku, která mezitím zemřela. Vidíme ji, jak šťastná a plná života vytváří svou roli ve hře, a máme tři reakce, které se prolínají. První, to je příběh hry, který nás plně zaujme, druhá, to je šarm herečky a obdiv, který v nás vzbudí, a třetí, někde hluboko dole, je vědomí, které bije na pozadí naší mysli, vědomí toho, že je nenávratně ztracená, mrtvá. Pootvírá nám to dvířka k záhadám života, věci se nám zdají vážné, až slavnostní… ach, nedovedu to vysvětlit, Dougu. To není strach, co cítím, to je něco jiného. Je to vlastně pocit míru a klidu, ale zároveň vědomí marnosti tolika lidských emocí, jako je především malicherné sobectví. Pomysli na to, jak marná a bezvýhledná věc je ta bariéra, kterou ten člověk postavil mezi sebe a svou dceru.“

Selby jí pohladil ruku a řekl: „Já vím, Sylvie, co cítíš.“

„K čertu,“ řekla a krátce, nuceně se zasmála, „to všechno nás nesmí odvádět od skutečností našeho života, Dougu Selby. Ty jsi státní zástupce okresu Madison, já jsem zpravodajka listu Polnice. Já o tom musím napsat článek, který by přiměl čtenáře, aby se na věci dívali jako já… a společně musíme vypátrat, proč Madge Trentová nezavolala svou dcerku, aby jí řekla, jak to dopadlo se zaječí maminkou, kterou pronásledoval ošklivý kojot.“

Selby přikývl v tichém souhlasu a nastartoval.

XVI

Sylvie řekla: „Potřebuju zastavit a zatelefonovat do novin, Dougu. Nevadí ti to?“

„Ani trochu,“ odpověděl. „Zastavím u některého hotelu.“

Jel pomalu, za oboustranného mlčení. Čelo měl zamračeně svraštělé. Našel hotel s parkovištěm, zajel tam a řekl: „Běž si to vyřídit, Sylvie, já se tu zatím pokusím něco promyslet.“

Když Sylvie o deset minut později vyšla z hotelu, našla ho tak, jak ho opustila, skrčeného za volantem, s oběma rukama v kapsách převlečníku. „Tady jsem,“ řekla. „Ne, nenamáhej se, Dougu. Já to zvládnu.“ A než se odpoutal od volantu, otevřela si dveře, nasedla a zabouchla za sebou dveře. „Proč se tváříš tak cize? Buď máš z toho, co jsme zažili, stejný pocit jako já, Dougu, nebo…“

„Ale to nic. Hraju si s představou,“ řekl Selby, „která se mi zdá logická. Ale zatím je to jenom mlhavá představa. Neodvažuju se s ní vyjít na světlo, dokud nebudu mít nějaký důkaz, a nevím, jak takový důkaz získat.“

Pohlédla s účastí na jeho profil a řekla: „Nu dobrá, co kdybys mne do své představy zasvětil a já bych ti pak řekla, jak se tvá představa jeví nezaujatému posluchači?“

Selby vytáhl ruce z kapes a řekl: „Až dosud jsme, milá Sylvie, vycházeli z domněnky, že stopař hledal osobu, kterou chtěl zabít, a motivem k tomu zabití byly dopisy, které nosil s sebou.“

Odmlčel se, Sylvie přikývla a řekla: „A co dál, Dougu?“

„Uvažuju o tom, že pro člověka tak zásadového, s ústy jako ostří břitvy a se vší tou jeho neúprosnou houževnatostí by bylo poněkud neobvyklé pátrat po svůdci své dcery, když mezitím uplynulo tolik let. Na druhé straně je jisté, že Watkins měl v ruce revolver, a tudíž je víc než pravděpodobné, že ho chtěl proti někomu použít. A teď: co když naše motivace byla až dosud mylná?“

„Nerozumím ti, Dougu.“

„Je to docela jednoduchá úvaha: co když se Watkins po smrti své dcery rozhodl zabíjet – ale ne aby pomstil dceřinu čest, jak se všeobecně říká – ale aby vykonal trestající spravedlnost na osobě, která byla přímo odpovědná za její smrt?“

„Myslíš si, že hledal toho pirátského řidiče?“ Selby přikývl. „Co tě na tenhle nápad přivedlo, Dougu?“

„Vzpomeň si,“ řekl Selby, „že Marcia si vzpomněla na první cifru a první písmeno poznávacího čísla vozu. A měla jakousi mlhavou představu, jak vůz vypadal. A teď si uvědom, že každý státní okres má své specifické první písmeno a první číslo.“

„Ano, Dougu, to je všechno pravda. Pokračuj.“

Selby pokračoval: „Vzpomeň si, že jsme mimo jiné zjistili, že George Stapleton měl původně vysoce výkonný a přepychový vůz, který i částečně ojetý měl cenu kolem dvou tisíc dolarů a který George náhle prodal Cuttingsovi za sedm set padesát.“

„To nevím,“ řekla. „O tom jsi mi nic neřekl.“

„Tak ti to říkám teď. Vyšlo to najevo náhodou, když jsme předtím vyslýchali Blaina.“

„A ty si myslíš, že Stapleton…?“ Teď teprve jí došel plný dosah této nové verze. „Pane na nebi, Dougu,“ vyhrkla zděšeně, „to je absolutně šílená představa. Stapleton je divoký, až ztřeštěný, rád se vytahuje a je schopný nadělat paseku, ale nezapomeň, z jaké je rodiny – je to nakonec syn jednoho z nejvlivnějších mužů města.“

Selby znovu zabořil ruce hluboko do kapes: „A v tom to právě vězí,“ řekl. „Mladý Stapleton ví až moc dobře, že ze všech průšvihů vyvázne vždycky se zdravou kůží. Řítí se v tom svém sporťáku po silnici stopadesátkou až dvoustovkou, pokuty neplatí, protože jeho táta má svou metodu, jak fixlovat s pokutovými bloky… Přijede si do města, vypije tři koktejly a pak se ve svém voze prohání po okolí.“

„A ty si myslíš, že právě on mohl porazit to děvče?“

Neodpověděl jí hned. S bradou na prsou zíral trudnomyslně na svítící znaménka na palubní desce. Pak zvolna pokýval hlavou. „Chtělo by to celou řadu fakt, která by do sebe zapadala. To děvče bylo sraženo k zemi. Snažilo se vzpomenout si na licenční číslo, ale vzpomnělo si jenom na jeho začátek. Ale ten začátek stačil, aby otci poskytl vodítko k místu, kde byl automobil registrován. Dcera mu pravděpodobně ještě řekla, jaký tvar a jakou barvu to auto mělo. A tak se vydal na cestu, aby našel řidiče a vykonal na něm spravedlivý trest. Věděl, že majitel vozu žije někde blízko Madison City, a tak začal hlídkovat na silnici, protože předpokládal, že člověk, který vlastní přepychový sporťák, má spoustu peněz a že se tudíž bude často projíždět po silnici mezi Madison City a Los Angeles. My si totiž, Sylvie, musíme uvědomit jednu věc: že mladý Stapleton není žádný hlupák a že když ujel z místa činu, věděl, že jestli si někdo zapsal jeho číslo, budou policajti bouchat na dveře jejich domu ještě dříve, než se vrátí. A jelikož se tak nestalo, napadlo ho, že je tu ještě možnost, že někdo má neúplné číslo plus popis vozu. Bylo tu tedy nebezpečí, že někdo bude jeho vůz hledat; někdo, kdo nebude znát vlastníka, ale bude znát obecně lokalitu, ve které je vůz registrován. A tak si řekl, že nejlepší bude vozu se zbavit, prodat jej někomu z jiného okresu a koupit si nový.“

„Mně se tomu nechce věřit, Dougu,“ řekla Sylvie. „Nezdá se mi to věrohodné.“

„Zatím ne, to vím,“ řekl Selby, „ale začíná to dostávat smysl. Představme si, že Watkins hlídkoval na silnici a doufal, že vůz najde. Nenašel ho, protože Cuttings s ním jezdil jinde. Ale včera večer se Cuttings do těch končin vypravil. A Watkins vůz poznal. Dalo mu dost práce, než zjistil, kde Cuttings bydlí, ale nakonec, když se soustředil na autokempy, to zjistil. Nezapomeň, že když vůz kolem něho včera večer projel, měl příležitost zapsat si celé číslo. Watkins měl úzce zaměřenou, poněkud primitivní mysl. Byl přísný a spravedlivý a nepochybně vyznával doktrínu oko za oko, zub za zub. V době, kdy objevil místo, kde Cuttings přenocoval, odjel Cuttings svým vozem k Palmové střeše. Watkins se rozhodl, že si na Cuttingse počká. Dostal se tedy do chaty a tam čekal.“

„Ale jak se tam dostal, Dougu?“ zeptala se Sylvie.

„To je jedna z věcí, na kterou musíme přijít.“

„A jak na to chceš přijít?“

„Především,“ řekl Selby, „půjdu na policii, zjistím si záznamy o nehodách silničního a městského provozu a zjistím, co přesně Marcia Watkinsová policii řekla, než zemřela. Jestli popsala vůz, který ji porazil, jako velký, červený sportovní vůz s bílým pásem kolem dokola a s dlouhým, zkoseným zadním kufrem a jestli první dva symboly licenčního čísla, které udala, prozradí, že vůz byl z našeho okresu, mohu si být celkem jistý.“

„Dougu,“ řekla Sylvie, „to je veliká, ale nebezpečná věc. Představ si, jak bude starý Stapleton vyvádět! Dougu, ty se přece nesmíš odvážit s něčím takovým vyrukovat, dokud nebudeš mít naprosto jasný důkaz.“

„Zatím nevím,“ řekl, „jak ten definitivní důkaz získat. Hlavní svědek je mrtev.“

„Pojedeš teď na policejní stanici?“

Selby přikývl a vyndal ruce z kapes: „Pojedeme dál, a jestli to dopadne… Bože, to bude tanec! Všechny druhy politického i finančního nátlaku, jaké se v Madison City najdou, se na mne navalí, abych dal od Stapletona ruce pryč.“

„Dougu,“ řekla Sylvie, „a co Inez?“

„Co je s ní?“

„Jak to zapůsobí na ni?“

„To nevím,“ řekl Selby.

„Nemyslíš, Dougu… Nebylo by lepší, kdyby se od nynějška tím případem zabýval Brandon? Víš, postavit se před Charlese DeWitt Stapletona a trvat na tom, aby odpověděl ve věci doličného předmětu, to je jedna věc. Ale stíhat bratra Inez pro zločin – to bude jiná věc.“

Selby zarputile potřásl hlavou: „Dodělám ten případ až do konce.“ Nastartoval, mlčky ujel několik bloků, zastavil před policejní stanicí a řekl: „Počkej radši ve voze. Budu tu za pár minut.“ Vystoupil, zabouchl dveře, a jak kráčel po chodníku, šosy jeho převlečníku plácaly do jeho dlouhých nohou.

Sylvie se zavrtala do sedadla v teplém vnitřku vozu a čekala. Za čtvrt hodiny se Selby vrátil. „Tak co?“ zeptala se.

„Vypadá to, že všecko souhlasí,“ řekl Selby. „Ta dívka byla schopna uvést správně dva symboly čísla vozu. Ve svém pokusu o popis udala, že šlo o dlouhý červený vůz s bílým pásem kolem dokola, s dlouhým, zkoseným zadním kufrem a s rezervním kolem na vrchu zadní kapoty. Jinými slovy – popsala vůz, který souhlasí do posledního detailu s vozem mladého Stapletona – to jest s vozem, který prodal za směšnou sumu Cuttingsovi.“

„Jenže – a to ti snad ani nemusím říkat – to všecko není pádný důkaz, Dougu. Jsou to pořád jenom domněnky. Tu dívku porazilo auto, registrované v našem okrese – pokud se ovšem nespletla a zapamatovala si ty znaky dobře. A bylo to dlouhé červené auto s bílým pásem – to je všechno, co viděla. A je mrtvá, nemůže svědčit. Připouštím, že kdybys byl tohle všechno věděl hned to ráno po nehodě, byl bys mohl leccos podniknout…“

„Vím to teď,“ řekl Selby zachmuřeně, „a to musí stačit.“

„Co dál?“

„Pojedeme zpátky do Madison City a uvidíme, jak vypadá situace.“

„Ale Dougu, s tím, co máš, nemůžeš Stapletona obžalovat, to prostě nemůžeš…“

„Momentálně nevím, kde bychom sehnali další důkazy,“ řekl Selby.

„Pověz mi tedy – podáš na Stapletona žalobu?“

„Neplnil bych svou povinnost, kdybych ji nepodal.“

„A co s tou hosteskou, Dougu?“

„Nevím,“ řekl Selby, „nějak mi teď do celkového obrazu nezapadá.“

„Takže – co teď? Vracíme se do Madison City?“

Selby vyňal z kapsy lulku, nacpal ji tabákem a škrtl sirkou. Sylvie pozorovala jeho chlapecký, ale odhodlaný profil, když jej ozářil rudý plamínek sirky. Pak Selby řekl: „Moc toho na policii o Marcii Watkinsové nevěděli. Její otec je požádal, aby obvolali všechny hotely a zjistili, kde bydlela. Volali do hotelů i do penzionů, ale nenašli nic.“

„Dovedeš si to vysvětlit, Dougu?“ zeptala se.

„Ano. Přemýšlel jsem o tom. Řekněme, že přijela do San Diega autobusem. Pak by přirozeně, než by se vydala hledat otce, odložila svá zavazadla v šatně na autobusovém nádraží.“

„Ale to by pak měla v peněžence lístek od šatny.“

„Máš pravdu,“ přiznal Selby. „Ale nějaké zavazadlo musela přece mít. Víš co, Sylvie? Zkusíme to v autobusové vozovně. Místo, kde přišla k úrazu, je kousek odtamtud.“

Selby dojel na konečnou a řekl: „Počkej tady, Sylvie. Zajdu tam a snad se něco dozvím.“

Sylvie opět čekala, a zatímco hodinky na palubní desce odměřovaly minuty, objevil se Selby s vítězným úsměvem na tváři a nesl dva kufry. „Dougu!“ zvolala. „Tys je našel?“

Přikývl: „Bylo to docela jednoduché. Když vystoupila z autobusu, zašla do kanceláře a řekla zřízenci, který měl službu, že si potřebuje na dvě či na tři místa zavolat, a požádala ho, aby jí zavazadla na pět až deset minut ohlídal. Když se pak nevrátila, uložil zřízenec zavazadla do šatny. Vzpomněl si hned, jak jsem se mu zmínil, ale museli jsme zavolat na policii, aby potvrdili, že mi ty kufry smí vydat. Tak, Sylvie, a pojedeme.“

„Nechceš se do těch kufrů podívat?“

„Teď ne,“ řekl. „Zastavíme někde cestou, až se dostaneme z města. Chci být co nejblíže Madison City.“

Zastavil u chodníku v postranní ulici na předměstí. Rozsvítili horní světlo vozu a oba prohlíželi kufry. Sylvie po chvíli řekla: „Tady jsou nějaké písemnosti, Dougu,“ a vytáhla z kufru několik obálek, zápisník a volné listy, to vše spojené dohromady gumičkou.

První dopis, který Selby otevřel, mu poskytl žádoucí informaci. Byl na dopisním papíru s hlavičkou advokátní firmy z Chicaga:

„Milá paní Watkinsová, ve věci Vaší žádosti, abychom se spojili s otcem Vaší dcery Edity, která je v současné době v internátní škole, a vymáhali na něm zvýšení příspěvku na výživu dítěte, Vám sdělujeme, že jsme dnes dostali dopis od pana Samuela C. Ropera, právního zástupce v Madison City, v němž píše, že adresát našeho dopisu ho požádal o radu, týkající se Vašeho požadavku: jeho klient prohlašuje, že obnos, který Vám v současné době platí, je výlučně věcí kompromisu, a jestliže dojde z Vaší strany k jakémukoliv pokusu tento obnos zvýšit, anebo ho soudně uznat za otce, pak otcovství popře a Váš nárok důrazně napadne. Pan Roper tvrdí, že obnos dvaceti pěti dolarů měsíčně, kterým jeho klient přispívá, je absolutní maximum, jež je ochoten platit, a že i tuto platbu v případě, že budete uplatňovat jakákoliv práva v této věci, okamžitě zastaví. Očekáváme Vaše další instrukce a jsme s úctou Vaši atd.“

Selby vzhlédl od dopisu, aby se setkal s vyděšeným pohledem Sylvie. „Kruci,“ řekla, „co si počít s tímhle?“

„Ať se propadnu, jestli to vím,“ přiznal se Selby.

„Dal by se Roper nějakým fíglem přimět, aby totožnost svého klienta odhalil?“

„Kdepak,“ řekl Selby, „ale chicagští advokáti ji jistě znají.“

„Což poslat jim telegram, Dougu?“

„Máme jen adresu jejich kanceláře. Je sobota v noci. Zítra je neděle.“

„Tak proč nepočkat, Dougu. Nebo by ti v tom pomohla chicagská policie?“

Selby potřásl tvrdošíjně hlavou: „Kdo byl otcem dítěte, nemá teď s naším případem co dělat. Hlavní věc, ve které musíme mít jasno, je, zdali to byl George Stapleton, kdo porazil to děvče, abych ho mohl usvědčit.“

„Ale Dougu, to je takové riziko…“

„Já riskuju rád,“ řekl jí.

„A co ta hosteska, Dougu? Změnila se nějak situace, pokud jde o ni?“

Selby řekl přemýšlivě: „Uvažuju o tom, že mladý Stapleton mohl mít ve voze v době, kdy došlo k nehodě, nějakou ženu, a je tu jakási mlhavá možnost, že to byla Madge Trentová.“

Sylvie vytřeštila oči: „To by pak ovšem zatraceně zapadalo jedno do druhého.“

Selby zavřel kufry Marcie Watkinsové a řekl: „Ale na to teď nemysleme. Snaž se trochu se vyspat, Sylvie.“

„Kdy mne pustíš k volantu?“

„Až budu unaven, můžeš mne vystřídat.“

Sylvie se schoulila v koutě sedadla, zvedla kolena až pod bradu a hleděla na něho: „Což takhle pohádku na dobrou noc, pane okresní státní zástupce? Mohl bys mi povědět, jak to dopadlo se zaječí maminkou a ošklivým kojotem?“

Selby se bojovně usmál: „Ošklivého kojota pronásledují lovci. Doufejme, že ho chytí dřív, než zaječí maminku rozsápe.“

XVII

Selby právě vjížděl do centra Madison City, když zaslechl – nejdříve za sebou, potom po levé straně sirénu policejního vozu. Zpomalil, zajel k chodníku a pak už hleděl do šklebící se tváře Rexe Brandona. „Jedeš snad k požáru?“ volal na něho šerif. „Nevíš, že v tomhle městě platí omezená rychlost?“

Selby zabrzdil. Brandon zastavil před ním, vystoupil z vozu a šel k nim. „Zdravím vás, Sylvie,“ řekl a pak k Dougovi: „Jaká je to jízda, služební, nebo pro zábavu?“

„Koho to zajímá?“ řekl Selby a v koutcích úst mu pohrával úsměv.

„Mne,“ řekl šerif. „Když je služební, prominu vám překročení rychlosti, ale když je pro zábavu, dám vás oba vsadit do vězení.“

„Je to jízda pro zábavu,“ řekl Selby.

„Ale teď vážně, Dougu,“ řekl Brandon, „nalej mi konečně čistého vína.“

„To je právě to, co nechci, Rexi.“

„Ale proč?“

„Protože páchám politickou sebevraždu,“ řekl Selby. „Jsem malomocný a nechci, aby ses ode mne nakazil.“

Šerif Brandon pozoroval dvojici ve voze pronikavým pohledem: „Jakého druhu je to tvé malomocenství?“

„Umanul jsem si být zcela nezávislý na Charlesu DeWitt Stapletonovi.“

Brandon se zašklebil: „Hrome, ale o tom já už něco vím. Je toho plné město. Ani nevíš, jak jsem doufal, že se něco takového konečně stane. Teď už chápu, proč jsi mne hnal do San Franciska. Chtěl jsi mne mít zaparkovaného mimo nebezpečnou zónu, viď?“

„Problém je v tom,“ řekl Selby, „že Charles DeWitt Stapleton chce v našem okrese ovládat všechno a všechny. Většinu času zůstává neutrální a předstírá, že on sám je příliš důležitý a veliký, aby se míchal do lokální politiky, ale přitom očekává, že každý, koho tu zvolí do nějaké funkce, mu poleze do zadku.“

„Vsadil bych se, že tě požádal, abys do ničeho nepletl jméno jeho syna George, nemám pravdu?“ řekl šerif. „Pročpak jsi s ním nesouhlasil a neřekl mu, že mu rád vyhovíš, Dougu? Ty přece ve věci toho hráčského doupěte, které jsme objevili, nechceš nikoho stíhat, no řekni?“

„Nevím,“ řekl Selby, „jestli za to budu někoho stíhat, nebo ne, ale zcela určitě vím, že nesnáším, když chce někdo rozhodovat za mne. Jenže to je teď vedlejší a v této chvíli v podstatě bezvýznamné.“

„A co tedy teď…?“ ptal se Brandon.

„Teď,“ řekl Selby, „půjdu do jeho domu, vytáhnu jeho syna z postele a obviním ho z pirátské jízdy autem. Nemám sebemenší důkaz, mám jenom silné podezření, Bude to prostě blaf. Buďto se trefím, nebo si vykopu politický hrob.“

„A z čeho ho tedy chceš usvědčit?“ ptal se Brandon.

„Jak jsem řekl, nemám v podstatě nic kromě podezření a pár maličkostí příliš vágních, aby něco znamenaly.“

Brandon šel rozvážně k svému vozu, vytáhl klíček zapalování, vrátil se k Selbyho vozu z druhé strany, otevřel dveře a řekl: „Posuňte se doprostřed, Sylvie. Výborně. Tak a jedeme, Dougu.“

„Ty se mnou pojedeš?“ podivil se Selby.

Šerif se zašklebil: „Zkus mě vyhodit.“

„Je to v pořádku, Dougu,“ řekla vesele Sylvie, „šlápni na to.“ Selby váhal. „Nic jiného ti nezbývá,“ pokračovala, „protože šerif Brandon to myslí zatraceně vážně.“

Brandon se zasmál: „Vy se v mužských rozhodně vyznáte, mladá dámo.“

Selby naznačil gestem, že se vzdává, a rozjel se po Hlavní třídě. „Je něco nového?“ ptal se šerifa.

„Moc toho není,“ řekl Brandon, „věčně stejná písnička. Otto Larkin čmuchá po městě a nechává se zaplétat do hovoru o vraždě – předstírá, že o tom mluví strašně nerad, ale postává na veřejných místech a upoutává na sebe pozornost, a vždycky se najde někdo, kdo se ho začne vyptávat. On se nejdříve tomu předmětu až bolestně vyhýbá, ale nakonec vybleptne všecko, co chtěl: že je přesvědčen, že ty dvě holky věděly o věci mnohem víc, než řekly, a že to byl veliký omyl nechat je odjet z města; že úřední osoby měly kout železo, dokud bylo žhavé. Pak vysvětlí, že ovšem on nechce nikoho kritizovat, a rychle se vzdálí, jako by se bál, že toho řekl příliš mnoho. Jde o pár kroků dál, postaví se na roh a čeká, až zase někdo přijde a začne se ho vyptávat. Pak přehraje celý svůj výstup znovu.“

Selby řekl pochmurně: „Jednou se stejně odkope.“

Brandon dodal: „Rád by viděl Ropera zpátky v úřadě. Tehdy se tam dály podivné věci, které nikdy nevyšly na světlo boží. Larkin tam byl jako ve vatičce.“

Selby jel nyní do kopce do exkluzivní vilové čtvrti. „Stejně bych byl radši, kdyby ses do toho nemíchal, Rexi.“

„Ani nápad. Jedu v tom s tebou,“ oznámil mu šerif.

„Zjistili jsme pár věcí,“ hlásil Selby, „tak například, že ten stopař je skutečně Emil Watkins, že je to tesař ze San Diega a že jeho dceru zabil pirátský řidič. Vůz toho piráta odpovídá popisu vozu, který dřív patřil mladému Stapletonovi a který Stapleton ve velkém spěchu prodal za směšnou cenu. Dále jsme zjistili, že otce dítěte Marcie Watkinsové právně zastupuje Sam Roper.“

„K čertu, kdo jiný!“ vykřikl Brandon.

Selby dodal: „Existuje dopis chicagské advokátní firmy, kde píší, že obdrželi dopis od Ropera.“

„A kdo je ten otec?“ zeptal se Brandon.

„To zatím nevíme.“

Brandon řekl: „To by mohlo mnohé objasnit, Dougu. Jestli Roper zastupuje někoho, kdo nechce, aby se o něm vědělo… Teď, když dopisy Marcie Watkinsové uveřejnily noviny, musí se ten anonymní otec cítit dost ohrožený… ostatně stejně jako Roper. To vysvětluje, proč Otto Larkin hraje tu komedii… Neměl bys to nechat trochu vykvasit, Dougu, než to mladému Stapletonovi vmeteš do tváře?“

„Ne,“ odpověděl Selby, „tentokrát chci kout železo, dokud je žhavé.“

„Což o to,“ řekl Brandon suše, „žhavé je až až.“

„Nechceš jít radši domů, Rexi,“ optal se Selby, „a nechat mě…“

„Zkus to, poslat mě domů.“ přerušil ho šerif.

Když Selby zastavil před honosně osvětlenou vilou, řekl Brandon:

„Tam zřejmě probíhá mejdan na oslavu návratu starého pána.“

„Zkusíme tam vniknout bez povolení,“ poznamenal Selby.

„Mám počkat ve voze?“ zeptala se Sylvie.

„Vy ovládáte těsnopis, viďte?“ zeptal se šerif.

„A jak!“ přiznala Sylvie.

„Výborně,“ řekl šerif. „Pojďte tedy s námi a tvařte se nenápadně. Až půjde do tuhého, vytáhněte blok a tužku a stenografujte všechno, co bude řečeno. Věnujte pozornost zejména všemu, co řekne mladý Stapleton.“

„Spolehněte se,“ ujistila ho, „až se přizná, budu to mít v tu ránu černé na bílém.“

Selby zaparkoval, trio došlo k brance a zazvonilo. Objevil se vrchní lokaj. „Je pan George Stapleton doma?“ zeptal se Selby.

„Ano, pane… tohle je šerif, že ano?“

„Správně,“ řekl Brandon, a aniž čekal na pozvání, razil všem třem cestu do přijímací haly. Z jídelny v pozadí zazníval vzrušený hlahol mnoha hlasů. Ozýval se odtud smích a cinkot stříbrných příborů o porcelán. „Kde s ním můžeme mluvit?“ zeptal se Brandon.

„Myslím, že nejlepší bude studovna mladého pána.“

„Dobrá, zaveďte nás tam.“

Lokaj je vedl knihovnou do přístěnku, upraveného jako studovna s psacím stolem, přihrádkami s knihami, trofejemi, stojanem s puškami a zarámovanými fotografiemi na stěnách. „Račte počkat tady,“ řekl, „zavolám ho. Jeho otec se právě vrátil z New Yorku a pozval několik přátel.“

„Všimli jsme si,“ řekl Selby.

Než lokaj opustil místnost, Brandon ho zastavil: „Ještě okamžik. Neříkejte nikomu, kdo jsme. Řekněte Georgeovi jednoduše, že s ním nějací lidé chtějí mluvit v důležité obchodní věci. Jinak nikomu ani slovo. Je to jasné?“

„Ano, pane.“

„Tak běžte.“

Selby vytáhl z kapsy lulku, zašklebil se na šerifa a řekl: „Tak, a teď to začne.“ Brandon se uchýlil k hnědému cigaretovému papíru a sáčku s tabákem: „Jen ať to začne, synku.“

Chvíli mlčky kouřili, pak zaslechli vedle v knihovně rychlé kroky a ve dveřích stanul s výrazem velkého překvapení George Stapleton. „Podívejme se… dobrý večer, pane Selby – šerife Brandone – slečno Martinová. Je to… vy jste… mohu pro vás něco udělat?“

„Pojďte mezi nás,“ řekl Selby, „a posaďte se tu s námi.“ Mladý Stapleton vešel do místnosti, chvíli váhal a pak si sedl na roh židle. Strnulost jeho těla prozrazovala, že je ve střehu.

„Jak dlouho se znáte s Cuttingsem?“ zeptal se Selby.

„Chodili jsme spolu do školy a byli jsme spolu ve sportovním družstvu.“

„Takže se dá říct, že jste přátelé, viďte?“

„Ano.“

„Prodal jste mu automobil, viďte?“

„Ano.“

„Neprodal jste ho příliš levně?“

„Možná. Už mne nebavil a chtěl jsem si koupit nový.“

Selby s významným pohledem na šerifa pokračoval: „Stapletone, mám pro vás špatné zprávy. Máme všechny důvody k tomu, abychom uvěřili, že někdy v době, kdy jste Cuttingsovi prodal svůj vůz, jel v něm Cuttings do San Diega, tam vypil o nějakou tu skleničku víc a přejel mladou ženu. Ta žena o několik dní později zemřela v nemocnici. Cuttings tu nehodu nikdy neohlásil. Totožnost vozu byla bezpečně zjištěna.“

Místností zavládlo mrazivé ticho. Bylo jasně slyšet rychlý tikot ozdobných hodin na římse nad krbem. Sylvie Martinová držela tužku v pohotovosti. Šerif Brandon s tváří bezvýraznou, jakoby vyřezanou z týkového dřeva, pozoroval mladého Stapletona přimhouřenýma očima skrze cigaretový dým.

Stapleton polkl, chtěl něco říct, pak se zarazil, kousl se do horního rtu a řekl: „To se mi o Cuttingsovi nechce věřit.“

„Cuttings vám o tom nikdy nic neřekl?“ ptal se Selby.

„Ne, nikdy.“

„Řekněte mi,“ pokračoval Selby, „kdy přesně jste mu prodal vůz?“

„To vám opravdu přesně neřeknu, kdy si ho odvezl,“ řekl Stapleton. „Ale mohl bych to zjistit.“

„A kdy jste si vy koupil ten nový?“

„To taky přesně nevím.“

„Tady bych snad mohla pomoct,“ řekla Sylvie. „Pokud se pamatuju, obchodník s automobily říkal, že se snažil, aby vám vůz mohl dodat na Vánoce, ale nepodařilo se mu to, protože objednávka přišla jen několik dní před svátky.“

Selby zvolal: „Ale k té nehodě došlo osmnáctého prosince!“

Stapleton měnil barvu obličeje. Rychle se rozhlížel po místnosti, jako by hledal únikovou cestu. Pak se setkal s upjatým pohledem šerifa Brandona a rychle sklopil oči. Ramena měl skleslá. Náhle do pokoje padl stín, když se ve dveřích objevila širokoramenná postava Charlese DeWitt Stapletona, který vykřikl bojovně: „Co se tu k čertu děje?“

Šerif Brandon řekl: „Dobrý večer. Vyslýcháme vašeho syna kvůli automobilové nehodě.“

„A co s ní má být?“ dožadoval se muž ve dveřích brutálně.

Selby řekl: „Vůz vašeho syna se prokazatelně vyskytl při automobilové nehodě. Domnívali jsme se, že k nehodě došlo poté, co vůz prodal. Ale teď se ukazuje, že jej v té době ještě vlastnil. Asi jste ho prodal vzápětí po té nehodě, viďte, Georgi?“

„Neodpovídej na otázku!“ zahřměl otec a vešel do místnosti. „Poslyšte,“ řekl, „mně se to nelíbí. Nelíbí se mi způsob, jakým tu věc projednáváte. Nelíbilo se mi vaše chování dnes odpoledne a nelíbí se mi ani teď. A co by se stalo, kdyby měl nehodu? Je dobře pojištěný. A je schopen dobře zaplatit. Tak o co se to, ksakru, pokoušíte?“

„Tahle událost,“ řekl Brandon klidně, „se týká pirátského řidiče, který na ulici v San Diegu porazil ženu. Řidič byl navíc opilý a ujel. Žena o dva dny později zemřela.“

„Kdy se to stalo?“ zeptal se Stapleton.

„Osmnáctého prosince.“

„A vy přicházíte až dneska, abyste to přišili mému synovi?“

„Nepokoušíme se nikomu nic přišít,“ řekl Selby. „Shromažďujeme fakta, nic jiného.“

„Já vím dobře, o co se pokoušíte,“ řekl Stapleton. „Namíchlo vás, že jsem vám dnes odpoledne řekl, že děláte chybu, když podceňujete, o co vás žádám. Teď se pokoušíte jít až do krajnosti a falešně obvinit George!“

„Pokouším se hledat fakta,“ řekl Selby. „Georgi, řídil jste osmnáctého prosince v San Diegu svůj vůz?“

George se podíval na otce. Ten mu řekl: „Řekni mu, že jsi neřídil.“

George řekl: „To je… tady jde zřejmě o omyl… Neřídil jsem žádný vůz… nikoho jsem neporazil.“

„Byl jste ten den v San Diegu?“

„Já… si nevzpomínám…“

„Dobrá, to by stačilo.“ řekl Charles DeWitt Stapleton. „George vám pověděl všechno, co ví, a tím je to vyřízeno. Neřídil žádný vůz v San Diegu a tím méně pod vlivem alkoholu. Do nikoho nevrazil. Žádnou nehodu neměl. A uvědomte si, že kdyby existovaly pádné důkazy, které by George nebo jeho vůz uváděly s tou nehodou do souvislosti, museli bychom o tom už dávno vědět. Když s něčím takovým přicházíte tak pozdě, smrdí mi to až příliš falešným obviněním. A navíc – nelíbí se mi způsob, jakým jste vy tři vpadli sem, abyste zastrašili mladého člověka. Buď jak buď, nevidím nic, co byste ještě mohli řešit, a tak…“

„Ještě na pár věcí bychom se chtěli zeptat,“ řekl Selby.

„Na co ještě?“

„Georgi, proč jste prodal ten vůz v takovém spěchu?“

„Protože ho už nebavil.“ odpověděl otec. „O tom vím všechno. George chtěl modernější vůz, jeden z posledních modelů. Jako Stapleton si musí ve společnosti udržovat úroveň. Nejezdí rád v zastaralých vozech a ani já si nepřeju, aby v nich jezdil.“

„Ten vůz měl, pokud vím, datum výroby staré necelý rok,“ řekl Selby.

„Přišly na trh nové modely,“ řekl Stapleton, „a Georgeovi se líbily. Bože můj, musí to můj hoch pokaždé, když si chce koupit nový vůz, jít šerifovi a státnímu zástupci vysvětlit?“

Selby počkal, až se jeho pohled střetne s Georgeovým, a pak řekl: „Georgi, není pravda, že jste prodal svůj vůz, protože jste se bál, že stopa přes něj povede k vám?“

Charles DeWitt Stapleton se umístil mezi Selbyho a svého syna: „Na tuhle otázku jste odpověď už dostal. Myslím, že jsme vyčerpali všechno, co se vám zdálo problematické, a nevidím důvod, proč bychom tento rozhovor prodlužovali. Po pravdě řečeno, byl k vám George mnohem zdvořilejší a měl s vámi mnohem větší trpělivost, než bych byl měl já. Být tady v okamžiku, kdy jste přišli, byl bych vás poslal k čertu. Ale teď potřebuju George, aby šel se mnou a pomohl mi starat se o hosty. Prominete nám tedy a my promineme vám. Jestli máte ještě nějaké další otázky, obraťte se na jeho právního zástupce. Pojďme, Georgi.“

Mladý Stapleton vstal a oba kráčeli ke dveřím.

Selby zastoupil starému Stapletonovi cestu: „Pokládal jste za vhodné, pane Stapletone, zasahovat do výslechu a svým vlivem a svým postavením toho chlapce krýt. Doufám, že víte, co to znamená.“

Stapleton zrudl a řekl: „Máte svatou pravdu, že zatraceně vím, co to znamená! Znamená to, že v tomhle domě jsem pánem já a že toho mám po krk, aby mě tady sekýroval nezkušený státní zástupce a operetní šerif! Znamená to, že vy dva jste si ukousli mnohem větší krajíc, než stačíte rozžvýkat, a že si to zatraceně uvědomíte, než uplyne týden. A teď už zmizte ke všem čertům.“

Brandon chtěl něco říct, ale Selby ho chytil za rameno: „Pojďme, Rexi.“ Pak všichni tři vyšli z domu a v tichosti nastoupili do vozu.

„Tak to bychom měli,“ řekla Sylvie.

Selby nastartoval a na kompresi sjížděl z kopce. Přepadla ho únava na pokraji vyčerpanosti. Šerif, přemáhaje zlost, řekl: „Nejradši bych si to s ním byl rozdal na plné pecky hned, tam u nich. A vůbec, měli jsme George posadit do vozu, dovézt si ho do cely předběžného zadržení a vyslechnout ho tam.“

„To by bylo nepomohlo,“ řekl Selby. „Stejně by všechno zatloukl. S tatínkem za zády… A nezapomeň, že mohu být pořád ještě vedle. Možná, že ten vůz nemá s tou nehodou co dělat.“

Selby si uvědomoval, že zítra bude lecčehos litovat. Ale teď byl jenom strašně unavený. Nepřál si nic jiného než zalézt do postele a najít zapomnění ve spánku. Řekl Brandonovi: „Poslyš, šerife, zavezu tě k tvému vozu a pak se všichni tři půjdeme trochu prospat. Zítra bude možná všechno vypadat docela jinak.“

Sylvie řekla: „Ale já se bojím, že neusnu, dokud se nedozvím, co se stalo s ošklivým kojotem.“

„Co zase máte s kojotem?“ optal se Brandon.

Selby byl na odpověď příliš utahaný, a tak Sylvie sama všechno šerifovi vyprávěla a skončila právě ve chvíli, kdy Selby zastavil těsně za šerifovým vozem: „Uvidíme se ráno, Rexi,“ řekl. „Děkuju ti, že jsi šel se mnou, ale zároveň je mi líto, žes to udělal.“

„Nic na světě mne nemohlo zastavit,“ řekl Brandon. „Ale ještě něco, Dougu… Mně se nechce líbit, že ta bardáma zmizela. Mluvil jsem dnes s chlapíkem od benzinové pumpy a ten mi řekl, že ráno kolem šesté viděl Triggse a Madge Trentovou, jak spolu jedou vozem do města.“

Selby s nadlidským úsilím překonal únavu: „Jak to? Triggs prohlásil, že se vůbec nehnula z domu.“

„Pochybuju, že by se ten chlapík mýlil. Poznal vůz i oba, co v něm seděli. A podle toho to vypadá, že to byla ona, kdo ti telefonoval z dragstóru. Musela to být ona. Věděla, že jsi v koronerově úřadovně.“

Selby bojoval s únavou: „Víš, Rexi, ať tady teď podnikneme cokoliv, zablokuje nám Charles DeWitt Stapleton všechny cesty a všechny možnosti. Bude nám šlapat na paty, všechno překazí a zejména nám už předem zabrání v jakémkoliv pokusu zaplést do té aféry jméno jeho syna. Ovšem – existuje jedno místo, kde bychom mohli mít volnou ruku.“

„Které je to místo?“ zeptal se Brandon.

„Los Angeles,“ řekl Selby. „Tam můžeme v telefonní společnosti zjistit číslo, které Triggs tak často volal z Palmové střechy. Věřím, že kdykoliv se v jeho podniku zastavil perspektivní hráč, zavolal Triggs toho profesionálního karbaníka, aby přijel. A z této pozice můžeme vést útok. Jestliže je Triggs do té věci zapleten, přimějeme toho karbaníka Handleyho, aby mluvil a…“

„Cítíš se na to, abychom jeli rovnou do Los Angeles?“ zeptal se Brandon.

Selby hluboce vdechl a vydechl. Sylvie řekla: „Doug a já si zdřímneme na zadním sedadle. Vy jděte za volant, Rexi.“

XVIII

Úřad šerifa v Los Angeles překypoval vně i uvnitř horečnou činností. K budově přijíždělo jedno auto za druhým, zacouvalo do parkovací pozice, aby bylo s to ve vteřině opět odjet. Uvnitř na chodbách se porůznu otevíraly dveře a z nich vybíhali lidé, kteří spěchali k čekajícím vozům a pak bláznivě vyjížděli do noci. První šerifův zástupce vyslechl Brandonovo líčení situace, pak stiskl knoflík a řekl: „Za chvilku tady bude zpráva.“

Selby na židli bojoval se spánkem. Teplo v kanceláři a vzduch po dlouhé jízdě čerstvým povětřím mrazivé noci na něho působily přímo hypnoticky.

Muž s nažloutlou pletí člověka, který pracuje v nočních směnách, se zeleným stínidlem na čele a s cigaretou, která mu visela z úst, otevřel létací dveře a zůstal stát jako živý otazník. První zástupce mu řekl: „Tady máš několik telefonních čísel. Vyšetři mi o nich všechno. Pak se podívej na složku označenou jménem Carlo Handley. Mohla by to být přezdívka. Pak prohlédni složku Modus operandi a přines mi fotografie profesionálních hráčů, kteří vypadají na hubeného a tmavovlasého čtyřicátníka.“

Muž se stínidlem se mlčky otočil a odešel. Pára v radiátoru příjemně syčela. Dougovi Selbymu spadla brada na prsa. Snažil se ze všech sil vyprostit své vědomí z opojení hlubokou dřímotou, ale současně si také uvědomoval, že veškeré jeho úsilí je marné.

Probudil se, když ucítil na rameni Brandonovu ruku a uslyšel jeho hlas: „Dobrá zpráva, Dougu, našli jsme, co jsme hledali.“

Selby si prohlédl fotografii, kterou Brandon držel v ruce. „To je ten chlap,“ řekl hlasem ještě ochraptělým spánkem.

Zástupce šerifa ťukal na snímek prstem a řekl se zájmem: „Ale po tomhle chlapovi jsme vyhlásili pátrání a hledáme ho už dost dlouho. Zjistili jsme adresu podle telefonního čísla, ta adresa je falešná, ale my ho dostaneme.“ Zvedl telefon a řekl: „Ať za mnou přijde Steve Blake. A připravte brokovnice a trochu slzného plynu.“ Zavěsil a vysvětloval Brandonovi: „Nikdy nevíte, co vás v těch místech může potkat. Někdy tu čeládku vyřídíte jedna dvě, ale někdy jde zatraceně do tuhého.“

Selby si mnul oči a zazíval. Pak se zašklebil a řekl: „Já už to asi nezvládnu.“

Sylvie Martinová řekla hlasem plným účasti: „Panebože, vždyť vy dva jste už od včerejška od tří nebo čtyř ráno nepřetržitě na nohou nebo za volantem. Divím se, že jste vůbec ještě naživu.“

„O co šlo?“ zeptal se zástupce.

Selby se znovu zašklebil: „Šlo o to, nastražit past na kojota.“

Než mohl vysvětlit, oč opravdu šlo, rozrazil dveře chlapík s důvěryhodnou tváří, podsaditý, s širokými rameny a pohlédl zvědavě na noční návštěvníky.

„To je Steve Blake,“ představil ho zástupce. „Steve se v těchhle věcech dokonale vyzná. Steve, tady máš popis, otisky prstů a dvě adresy. Toho chlapa už dlouho marně hledáme. Vezmi si čtyři nebo pět mužů a dejte se do toho. Tohle je šerif z Madison City a tohle je okresní státní zástupce Doug Selby. Jméno té dívky jsem nepostřehl.“

„Jsem Sylvie Martinová a zastupuju tady madisonskou Polnici – spolu s nadějí, že mi sem tam nějakého sólokapra vezmou velké agentury. Tak se snažte a ukažte, co umíte!“

Steve Blake se zašklebil a zeptal se: „Panstvo půjde s námi?“

„Aby ne!“ zvolala Sylvie a v očích se jí zajiskřilo. „Zkuste mne zadržet!“

„Vezměte dva vozy,“ řekl zástupce. „Objednal jsem železné palice, slzný plyn a brokovnice. A ty si vyber chlapy podle svého.“

„Vy víte, jak tihle falešní hráči pracujou?“ zeptal se Blake.

„Po pravdě řečeno nevím,“ řekl Selby. „Předpokládám ovšem, že ten chlap Handley v tom jel s Triggsem, kterému asi platil provizi z toho, co vyhrál. Triggs ho telefonicky přivolal, když situace v herně vypadala slibně.“

„Tihle lidé nikdy nepracují sami,“ řekl Blake. „Pracují v párech, jenže toho jejich komplice nikdy nepoznáte. Vypadá jako největší kořen ze všech. Je prostoduchý a vydává se za bohatého obchodníka na odpočinku, který hraje jenom pro radost ze hry a nezáleží mu na tom, o kolik peněz přijde. Ostatní hráči – městská zlatá mládež – mu nalítnou, protože v nich vzbudí dojem, že s ním neprohrajou. Jenže on je svlékne do naha a pak všechny své peníze prohraje s tím hlavním gaunerem.“

Selby s Brandonem na sebe pohlédli. „Přesně takhle pracoval Handley v našem okrese,“ řekl Selby. „Skoro vždycky s ním hrál jakýsi Morley Needham, který o sobě tvrdil, že je makléř na odpočinku… kruci, zdá se, že když jde o skutečný zločin, máme opravdu málo zkušeností…“ zamyslil se a řekl upřímně: „Když se to tak vezme, my vám z velkoměsta nesaháme ani po kotník.“

„Takhle nemluvte,“ řekl Blake. „Odhadli jste Handleyho správně a dali jste nám správný typ. Nám tady dělal vylomeniny rovnou pod nosem a my jsme ani nezavětřili. A teď, panstvo, jdeme na věc.“

Zavedl je do vedlejší místnosti, kde několik mužů s obratností, získanou dlouhou praxí, nabíjelo brokovnice. Pracovali s naprosto neosobním výrazem lidí, kteří vykonávají rutinní povinnost. Steve Blake si vzal jednu železnou palici a řekl: „Jdeme.“

Na ulici nasedli do dvou vozů. Šerif Brandon usedl na přední sedadlo vozu, který řídil Steve Blake. Selby a Sylvie seděli na zadních sedadlech. Motory naskočily, vozy sjely z chodníků. Pak v prudké zatáčce zaskřípěly brzdy a vůz nabíral na rychlosti. Blake dovedně projížděl pozdním nočním provozem. Selby zadržoval dech, ale vůz zřejmě nejel na Blakeův vkus dost rychle. Řekl: „A teď plnou parou vpřed,“ rozsvítil červenou sledovačku a spustil sirénu. Vůz se stočil do středu ulice a dosahoval stále větší rychlosti.

Selbymu se naskytl letmý kaleidoskopický pohled na pouliční ruch, který jako by zamrzl. Pozdní řidiči zastavovali těsně u chodníků a zírali na tryskem jedoucí vůz, který nedbal na signální světla, projížděl stanicemi pouliční dráhy a předjížděl tramvaje zprava i zleva. Křižovatky kolem nich se míhaly jako telefonní sloupy kolem jedoucího expresního vlaku.

Sylvie chytla Selbyho za loket a nadšeně zvolala: „Tohle je život!“

Tramvaj dojela na zastávku a cestující vystupovali. Za tramvají zastavily dva automobily a zablokovaly průjezd. Policejní vůz se s nezmenšenou rychlostí vyhnul doleva od tramvaje. Ale shora přijížděla po druhé koleji další tramvaj. Řidič tramvaje zděšeně hleděl do oslepujících reflektorů policejního vozu. Kovově červené světlo sledovačky mu ozářilo tvář. Prudce zatáhl za vzduchovou brzdu a pak zvonil o sto šest. Steve Blake strhl vůz ještě víc doleva a jeho siréna nepřestala pištět. Auto, které jelo za druhou tramvají, zajelo prudce ke kraji chodníku. Policejní vůz projel těsně vzniklým otvorem, po obou stranách byla vzdálenost mezi vozidly jen několik centimetrů. Selby si konečně dlouze oddychl. Blake, aniž hnul hlavou, řekl nenuceně: „Takovéhle příhody jsou u nás na denním pořádku. Vždycky se dá s chladnou hlavou projet. Podívejte se dozadu, jestli druhý vůz jede za námi.“

Selby se podíval zadním oknem a řekl: „Jede. Projeli po pravé straně.“

„Tramvaj se asi rozjela, než k ní dojeli,“ řekl Blake. „My nejezdíme těsně za vozidly před námi. Kdyby se totiž ten vpředu vyboural, nalítli bychom do něj v devadesátikilometrové rychlosti… Pozor, blížíme se. Vypnu sirénu a pojedu krokem, abychom jim zbytečně nedali echo.“ Zhasl sledovačku a zpomalil. Druhý vůz jel těsně v závěsu.

„Sledujte čísla domů,“ řekl Blake Brandonovi.

Brandon stáhl postranní okénko a vystrčil hlavu. Blake mu posvítil reflektorem, který ozářil čela domů. „Tady je šest tisíc devět set,“ řekl Brandon. Blake zhasl hledáček a řekl: „O tři bloky dál.“

Vozy se ulicí téměř plížily. Selby měl pocit, že by mohl klidně otevřít dveře, vystoupit na chodník a projít se podél vozu. Byl však unaven, a upřímně řečeno, zažil trochu hrůzy z divoké jízdy, když jejich vozy pádily ulicí, jako by žádný provoz neexistoval. To byla pro něho až příliš neobvyklá zkušenost. Ale přes fyzickou malátnost, která jako by ho svírala do kleští, jeho mysl vnímala s křišťálovou jasností všechno, co se dělo.

Vůz zahnul za roh. Blake sešlápl pedál spojky, vyhodil rychlost, zhasl motor i světla a ujel setrvačností v naprostém tichu ještě jeden blok. Zastavil před velkým činžákem, v němž nesvítilo ani jediné okno.

„Vypadá to, že jsme se nestrefili,“ řekl Blake.

Druhý vůz zastavil za nimi. Oba zástupci šerifa se potichu radili. Brandon si povzdychl: „Nevypadá to moc dobře.“

„Zkusíme to radši na druhé adrese,“ řekl Steve Blake. „Naštěstí to není moc daleko.“

Nastartovali vozy a zahnuli za roh. Sylvie si zeširoka zívla a řekla: „Kruci, Dougu, vzrušení je velká věc, ale já bych si ze všeho nejradši trochu zdřímla.“ Selby k ní otočil hlavu, aby jí něco řekl. Ale pojednou zpozorněl, neboť to, co uviděl postranním oknem za Sylvií, ho zaujalo. „Okamžik, hoši,“ zvolal, „podívejte se na ta auta, co parkují tamhle na tom prázdném pozemku a taky v tamhleté uličce.“

Blake prudce zabrzdil a zaklel: „Dobře mi tak,“ řekl, „na všecko naletím! A vy jste říkal, že nám nesaháte ani po kotníky – vy z provincie!“ Otevřel dveře vozu, dal znamení vozu, který je následoval, a dal pokyn: „Jdeme na to!“

Druhý vůz zaparkoval za nimi. Muži, kteří z něho vystoupili, vypadali ve tmě velice cílevědomě. V této první fázi útoku zůstali před domem a hlídkovali, zatímco Blake, Selby, Brandon, Sylvie a zástupce šerifa vystoupili po schodech k hlavnímu vchodu, kde Blake stiskl tlačítko zvonku, jehož drnčení bylo vzápětí slyšet z nitra domu. Ale v domě se i nadále nic nepohnulo. Blake znovu dlouze zazvonil. Náhle se zčistajasna, aniž předtím slyšeli blížící se kroky, za mřížkami ve dveřích pohnul otvírací panel. Uvnitř byla naprostá tma, pouze v tom otvoru za mřížemi se nezřetelně rýsoval ovál mužského obličeje.

Muž za dveřmi pak promluvil dobře modulovaným hlasem, který v té tmě zněl až překvapivě blízko: „Kdo jste a co tu chcete?“

„Chceme dovnitř,“ odpověděl Blake.

„Kdo jste?“

„Jsem Steve Blake, z šerifova úřadu.“

„Z šerifova úřadu?“

„Mluvím snad jasně, či ne?“

„Sem nemůžete.“

„Kdo by nám to mohl zakázat?“

„Já. Máte příkaz k domovní prohlídce?“

„Mám příkaz Velkého samce a kromě toho mám železnou palici.“

„Tady žádný příkaz Velkého samce neuznáváme,“ řekl muž a začal zavírat panel. Blake napřáhl železnou palici a řekl: „A tohle ti taky nic neříká?“ Muž chvilku váhal, ale pak panel přibouchl. Blake třískl palicí do kliky. Mohutná rána byla signálem pro muže v pozadí. Hřmot jejich železných palic, jimiž se dobývali do spodního vchodu, určitě vystrašil celou čtvrť. Blake roztřískal zámek. Dveře dosud držely díky železné zástrčce nahoře. Blake rozbil mříže i panel, našel upnutí zástrčky a začal do něj bušit. Z nitra domu bylo teď slyšet hlasy, zvuk utíkajících nohou, nějaká žena vřískala. Konečně se železná spona, která držela zástrčku, uvolnila a dveře se dokořán rozlítly. Blake vešel první, ostatní za ním.

Ve tmě se rýsovalo schodiště. V přízemních místnostech byla tma. Blake řekl zástupci: „Hlídej dveře,“ a šel s ostatními nahoru. Na vrcholu schodiště se v menší místnosti krčily ženy ve večerních róbách. Selby slyšel znovu zvuk běžících nohou a hlasy, dávající vzrušené povely. Blake vrazil do haly a otevřel velké skleněné dveře. Skupina mužů ve fracích se otočila čelem ke dveřím, v obličejích se jim zračilo zděšení. Snažili se ze všech sil odklidit všechny věci a naházet je tajnými dveřmi ve zdi do jakéhosi skluzného žlabu. Jeden z mužů nesl právě k tajným dvířkám kolo rulety, když na něho Blake zavolal: „Počkej s tím, kamaráde,“ a běžel k němu. Muž se přesto snažil nacpat ruletu do žlabu, ale Blakeova pádná pěst mu dopadla na sanici. „A teď konec, pánové, nikdo se ani nehne,“ řekl Blake klidně, zatímco se muž, jehož udeřil, potácel dozadu a ze rtů mu čúrkem stékala krev. Kolo rulety spadlo na zem. Blake došel k tajným dvířkům ve zdi, zavřel je a řekl: „To není hloupé zařízení. Kam ten žlab vede? Do sklepa? Nebo do trezoru?“

Nikdo ani nehlesl. Venku na chodbě bouchly dveře a blížily se spěšné kroky. Pak do místnosti vrazil muž a řekl: „Smím vědět, co to má znamenat? Tady je soukromý byt! Tady přece nemůžete…“

„Ale, ale, ale,“ přerušil ho Blake, „jestli tohle není náš starý známý Chicago Dick, který, jak se dovídám, pracuje momentálně pod jménem Carlo Handley? Jakpak jdou obchody? Tohle hráčské doupě jistě vynáší, ne? A co ta propadlá kauce, když ses v San Francisku nedostavil k soudu a vzal roha? A co to obvinění ze zabití v Illinois?“

Selby se na hráče s tmavou pletí ušklíbl a řekl: „Vzpomínáte, jak jsem se onehdy s vámi sázel o velké peníze, že máte policejní záznam?“

Handley zíral na Selbyho s neskrývanou nenávistí. Pak se ve dveřích za ním objevil Morley Needham. „Jen račte dále,“ zval ho dobrosrdečně Brandon, „moc vás tu postrádáme.“

Needham poznal muže z Madison City. „Jak vidím,“ řekl, „vděčíme za tuhle okouzlující zábavu našim venkovanům.“

Blake sjel rychle rukama oběma hráčům po těle, aby se přesvědčil, nejsou-li ozbrojeni, a zeptal se: „Kde je tady telefon?“

„Na konci chodby v kanceláři. Oč vám jde?“

„Napadlo mě, že tam vykonáme zdvořilostní návštěvu,“ řekl Blake a vedl ostatní dlouhou chodbou. V kanceláři seděl za psacím stolem růžolící, obtloustlý muž s převislými rty a skelnýma očima a snažil se vypadat, jako že se ho to netýká. Házel právě papíry do hořícího krbu. Blake řekl vesele: „Co kdybyste toho nechal?“

Muž trhaně zavzdychal: „Poslyšte, snad bychom se mohli dohodnout?“

„Jak vás tohle mohlo napadnout?“ zeptal se Blake.

Handley promluvil: „Je to všecko kdákání venkovských hus. A vězí za tím Triggs. Jdou po Needhamovi a po mně. Všechno ostatní je vedlejší.“

Obličej tělnatého muže se zkřivil zlostí. „Jděte k čertu, vy dva,“ zvolal, „pořád se chcete přiživovat na venkově. Neříkal jsem vám, že chlapi ze zapadákova jsou nebezpeční? Ve velkém městě vám ledacos projde, když máte rozum, ale když to rozjedete na venkově, rozbijete si hubu… Poslyšte, tihle dva jsou tady zaměstnaní. Ale co vyvádějí mimo Los Angeles, to je čistě jejich věc. A teď – co kdybychom si promluvili pěkně na rovinu?“

„Věděl jste, že Handley má policejní záznam?“ zeptal se Blake.

„Ne, já toho o něm vím strašně málo.“

Blake se zašklebil: „Nu, to nic, seberte si své věci, pojedete s námi na stanici, tam se dozvíte víc.“

Handley se prudce otočil k Needhamovi a řekl naléhavě polohlasem: „Tohle všechno je bluf. Pamatuj si, že musíš držet zobák.“

Blake chytil Handleyho za límec, udělal s ním půlobrat a poslal ho směrem ke zdi, o niž se vrávorající Handley zarazil. „A už ani slovo,“ řekl Blake. Pak bez sebemenší stopy vzrušení přistoupil k telefonu a vytočil číslo. „Pošlete nám sem antona,“ řekl. „Objevili jsme doupě a zadrželi celou skupinu.“ Zavěsil, vlídně se usmál a dodal: „A teď na nějakou dobu přerušíme veškerou konverzaci.“

XIX

Selby, nyní už dokonale bdělý, ale s podivným pocitem tlaku pod čelem, seděl v šerifově kanceláři a přes psací stůl hleděl na šerifova zástupce. Rex Brandon, tuhý jako kůže na koňském sedle a zřejmě bez sebemenší újmy po té mnohahodinové aktivitě, si právě zapaloval svou ubalenou cigaretu a pozoroval Selbyho. Tvář Sylvie Martinové byla stažená a bílá, její oči se zdály nepřirozeně velké a lesklé. Ale hlavu držela zpříma, byla dobré mysli a byla neustále hotova zaznamenat svou tužkou cokoliv, o čem předpokládala, že bude zajímat čtenáře Polnice. „Tak, tady to máte,“ řekl zástupce: „Dlužní úpisy, podepsané Georgem Stapletonem a dosahující výše dvaceti tisíc dolarů, dále závazek, že zaplatí svůj podíl z jakéhokoliv dědictví po svém otci… a to je vlastně všechno.“

Selby řekl unaveně: „Vím určitě, že ti dva toho vědí dost… o Triggsovi a o té bardámě.“

„Zkuste to a donuťte je, aby promluvili,“ řekl zástupce. „Dali jsme je do oddělených cel.“

Selby zamyšleně pozoroval kouř Brandonovy cigarety: „Mám dojem, že už vím, jak a co se stalo, ale dá to fušku dokázat jim to.“

„Jestli si myslíte, že jde o únos,“ řekl zástupce, „jsem ochoten zajít až do krajnosti. Ne že bychom je tady u nás mlátili, ale můžeme jim zatraceně ztrpčit život.“

„Mohli bychom zkusit povědět Needhamovi, že se Handley přiznal,“ řekl Selby.

„To už na ně dávno neplatí,“ odporoval zástupce. „Kdysi to pomáhalo, dnes na to nalítnou jedině hlupáci, ale žádný starý mazák.“

„Neřekl bych, že ti dva jsou nějak obzvlášť na výši,“ řekl Brandon. „Tak napůl chytří a napůl hloupí.“

„S Needhamem by se možná dalo něco pořídit,“ řekl zástupce. „Ten druhý má moc tvrdou skořápku. Jede v tom už hezky dlouho. Tak poslyšte: Handleyho potřebujeme tady. Stíhají ho na třech až čtyřech místech. Ale pokud jde o Needhama, ten, jak se zdá, nemá žádný záznam. Později u něho možná na něco přijdem, ale zatím nemá nic. Takže jestli vy, chlapci, máte podezření, že je odpovědný za nějaký přečin ve vašem okrese, je to váš vězeň. Já vám ho prostě postoupím. Můžete si ho vzít – a tím i na sebe ovšem vzít za něho odpovědnost – a mně už dál do něho nic nebude. Jediná podmínka je, že když si ho převezmete, odvezete si ho do svého okresu.“

Selby přivřel v zamyšlení oči a řekl: „Řekněme, že bychom si ho odvezli. V naší věznici je v kanceláři telefon s trikovým sluchátkem. Když někdo zavolá, je ho slyšet po celé místnosti. My bychom si tam Needhama vzali a začali ho vyslýchat. A já bych potřeboval, abyste mě přesně dvacet minut po sedmé zavolal. Posadím si Needhama blízko telefonu. A vy byste do telefonu řekl přesně to, co vám povím. Uděláte to?“

„Udělám, když mi to napíšete,“ řekl zástupce.

Selby se zeptal: „Kde máte psací stroj?“

Zástupce mu v sousední kanceláři našel volný psací stroj. Sylvie se hned nabídla: „Jste strašně unavený, Dougu, nadiktujte mi to.“

Selby zavrtěl hlavou: „Tohle musím udělat sám, pořádně to promyslit, nezlob se, Sylvie. A zatím nechci, aby někdo věděl, co píšu.“

„To je v pořádku,“ řekla Sylvie. „Kdybys něco potřeboval, stačí říct.“

Selby přikývl, připravil si papír a začal psát. Pracoval třicet minut; chvíli psal, chvíli zamračeně přemýšlel a zíral do prostoru, pak zase psal. Když dopsal, strčil papír do obálky, kterou zalepil, a řekl zástupci: „Neotvírejte to dřív, než zavoláte, a pak se snažte, aby to znělo přesvědčivě.“

„Zavolám na vteřinu přesně,“ řekl mu zástupce. „Můžeme pro vás ještě něco udělat?“

„Ne, děkuju. Pracujte na Handleym.“

„Nemějte obavu,“ řekl zástupce, „právě teď tam u něho mám dva ostré hochy, kteří ho nenechají na pokoji ani vteřinu. Ten se hned tak nevyspí, jenže on hodně vydrží. Nejhorší na výsleších je to, že čím víc je vyslýcháme, tím víc vědí, že tápeme v temnotách. A to jim dává odvahu, aby vydrželi mlčet.“

„Jestli to dopadne podle mého odhadu,“ řekl Selby, „pak to Handleyem pěkně otřese, až se dozví, že jsme Needhama pustili na záruku.“

Zástupce přikývl: „Mám pocit, že se k případu z dnešní noci nejdéle tak za hodinu přihlásí profesionální ručitelé. Jestli chcete mít Needhama, neotálejte.“

„Odvezeme si ho hned,“ řekl Brandon.

Šli po chodbě, na jejímž konci otevřel Brandon dveře. Unavený a vylekaný Needham seděl na židli v ostrém světle reflektoru. Ve stínu seděli dva vyšetřovatelé. „Pustí mě na kauci?“ zvolal Needham, když Brandon otevřel dveře, ale pak, když přimhouřil oči a Brandona poznal, zklamaně se odvrátil.

„Ne, nebudete puštěn na kauci,“ řekl Brandon.

„To říkáte vy,“ řekl Needham. „Tuhle jste se, chlapci, chtěli vsadit. Dneska vám nabízím výhodnou sázku já. Sázím deset k jedné, že mě do třiceti minut odtud propustí na kauci.“

„To byste nedopadl dobře,“ řekl šerif, „protože s námi teď pojedete do Madison City. A tam se žádné propuštění na kauci konat nebude.“

„Co mi to zase chcete přišít v Madison City? Tu pitomost s hazardem? Uvidíte, že tam na mě před věznicí bude čekat ručitel,“ řekl Needham důvěřivě;

„Jenže,“ řekl mu Selby, „jak se věci mají, my vás zatýkáme pro podezření z vraždy. Zkuste se z toho dostat na kauci. Nastavte ruce.“

Needham se zděsil a křičel: „Co je tohle za komplot? Vy přece nemůžete…“

Brandon ho chytil za zápěstí, nasadil mu pouta a řekl: „Starou belu nemůžeme! Jdeme, Needhame!“

Hráč odcházel docela vzpřímeně: „Jen si poslužte, pánové, já vám stejně vidím do karet. Chcete mě dostat ze zdejšího soudního obvodu a držet mě pěkně stranou, aby se ručitelé nedověděli, kde jsem! Ale to se vám nepovede, protože Handley jim o mně poví. To je oblbovací manévr, ale když si ho, vy balíci z venkova, chcete vyzkoušet, jen si poslužte, stejně si spálíte prsty.“

„Uvidíme,“ řekl Selby, „ale teď si pospěšme.“

Když došli k Brandonovu vozu, pustil Selby Sylvii na přední sedadlo a sám si sedl se zatčeným dozadu. Po celou cestu do Madison City Needham zarytě mlčel. Když Selby zjistil, že nemá cenu Needhama ve voze vyslýchat, zavřel oči a snažil se aspoň trochu vyspat. Předtím chtěl vystřídat Brandona za volantem, ale šerif se mu vysmál: „Houby, vydržel bych ještě dalších osmačtyřicet hodin. Tvá nevýhoda, Dougu, je, že jsi pořád ještě moc mladý. Ještě ses nezocelil. Jsi jako želé v ledničce, které ještě důkladně nezrosolovatělo. Schází ti takových třicet let navíc…“

„Vy si zřejmě čtete v kuchařských knihách,“ podotkla Sylvie ospale.

„To tedy ne,“ řekl šerif, „ale docela rád bych ještě dnešní noc podnikl doma útok na ledničku.“

Selbymu připadala jízda chladnou nocí nekonečná. Byl vděčný za to, že teploměr neklesl tak nízko, aby se vzduch znovu naplnil čadícím kouřem, nicméně byl prostydlý, bolelo ho celé tělo a byl psychicky tak vyčerpaný, že ho bolel i mozek. A přitom cítil, že už zná konečné řešení všeho, co se stalo. Musí to být konečné řešení, žádné jiné vysvětlení není. Přitom si uvědomoval, že není-li jeho teorie správná, budou ho pranýřovat v opozičním tisku, Charles DeWitt Stapleton s ním povede krutý a sveřepý boj, bude předmětem posměchu ve vlastním úřadě. Byl vlastně ve svém nitru taky hazardní hráč, který dává v sázku celou svou budoucí kariéru – jen by stačilo, aby se obrátila karta.

Konečně vůz zastavil před věznicí. Když Needham vystoupil, pohlédl na budovu a posměšně řekl: „Vsadím se oč chcete, že mě tu neudržíte déle než půl hodiny. Žádám, abych směl zavolat svého právního zástupce.“

„Kdo je váš právní zástupce?“ zeptal se Selby.

„Sam Roper.“

Brandon se zašklebil: „Co to říkal, Dougu? Neslyšel jsem ho. Nějak mi zaléhá v pravém uchu. To bude z nachlazení.“

„Chce zavolat svého advokáta,“ řekl Selby.

„Cože?“ ptal se Brandon a kroutil všelijak obličej, aby lépe slyšel. „Já tě neslyším.“

„Chci zavolat svého právního zástupce,“ křičel Needham. „Žádám o povolení zatelefonovat mu.“

„Je to marné,“ konstatoval Brandon s konečnou platností, „neslyším ani slovo. Pojďte tudy.“

Vedli spoutaného Needhama po schodech nahoru. Noční strážný otevřel katr a řekl: „Nazdárek, šerife. Kohopak nám to vedete?“

„Nebudeme ho zatím registrovat,“ řekl Brandon. „Je to předběžné zadržení a musíme počkat, jak se věci vyvinou…“

Vešli s Needhamem do kanceláře. Okamžitě jim naplnil chřípí teplý zápach zatuchlého vzduchu, zahuštěný navíc nasládlou vůní vězeňského desinfekčního prostředku.

„Žádám, abych směl zavolat svého advokáta,“ opakoval Needham.

„Nemá smysl, abyste ho volal,“ řekl Brandon, „nejste přece zatčen.“

„Tak mě odtud propusťte!“

„Nemůžete odejít bez povolení vedoucího věznice,“ řekl Brandon.

„Poslyšte, jakou to se mnou hrajete komedii?“ rozhořčil se Needham.

Brandon se podíval na hodinky: „Tak, Dougu, a teď se pokusíme trošku roztát. Snad nám pomůže horká černá káva. Vy se zatím, než vám zařídíme to povolení, usaďte tady do té židle, Needhame.“

„Chcete říct, že mne tady budete držet?“

„Jakýpak bychom měli důvod vás tady držet?“ optal se Brandon.

„To bych právě rád věděl. Žádám, abych byl propuštěn.“

„To víte, že budete propuštěn,“ konejšil ho Brandon. „Jenom k tomu potřebujete povolení a to musíme zařídit my.“

„A kdy to zařídíte?“

„Vyžaduje to menší byrokratickou proceduru,“ řekl mu Brandon. „Nebuďte netrpělivý a nerozčilujte se. To škodí krevnímu tlaku.“

Nechali Needhama v kanceláři se strážným a uchýlili se do malého pokojíku pod schody, kde na plynovém vařiči stála bublající konvice s kávou.

„Počítám,“ řekl Brandon, „že máme ještě tak pět až deset minut času.“

Selby přikývl. Horká káva jako by mu do žil nalila nový život. „Bože, že jsem ale byl unavený!“ vzdychl si. „A co ty, Sylvie?“

„Rozhodně by mi trochu spánku neuškodilo,“ přiznala. „Ta káva mi přišla k duhu… Ale řekni mi, Dougu, jaké máš vlastně řešení?“

„Čím dál víc věřím tomu, že tihle chlapi mají prsty v tom záhadném zmizení bardámy z Palmové střechy.“

„Jak jsi na to přišel?“

„Tak si to spočítej,“ řekl Selby: „Rex Brandon zajel k Palmové střeše a obvinil ji, že mi telefonovala a upozornila mne, že došlo k vraždě. Ti dva hráči slyšeli, co jí Brandon řekl. Nu, a jestli to byli právě ti dva, před kterými mne bardáma chtěla varovat…“

„Teď toho lituju, že jsem tam jel,“ řekl Brandon. „Ale včera jsem věřil, že jednám správně.“

„Na to teď zapomeň,“ řekl Selby. „Zkrátka, tys tam jel a obvinil ji a v té době tam byli ti dva hráči a Triggs. Nikdo jiný. Triggs – ten o tom, že telefonovala, věděl, protože ji zřejmě k tomu dragstóru zavezl. Není ovšem jisté, jestli věděl, koho volala. Proto ho tvé obvinění bardámy ani moc nepřekvapilo. To, že nechtěla volat z Palmové střechy, ukazuje, že jednak nechtěla, aby šlo z druhé strany ověřit, kdo volal, a jednak se bála, že ji někdo uslyší. To všecko nás vede zpátky k tomu, že chtěla něco před těmi dvěma hráči zatajit. A právě oni slyšeli, jak jsi ji obvinil. Tobě to zapřela, ale věděla, že ti dva jí na to nenalítnou. A tak utekla do svého pokoje a zamkla se tam. A protože se té hrůzy nezbavila, rozhodla se utéct oknem.“

„A co se podle tebe stalo pak?“ ptala se Sylvie.

Venku na cementové podlaze zaduněly kroky. Noční strážný hlásil: „Je tady hovor z Los Angeles pro pana Selbyho.“

Selby pohlédl na hodinky, postavil hrnek s kávou na stůl, řekl: „Pojďme!“ a spěchal do kanceláře. Needham seděl za stolem a vzdorovitě mlčel. Selby zvedl sluchátko: „Tady Selby.“ Hlas na druhém konci zněl překvapivě hlasitě a každé slovo bylo zřetelně slyšet.

„Tady je Rockaway, zástupce šerifa v Los Angeles. Od té doby, co jste odjeli, vyslýcháme Handleyho a on teď konečně kápl božskou.“

„To se mi nechce věřit,“ řekl Selby skepticky. „Na to, že by jednou řekl pravdu, vůbec nevypadal. Proto jsem si řekl, že to zkusíme s tím druhým. A co vám Handley pověděl?“ Selby vrhl letmý pohled na Needhama. Ten, jak se zdálo, na jeho pohled čekal. Jeho tvář vyjadřovala posměšné pohrdání. Selby zakryl sluchátko dlaní a řekl vzrušeně Brandonovi: „Handley se přiznal.“

Needham se zle, ironicky rozesmál: „Proč už konečně jednou, vy chudáčci, nezkusíte něco jiného? Tyhle vaše husarské kousky jsou tak nejvýš pro dospívající mládež. Má to vousy až na zem.“

Selby řekl do telefonu: „Prosil bych podrobnosti, pane Rockawayi.“

„My jsme Handleyho odhadovali podobně jako vy,“ mluvil Rockaway, „vypadal opravdu jako ořech, který se nedá rozlousknout. Ale zdá se, že když si všechno důkladně promyslel, došel k závěru, že ho ani nenapadne tahat za Needhama kaštany z ohně. Takže podle Handleyho se stalo tohle: mladý Stapleton si vyjel svým vozem a byl pěkně pod párou. Bylo to v San Diegu. Porazil autem mladou ženu. Zpanikařil, šlápl na to a ujel. Její otec byl ten stopař, kterého jste našli mrtvého v autokempu. Mluvil se svou dcerou, než zemřela, a dost se toho od ní dozvěděl, například okres, v kterém byl vůz registrován, a taky podrobný popis vozu. Byl to atypický, nápadný, otevřený sportovní vůz a stopař věřil, že ho snadno pozná. A tak se potuloval v okolí Madison City, až konečně včera v noci ten vůz objevil zaparkovaný v přistavěné garáži u Palmové střechy. Začal si vůz prohlížet, hledal na karoserii stopy nárazu na lidské tělo a technický průkaz se jménem majitele. Trochu ho zmátlo číslo, které bylo jiné, protože Stapleton mezitím vůz prodal.“

„Ano, ano,“ řekl Selby vzrušeně. „To všechno souhlasí. Co bylo dál?“

Rockaway pokračoval: „Handley a Needham přijeli do hostince Palmová střecha z Los Angeles. Triggs jim dal echo, že je u něho parta mladých kořenů a že nebude těžké odřít z nich kůži. Needham přijel první a uviděl, jak se nějaký chlap potlouká kolem automobilu. Pomyslil si, že stopař chce ten vůz ukrást, a začal na něj řvát. A stopař, aby se ospravedlnil, řekl Needhamovi, o co mu jde. Představil se jako Watkins a řekl, že poznal vůz, který porazil jeho dceru, a že chce zavolat policii a tak dál. Teď samozřejmě některé detaily nemusí být správné, protože Handley z toho chce vyjít co nejlíp, ale vypovídá tohle: oba – Needham i Handley – měli od mladého Stapletona dosti tlustý svazek dlužních úpisů. Věděli, že kdyby ho zavřeli za pirátskou jízdu s následkem úmrtí, jeho otec by se zatvrdil a ty úpisy by jim už v životě nikdo neproplatil. Jediná naděje, jak těch dvacet tisíc dolarů dostat zpátky, bylo přimět Stapletona, aby ty peníze vyžebral na svém tatíčkovi. A i pak by to pravděpodobně bylo na dlouhé lokte. Jenže oni mimoto měli ještě dohodu, kterou Stapleton podepsal a jíž dával do zástavy jakékoliv dědictví, které mu připadne, a oba hráči už naplánovali velké věci, aby mladý Stapleton dědil co nejdřív. Nu a tohle vlastně přimělo Handleyho, aby mluvil: říká, že ho ani nenapadne, aby v té věci dělal obětního beránka. Oba zřejmě věděli, že Stapleton svůj vůz prodal, protože poslední měsíc nebo šest neděl s ním soustavně hráli, takže Needham věděl, že jde o bývalý Stapletonův vůz.

Souhra mezi Needhamem a Handleym,“ pokračoval Rockaway, „při hazardní hře spočívala v tom, že Needham hrál roli kořena. Objevil se vždycky první a Handley přijel půl nebo tři čtvrti hodiny po něm. A tak v situaci, v které byl, Needham, který chtěl počkat na Handleyho, aby se dohodli, co dál, svázal stopaře, dal mu roubík do úst a nechal ho s běžícím motorem v garáži. Pak odešel do hostince a půl hodiny čekal na Handleyho. Když ten konečně dorazil, řekl mu, co se stalo, a oba se vytratili z domu do garáže. Tam zjistili, že výfukový plyn naplnil garáž kysličníkem uhelnatým a stopař se udusil. To je vyděsilo. Rozhodli se informovat Stapletona. Přivedli ho tedy tajně do garáže. Stapleton měl bystrý nápad,“ pokračoval Rockaway. „Dva mládenci, Cuttings a Gleason, si prý pronajali chatu v keystonském autokempu, ale nehodlali v ní spát. Byli na víkendovém výletu s dvěma holkama, které šly později spát do své chaty v kempu, ale mládencům se do postele nechtělo a zůstali až do rána v Palmové střeše, že prý se druhý den vyspí někde na jachtě. Stapleton o té chatě věděl. A připadla mu jako jediné vhodné místo, kam mrtvolu ukrýt a odvrátit tak podezření, že by měla něco společného s kýmkoliv z hráčské party z Palmové střechy. Zhasli motor, vyvlekli mrtvolu z garáže, naložili ji do nového Stapletonova vozu a zavezli ji do chaty v kempu. Tam to byl zase Needham, kdo dostal bystrý nápad. Otrava kysličníkem uhelnatým zůstane otravou kysličníkem uhelnatým, ať k ní dojde kdekoliv. Proč to tedy nenavléci tak, že ten stopař se vloupal do chaty a čekal tam na někoho, koho chtěl zabít, a výpary z plynových kamen mu způsobily smrt? A tak zapálili plynová kamna, vytáhli stopařovi z kapsy tužku a napsali vzkaz, z něhož vyplývalo, že tam na někoho čekal s revolverem v ruce. Needham měl s sebou revolver; smazali z něj otisky prstů a strčili jej mrtvole do ruky. Mrtvolu usadili za prádelníkem a vzali roha. Ale jednu vážnou chybu udělali: po tom rozčilení potřebovali nutně skleničku něčeho silného. Mladý Stapleton měl ve voze láhev whisky, kterou vyfoukl svému tátovi na oslavě tátových narozenin. Měl tam také pohárky. Nalili si tři pořádné dávky a pak zapomněli láhev i s pohárky na prádelníku.“ Pak se nadechl a pokračoval:

„Handley tvrdí, že ze sebe nenechá dělat kašpara. Tvrdí, že pokud jde o Needhamovu roli v celé věci, nešlo o náhodu. Tvrdí, že Needham záměrně nastartoval ve voze motor a nechal ho tu půlhodinu běžet, což stačilo k tomu, aby stopaře vyřídil. Řekl, že je ochoten stát se korunním svědkem a poskytnout důkazy proti Stapletonovi a Needhamovi. Sám prý má nějakou tu skvrnu v trestním rejstříku a ví, že si asi něco odsedí, ale byl by rád, kdyby mu byl s přihlédnutím k jeho svědectví vyměřen mírný trest. A pak…“

„Je to lhář!“ zaječel Needham, vyskočil na nohy a snažil se zbavit se pout. „Je to zatracený, špinavý lhář! To by byl, k čertu, pěkný korunní svědek! Jenže něčeho takového se nikdy nedočká! To on mě do toho dostal! Já nechtěl. On mě do toho zatáhl…“ Selby potichu zavěsil. Sylvie Martinová stenografovala každé Needhamovo slovo.

„Byl to Carlo Handley, kdo všechno to, co teď svádí na mě, spáchal sám!“ křičel Needham. „Přijel půl hodiny po mně a našel toho chlapa v Cuttingsově voze se spuštěným motorem. Carlo si myslel, že jde o krádež vozu, ale ten chlap mu řekl, že ten vůz zabil jeho dceru a že ho chce odvézt na policii. Nastartoval ho tím, že zkratoval spínač elektrického zapalování. Mladý Stapleton nám řekl už mnohem dřív, že byl nadrátovaný a přejel v San Diegu holku. To my jsme mu poradili, aby vůz prodal někomu, kdo žije v jiném okrese. Kruci, vždyť jsme měli Stapletonův úpis na dvacet tisíc. Nemohli jsme přece dopustit, aby se mu něco stalo. Handley dal tomu chlapovi pořádnou ránu za ucho a nechal běžet motor. Pak přišel za námi do herny a začali jsme hrát. Asi po půl hodině odešel a motor zastavil. Pak se vrátil a řekl nám, že toho chlapa našel mrtvého a že tam běžel motor. Já věděl hned, co se stalo, ale držel jsem hubu. Stapleton mu to zbaštil.“

„Výborně, Needhame,“ řekl Selby tichým hlasem, „pokračujte a řekněte nám, co se stalo pak.“

„Jestli chcete vědět, kdo to všechno nastrojil,“ ječel Needham, „jeďte se podívat do Handleyho skrýše – je to takový malý bungalov v ulici Jižní Figeroa! Dám vám přesnou adresu, když chcete. A tam najdete ve sklepě Madge Trentovou, hostesku z Palmové střechy. My jsme si toho hned nevšimli, ale ona sledovala Handleyho, když šel do garáže vypnout motor a když pak odvlekl tělo. Musela ho sledovat, protože vám pak dala telefonem tip. Šerif to pak vyžvanil a Madge věděla, že Handley po ní jede. Utekla oknem a dostala se až na silnici. Handley tam na ni čekal a dal jí injekci – on je narkoman, já ne. Zhroutila se a odvezli jsme ji do Los Angeles. Tam dostala ještě jednu dávku a pak jsme odešli do služby v té herně, kde jste nás přepadli. Handley řekl, že ji to udrží v bezvědomí, než se rozhodneme, co s ní. Ale já jsem hned věděl, že jí určitě nakonec dá definitivní dávku a pak umístí její tělo v nějakém laciném hotýlku…“

Selby sáhl po telefonu. „Tu adresu, Needhame! Honem, ksakru, sem s tou adresou!“

XX

V době, kdy Sylvie konečně přepsala Needhamovo doznání na psacím stroji, začalo vězeňským oknem pronikat ranní slunce a namalovalo na stěnu kanceláře velikou růžovou skvrnu. Selby řekl: „Chtěl bych, Needhame, abyste si to přečetl, a pak to podepsal a pod svůj podpis napsal vlastní rukou, že to je vaše svobodné doznání, že jste se doznal bez jakéhokoliv přemlouvání a jakýchkoliv slibů z mé strany, že vám nikdo nevyhrožoval a nevyvíjel na vás nátlak. A pokud každé slovo v tom zápisu neodpovídá pravdě, nepodpisujte to.“

„Je to pravdivé až hrůza,“ řekl Needham. „Ukazuje to, jaký je člověk blbec, když se svěří do rukou gaunerovi.“ Vzal si pero a chystal se doznání podepsat. Selby mu pero vytrhnul z ruky a řekl: „Jen si to nejdřív přečtěte!“

Sylvie Martinova se v křesle opřela a zavřela na chvíli oči. Rex Brandon kouřil cigaretu vlastní výroby a pozoroval, jak se Needham při četbě tváří. Selby měl nervy příliš napjaté, aby cítil únavu; měl pojednou zvláštní pocit, že jeho tělo je automatické perpetuum mobile, které funguje nezávisle na mozku. Nacpal si lulku. Předtím se mu dařívalo ukrást krátký spánek jaksi v mezičasech; ale to nesměl být tak přetažený jako teď. Zapálil si, vstal, přecházel sem a tam a nervózně, v krátkých intervalech, vypouštěl z úst dým. Needham obrátil poslední stránku zápisu a řekl: „Je to v pořádku. Je to přesně tak, jak jsem to řekl. A taky se to přesně tak stalo.“ Vzal si pero, podepsal se a pak připsal, že to bylo jeho svobodné doznání.

„Teď bych si chtěl ještě něco upřesnit,“ řekl Selby. „Mladý Stapleton vyšel z domu, až když ten člověk byl už mrtev?“

„Správně. Já jsem věděl hned, co se stalo, ale Stapleton neměl ponětí, že ho Handley zavraždil. Handley před ním předstíral, že mrtvé tělo právě objevil. To by se nám pěkně vymstilo, kdyby to Stapleton věděl. Těžko vymáháte dvacet tisíc na člověku, kterému stačí otevřít pusu a dostane vás do lapáku. Přesvědčili jsme Stapletona, že okolnosti jsou takové, že bude lepší, když toho chlapa najdou někde jinde, a on sám pak přišel na nápad zavézt ho do chaty naproti chatě těch dvou holek.“

Selby se podíval na šerifa a ten řekl: „Tak dobrá, půjdeme.“

Zavedli Needhama do cely. Selby si ohmatal strnisko na tvářích a řekl: „Měl bych se oholit, než navštívíme panstvo.“

Brandon řekl: „Víš, co teď uděláš? Nejdříve ze všeho půjdeš k nám domů. Žena připraví snídani, vy dva se vykoupete a ty se oholíš. Co vy na to, Sylvie, koupím si vás za pěknou horkou lázeň?“

„Když k tomu bude šunka s vejci…“ Brandon přikývl. Protáhla se s rukama nad hlavou a vzdychla si, pak pohlédla na hodinky a řekla úzkostlivě: „Ale měli by nás ještě zavolat od šerifa z Los Angeles…“

Ani to nedořekla a zazvonil telefon. Selby se chopil sluchátka. Do ticha vězeňské kanceláře zněla znovu naprosto zřetelně slova zástupce šerifa z Los Angeles. „Poslyšte, Selby,“ zeptal se, „řekněte mi, znáte chlapíka, který se jmenuje Ross Blaine?“

„Znám,“ řekl Selby.

„Je to slušný člověk?“

„Je. Měl takový nepatrný hříšek, ale to se urovnalo. Je to hodný chlapec.“

„Nedovedete si představit,“ pokračoval zástupce, „ten binec v tom bungalovu. Ross Blaine je zřejmě do Madge Trentové, kterou hledáte, zamilovaný. Ona vám dneska ráno telefonovala, že došlo k vraždě, ale neměla možnost povědět vám všechno. Něco se tam u dragstóru stalo a člověk, který ji tam dovezl, se polekal a zahoukal na klakson a ona zavěsila a utíkala do vozu a jeli zpátky. Druhý den za ní přišel do hostince váš šerif a obvinil ji, že to byla ona, kdo volal. Ti dva hráči, kterých se její volání týkalo, byli v tom hostinci a vyslechli, co jí šerif říkal. A ona věděla, že ji za to zabijí. Běžela nahoru a předstírala hysterický záchvat. Zdá se, že její šéf Triggs jí byl nakloněn, ale měl ještě větší strach než ona, aby se nikdo nedověděl, odkud a kdo vás telefonicky varoval. Trentová vylezla oknem, utíkala k silnici a od benzinové pumpy zavolala Rosse Blaina, aby pro ni přijel. Blaine si vypůjčil od Stapletona vůz a přijel, jenže ona už byla pryč. Mezitím totiž přijel Handley, zatáhl ji do svého vozu, dal jí plnou dávku morfia a odjel s ní do města. Blaine se tam objevil nejdéle pět minut poté, co Handley s ní odjel.

Jenže Blaine se jen tak nevzdal. Nějak si spočítal, co se asi stalo, jel do Los Angeles a začal pátrat na vlastní pěst. Vypátral, kde má Handley své hnízdo, a rozjel se tam. Handley měl v tom bungalovu svou gorilu – starého kriminálníka a ten šel po Blainovi nožem, takže Blaine má dost ošklivou řeznou ránu, zato ta gorila má frakturu lebky a je až dosud v bezvědomí. Blaine našel to děvče v dost zuboženém stavu, a místo aby to hlásil nám, jak bylo jeho povinností, dovezl ji do nemocnice. Doktoři se jí hned ujali a přivedli ji k vědomí. Je mimo nebezpečí, ale pořád v jakémsi deliriu, pláče a žadoní, abychom zatelefonovali holčičce jménem Ruby a řekli jí, že kojot se k zaječí mamince neprokopal. Ta ženská je zřejmě tak trochu praštěná. A pro nás to bylo hotové peklo – dát to všechno dohromady.“

„Vy jste teď v nemocnici?“ optal se Selby.

„Ano.“

„Tak vás prosím, ze všeho nejdřív jděte a zavolejte tu holčičku. Je to naprosto oprávněný požadavek. A teď tohle: Needham podepsal protokol svého doznání. Fakta jsou v podstatě stejná jako ta, jež jsem vypracoval pro ten šmírák, který jsem vám nechal v Los Angeles, abyste mi ho sem zatelefonoval. Chceme sem dostat Handleyho k soudu pro vraždu prvního stupně. To si prosadíme děj se co děj.“

Zástupce řekl dobrosrdečně: „Jestli se vám podaří uvázat mu kolem krku provazovou kravatu, já nad ním neuroním ani slzu. Ten syčák si z nás po celou dobu výslechu dělá srandu.“

„Když mu řeknete,“ řekl Selby, „že jste našli Madge Trentovou a kde jste ji našli a za jakých okolností, dám na to krk, že si zatraceně rychle přestane dělat srandu.“

Zástupce řekl: „Mně právě teď končí směna, ale vysvětlím všechno chlapíkovi, který mne vystřídá, takže kdykoliv zavoláte kancelář našeho šerifa, může spolupráce pokračovat. Mimochodem, ten mladý Blaine a ta hosteska se chystají odjet Stapletonovým vozem za naším šerifem, aby je oddal. Alespoň mladý Blaine to tvrdí. Co vy – souhlasíte s tím?“

„Nejenže souhlasím, ale koupím jim svatební dárek,“ řekl Selby. „Vyřiďte jim, že jim žehnám.“

Zástupce se ještě zeptal: „Povězte mi, kdy vy tam v tom vašem okrese, chlapi, vlastně spíte?“

„Nikdy,“ řekl Selby. „My nemáme nikoho, kdo by nás přišel vystřídat. A tak si trochu odpočineme vždycky mezi dvěma případy. A vám, chlapi, děkuju, že jste nám tak píchli.“

„To nic,“ řekl zástupce, „rádo se stalo. A vy osobně jste zase píchnul nám. Ten zátah v herně – panečku, to byl úlovek!… Buďte zdráv.“

„Vynasnažím se,“ řekl Selby a zavěsil.

Šli k Brandonovům. Paní Brandonová, žena s mateřským srdcem, která strávila většinu života na dobytkářských rančích a zvykla si přijímat od života dobré i zlé, opekla na grilu silné plátky šunky a usmažila vajíčka. Selby se oholil a vykoupal. Období neobvykle studeného počasí konečně pominulo. Slunce svítilo a hřálo. Vějířovité listy palem na šerifově zahrádce před domem vrhaly na trávník černé stínové obrazce. Selby řekl: „Za tohle ti opravdu ze srdce děkuju, Rexi. Nevím, jak bych ti to vysvětlil, ale byl bych nedokázal jít do svého bytu – teď ještě ne. Nedovedl bych prostě právě teď zůstat sám. Vědomí, že nás čeká obzvláště nepříjemná povinnost…“

„Jsem na tom přesně stejně,“ řekla Sylvie. „Panebože, z pouhé představy, že bych se teď šla sama domů vykoupat, mi běhá mráz po zádech. Přijít za těchto okolností do normálního domu mezi normální lidi by mi způsobilo nervový šok.“

Brandon řekl chmurně: „Pomyšlení, že ve Stapletonově domě vybuchne naším přičiněním bomba, není právě povzbuzující, ale řeknu vám bez obalu, že mi to přinese velké zadostiučinění, pozorovat velkého a mocného Stapletona, jak z toho tentokrát vybruslí. A snad abychom šli.“

Jeli k Stapletonovu domu. Právě když dojeli, vyšel Charles DeWitt Stapleton v pyžamu a koupacím plášti před dveře, aby si vzal ze schránky nedělní noviny. Když je viděl, jak vystupují z vozu, tvář mu potemněla vztekem. „Poslyšte,“ volal, „co je moc, to je moc! Promluvil jsem si dlouho a pořádně s Georgem a on mne ujistil, že jeho osobně se ta vaše věc vůbec netýká. Jste zkrátka na špatné stopě a já si přeju, abyste mému chlapci dali konečně pokoj. Dál vás nepustím, nemáte tady co hledat.“

Selby řekl: „Je mi líto, pane Stapletone, ale máme pro vás špatné zprávy. Věřte mi, prosím, že s vámi upřímně cítím.“

„O čem to mluvíte?“ ptal se zlostně Stapleton.

„Potřebujeme mluvit s Georgem,“ řekl Selby.

„Právě jsem vám řekl, že je to vyloučeno.“

„Myslím,“ řekl Selby, „že postačí pět minut rozhovoru s vaším synem a uvidíte všechno v docela jiném světle, pane Stapletone. A chci vám poskytnout příležitost, aby celá věc ušla aspoň částečně zájmu veřejnosti, protože jisté publicitě se, bohužel, nevyhneme.“

„Vůbec žádná publicita nebude!“ zahřměl Stapleton. „To vy – vy budete středem zájmu veřejnosti! Jen počkejte, jak vás v zítřejší Čepeli roznesou na kopytech – vás, dva úředníčky ze zapadákova, kteří si hrají na Sherlocky! Vždyť vy, ubožáčci, se nemůžete rovnat ani obyčejnému městskému policajtovi! Vždyť vy…“

„Nechci se s vámi hádat, pane Stapletone,“ přerušil ho Selby rázně, ale vyrovnaně. „Ten svůj vtipný příměr jste udělal už včera. A rád bych vám řekl, že od té doby jsme se trochu procvičili, abychom se pánům z města vyrovnali. Bude vás snad zajímat, že přicházíme zatknout vašeho syna pro vraždu.“

„Chcete mi namluvit, že je to důkaz o vraždě, když nějaký pitomý svědek řekne, že to auto se podobalo vozu mého syna? To přece…“

„Ne,“ přerušil ho Selby znovu, „obviňujeme ho z vraždy Emila Watkinse, kterého jsme našli včera ráno v keystonském autokempu.“

Stapleton vytřeštil oči: „Bože můj! Vy jste úplně zmagořili!“

Za dveřmi se ozval hlas George Stapletona: „Kde vázne dnešní dodávka novin? Chci se podívat do sportovní rubriky, jak hráli…“ Vyšel ven, oholen a oblečen. Když uviděl skupinku na trávníku, prudce se zarazil.

Šerif Brandon na něho zavolal: „Pojďte sem k nám, Georgi! Chceme s vámi mluvit.“

Mladý Stapleton zaváhal. Nejdříve se pootočil, jako by chtěl zajít zpátky do domu, pak se zdráhavě přišoural k šerifovi. Ten řekl: „Georgi Stapletone, zatýkám vás jménem zákona pro spoluvinu na vraždě Emila Watkinse, jehož mrtvé tělo bylo nalezeno včera v keystonském autokempu.“

Stapleton odpověděl: „Jste blázni. Můj otec vám už řekl, abyste vypadli, tak…“

„Váš tatíček vám určitě může zařídit, abyste neplatil pokuty za dopravní přestupky,“ řekl Selby, „může vám dávat přepychové automobily, abyste se mohl předvádět, může vám dodat sebevědomí, že si nemusíte nic dělat z předpisů a zákazů, když jde o malichernosti, jenže tentokrát jste zašel moc daleko. Hrozí vám obvinění z vraždy prvního stupně, Georgi. Jestli s námi chcete hrát poctivou hru a mluvit pravdu, jestli dokážete, že jste o tom, jak Handley nechal záměrně toho člověka omráčeného v garáži s motorem v chodu, až se ten člověk zadusil kysličníkem uhelnatým, snad nevěděl, pak je tu pro vás jistá naděje, že vaši vinu poněkud zredukujeme. Budete-li se nám však snažit něco namluvit a vodit nás za nos, budeme vás stíhat pro vraždu třetího stupně.“

Stapletonova tvář se stahovala protichůdnými emocemi. V očích měl výraz nic nechápající ukřivděnosti, když zvolal: „To Handley ho zavřel v té garáži! A spustil motor!“

„O tom jsme slyšeli,“ řekl Selby. „Víte, Georgi, ti dva, Handley a Needham, mají od vás dvacet tisíc dolarů v dlužních úpisech. Věděli, že jste prodal automobil. Dokonce vám sami poradili, abyste se toho vozu zbavil. Pak se na scéně objevil otec toho děvčete, které jste smrtelně zranil a ujel, a když ten otec pátral po mlhavé stopě, až najednou byl téměř u cíle, řekli si, že jestli chtějí někdy dostat těch svých dvacet tisíc zpátky, musí ho odklidit z cesty.“

Charles DeWitt Stapleton, jenž se ve svém neforemném koupacím plášti a v pyžamu, které mu plandalo po bačkorách, necítil ve své kůži a měl naopak pocit snížené důstojnosti a tudíž i moci, řekl téměř zkroušeně: „Georgi, řekni mu, že je hnusný lhář, a pojď domů!“

Mladý Stapleton, bílý jako křída, se obrátil k otci a řekl: „Ale on není lhář, táto. To, co říká, je pravda.“

„Cože?“ vykřikl Stapleton.

George jen přikývl. Brandon řekl: „Pojďte teď hezky s námi, Georgi.“

Otec zíral na svého syna: „Chceš říct… Georgi… Ne! Tos neudělal! Tos nemohl udělat! Chceš mi říct, žes porazil ženskou a smrtelně ji zranil a pak ujel jako hulvát?“

„Já jsem se tehdy trošku napil,“ snažil se George vysvětlit.

„Trošku napil!“ hřměl Stapleton. „To tě neomlouvá! To naopak dělá všechno ještě horší! Co tě to, u všech sakrů, napadlo?“

Brandon řekl: „To teď není to hlavní. Podílel se jako spoluviník na úkladné, chladnokrevné vraždě.“

„Můj syn,“ řekl Stapleton a několikrát to hluše opakoval.

„Ano, váš syn, George Stapleton,“ ohlásil Rex Brandon téměř slavnostně. Noviny vypadly Stapletonovi z ruky a Brandon pokračoval: „Ještě včera večer jste dával vy dobré rady nám. Ale teď já řeknu něco vám, Stapletone. Za mých časů mladíci takhle nevyváděli, protože je jejich tátové donutili pracovat – sklízet seno, krmit na farmě dobytek – vydělávat si na své vzdělání. A právě tátové, jako jste vy, mohou za to, co se dneska s těmi chlapci děje. George byl normální, docela milý kluk. Dal jste mu přepychový auťák a pak to začalo – několikrát ho zmáčkli za rychlou jízdu a vy jste dopraváky zastrašil a donutil je pod výhrůžkou, aby si pokutové bloky vzali zpátky. Dvakrát nebo třikrát ho sebrali, když řídil se značnou dávkou alkoholu v krvi. Pokaždé jste to svým vlivem zahladil. Zkuste teď zahladit tohle. Jdeme, Georgi.“

Vzal George za loket a odváděl ho k vozu. Ještě dlouhou chvíli poté, co všichni odjeli, stál Stapleton uprostřed trávníku a hleděl tím směrem, kterým vezlo auto jeho syna do vězení. Zdálo se, že jeho obličej pojednou zestárl o dobrých deset let. Jeho tělo jako by se do koupacího pláště propadlo.

XXI

Selby otevřel u svého domku dveře garáže, aby si Sylvie mohla odvézt vůz. Vzal ji kolem pasu a vedl ji do ztemnělé garáže. „Jsi moc unavená, Sylvie?“ zeptal se.

„Tak unavená,“ řekla, „že to přímo mohu vychutnávat… Ale to nic neznamená, Dougu. Jsem tak pyšná, že se celá chvěju.“

„Pyšná?“

„Ano, pyšná na tebe.“

„Nedokázal jsem nic tak zvláštního. Prostě jsem se nedal.“

„Nedal!“ vykřikla. „Vždyť ty jsi od jistého okamžiku věděl, jak se to všechno muselo stát, uvedl jsi všechna fakta do vzájemných souvislostí a lstí jsi dohnal ty chlapy k doznání. Jestli se tohle všechno dá vyjádřit slovy, že ses prostě nedal, pak bych ráda věděla, co je to skutečný talent. Dej na mě, brácho – v tomhle městě možná jsou ještě takoví, co si myslí, že se nevyrovnáš těm z velkoměsta, ale… ale… jen počkej, až si zítra ráno přečteš Polnici, Dougu Selby.“

Tiše se zasmál, přitiskl ji k sobě pevněji a řekl: „Nějak, Sylvie, nevím jak – se nám ta spolupráce daří.“

Pohladila ho svýma vlahýma, tmavohnědýma očima. Na chvíli se poddala jeho stisku, pak ho náhle odstrčila. „Jdi pryč,“ řekla a nervózně se zasmála. „Připadám si s tebou až moc krotká, Dougu Selby, a na to já nemám čas být krotká, dokud… zkrátka dokud nenapíšu pro Polnici svůj příběh, po kterém se jedněm oči vyvalí z důlků a druhým se v nich objeví slza.“

„Takže – potom, ano?“ řekl. „Což takhle dnes kolem půlnoci – na malou večeři u Palmové střechy?“

„Proč právě tam?“ zeptala se.

Selby řekl: „Potřebuju si promluvit s Triggsem. Zdá se mi po tom všem, že není důvod, aby přišel o licenci. Nedokázal v tom svém hráčském doupěti krotit svou ctižádost, ale je mnoho důvodů, proč mu to nemohu zazlívat. A pak… ano, byl to on, kdo zavezl Madge k telefonu, aby mne mohla varovat, že šlo o vraždu. Věděl, že ti dva chlapi by jeho i Madge zabili, kdyby jen tušili, že se jakkoliv spolčují s okresním státním zástupcem, ale přesto dělal, co mohl.“

Sylvie protáhla své štíhlé tělo za volant svého vozu a nastartovala. „Uvidíme se tedy v noci, pane okresní státní zástupce.“

„Krátce před půlnocí, slavná reportérko,“ řekl s úklonou a s úsměvem Selby.

Přikývla, mile se na něho usmála, vyjela na zpátečku do ulice, zamávala, rozjela se a zahnula za příští roh.

Selby ještě dlouhou chvíli postál na slunci.

Byt mu pak připadal nejasný a neskutečný. Tělo měl únavou napolo bezvládné a potřebovalo si odpočinout. Ale ta fyzická únava nebyla s to otupit jeho mysl. Ta ovládala jeho znavené údy i přepjaté nervy a pracovala dál s dokonalou přesností, která způsobila, že viděl věci, jako by se díval teleskopem.

Když se porozhlédl po bytě, zazvonil telefon. Zvedl sluchátko a uslyšel suchý nevzrušivý hlas Rexe Brandona, hlas, jakým rozhlasoví hlasatelé hlásí zprávy: „Snad by tě mohlo zajímat, Dougu, ještě než usneš, že Stapleton pořádně zazpíval, a to dokonce už ve voze, cestou do vězení. Myslím, že z té vraždy vyjde celkem jenom s lehkými odřeninami. Chová se slušně a je nesmírně vylekaný. Pokud jde o tu pirátskou jízdu, k té se plně doznává. Měl toho plnou hlavu od té doby, co se to stalo. Ale tohle je, panečku, něco: ví toho celkem dost o Marcii. Ten chlapík, co s ním utekla, je Hugo Larkin, syn šéfa policie Otty Larkina. Podle mého názoru ten Hugo není žádné terno. Má dobrou vyřídilku, to tedy ano, a každou ukecá. To byla tenkrát taková menší parta, tři nebo čtyři Hugovi kamarádi a Marcia to táhla s nimi. Byla to prý taková zvláštní holka, která věřila v nový řád věcí. Na konvence kašlala. Láska pro ni znamenala všechno, manželství zhola nic. Hugo si s ní zahrával a zřejmě těch jejích liberálních názorů jaksepatří využil. Kdoví, možná, že ji zpočátku i miloval. Ale když poznal, že jde do tuhého a Marcia s ním čeká dítě, zdrhnul a nechal ji v tom.“

Selby řekl: „Zajímalo by mne, jestli o tom Otto Larkin věděl, když jsme objevili Marciiny dopisy.“

„To se nikdy nedovíme,“ řekl Brandon. „Larkin teď všechno zapře, nemysli si. Jo, a ještě něco, Dougu. Představ si, že Charles DeWitt Stapleton si natáhl kalhoty a oblékl sako přes pyžamo a přijel za mnou do věznice. To bys nevěřil, ale je to totálně zlomený člověk. Na mou čest, Dougu, k politování. Najednou si začal uvědomovat, nakolik je to, co se stalo, jeho vina. Chce vyhledat Marciino dítě a zajistit mu budoucnost – veškerou péči a výchovu, ať to stojí, co to stojí.“

„Tady my nemůžeme nic dělat. Ta pirátská příhoda se stala v San Diegu, takže mladý Stapleton si musí odpykat svůj trest právě tam.“

„Znamená to, že ho tady pro vraždu stíhat nebudeš?“

„Přímo do vraždy se, myslím, nezapletl,“ řekl Selby. „Uvěřil tomu, co mu namluvil Handley.“

„Tak dobrá, Dougu,“ řekl Brandon. „Napadlo mě, že by tě to o Hugovi Larkinovi mohlo zajímat. A taky o starém Stapletonovi, jak se nám proměnil. Je jako omámený.“

„Děkuju ti za zprávu, Rexi. A teď bych ti doporučoval, abys šel spát.“

„To mi ani nemusíš říkat, právě usínám. Dobrou noc a na shledanou, Dougu.“

Selby zavěsil a šel do koupelny. Pohled na vlastní tvář v zrcadle ho přímo vyděsil. Kůži měl mastnou a šedivou. Ale spát se mu nechtělo. Uvažoval, má-li si vzít prášek na spaní, ale pak vytáhl z kapsy lulku a v ní hledal uklidnění.

Zvenčí někdo zazvonil. Selby otevřel. Inez Stapletonová prošla kolem něho do pokoje. Bylo vidět, že plakala. Selby tiše zavřel dveře a zadíval se na ni. Jejich pohledy se setkaly, pak Inez poodstoupila k oknu a hleděla do sluneční záře. Pak se znovu podívala na Selbyho a řekla pevným hlasem: „Dougu, jste dost moudrý, abyste dokázal odpustit?“

Selby se zatvrdil: „Inez, musím přece konat svou povinnost…“

„Ale na tohle já nemyslím,“ přerušila ho. „Myslím na svého otce. George si musí sníst, co si navařil. Nevím, co to bude, doufám, že to nebude příliš hořké sousto… ale taky doufám, že bude dost hořké. George prostě zdivočil. To víme oba, vy i já. Nechtěla jsem vám to přiznat, když jste se mne včera ptal, říkala jsem si, že to je věc naší rodiny a že je na otci, aby to dal do pořádku. Není to všechno Georgeova vina. Otec byl příliš shovívavý a hlavně – otec měl falešnou představu, že jeho postavení ve zdejší společnosti ho nejen povyšuje nad obyčejné lidi, ale povyšuje ho nad zákony, které pro ty obyčejné lidi platí. Myslil si bláhově, že jeho vůle a jeho přání jsou zákonem. Vzpomínám si, jak jednou nějaký policista nachytal George, když řídil ve značně opilém stavu. Přivezl ho domů a otec strašlivě zuřil – ale ne na George, ale na toho policistu. A dnes to na něho dopadlo a… Dougu, udělalo to z něho starce. Když šerif odvezl George, otec přišel dovnitř a bral si šaty a ruce se mu tak třásly, že se sotva dokázal obléknout… Včera byl na vás sprostý, Dougu, a ani já jsem se nechovala nejlépe. Myslela jsem si, že jste mohl najít způsob, jak dát věci do pořádku tak, abyste si tátu proti sobě tolik nepopudil. Dnes se na to dívám jinak. Dneska chápu vaše postavení a… a vím taky něco o svém postavení.“

„Co to znamená?“

„To znamená, že poznávám, jak prašivá je to věc, mít spoustu peněz. Podívejte se na mne. Potloukám se tady po městě a angažuju se ve společenské činnosti. Kdybych žila ve velkoměstě, angažovala bych se opět ve společenské, zejména charitativní činnosti, jenže v daleko větší míře. Kdybych šla někam pracovat, vydělávala bych peníze, které nepotřebuju, a někoho, kdo je potřebuje na živobytí, bych připravila o místo. Ne, nepřerušujte mě, prosím. Přišla jsem vám povědět něco o tátovi a taky o sobě. Byla jsem zatraceně rozmazlená a… já nevím, ale asi jsem žárlila. Zazlívala jsem vám, že teď věnujete všechen svůj čas jiným věcem než… a až dnes jsem si uvědomila, že pro vás práce znamená život. A že vás zajímají ženy, pro které práce taky znamená život. A tak…“ došla až k němu a položila mu ruku na rameno a řekla odhodlaně: „Přišla jsem vám říct, Dougu, že zítra odjíždím a dám se zapsat na právnickou fakultu. Chci prostě něčím a někým být. A… zkrátka, pane okresní státní zástupce, dříve nebo později se může stát, že budu obhajovat někoho, koho budete stíhat, a snad si dokonce získám i vaši úctu.“

„Inez,“ řekl, „prosím…“

Došla rychle ke dveřím, otevřela je, na prahu se otočila a s vysunutou bradou a se vzdorovitým výrazem se zeptala: „Mám za to, že dnes večer máte schůzku, nemám pravdu?“

Cítil zoufalství v jejím hlase, cítil, pod jakým nervovým stresem s ním hovoří, přál si, aby se dokázal přimět ke lži, ale nešlo to. A tak jen kývl na souhlas.

„Jděte na tu schůzku, Dougu,“ řekla. „Já jenom chci, abyste věděl, že teď i já udělám něco se svým životem. Teprve teď vás doopravdy znám, Dougu. Máte spoustu zájmů a povinností. A přitom vám nezáleží na politice a právě tak vám nezáleží na penězích. Záleží vám na tom, abyste žil plný život… Na tom teď záleží i mně. Na shledanou.“

„Na shledanou… ale kdy?“ zeptal se.

„Při našem prvním společném stání,“ řekla a zabouchla za sebou dveře.

Selby došel k oknu, tam, kde před chvílí stála Inez Stapletonová. Díval se na ulici, viděl ji, jak jde po chodníku, ani se neohlédne, jak nasedá do svého velkého smetanového vozu a odjíždí. Otevřel okno. Teplý vzduch jižní Kalifornie mu ovanul tvář. Přitáhl si k oknu lenošku a usadil se v ní. Slunce příjemně hřálo. Pak uslyšel vyzvánět madisonské kostelní zvony a jejich zvuk vzácně ladil se subtropickým zimním dnem.

Cítil, jak napětí zvolna polevuje a jak něco v jeho vědomí, jakýsi rušivý neklid, se konečně proměňuje v harmonický pořádek. Ale byl příliš ospalý, aby o tom uvažoval. Zaplavil ho lahodný pocit letargické dřímoty, hlava mu klesala, až spočinula na hrudi, a usnul.

Z anglického originálu

The D. A. Holds a Candle přeložil Ota Ornest

Obálka Jan Weber

Grafická úprava Vlasta Machová

Vydalo nakladatelství BRÁNA, spol. s r. o.,

121 20 Praha 2, Blanická 25, jako svou 49. publikaci

Odpovědná redaktorka Vlasta Dvořáčková

Publikaci vyrobila

Moravská tiskárna Olomouc, spol. s r. o.,

771 64 Olomouc, Studentská 5

Stran 168

Vydání první

Praha 1996

Cena doporučená nakladatelstvím včetně DPH 96 Kč

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai