Případ záhadné zpronevěry

Erle Stanley Gardner

(1999)

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Právník Perry Mason znovu zasahuje do nejasných případů své právní praxe. Další z řady klasických „gardnerovek".

ERLE

STANLEY

GARDNER

Perry Mason

Případ

záhadné zpronevěry

Erle Stanley Gardner

The Case of the Fabulous Fake

Copyright © 1969 by Erle Stanley Gardner

Pocket Books, Inc. New York N. Y. 1970

KAPITOLA 1

Perry Mason vzhlédl od svého stolu; Della Streetová, jeho osobní sekretářka, stála ve dveřích kanceláře, vedoucích do přijímací místnosti.

„Ano, Dello?“

„V přijímací kanceláři je mladá žena, která mi nechce říct, jak se jmenuje.“

„Pak ji tedy nechci vidět,“ prohlásil Mason.

Della Streetová se usmála. „Myslím, že by mohlo být zajímavé to zjistit.“

„Blondýnka nebo brunetka?“

„Blondýnka. Kromě kabelky má u sebe ještě velkou černou plochou tašku.“

„Jak stará?“ zeptal se Mason.

„Ne víc jak dvacet dva nebo dvacet tři.“

Mason se zamračil. „Jste si jistá, že už jí bylo jedenadvacet?“

Della zavrtěla hlavou. „Podle zubů se to nepozná,“ podotkla s úsměvem.

„Co takhle podle rukou?“

„Podle rukou se toho u ženy taky moc nepozná, pokud jí není přes třicet,“ vysvětlila Della.

„No dobrá,“ usoudil Mason. „Tak ji tedy uveďte, podíváme se na to.“

Della Streetová se otočila, šla do přijímací kanceláře a zakrátko se vrátila s mladou ženou, která přistoupila k psacímu stolu a celá rozechvělá rozčilením se zeptala: „Pan Mason?“

„Není třeba být nervózní,“ usmál se Mason. „Koneckonců jsem advokát, a máte-li potíže, možná vám mohu pomoci.“

Posadila se proti advokátovi na druhou stranu stolu. „Pane Masone, já… já… musím zmizet a nechci, aby mě někdy rodiče našli,“ řekla.

Mason si ji zamyšleně prohlížel. „Proč musíte zmizet?“ zeptal se. „Z obvyklého důvodu?“

„Co je obvyklý důvod?“ otázala se.

Mason se usmál a zavrtěl hlavou. „Mě se nevyptávejte,“ řekl. „Ptát se budu já, když dovolíte. Proč chcete zmizet?“

„Mám své důvody. Myslím, že není nutno, abych hned zacházela do detailů, ale rozhodně chci zmizet.“

„A chcete, abych vám pomohl?“

„Chci, abyste byl v případě nutnosti schopen doplnit chybějící článek, který by mě znovu spojil s minulostí. Ale chci, abyste to udělal pouze tehdy, když vám k tomu dám sama dovolení a vyzvu vás k tomu, nebo když nastanou okolnosti, za nichž bude naprosto nutné, abyste se spojil s mými rodiči.“

Na kancelářském stole Delly Streetové zazvonil telefon a Della jej zvedla. „Haló… ano, Gertie… hned?… Je to důležité?… No dobrá, hned přijdu.“

Vrhla na Perryho Masona významný pohled. „Mohl byste mě na moment omluvit,“ řekla a spěšně prošla dveřmi do přijímací kanceláře.

Mason si návštěvnici tázavě prohlížel. „Žádáte po mně, abych se vás ujal na čestné slovo.“

„Copak se tak neujímáte všech vašich klientů?“

„Ne tak docela. Obvykle vím, s kým mám co do činění a o co kráčí.“

„Jste obvykle placen za to, abyste obhajoval člověka, který je obviněn ze zločinu?“

„Dosti často.“

„A jak si ověřujete skutečnost, že vám klient říká pravdu?“

Mason se usmál. „Na tom něco je,“ připustil.

„Věříte jim na čestné slovo,“ řekla.

„Ne úplně,“ odpověděl Mason. „Všichni lidé, kteří jsou obviněni ze zločinu, ať už jsou vinní nebo nevinní, mají právo na obhajobu, právo na to, aby se jejich případem zabýval soud. Já se jim snažím zajistit právní zastoupení.“

„Ovšem, snažíte se je zastupovat tak účinně, abyste dokázal jejich nevinu.“

Mason chvíli přemýšlel a potom, vybíraje pečlivě slova, odpověděl. „Snažím se je zastupovat účinně. To rozhodně.“

Della Streetová se vynořila z přijímací kanceláře, naznačila cosi Perrymu Masonovi posunkem a prošla dveřmi do pracovny s knihovnou právnických příruček.

„Musím vás požádat, abyste mě na chvíli omluvila. Zdá se, že tu máme nějakou důležitou záležitost, kterou bude nutno neodkladně vyřídit.“

„Samozřejmě,“ řekla.

Mason se ve svém pohyblivém křesle otočil, vstal, obesel stůl a povzbudivě se na svou návštěvnici usmál. „Jsem si jist, že to bude jenom chvilka,“ řekl a otevřel dveře do knihovny.

„Proč ten rozruch?“ zeptal se Delly Streetové, jakmile zavřel dveře.

„To Gertie, spojovatelka,“ řekla Della.

„Co je s ní?“

„Copak já vím,“ prohlásila. „Znáte Gertie, je nevyléčitelná romantická. Dejte jí knoflík a ona hned vidí vestu, a myslím, že někdy si dokonce vystačí s imaginárním knoflíkem.“

Mason přikývl.

„Všimla si něčeho u naší návštěvnice, nebo si to aspoň myslí. Snad byste si s ní měl radši promluvit.“

„Nemůžete mi říct, oč běží?“

„To jistě, můžu,“ řekla Della, „ale nevím, jakou hodnotu má to, co Gertie říká – vám to možná bude jasnější. Je to docela zajímavá historka.“

„No dobrá,“ usoudil Mason, „tak se na to podíváme.“

Uchopil lehce Dellu za paži a prošel s ní dveřmi, které vedly z pracovny do vstupní místnosti.

Gertie u telefonní centrály seděla na krajíčku židle, oči měla doširoka rozevřené vzrušením a čelistmi v horečném tempu zpracovávala žvýkačku, což vše ukazovalo na její vnitřní nervozitu.

Gertie trpěla neukojitelnou zvědavostí. Chtěla se vždycky dozvědět co nejvíc o Masonových klientech a často si k nim domýšlela imaginární prostředí, které se někdy až s překvapivou přesností shodovalo se skutečností.

Jelikož měla značnou nadváhu, chystala se Gertie neustále zahájit dietu – ‚hned příští týden‘, ‚po svátcích‘ anebo Jen co se vrátí z dovolené‘.

Přestože v kanceláři nikdo nebyl, Gertie Masonovi naznačila posunkem, že má přijít až k jejímu stolu, a ztišila hlas tak, že ji bylo sotva slyšet.

„Ta mladá žena, která vešla do vaší kanceláře,“ řekla.

„No ano,“ pobídl ji Mason. „Co je s ní, Gertie? Všimla jste si u ní něčeho?“

„Jestli jsem si u ní něčeho všimla!“ zvolala Gertie, vychutnávajíc evidentně skutečnost, že se pro tu chvíli stala středem pozornosti. „To si pište, že jo!“

„No dobrá, Gertie,“ vložila se do toho netrpělivě Della, „tak už to panu Masonovi řekněte. Vždyť tam na něj čeká.“

„Všiml jste si té černé tašky, kterou si přinesla? Té, co z ní nespouští oči?“ zeptala se Gertie.

„Nevšiml jsem si, že by z ní nespouštěla oči,“ řekl Mason, „ale má s sebou skutečně jak černou tašku, tak kabelku.“

„Je to takový toaletní kufřík pro věci na přespání,“ vysvětlovala Della. „Když kufřík tohoto typu otevřete, je vrchní část zevnitř opatřena zrcadlem.“

„A uvnitř je všelijaká kosmetika, krémy a kartáče na vlasy?“ zeptal se Mason.

„V tomhle kufříku nikoliv,“ prohlásila Gertie vehementně. „Je narvaný k prasknutí stodolarovými bankovkami v úhledných svazcích.“

„Cože!“ zvolal Mason.

Gertie slavnostně přikývla, zjevně vychutnávajíc Masonovo překvapení.

„Jak to víte, Gertie?“ zeptala se Della Streetová. „Řekněte mu to.“

„Inu,“ objasnila Gertie, „chtěla si z té tašky něco vytáhnout nebo do ní cosi uložit. Prostě ji otevřela, ale mou pozornost spíš upoutalo to, jakým způsobem ji otevřela.“

„Jakým způsobem?“ zeptal se Mason.

„Otočila se na židli zády ke mně, abych neviděla, co dělá.“

Mason se usmál. „A v ten moment, kdy to udělala, jste vystrčila krk co nejdál, abyste viděla, co před vámi skrývá.“

„Přirozeně zvědavý je nejspíš každý,“ ohradila se Gertie, „a vždyť po mně, pane Masone, koneckonců sám chcete, abych si dobře prohlídla klienty, kteří k vám přicházejí.“

„To byl jen takový komentář, Gertie,“ řekl Mason, „tak si to tak neberte. Co jste viděla?“

„No víte, vůbec si neuvědomila, že jakmile se ke mně otočila zády a otevřela víko toho kufříku, v zrcadle se pod určitým úhlem objevil odraz toho, co tam měla, takže mi stačilo dívat se do toho zrcadla a podívat se, co je uvnitř.“

„Řekněte mi přesně, co jste viděla,“ vyzval ji Mason.

„Celý vnitřek té černé tašky,“ prohlásila Gertie a kladla přitom důraz na každé slovo, „tvořila jedna velká hromada stodolarových bankovek, všechny úhledně srovnané ve svazcích jakoby rovnou z banky.“

„A vy jste to viděla v zrcadle?“

„Ano.“

„Kde jste byla?“

„Byla jsem tady u mého stolu, u telefonní centrály.“

„A kde byla ta mladá žena?“

„Seděla támhle.“

„Na druhé straně kanceláře,“ podotkl Mason.

„To je sice pravda, ale co jsem viděla, to jsem viděla.“

„Říkáte, že se k vám obrátila zády?“

„Ano a velmi ostentativně.“

„A pak otevřela tašku?“

„Ano.“

„A když se to víko dostalo přibližně pod úhel pětačtyřiceti stupňů, uviděla jste obsah té tašky?“

„Správně.“

„A teď mi povězte, zda víko v té pozici pečlivě podržela, abyste si obsah mohla dobře prohlédnout, nebo zda ho hned vzápětí zvedla až nahoru?“

Gertie se na chvíli zamyslela. „Když nad tím tak uvažuju, řekla bych, že ho zvedla až nahoru, ale byla jsem tak užaslá z toho, co jsem viděla, že jsem si vůbec neuvědomila, že ho zvedla, dokud jste se mě na to nezeptal.“

„Takže podržela to víko se zrcadlem schválně pod úhlem pětačtyřiceti stupňů na tak dlouhou dobu, abyste mohla vidět obsah té tašky?“

„Nejspíš to tak muselo být, pane Masone,“ připustila Gertie. „Nijak jsem nad tím nepřemýšlela, dokud – propána, vy se člověka vyptáváte jak při křížovém výslechu!“

„Nechci vás podrobit křížovému výslechu,“ řekl Mason, „ale chci zjistit, co se vlastně stalo. Musíte uznat, že jestli při otvírání tašky podržela zrcadlo schválně pod takovým úhlem, abyste mohla vidět, co v ní má, je spíš pravděpodobné, že měla zájem na tom, abyste si obsah prohlédla, než aby se ho před vámi pokoušela skrýt.“

„To mě nenapadlo,“ připustila Gertie.

„Mě to napadlo,“ řekl Mason zamyšleně.

Po jedné či dvou vteřinách pokračoval: „Jak víte, že to byly stodolarové bankovky, Gertie? To jste na tu dálku přece nemohla poznat.“

„No přece… vypadaly jako stodolarovky, úplně zřetelně to byly…“

„Ale taky to mohly být padesátidolarovky?“ zeptal se Mason; Gertie vypadala, že váhá. „Nebo třeba dvacetidolarovky?“

„Totiž… měla jsem zřetelně dojem, že to byly stodolarové bankovky, pane Masone.“

„Takže vlastně,“ dodal Mason, „když jste je viděla jen v zrcadle a navíc přes celou kancelář, nemohly to být jednodolarové bankovky?“

„Ach ne, vím určitě, že to nebyly jednodolarové bankovky.“

„Jak si můžete být tak jistá?“

„Prostě podle toho, jak vypadaly.“

„Moc vám děkuju, Gertie,“ řekl Mason. „Jsem rád, že jste nás na to upozornila. Dobře jste to udělala.“

Gertin obličej se rozjasnil. „Já už myslela, že jsem něco zpackala – podle toho, jak jste mi dával všechny ty otázky.“

„Snažím se to vyjasnit,“ řekl Mason. „Zapomeňte na to, Gertie.“

„Zapomenout na něco takového!“ vykřikla Gertie. „Pane Masone, ta žena je… no víte, dovede vás k něčemu mimořádnému. To není jen tak obyčejná klientka.“

„To máte pravdu,“ souhlasil Mason. „Není to obyčejná klientka, a možná právě proto mě ten případ láká.“

Advokát poplácal Gertie po plecích. „Jste hodné děvče, Gertie,“ řekl. „Vždycky si dobře prohlédněte, kdo k nám přichází, a když si všimnete čehokoliv neobvyklého, dejte mi vědět.“

Mason pokynul Delle Streetové a prošli dveřmi zpátky do pracovny.

„Co myslíte, šéfe?“ zeptala se Della.

„Myslím, že Gertie opravdu viděla, co v té tašce je, a myslím, že je v ní opravdu plno bankovek. Ale zda jsou tam stodolarovky nebo jednodolarovky, to už můžeme jen hádat. Myslím, že Gertie na tu dálku a jen v zrcadle nemohla vidět, zda jsou to skutečně stodolarové bankovky.“

„Gertie má úžasnou představivost,“ upozornila Della.

Mason zamyšleně pokývl. „Důležité ale je,“ uvažoval, „jak dlouho bylo to zrcadlo nastaveno pod úhlem pětačtyřiceti stupňů a zda naše tajemná klientka chtěla, aby Gertie viděla, co je v té černé tašce, a ohlásila nám to, nebo jen něco vytahovala a Gertie se svým bystrozrakem obsah zahlédla… To se zas musí Gertie uznat, že toho uvidí za desetinu vteřiny víc než většina lidí po pěti minutách usilovného dívání.“

Della se zasmála. „A navíc má v mozku takový soukromý počítač, který jí všechno, co vidí, znásobí dvěma.“

„Spíš zdvojmocní,“ prohlásil Mason se smíchem. „Vraťme se radši k naší klientce.“

Mason a Della se vrátili do advokátovy soukromé kanceláře.

„Promiňte, že jsme vás nechali čekat,“ řekl Mason. „Tak kde jsme to skončili? Chcete mít advokáta, který by vás zastupoval v případě, že byste to potřebovala?“

„Přesně tak.“

„Ale nechcete přitom, aby znal kdokoliv vaši totožnost.“

„Mám své důvody, pane Masone.“

„Zřejmě máte,“ souhlasil Mason, „ovšem pro mne je to tak poněkud nevyhovující. Dejme tomu, že mi budete chtít sdělit, co pro vás mám udělat. Jak mám vědět, že mluvím se stejnou osobou, která mi zaplatila?“

„Dohodneme se na kódu,“ řekla.

„No dobrá,“ připustil Mason. „Co navrhujete?“

„Moje míry.“

„Ano?“ zeptal se Mason.

„Devadesát, šedesát, devadesát,“ řekla.

Advokátovi se mihl tváří úsměv, vzápětí ale znovu zvážněl.

„To není moc dobrý kód,“ namítl.

„Ale když vám ty míry řeknu do telefonu svým hlasem – můj hlas byste poznal, ne?“

„Tím si nejsem jist,“ řekl Mason. „Možná. Někdy se dá po telefonu těžko říct, komu hlas patří. Co byste po mně vlastně chtěla? Totiž, co myslíte, že byste po mně asi tak mohla chtít, kdybych se rozhodl vás zastupovat a vy byste mi zatelefonovala?“

„Bránit mě,“ řekla.

„Před čím?“

„Probůh, to přece nevím,“ namítla. „Lidé, kteří se mne pokoušejí nalézt, jsou velmi, velmi vynalézaví. Nenamáhali by se najímat soukromé detektivy, když by mě mohli obvinit ze spáchání nějakého trestného činu a poslat na mě policii. Toho se obávám.

Víte, pane Masone,“ pokračovala chvatně, „nemohu vám sdělit všechny skutečnosti, ale existují jistí lidé – totiž, jistá osoba – která mě chce najít nebo mě možná bude chtít najít. Ta osoba je nesmírně vynalézavá. Nezastaví se před ničím.“

„Není snadné najít člověka, který záměrně zmizí,“ namítl Mason.

„To vím,“ řekla, „a druhá strana to také ví. Nebude mrhat časem a penězi a najímat si soukromé detektivy za padesát dolarů na den. Obviní mě z nějakého zločinu a požádá policii, ať mě najdou.“

„A potom?“ zeptal se Mason.

„Potom se budu muset bránit.“

„Chcete tím říct, že by se skutečně pokusil trvat na nějakém vymyšleném obvinění?“

„Možná ano. Může se pokusit o cokoliv.“

„To by se dostal do velmi zranitelného postavení,“ namítl Mason. „Pokud jste ovšem nějaký trestný čin skutečně nespáchala.“

„Ale to jsem neudělala.“

„Z čeho myslíte, že by vás obvinil?“

„Probůh, to nevím. Třeba z vraždy. Je naprosto nemilosrdný.“

Mason na ni upřel zrak. „Nebo třeba ze zpronevěry?“ zeptal se.

Tvář jí náhle zalil ruměnec.

„Tak co?“ vyptával se Mason.

„Mohl by udělat i tohle,“ řekla, „ale na to jsem zatím nepomyslela.“

„Bylo by to vcelku logické,“ poznamenal Mason hlasem, který měl znít naprosto normálně. „Kdyby vás obvinil z vraždy, musel by mít mrtvolu. Kdyby vás však obvinil ze zpronevěry, stačilo by mu pouze odpřisáhnout, že mu chybí velká částka peněz.“

„To ano,“ řekla a pomalu dodala: „Chápu, jak to myslíte.“

„Jak jste si to tedy představovala?“ zeptal se Mason.

„Chtěla jsem vám dát zálohu s tím, že budete ochoten dělat mi právního zástupce a přijít mi pomoci v případě, že bych vám zatelefonovala… bez ohledu na to, co po vás budu chtít.“

„Jak velkou zálohu jste měla na mysli?“ zeptal se Mason.

„Stačilo by tři sta dolarů?“

„Řekl bych, že by to byla přiměřená záloha,“ souhlasil Mason. „Když se se mnou ale budete radit a situace se zkomplikuje, musel bych vás samozřejmě požádat o další peníze.“

Otevřela kabelku, podržela si ji pečlivě tak, aby do ní Mason neviděl, a vytáhla z ní šest padesátidolarových bankovek.

„Mám je dát vám nebo vaší účetní?“ zeptala se.

„Moje sekretářka vám dá stvrzenku,“ řekl Mason. „Ty padesátidolarovky ještě voní novotou.“

Nervózně se zasmála. „No víte, připravila jsem se předem. Obyčejně s sebou tolik peněz nenosím. Tyhle jsem pro vás vyzvedla – z banky.“

„Tady ve městě?“ zeptal se Mason nenápadně a vrhl přitom pohled na Dellu Streetovou.

„Ne, ne tady ve městě. Probůh, to ne.“

„Chápu,“ řekl Mason, sebral padesátidolarové bankovky a nenuceně je prsty srovnal.

„Co zhruba očekáváte, že pro vás udělám?“ zeptal se.

„Pravděpodobně nic. Abyste rozuměl, pane Masone, chci se jen pojistit pro případ nouze. Když půjde všechno dobře, už o mně nikdy neuslyšíte. Odejdu z vaší kanceláře a budu pryč.“

„A když všechno dobře nepůjde?“ zeptal se Mason.

„Pak o mně uslyšíte.“

„A co uslyším?“

„To nevím. Požádám vás o pomoc.“

„O jakou pomoc?“

„Nevím, zřejmě o radu v tísni.“

„Nemůžu založit vztah s klientem na takovém podkladě,“ řekl Mason.

„Myslíte z finančního hlediska?“

„Částečně.“

„Jakmile vás požádám o pomoc, projednáme hned další odměnu. Vím, že se mnou budete jednat fér, a rozhodně po vás nebudu chtít nic nečestného, nespravedlivého nebo nepoctivého.“

„Ani nezákonného?“ zeptal se Mason a v očích mu zajiskřilo.

Už se chystala přisvědčit, ale vzápětí se zarazila, chvíli váhala a pak prohlásila: „Vy byste přece nic nezákonného neudělal, tak proč o tom vůbec mluvit?“

„Takže se se mnou zkontaktujete, když mě budete potřebovat?“

„To rozhodně.“

„V úředních hodinách mě můžete zastihnout tady v kanceláři. Večer se se mnou můžete spojit prostřednictvím Drakeovy detektivní kanceláře, která je ve stejném patře této budovy.“

„Viděla jsem cedulku na dveřích, když jsem procházela od výtahu,“ řekla.

„Mají ústřednu s nepřetržitým provozem,“ vysvětloval Mason, „a v případě nutnosti – totiž pokud to bude opravdu nezbytné – je obvykle možné mě takto sehnat.“

Della Streetová jí podala lístek. „Tady máte čísla,“ řekla. „Přes den a přes noc.“

„Děkuji vám, slečno Streetová.“

„Vystavte stvrzenku na zálohu ve výši tři sta dolarů v hotovosti, Dello. Chcete tam prostě napsat čísla toho kódu, devadesát, šedesát, devadesát?“

Zavrtěla hlavou. „Nechci stvrzenku.“ Otočila si držátko kabelky kolem zápěstí, popadla černý toaletní kufřík a usmála se na Dellu Streetovou. „Děkuji vám, pane Masone,“ řekla a odešla.

Mason seděl a pozoroval, jak se dveře pomocí automatické zarážky samy zavřely.

Když se ozvalo klapnutí, řekl Mason Delle: „Sehrála to dobře, co?“

„Jako co?“

„Že už ji nikdy neuvidíme.“

„Vy myslíte, že to hrála?“

„Vsadím deset ku jedné,“ řekl Mason, „že nám to děvče do pěti dnů zavolá a bude mít vážné potíže – potíže, které prve předvídalo.“

„To neberu,“ protestovala Della. „S vámi se nevyplatí uzavírat sázky. Ale jedno vám povím, to nebyly její míry. Ty její jsou spíš osmdesát, šedesát, devadesát.“

Mason se nad tím zamyslel. „Vycpávky?“ zeptal se.

„Ne moc,“ řekla Della. „Něco tam má, ale moc toho není.“

„Když už jsme u toho, Dello,“ řekl Mason, „chápu, co tím chcete říct. Máme tu klientku, která nám hned od začátku lže.“

„Pluje pod falešnou vlajkou,“ dodala Della Streetová s úsměvem.

„Případ zfalšovaných proporcí‘,“ řekl Mason zamyšleně.

„Doufejme, že se z toho nevyklube ‚Případ drahé klientky‘,“ podotkla Della. „Mám podezření, že nás kromě vycpané klientky čekají nafouklé historky a zbytnělé výdaje.“

„Nechal jsem se obalamutit,“ řekl Mason. „Měl jsem ji pořádně proklepnout a ty výmysly jí zarazit. Jenomže teď už je na to pozdě. Musíme si s těmi falešnými mírami vystačit.“

KAPITOLA 2

Deset minut po deváté prošel Mason dveřmi z chodby do své kanceláře a pozdravil úsměvem Dellu Streetovou. „Je někdo v přijímací kanceláři, Dello?“

Zavrtěla hlavou. „Gertie,“ řekla.

„Gertie tam ovšem má být.“

„Nemůže se vás dočkat, jak je našponovaná,“ prozradila Della. „Je tak rozčilená, že ani nemůže sedět a běhá po místnosti sem a tam.“

„Co ji tak rozrušilo?“

„Vaše včerejší záhadná klientka.“

Mason povytáhl překvapeně obočí. „Už se nám zas objevila?“

„Gertie něco objevila.“

„Jak to myslíte?“

Della naznačila posunkem k Masonovu psacímu stolu. Nahoře ve svazku došlé pošty byly složené noviny, otevřené na stránce s nápisem INZERCE a poskládané tak, aby byly nahoře takzvané „Osobní vzkazy“.

Mason přešel ke stolu, posadil se do čalouněné otáčecí židle, vzal noviny, zběžně prolétl očima oddíl s osobními vzkazy a všiml si inzerátu, který byl po straně zaškrtnut:

„JSEM ZDE PŘIPRAVENA VYJEDNÁVAT S PENĚZI V HOTOVOSTI. ŽÁDNÉ ŠEKY, POUZE HOTOVOST. VYHLEDEJTE MNE V HOTELU WILLATSON. 90– 60– 90.“

„To jsem blázen,“ podivil se Mason. „Myslíte, že je to naše známá?“

„Už to tak vypadá,“ řekla Della.

„No takto vidíte,“ prohlásil Mason. „Takhle to vypadá, když se člověk do něčeho pustí a pořádně ani neví, co to obnáší. Je nad slunce jasnější, že je ta holka do něčeho namočená a koleduje si o další patálie. A až bude malér na spadnutí, bude se spoléhat na nás, že ji z toho vysekáme.“

Mason chvilku váhal a pak rázně ukázal prstem k telefonu. „Paula Drakea, Dello.“

Della vytočila číslo Paula Drakea, které nebylo uvedeno v seznamu, a za chvilku už hlásila: „Malý moment, Paule, chce s váma mluvit Perry.“

Předala telefon Masonovi.

„Ahoj, Paule,“ pozdravil Mason. „Mohl by ses na chvíli uvolnit a přijít ke mně do kanceláře?“

„Když mě do nosu udeří závan nového případu, najdu si vždycky čas, abych přichvátal!“

„Tak tedy přichvátej,“ vyzval ho Mason a zavěsil.

„Je ale etické, abyste o tom Paulovi…?“

„Není etické, abych mu cokoliv prozradil, navíc v tomhle stádiu – přinejmenším podle toho, jak si etiku vykládám já,“ souhlasil Mason. „Ale zjistím si něco o tom, s kým má to děvče co do činění a čeho se to všechno týká.“

„Napadá vás něco?“ zeptala se Della.

„Myslím, že přijela ze San Francisca,“ řekl Mason.

„Proč?“

„Předně podle toho, jak byla oblečená, a taky podle toho, kdy k nám dorazila. Přiletěla letadlem, někde si odložila zavazadla – pravděpodobně v hotelu Willatson – vzala si taxíka a přijela sem… Nejspíš si ještě před tím, než šla k nám, zařídila ten inzerát v novinách. Pokud si to dobře pamatuju, trvá tak den dva, než inzerát takového druhu zveřejní… Jestli hádám správně, zamluvila si v hotelu Willatson ubytování po telefonu.“

„Takže?“ zeptala se Della.

„Takže si o té naší záhadné klientce něco zjistíme,“ řekl Mason. „Něco víc, než tři údaje o tělesných proporcích.“

Od dveří, vedoucích ze soukromé kanceláře do chodby, se ozvalo dohodnuté klepání Paula Drakea. Della otevřela. „Ahoj, Paule,“ pozdravila. „Jak se daří vašemu zažívání?“

„Už je to lepší, díky, krásko. Však mě taky nenutíte sedávat celé noci v kanceláři a pojídat okoralé hamburgery u psacího stolu. Už šest dní za sebou si vyhazuju z kopýtka a dávám si k večeři čerstvě připravené masité pokrmy.“

„To ti jdou tak špatně kšefty?“ zeptal se Mason.

„Mizerně,“ odtušil Drake.

„Třeba bychom ti mohli pomoci,“ navrhl Mason. „I když to moc velký případ není, jen taková běžná záležitost.“

„Kdo je klient?“ zeptal se Drake.

„Já,“ odpověděl Mason.

„Ale, ale.“

„Chce si něco zjistit o jednom klientovi,“ upřesnila Della.

Drake se usadil do příliš vycpaného koženého křesla, přehodil nohy přes zakulacená opěradla, vytáhl si notes a plnící pero a vyzval Masona: „Jdeme na věc.“

„Myslím, že jsem udělal chybu, Paule.“

„Jak to?“

Mason zaváhal a pak opatrně pokračoval. „Nemůžu ti říct žádné podrobnosti, aniž bych porušil pravidla etiky, Paule. Od právního zástupce se očekává, že zachová v záležitostech svých klientů mlčenlivost. Všechno, co mi svěří, je zcela důvěrné.

S ohledem na tuto skutečnost ti řeknu jen to, že, jak se obávám, jsem dal zřejmě jednomu svému klientovi radu, která nebyla tak docela přiměřená situaci.“

„Jedná se o muže nebo ženu?“ zeptal se Drake.

„To je taky důvěrné,“ řekl Mason.

„Jaké chyby ses v souvislosti s tím klientem dopustil?“

„Neřekl jsem mu něco, co se měl pro své vlastní dobro dozvědět,“ řekl Mason. „Nechal jsem ho, aby provedl svou vlastní diagnózu případu a přijal jsem tu diagnózu.“

„Jakže?“

„Čas od času si chce nějaký klient provést sám diagnózu svého případu, jako když pacient přijde k doktorovi a řekne ‚Pane doktore, mám potíže s trávením. Chci, abyste mi dal nějaké léky na lepší trávení‘,“ vysvětloval Mason.

„Když dá ten lékař pacientovi jednoduše něco na lepší trávení, udělá z hlediska své profese chybu.

Lékař má udělat to, že se vyptá na příznaky, související se špatným trávením. Dozví se, že pacient pociťoval bolesti v hrudníku a čas od času také podél levé paže, a má podezření na něco úplně jiného než špatné trávení. Nechá si vyhotovit kardiogram a zjistí, že pacient má příliš vysokou hladinu cholesterolu v krvi. Nedá tedy pacientovi léky na špatné trávení, ale předepíše mu dietu, v níž budou vyloučeny tuky a mléčné výrobky, zato však bude bohatá na bílkoviny.

Pacient se uzdraví.

Kdyby však lékař přijal diagnózu, kterou si pacient sám stanovil, je pravděpodobné, že by ten pacient do dvanácti měsíců zemřel.“

„To je trochu zjednodušené, Perry, nemyslíš?“ řekl Drake.

„Schválně jsem to zjednodušil, abych ti znázornil situaci,“ vysvětlil Mason. „Tenhle klient sem přišel, předložil mi diagnózu případu a předepsal si sám lék. Bohužel jsem to prohlášení přijal tak, jak to leží a běží. To jsem neměl dělat. Abych si uchlácholil vlastní svědomí, chci informace.“

„O tom klientovi?“ zeptal se Drake.

„O všemožných a různých věcech,“ řekl Mason. „Možná ani nebudou mít přímou souvislost s tou situací. Dokonce je možné, že se toho klienta nebudou přímo dotýkat. Jsou ale dostatečně zajímavé na to, aby se dotýkaly mne.“

„No dobrá,“ souhlasil Drake, „když to nejde jednoduše, musí to jít složitě. Chceš, abych pro tebe něco udělal, a klientem jsi ty sám. Prokážu ti ty nejlepší služby, jakých jsem schopen, a udělám to pro tebe se slevou. Co mám udělat?“

Mason zvedl poskládané noviny a podal je Drakeovi.

„Ten inzerát,“ řekl.

Drake inzerát nahlas přečetl:

„JSEM ZDE PŘIPRAVENA VYJEDNÁVAT S PENĚZI V HOTOVOSTI. ŽÁDNÉ ŠEKY, POUZE HOTOVOST. VYHLEDEJTE MNE V HOTELU WILLATSON. 90– 60– 90.“

Drake vzhlédl od novin. „Zajímáš se o ten inzerát?“

Mason přikývl.

„Ten váš člověk tam má zřejmě tři pokoje,“ řekl Drake. „Jo počkat, devadesát je tu dvakrát. Takže jsou to možná dva pokoje, devadesát a šedesát, a osoba, která si inzerát podala, uvádí nejspíš devadesátku dvakrát na znamení toho, že kontakt má být navázán v tomto pokoji.“

„Možná,“ řekl Mason.

Drake na něj zkoumavě pohlédl. „Také by to mohl být nějaký tajný kód,“ podotkl.

Mason byl zticha.

„Co přesně chceš, abych udělal?“ vyptával se detektiv.

„Zjisti všechno, co se dá, o tom, kdo si ten inzerát zadal a komu byl vzkaz určen.“

„S tím může být spousta práce, ale taky je možné, že to bude hračka. Hotel Willatson je hotel komerčního typu. Když se ve městě konají předvolební sjezdy, je obsazený na pětadevadesát procent. Jinak tam může být obsazeno tak z šedesáti až sedmdesáti procent. Každopádně je tam ubytováno příliš mnoho lidí, abych se tam vypravil jen tak naslepo. Můžu zjistit, kdo je na devadesátce a kdo na šedesátce. To ještě nemusí nic znamenat.

Nejlepší by asi bylo mrknout se na zoubek tomu, kdo dal ten inzerát do novin – dát do tisku cvičně odpověď zhruba v tomto znění:

VZKAZ NEJASNÝ. ZAVOLEJTE NA ČÍSLO 676 – 2211, VŠE VYJASNÍME. NEHODLÁM NALETĚT BEZ OHLEDU NA POUŽITOU NÁVNADU.“

Drake zašermoval rukama. „To jsem samozřejmě vyplivl jen tak spatra, Perry. Musel bych to trochu pečlivěji zformulovat. Muselo by to být nenápadné, ale i tak je trochu možné, že by v té odpovědi zazněl nějaký falešný tón, který by kořist poplašil, takže by si tvůj klient domyslel, že se o věc zajímá někdo, kdo nemá.“

„Tak nevím,“ řekl Mason zamyšleně, „ale nevidím důvod, proč by taková situace měla mít osudné následky… Třeba by se pak můj klient vrátil ke mně a já bych aspoň mohl…“ Mason se odmlčel.

„Oč jde?“ zeptal se Drake. „Copak tomu klientovi nemůžeš zatelefonovat do hotelu Willatson a…“

„Neřekl jsem, že si myslím, že ta osoba, která si ten inzerát zadala do novin, je mým klientem,“ řekl Mason. „Je docela možné, že je klient osobou, pro kterou je ten inzerát určený.“

„Jinými slovy nevíš, kde svého klienta najít?“

„Ale, ale,“ napomenul ho Mason, „měl by sis zas někdy přečíst nařízení Nejvyššího soudu. Nemůžu být vyslýchán, dokud nejsem poučen o ústavních právech a nedostanu příležitost poradit ses advokátem… Dal jsem ti práci, tak sebou hoď a udělej ji.“

Drake chvíli přemýšlel. „Jsem napnutý jak kšandy, abych se o té situaci dozvěděl víc, Perry, ale koneckonců je to tak, jak říkáš. Dal jsi mi práci, takže je na mně, abych pohnul kostrou.“

Drake se zvedl z křesla. „Kdy ti mám podat hlášení?“ zeptal se.

„Jakmile narazíš na cokoliv konkrétního, co bys mi mohl ohlásit. Dej mi vědět, i kdyby se ti to zdálo jakkoliv triviální.“

„Ve dne v noci?“ zeptal se Drake.

„Tak naléhavé to zas není,“ řekl Mason. „Řekněme kdykoliv přes den nebo večer.“

„Dobrá,“ souhlasil Drake, „takže přes den nebo večer. Nějaké omezení co do počtu lidí, které na to můžu nasadit?“

„Nejdi přes pět set dolarů, aniž by ses napřed zeptal,“ nařídil Mason.

„Při té slevě, kterou ti dávám, můžeme za pět set dolarů odvést pořádný kus práce… ozvu se ti, Perry.“

Mason a Della Streetová se dívali za detektivem, jak vychází ze dveří. Potom si Mason povzdychl, zvedl hromádku papírů ze svého stolu a prohlásil: „Tak, Dello, udělali jsme všechno, co jsme mohli. A teď se můžeme pustit do práce.“

„Jak tohle zapíšeme do účetní knihy?“ zeptala se Della. „Vzal jste si tři sta dolarů a zaplatil pět set, a to ani neznáme jméno klientky, které se ten případ týká.“

„Tak ji nazvěte slečna Schodková,“ navrhl Mason. „To zatím bude stačit, než jí najdeme nějaké lepší jméno.“

„Možná,“ uvažovala Della, „bych ji mohla nazvat slečna Podvodná.“

„Nepodvedla nás,“ namítl Mason. „Nebo o tom přinejmenším nevíme. Potřebujeme informace. Stanovila si u svého případu diagnózu a předepsala si léky, jenomže se možná v obojím spletla.“

Della Streetová popadla tužku a notes, do kterého si zapisovala těsnopisem poznámky. „Nu co,“ poznamenala, „začínáme den o dvě stě dolarů chudší, než jsme byli, dokud jste si ráno nesedl za stůl.“

KAPITOLA 3

Celý následující den byl Perry Mason u soudu, kde obhajoval černošského mladíka, obžalovaného z krádeže v zastavárně.

Tři očití svědkové, kteří viděli, jak se zloděj řítil ulicí, naskočil do zaparkovaného auta a velkou rychlostí zmizel, si byli identifikací obviněného naprosto jistí.

Mason se marně pokoušel svědectví zpochybnit.

Ve tři hodiny uzavřel zástupce okresního prokurátora úvodní část projednávání sporu a Mason měl příležitost oslovit porotu.

„Na rozdíl od názoru laické veřejnosti, pánové, víme, že nepřímé svědectví je nejsilnějším argumentem, kdežto svědectví očitých svědků patří k těm nejslabším.

Máme zde vysokého černošského mládence s knírem, který nesl papírovou tašku.

Příslušný obchod byl vykraden vysokým černošským mládencem s knírem, nesoucím papírovou tašku.

Pan prokurátor vychází z teorie, že obžalovaný uprchl, peníze někde schoval, vložil do papírové tašky půl tuctu krabiček cigaret, a když pak byl zatčen, vysvětlil, že mu došly cigarety a on si došel k prodejnímu automatu nedaleko svého bydliště, zakoupil si šest krabiček cigaret, vložil je do papírové tašky, kterou si přinesl, a když ho zadržela policie, vracel se právě do svého skrovného příbytku.

Já se vás ptám – když už někam uložil peníze, aby zakryl svědectví proti sobě, proč asi, ve jménu zdravého rozumu, se nezbavil i té papírové tašky?

Vysoký černošský mládenec s knírem a nesoucí papírovou tašku jen pár minut po vykradení přitáhl policii jako magnet – bylo po něm přece okamžitě vyhlášeno pátrání.

Lidé si takového jedince zběžně všimnou. Zapamatují si jen nejzákladnější údaje. V tomto případě to, že šlo o vysokého černošského mládence s papírovou taškou a knírkem. Nic jiného si vlastně nepamatují.

Později, když se na naléhání policistů mermomocí snaží rozpomenout na další skutečnosti, se sami zhypnotizují natolik, až uvěří tomu, že si jasně vybavují ještě další věci. Potom jim někdo dá fotografie, které si mají prohlédnout – snímky obličeje, pořízené pro policejní účely. Jsou požádáni, aby si je dobře prohlédli. Prostudují si je tak pečlivě, že když pak uvidí obžalovaného v řadě několika dalších mužů, okamžitě ho vyberou jako muže, kterého viděli běžet po ulici s papírovou taškou.

Jedná se o případ autohypnózy.

Povinností obžaloby je prokázat případ bez veškeré pochybnosti. Žádám o vydání rozsudku o zproštění viny.“

Mason se vrátil na své místo.

Zástupce okresního prokurátora se ve svém závěrečném projevu uchýlil k sarkastické poznámce.

„Obžalovaný vykrade obchod. Vloží peníze do papírové tašky. Je viděn třemi svědky, jak běží po ulici. Poté, co peníze schová, se pokusí zajistit si důkaz tak, že do papírové tašky uloží několik krabiček cigaret, aby to vypadalo jako naprosto nevinná transakce.

Tři důvěryhodní očití svědkové toho muže pozitivně identifikují. Perry Mason, který patří k nejschopnějším advokátům v zemi, se snažil, seč jen mohl, aby oslabil svědectví těchto mužů. Ti však neochvějně trvají na svém.

Nenechte se zmást výřečností. Nedejte se ovlivnit zkreslujícími úvahami. Jděte a shledejte tohoto muže vinným.“

Bylo už po páté hodině, když soudce konečně udělil pokyn a porota se neprodleně odebrala k poradě.

Očekávalo se, že verdikt bude vynesen rychle, ale v šest třicet odešli členové poroty na večeři a vrátili se v osm, aby v poradě pokračovali. Před devátou hodinou se rozdrnčel bzučák a porota oznámila, že se dohodla na rozsudku.

Soudní síní se bryskně rozkřikla novina.

Porota shledala obžalovaného vinným.

Soudce zaujal své místo v soudcovské stolici, obžalovaný byl předveden do soudní síně. Vše už bylo nachystáno k vyslechnutí výroku poroty, když vtom si létacími dveřmi do soudní síně prorazil cestu neuniformovaný policista, kvapně prosel prostřední uličkou, přistoupil k soudcovské stolici a šeptem něco řekl soudci.

Soudce se zamračil a naklonil se dopředu, aby si s mužem šeptem pohovořil. Potom vyzval soudního zřízence: „Řekněte porotě, ať ještě několik minut počká. Požádám právní zástupce obou stran, aby se se mnou odebrali do mé kanceláře.“

Když soudce dorazil do své kanceláře, nechal si na sobě svůj soudcovský hábit, usadil se do vrzající otáčivé židle za svým stolem a prohlásil: „Pánové, v tomto případě došlo k překvapivému vývoji. Policie zadržela muže při vloupání do jednoho obchodu. Našli skrýš s penězi, v níž byly stodolarové bankovky, ukradené z obchodu při loupeži, kterou právě soudně projednáváme.

Jistě si, pánové, vzpomínáte, že si majitel čísla oněch stodolarových bankovek poznamenal. Pachatel se ke krádeži přiznal. Zdá se, že obžalovaný v tomto případě je nevinný.“

„Cože!“ zvolal zástupce okresního prokurátora.

Soudce přikývl.

„Ale porota se už shodla na rozsudku,“ vyhrkl žalobce.

„Zní , vinen‘.“

„Takový rozsudek přijmout nemůžeme,“ prohlásil soudce, „a máme pro to důvody z právního hlediska. Jelikož se už porota dohodla na rozsudku, nevím takto bez přípravy přesně, jaký je teď právní statut tohoto případu. Mohl bych samozřejmě porotce zavolat do soudní síně, vysvětlit jim okolnosti a dát jim pokyn, aby byl vynesen rozsudek ‚nevinen‘. Domnívám se však, že nejlépe bude sdělit porotcům, že nastaly jisté okolnosti, v jejichž důsledku je nezbytně nutné, aby byla porota rozpuštěna ještě před tím, než soud oficiálně přijme jakýkoliv rozsudek.“

„Ty okolnosti jim samozřejmě vysvětlíte,“ řekl Mason.

„To rozhodně ne!“ namítl zástupce okresního prokurátora.

„Proč ne?“ zeptal se soudce.

„Protože by to mohlo vést k oslabení celého systému svědecké identifikace,“ protestoval zástupce.

„Jinými slovy,“ řekl Mason, „dvanáct lidí z té poroty odejde a budou kritizovat soudce a systém vykonávání spravedlnosti. Je ovšem mnohem lepší, když lidé ztratí kus víry v příliš troufalý a dogmatický způsob identifikace prostřednictvím očitých svědků, než aby ztratili důvěru v justici jako takovou.“

„Také si to myslím,“ řekl soudce, odstrčil otočnou židli a vstal.

„Pánové, vrátíme se do soudní síně. Nechám zavolat porotu, a ještě než se zeptám, zda se porotci dohodli na rozsudku, učiním stručné prohlášení, ve kterém je budu informovat o nejnovějším vývoji událostí, a porotu rozpustím. V tu chvíli vy, pane zástupce okresního prokurátora, můžete požádat o upuštění od soudního stíhání. Bude vám vyhověno.“

Zástupce okresního prokurátora se rozhodnutí soudce podvolil, ač nerad. Vrátili se do soudní síně a soudce porotce stručně informoval o tom, co se stalo.

Mason se dobře bavil, když sledoval užaslý výraz, který se porotcům rozhostil v obličeji, když si uvědomili význam toho, co jim soudce sděloval.

Potom si advokát s porotci potřásl rukou. Porotci si poněkud váhavě potřásli rukou s obžalovaným a Mason svému klientovi poradil: „Jděte domů, oholte si ten knír a už nikdy takový nenoste. A nikdy s sebou nenoste papírovou tašku.“

Obžalovaný se smál. „Vysoký černošský mládenec s knírem. Vysoký černošský mládenec s papírovou taškou, to se tedy povedlo, pane. Vrátím se domů a ten knír si oholím, jen co popadnu holící břitvu, a už nikdy nic neponesu v papírové tašce!“

Přestože byl Mason po dlouhém soudním stání unavený, zastavil se ještě cestou domů ve své kanceláři.

Della Streetová mu tam nechala vzkaz:

20:45, UŽ NA VÁS DÉLE NEMOHU ČEKAT. CHTĚLA JSEM VÁM UKÁZAT INZERÁT Z VEČERNÍCH NOVPN. MÁTE JE NA STOLE.

Mason sebral složené noviny a podíval se na zakroužkovaný inzerát.

Zněl takto:

90 – 60 – 90. CHCI SE VYHNOUT NEPŘÍJEMNOSTEM. BUDU U VCHODU DO HOTELU V TAXÍKU DNES VEČER PŘESNĚ V DEVĚT HODIN. KONTAKTUJTE MNE TAM. BEZE SVĚDKŮ, PROSÍM. VÍTE KDO.

Mason si inzerát zamyšleně prohlédl a potom vytočil číslo Drakeovy detektivní kanceláře.

„Tady je Perry Mason,“ ohlásil se. „Je tam někde Paul Drake?“

„Ne, není. Pan Drake pracuje na případu. Říkal, že neví, kdy se vrátí.“

„Ví tam u vás někdo, o jaký případ se jedná?“ zeptal se Mason.

„Obávám se, že ne,“ řekla sekretářka. „Pan Drake říkal, že je to naprosto tajné.“

„Děkuji vám,“ řekl Mason. „Asi se už pro dnes večer nedá nic dělat.“

Advokát položil telefon, zavřel kancelář, šel do svého bytu a pohroužil se do hlubokého spánku.

KAPITOLA 4

V devět hodin příštího rána, když Perry Mason cestou od výtahu zabočil do kanceláře Drakeovy detektivní agentury, byl už Paul Drake u svého pracovního stolu.

Telefonní spojovatelka se usmála, přikývla na pozdrav a ukázala prstem do chodby směrem k Drakeově soukromé kanceláři; pak se zas vrátila k telefonnímu hovoru, jemuž se právě věnovala.

Mason prošel čímsi, co vypadalo jako opravdový labyrint kanceláří velikosti králičích kotců, kde Drakeovi podřízení sepisovali hlášení o svých rozličných případech; na konci chodby vešel do Drakeovy soukromé kanceláře.

Byla to také maličká kancelář s psacím stolem a celou baterií telefonů.

Drake k Masonovi vzhlédl, zazubil se a zívl. „Ty a ta tvoje záhadná klientka!“ poznamenal.

„Copak?“ zeptal se Mason.

Drake mu podal noviny s inzerátem, který mu nechala Della Streetová na stole předchozího večera.

„To je tvoje práce?“ zeptal se advokát.

„Moje práce,“ přisvědčil Drake.

„Zabralo to?“

„Ano i ne.“

„Co se stalo?“

„Nu, musel jsem přistoupit na určité riziko – což je jedna z věcí, s kterými musí člověk v téhle hře počítat. Trefuju se naslepo, kdežto druhá strana má výborný rozhled.

Buď je to tak, že už příslušná osoba navázala kontakt s tím, kým chtěla, nebo to ještě neudělala. Z jejího chování jsem to nepoznal.“

„Moment,“ zarazil ho Mason, „použil jsi ženského zájmena. Proč?“

„Protože je to žena.“

„Pokračuj.“

„Jak už jsem řekl, buď už s tou osobou navázala kontakt, nebo ještě ne. Pak je tu ještě jedno dilema. Buď toho člověka zná, nebo ne. To, že si dala ten inzerát do novin, by naznačovalo, že ho pravděpodobně nezná.

Pak jsem samozřejmě musel podstoupit ještě další riziko. Mohlo jít o muže či ženu. V tomhle bodě jsem se mohl pro každý případ pojistit, takže jsem s sebou vzal jedno z našich děvčat.

Dal jsem do novin ten inzerát, kde jsem tvrdil, že budu čekat před vchodem do hotelu v zaparkovaném taxíku přesně v devět hodin.“

„Předpokládám, že ses snažil zjistit její totožnost ještě jinak,“ řekl Mason.

„Jistěže. Zašel jsem do kanceláře novin, které zveřejnily její inzerát. Za pět dolarů jsem vyloudil informaci, že šlo o mladou ženu s hezkou postavou, poněkud ostýchavou blondýnku s modrýma očima.

Pak jsem šel do hotelu Willatson, kde jsem zbytečně proplýtval pět dolarů a nedozvěděl se vůbec nic.

Rozhodl jsem se risknout to s tím inzerátem v novinách. Pak jsem se se svou pomocnicí odebral k hotelu a usadil se u vchodu v taxíku.“

„Proč v taxíku?“ zeptal se Mason.

„Aby na nic nepřišla podle poznávacího čísla.“

Mason souhlasně přikývl. „Co bylo dál?“

„Prošla kolem auta přesně v devět hodin, ale kromě ní to ještě udělala spousta dalších lidí. Zařídil jsem to tak, aby si nemohla dost dobře prohlédnout ani mou společnici, ani mne. Měl jsem čepku, naraženou do půlky čela, a tmavé brýle. Moje pomocnice měla plášť s vyhrnutým límcem a tmavé brýle. Byli jsme pořádně zamaskovaní.

Mezi všemi těmi lidmi, kteří tudy procházeli, jsme ji nejdřív nemohli najít, ale když se na konci bloku otočila a vrátila se zpátky, bylo nám to jasné. Udělala to třikrát, ale ani jednou o nás neprojevila nejmenší náznak zájmu; žádný signál nebo poznávací znamení, vůbec se nepokusila přijít až k nám a navázat rozhovor. Pokaždé, když procházela kolem taxíku, měla oči upřené dopředu.“

„Takže?“ zeptal se Mason.

„Nepokoušeli jsme štěstí,“ řekl Drake. „Dali jsme taxikáři pokyn, aby odjel.“

„Nesnažili jste se ji sledovat?“

„Pochopitelně jsme ji sledovali. Další můj člověk seděl v automobilu zaparkovaném hned za námi, a když to děvče prošlo kolem taxíku podruhé, přišel na to stejně jako my. Když jsme odjížděli, dal jsem mu znamení, aby ji sledoval.

Když náš taxík odjel, šla zpátky do hotelu Willatson. Je tam přihlášená jako slečna Diana Deeringová ze San Francisca. Bydlí na pokoji sedm set šedesát sedm.“

„Dobrá práce, Paule,“ pochválil ho Mason. „Počkej s tím,“ řekl Drake „ještě jsem neskončil. Podstrčili jsme ještě pár pětidolarovek hotelovým poslíčkům a telefonní spojovatelce. Má na zavazadle značku D. D.

No, a když chce někdo používat nepravé jméno, dosti často si ponechá stejné vlastní jméno, a když má na zavazadlech iniciály, chce mít jméno, které těm iniciálám bude odpovídat. Diana Deeringová by tedy mohla být Diana něčí ze San Francisca.“ Mason povytáhl obočí.

„Takže,“ pokračoval Drake, „jsme se pustili do práce. Zjistili jsme, že objekt našeho zájmu telefonuje čas od času do jedné nemocnice v San Franciscu a vyptává se na jednoho pacienta, nějakého Edgara Douglase.

Edgar je zaměstnán v sanfranciské společnosti Escobar Import a Export. Před několika dny měl autonehodu, při níž utrpěl lebeční frakturu, a je dosud v bezvědomí.

Zkusili jsme tedy do iniciál Diany D. doplnit příjmení Douglasová. Zatelefonovali jsme do společnosti Escobar, zeptali se na Edgara Douglase a bylo nám řečeno o té autonehodě. Pak jsme se zeptali na Dianu Douglasovou.

Sdělili nám, že je to jeho sestra a je také zaměstnankyní té společnosti. Byla po té nehodě velmi rozrušená, takže jí dali několik dní dovolené, aby mohla být u něj.

Máme popis, který sedí. Zjistili jsme také, že už v té rodině nejsou další členové.“

„Vzbudili jste podezření?“ zeptal se Mason.

„Vůbec ne. Řekli jsme, že voláme z jedné finanční společnosti, která si ověřuje údaje o Edgarově zaměstnání a schopnosti splácet úvěr. Otázky jsme kladli tak rutinně, jak jen to šlo, a mluvili jsme přitom poněkud znuděným hlasem.“

„Co pak?“ zeptal se Mason.

„Pak jsme se porozhlídli v San Franciscu,“ pokračoval Drake. „Ve společnosti Escobar sice probíhá ‚běžná‘ revize účetních knih, ale nezdá se, že by tam byli znepokojeni. Přišli jsme na to víceméně náhodou.“

„Jak zní prognóza v případě bratra?“

„Pravděpodobně bude v pořádku, ale bude možná až dva týdny v bezvědomí,“ informoval ho Drake. „Chystal se zrovna na nějakou obchodní cestu – kufr už měl zabalený a jel ještě k benzínovému čerpadlu natankovat, když do něj prudce narazilo auto, které projelo na červené světlo; po srážce upadl do bezvědomí.“

„Jsou nějaké dohady o tom, zda to byla jeho chyba?“ zeptal se Mason.

„Vůbec ne. Auto, které do něj vrazilo, nejenže projíždělo na červenou, což bylo ochotno několik lidí dosvědčit, ale řidič byl navíc silně podroušený. Policisté ho strčili do basy, aby tam vystřízlivěl, a dostal už obsílku k soudu, kde se bude zodpovídat z řízení motorového vozidla v podnapilém stavu.“

Mason se na několik vteřin zamyslel. „Co asi Dianu při tom všem přimělo, že opustila bratra, který je ve vážném zdravotním stavu, odcestovala do Los Angeles a začala si dávat inzeráty do novin?“

Drake pokrčil rameny. „Jestli chceš, abychom v tom pokračovali, tak na to přijdeme. Pravděpodobně je to jakási forma vydírání, která se nějak týká celé rodiny.“

„Říkáš, že už ta rodina nemá další členy?“ zeptal se Mason.

„Tohle je vše. Rodiče jsou mrtví. Diana a její bratr Edgar jsou v současné době jedinými žijícími příbuznými. Diana nebyla nikdy provdána. Edgar je sice svobodný, ale proslýchá se, že se chystá oznámit zasnoubení s nějakou bohatou dědičkou – ale to jsou jen takové zvěsti.“

„Stáří?“

„Diany?“

„Ne, Edgara.“

„Něco málo přes jedenadvacet.“

„Mladší než Diana,“ konstatoval Mason zamyšleně.

„Tak o dva roky.“

„Možná se mu snažila být tak trochu matkou,“ řekl Mason.

„To asi ano,“ připustil Drake. „Co kdybys přiložil taky ruku k dílu?“

„Pro koho bych to měl udělat?“

„Pro mě, a koneckonců taky pro sebe,“ řekl Drake. „Kdybys mi mohl něco říct k tomu Dianině případu a proč tě to zajímá, mohl bych vám oběma pomoci. Přinejmenším by ti to ušetřilo trochu peněz.“

Mason zavrtěl hlavou. „To nemůžu, Paule. Jsem vázán profesionální etikou.“

„Chceš, abych na tom ještě dělal?“ zeptal se Drake.

„Ještě nějakou dobu ano.“

„Mám ji nechat sledovat?“

„Rád bych věděl, kam chodí a s kým se vídá, ale je to dost ošemetná práce, poněvadž nechci, aby vycítila, že je sledována. Kdyby se tak stalo, mohlo by ji to poplašit a přimět k tomu, aby podnikla kroky, které se neslučují s tím, co je pro ni nejlepší.“

„Tak to ji radši budeme sledovat volně – když se na to příliš tlačí, sledovaný objekt si začne být dosti často vědom toho, že něco není v pořádku. Je to pořádná dřina, někoho sledovat na každém kroku a zaručit přitom, že si to ta osoba vůbec neuvědomí.“

„Tak ji tedy sledujte volně,“ řekl Mason.

„Pokud nejsou peníze problém, mohli bychom samozřejmě nasadit víc lidí, takže…“

„Na tohle nemáme neomezené zdroje, Paule. Vlastně ani nevím, zda je absolutně nezbytné vědět, kam ta mladá žena půjde a co udělá, ale rád bych s ní zůstal v kontaktu a byl bych moc a moc nerad, kdyby se lekla a provedla nějakou nepředloženost.“

„Dobrá,“ souhlasil Drake, „uvidíme, co se dá dělat. Budeme ji sledovat jen tak volně. Kdy chceš podat hlášení?“

„Jakmile budeš mít něco, co ti bude stát za námahu,“ řekl Mason, položil krátce ruku na Drakeovo rameno a odkráčel do své vlastní kanceláře.

KAPITOLA 5

Hotel Willatson byl hotel komerčního typu, kde se všechno řídilo pravidlem ‚žij a nech žít‘. Nikdo si moc nevšímal lidí, kteří vstoupili dveřmi, prošli halou a kráčeli přímo k výtahu.

Perry Mason však měl pocit, že bude lepší vystupovat jako někdo, kdo je tu zcela cizí.

Šel k přepážce, upoutal pozornost recepční a zeptal se: „Máte tu přihlášenou slečnu Dianu Deeringovou?“

„Okamžik.“

Recepční se podívala do záznamů a řekla: „Sedm set šedesát sedm.“

„Ohlásila byste mě, prosím vás?“

Recepční vypadala znuděně. „Jaké jméno?“

„Jméno jí nic neřekne,“ řekl Mason. „Chci se jí na něco vyptat ohledně sociálního zabezpečení. Řekněte jí, že to má co do činění s devadesát, pomlčka, šedesát, pomlčka, devadesát.“

Recepční řekla: „No dobrá,“ zvedla sluchátko, zatelefonovala na pokoj 767 a oznámila: „Je tu nějaký pán, který se vás přišel na něco zeptat v souvislosti s jakýmsi číslem. Zřejmě se jedná o číslo sociálního zabezpečení… Prosím?… Dobrá, já mu to vyřídím, když chcete.“

Obrátila se k Masonovi a informovala ho: „Nemá prý žádné problémy se sociálním zabezpečením. Budete mi muset sdělit vaše jméno nebo…“

Mason zvedl hlas. „Neřekla jste jí to číslo: devadesát, šedesát, devadesát.“

Ve sluchátku to najednou zakrákalo.

„Už je to v pořádku,“ řekla recepční. „Chce vás vidět. Zaslechla po telefonu to číslo. Můžete jít nahoru.“

Recepční zavěsila a se znuděnou netečností se vrátila k účetnické práci, kterou měla rozdělánu.

Mason vyjel výtahem do sedmého patra a zaklepal na dveře pokoje 767.

Dveře rychle otevřela mladá žena, která ho před několika dny navštívila v kanceláři; vzápětí úžasem couvla. „Propánakrále!“ zvolala. „Vy!“

„Proč ne?“ zeptal se Mason.

„Jak… jak jste se dozvěděl, kde jsem?… Jak víte, kdo…“

„Pojďme si teď pro změnu promluvit rozumně,“ navrhl. „Jmenujete se Diana?“

„Ano.“

„Diana čí?“

„Diana Deeringová.“

„Zkusme to o něco líp,“ řekl Mason.

„Tak se jmenuju, pane Masone. Jestli mi nevěříte, zeptejte se dole na recepci. Je to…“

„Je to jméno, pod kterým jste tu přihlášená,“ přerušil ji Mason. „Ale není to vaše jméno. Co takhle Diana Douglasová ze San Francisca? To by se vám nelíbilo?“

Na chvíli vytřeštila zděšeně oči a pak se začervenala. „Najala jsem si vás jako právního zástupce,“ namítla. „Máte mi pomáhat a ne mě honit po městě, pátrat po mé minulosti a snažit se spolupracovat s…“

Odmlčela se.

„S policií?“ zeptal se Mason.

„Ne, s policií ne,“ řekla. „Bohudíky jsem neudělala nic, čím bych porušila zákon.“

„Víte to jistě?“

„Ovšemže to vím jistě.“

„Tak podívejte,“ řekl Mason. „Jsem právní zástupce. Lidé ke mně přicházejí, když mají problémy. Očekává se ode mě, že jim pomůžu. Vy jste na to šla jinak a to mě zmátlo. Moc jsem vám nepomohl a mrzí mě to. Proto jsem se rozhodl, že vás radši najdu, než bude příliš pozdě.“

„Mýlíte se, pane Masone. Nemám problémy. Jen se snažím pomoci jednomu příteli.“

„Ale ano, máte problém,“ řekl Mason. „Vědí ve společnosti Escobar Import a Export kde jste?“

„To nevím… vědí, že mám dovolenou z osobních důvodů.“

Mason se přes ni natáhl a popadl černou tašku.

„Okamžitě mi ji dejte!“ zaječela a oběma rukama ho uchopila za paži.

Mason tašku pevně svíral.

„Plná peněz?“ zeptal se.

„Do toho vám vůbec nic není. Okamžitě vás propouštím. Chtěla jsem advokáta, který by mě chránil. Pusťte tu tašku. Máte padáka!“

„Kde jste vzala peníze, co máte v té tašce?“ zeptal se Mason.

„Po tom vám nic není!“

„Snad jste je nezpronevěřila ve společnosti, kde jste pracovala?“ zeptal se advokát.

„To ne, probůh!“

„Víte to jistě?“

„Ovšemže to vím jistě!“

Mason zavrtěl hlavou. „Překvapilo by vás, kdybyste se dozvěděla, že společnost Escobar Import a Export pověřila auditora, aby zkontroloval účetní knihy?“

Ve tváři se jí objevilo překvapení, které vzápětí vystřídalo zděšení. Ruka, třímající Masona za paži, povolila stisk. „Proč, proč to… proboha svatého, to přece nemůžou.“

„Tuhle informaci jsem se dozvěděl,“ řekl Mason. „Takže dejme tomu, že teď budete chvíli mluvit a zkusíte pro změnu vyrukovat s pravdou. Co děláte pro společnost Escobar Import a Export? Jaká je vaše práce?“

„Jsem tam pokladní a účetní. Mám na starosti směnu valut a platby do zahraničí. Já… pane Masone, to je určitě nějaký omyl.“

„Proberme si základní fakta,“ řekl Mason. „Přijdete do mé kanceláře. Máte s sebou tašku plnou peněz. Chcete…“

„Jak víte, co je v té tašce?“

„Moje sekretářka měla příležitost vidět, co je uvnitř,“ řekl Mason. „Byla plná bankovek.“

„Ach tak,“ řekla a na víc se nezmohla.

„Dala jste si inzerát do novin a naznačila jste, že jste tady, abyste zaplatila vyděrači. Takže si teď dáme dvě a dvě dohromady. Vymyslíte si nové příjmení. Přicestujete do Los Angeles. Dáte si inzerát do novin. Jednáte s vyděračem. Máte s sebou velkou sumu peněz v hotovosti. Společnost, u které pracujete, má evidentně pocit, že postrádá peníze. Nasadí auditora.“

Diana seděla a ani nedutala. Z otevřeného okna přicházely zvuky dopravního ruchu na ulici.

„Nuže?“ zeptal se Mason po chvíli.

„To je naprosto neuvěřitelné,“ řekla a pustila se Masonovy paže. „Já… nemůžu s tím nic dělat.“

„Snažím se vám pomoci,“ připomněl jí Mason. „Až dosud mi to pořád jen znesnadňujete. Kdybyste se mi pokusila říci pravdu, mohl bych svůj čas využít k tomu, abych pro vás něco udělal místo toho, abych jen běhal v kruzích a snažil se přijít na to, jak to s vámi je… Zpronevěřila jste ty peníze?“

„Proboha svatého, to ne!“

„Kolik v té tašce máte v hotovosti?“

„Pět tisíc dolarů.“

„Kde jste je vzala?“

Chvíli mlčela a pak prohlásila: „Řeknu vám pravdu.“

Mason se pohodlně usadil a opřel si záda. „Na to jste přišla trochu pozdě – nevím, kolik máme času. Ale pusťte se do toho.“

„Všechno se to sběhlo, když byl můj bratr zraněn při autonehodě. Poté, co ho odvezli do nemocnice, jsem šla k němu do pokoje pro nějaké věci – holení a podobné nezbytnosti, které jsem myslela, že bude v nemocnici potřebovat; našla jsem tam sbalená zavazadla a dopis, který byl adresován jednoduše DRAHÉMU UPRCHLÍKOVI. V dopise stálo, že pisatel už má plné zuby toho okolkováni; buď prý do úterý večer dostane pět tisíc dolarů, nebo podnikne další kroky.“

„Jak byl dopis napsaný?“ zeptal se Mason.

„Celý na stroji. Dokonce podpis byl strojopisem.“

„A podpis zněl 90– 60– 90?“

„Přesně tak.“

„A poštovní razítko?“

„Los Angeles.“

„Takže jste udělala co?“

„Pane Masone, můj bratr ležel v bezvědomí v nemocnici. Nemohla jsem ho v tom nechat. Zařídila jsem ten inzerát v novinách podle pokynu v tom dopise a přijela jsem sem.“

„A peníze?“

„Bratr měl peníze v bytě, připravené v kufříku. Chystal se právě odjet, zřejmě chtěl jet autem. Měl kufřík s penězi a příruční zavazadlo.“

„Kde k těm penězům přišel?“

„Pane Masone, to já nevím.“

„Váš bratr pracuje ve stejné společnosti jako vy?“

„Ano.“

„Mohl se dostat k penězům společnosti?“

„Pane Masone, Edgar by za prvé neudělal nic nezákonného a za druhé neměl k penězům přístup. Peníze v hotovosti jsou uloženy v bezpečnostní schránce v trezoru. Kombinaci čísel zná jen vedení podniku.“

„Ale vy ji taky znáte?“

„Ano, mám v pracovní náplni kontrolovat, zda je v pokladně všechno v pořádku – ne každý den, ale dvakrát do měsíce. Musím udělat součty podle stvrzenek o vybrání hotovosti a zkontrolovat, zda všechno sedí.“

„Povězte mi něco víc o Edgarovi,“ vyzval ji Mason.

„Je mladý. Je o rok a půl mladší než já. On je… naši rodiče zahynuli před pěti lety. Snažím se Edgarovi pomáhat, jak jen mohu. Je to citlivý hoch a…“

„Pracujete oba pro společnost Escobar Import a Export. Kdo z vás tam dostal práci dřív?“

„Já.“

„Co je to za společnost?“

„Zabývá se vývozem a dovozem, jak naznačuje její jméno.“

„Jaká je to společnost?“

„Jak to myslíte?“

„Velká společnost, malá společnost…“

„Ne, je to takový menší podnik, vede to jen jeden člověk.“

„Kdo je tou hybnou pákou?“

„Pan Gage – Franklin T. Gage.“

„Kolik zaměstnanců?“

„Dohromady tak deset až patnáct. Pět lidí pracuje na plný úvazek v kanceláři, a kromě toho je tam revizor účtů a odborník na daně.“

„Mám tomu rozumět tak, že jsou ještě další, kteří pracují mimo kancelář?“

„Ano, dohazovatelé a nákupčí.“

„Ale jsou nicméně zaměstnanci?“

„Svým způsobem ano.“

„Jak starý je Franklin Gage?“

„Něco přes čtyřicet. Tak čtyřicet pět.“

„On tu společnost řídí?“

„Ano, je náš nejvyšší šéf.“

„Kdo je hned za ním?“

„Homér.“

„Homér Gage?“

„Ano.“

„Jeho syn?“

„Synovec.“

Mason zamyšleně přimhouřil oči. „Jak dlouho poté, co jste tam začala, nastoupil do práce váš bratr Edgar?“

„Asi po šesti měsících.“

„A co těch šest měsíců dělal?“

„Nedělal nic. Z místa, kde pracoval, ho propustili. Někdo mu tam dělal věčně naschvály, až ho odtud vyštípali… Ale to by byla dlouhá historie.“

„Kdo ho podporoval?“

„Já.“

„Takže po šesti měsících jste mu sehnala místo u společnosti, kde sama pracujete… Kdo mu tu práci dal, Franklin Gage nebo Homér?“

„Franklin.“

Mason na ni přísně pohlédl. „Takže s Homérem jste o tom nemluvila?“

„Mluvila jsem o tom s panem Gagem. Panem Franklinem Gagem.“

„V kanceláři?“

„Ne, jednou jsem v práci musela zůstat až do večera a on mi řekl, že když jsem se kvůli práci ani nemohla navečeřet, zaplatí mi večeři.“

„A v té intimní atmosféře při večeři, na kterou vás pozval, jste využila příležitost, řekla jste mu o bratrovi a požádala jste ho, jestli by nemohl Edgara zaměstnat?“

„Ano, ale vy o tom mluvíte, jako bych to udělala tak… vypočítavě.“

Mason tu poznámku přešel mávnutím ruky. „Jak na to reagoval Homér?“

„Homéra jsem o to nežádala.“

„Na to jsem se neptal,“ odvětil Mason. „Chtěl jsem vědět, jak na to Homér reagoval.“

„No, řekla bych, že měl pocit, že jsme v té době Edgara nepotřebovali.“

„Co má Edgar na starosti? Jaká je jeho práce?“

„Dělá spojku.“

„Takže ještě jednou,“ pokračoval Mason. „Edgar byl šest měsíců bez práce a vy jste ho podporovala?“

„Pomáhala jsem mu. Bral podporu v nezaměstnanosti a…“

„Kde tedy,“ přerušil ji Mason, „vzal pět tisíc dolarů v hotovosti?“

„Já… já opravdu nevím.“

„Od vás ne?“

„Ne.“

„Máte pět tisíc dolarů?“

„Já… ano, mám.“

„Víc než to?“

„Jen o velice málo.“

„Kde je máte?“

„Ve spořitelnách.“

Mason si tu situaci v duchu přebral a pak se příkře zeptal: „Co ten Homér Gage? Jak se k vám staví?“

„Přátelsky.“

„Velmi přátelsky?“ zeptal se Mason.

„To by, myslím, chtěl.“

„Ženatý nebo svobodný?“

„Ženatý.“

„Setkala jste se někdy s jeho ženou?“

„Nijak oficiálně. Párkrát si byla v kanceláři nechat proplatit šek nebo něco podobného. Vypadá vychytrale… dělá ze sebe důležitou. Prý je to pěkná potvora.“

„Manžel jí zahýbá?“

„To nevím. Vím jen, že to není šťastné manželství.“

„Víte snad, jak se chová k ostatním děvčatům v kanceláři. Určitě si o něm povídáte. Schází se s některou po pracovní době?“

„To nevím. Myslím, že snad… ne, opravdu nevím.“

„Tak zahýbá?“

„Řekla jsem vám, že nevím!“

„Zahýbá?“

„Tak dobrá, když na tom trváte, myslím, že ano, ale určitě to nevím.“

„Ale stalo se už víc než jednou, že vás Homér požádal, abyste zůstala déle v práci?“

Zaváhala a pak potichu připustila: „Ano.“ A rychle dodala: „Víte, jedná se o velmi nekonvenční oblast podnikání. Uzavíráme složité obchodní transakce, při kterých se nakupuje a prodává ve velkém, a dost často se přitom musí platit hotově.

To platí obzvlášť o orientálním zboží. Víte, musíme mít potvrzení o původu například u všeho, co se dováží z Hong Kongu, a… no víte, některé záležitosti se musí řešit s velkou dávkou diplomacie.“

„Takže někdy zůstáváte v práci dlouho?“

„Ano.“

„A Homér po vás někdy chtěl, abyste zůstala v práci dlouho?“

„Ano.“

„A vzal vás pak na večeři?“

„Dvakrát.“

„A dělal vám návrhy?“

„Co tím chcete říct, pane Masone?“

„Víte, co mám na mysli.“

„Máte-li na mysli, že na mě někdy vyrukoval zpříma s milostným návrhem, zní odpověď ‚ne‘, ale všichni muži přece dávají ženám najevo, že by měli zájem. Jen tak si vás oťukávají, obhlížejí. Příležitostně utrousí nějakou dvojznačnou poznámku, vykládají košilaté historky. Jakmile se objeví sebemenší náznak souhlasu, zareagují okamžitě… pane Masone, přece vám nemusím nic vykládat o tom, jací jsou muži. Jsou pořád ve střehu a připraveni zaútočit – jakmile jim podáte prst, chňapnou po celé ruce.“

„A Homér Gage takový byl?“

„Byl takový. Není tak hloupý, aby se jen tak bez obalu vytasil s nějakými návrhy a riskoval, že bude odmítnut a jeho strýc se o tom dozví…“

„Strýc vás má v oblibě?“ zeptal se Mason.

„Ano, má.“

„Ženatý nebo svobodný?“

„Je vdovec.“

„A co ten? Taky má agresivní chlapské manýry?“

„Ne, to ne, pane Masone. Pan Franklin Gage je moc velký gentleman. Je to takový galantní, ohleduplný člověk… je už prostě starší a zralejší a jeho postoj je…“

„Otcovský?“ zkusil to Mason, když zaváhala.

„Ne tak docela otcovský. Spíš se chová jako strýc nebo něco na ten způsob.“

„Ale oblíbil si vás.“

„Myslím, že ano.“

„Hodně?“

„Myslím, že ano. Jsem po pracovní stránce dost přizpůsobivá a snažím se odvádět pro společnost slušnou práci. Pan Gage, pan Franklin Gage, to ví.

Chová se nevtíravě a velmi hezky… ke všem děvčatům, která pracují v kanceláři.“

„Kolik jich tam je kromě vás?“

„Tři.“

„Jména?“

„Helena Albertová, stenografka; Joyce Baffmová, to je sekretářka a stenografka, ale většinou vykonává povinnosti sekretářky pro Homéra Gage; a Ellen Candlerová, která má na starosti korespondenci a záznamy.“

„Dejme tomu, že by chtěl někdo zpronevěřit peníze společnosti. Bylo by to snadné?“ zeptal se Mason.

„Velmi snadné – až příliš snadné pro ty, kteří znají kombinaci čísel od trezoru. Společnost mívá po ruce velké množství peněz. Čas od času je nutno uzavřít obchod rovnou v hotovosti, bez jakéhokoliv potvrzení.“

„Podplácení?“

„Nemyslím.“

„Pašování?“

„Nemyslím, že by to bylo něco takového.“

„Jak za těchto okolností vedete účty?“ zeptal se Mason.

„S hotovostí se to musí udělat tak šikovně, aby v účetních knihách všechno sedělo, ale bývají to transakce, které… bylo by opravdu těžké na to přijít.“

„Takže váš bratr mohl velice snadno zpronevěřit pět tisíc, aby zajel do Los Angeles a zaplatil vyděrači?“

„Pane Masone, říkám vám přece, že Edgar by to neudělal, a i kdyby byl chtěl, nemohl to udělat. Nezná kombinaci čísel od trezoru.“

„Kdo ji zná?“

„Franklin Gage, Homér Gage, Stewart Garland, náš odborník na daň z příjmu a já.“

„Těch pět tisíc dolarů v hotovosti jste našla v Edgarově bytě?“

„Ano. Už jsem to říkala dvakrát nebo třikrát. Je to pravda.“

„A věděla jste, že Edgar neměl příležitost našetřit si tolik peněz ze svého platu od té doby, co začal pracovat?“

„No ano.“

„Kde jste si myslela, že je sehnal?“

„Můj bratr je… no víte, má dost přátel,“ vysvětlovala. „Je moc družný a velice sympatický. Myslím, že má přátele, kteří by mu v takové situaci pomohli… to jsem si myslela.“

„No dobrá,“ řekl Mason. „Přiznejme si to otevřeně. Jste v pořádné bryndě. Přicestovala jste do Los Angeles pod falešným jménem. Máte pět tisíc dolarů v hotovosti a máte co dočinění s vyděračem. Dejme tomu, že se v účtech společnosti Escobar Import a Export najde schodek ve výši pět tisíc dolarů?“

Ruka jí vylétla k hrdlu.

„Už vám to dochází,“ řekl Mason. „Můžete udělat jen jedno. Sedněte do letadla a vraťte se do San Francisca. Zítra ráno nastupte v kanceláři.

Udělejte přesně to, co vám říkám. Pokud při té revizi vyjde najevo, že v pokladně chybí pět tisíc dolarů, jednoduše se zasmějte a řekněte ‚Ale ne, kdepak!‘ Řekněte tomu auditorovi, že měl váš bratr v době, kdy došlo k nehodě, právě rozdělané nějaké obchodní jednání, že jste vyzvedla pět tisíc dolarů na financování toho obchodu a že vás Edgar požádal, abyste to zatím nezaznamenávala, dokud nebude mít příležitost projednat ten obchod s Franklinem Gagem; že si prostě myslel, že to bude pro společnost dobrý obchod, vy jste samozřejmě věděla o těch pěti tisících dolarech, které měl, a věděla jste, že jsou to peníze společnosti.

Ještě dnes odpoledne zajděte do místní banky, složte tam těch pět tisíc a nechte si vypsat pokladní šek splatný na vás jakožto správkyni. Až se váš bratr probere k vědomí, buďte u něj dřív než kdokoliv jiný… na to si dejte pozor. Jako příbuzná na to máte plné právo.

Potom se už řiďte vlastním úsudkem.“

„Ale, pane Masone, tahle věc se musí urychleně vyřídit. To nepočká. Ten vyděrač, nebo co je to zač… dopis, který byl u mého bratra, byl napsaný nanejvýš naléhavým a rozkazovačným tónem.“

„Co jste s tím dopisem udělala?“

„Spálila jsem jej.“

„V novinách se objevil inzerát, že se máte zkontaktovat s osobou, čekající v taxíku před…“

„Prokristapána, jak jste se dozvěděl tohle?“ zeptala se.

„Pokládáme za účelné číst osobní vzkazy v novinách,“ řekl Mason. „Proč jste toho muže v taxíku nekontaktovala?“

„Protože se mi to nějak nelíbilo. Byli tam dva lidé, muž a žena. Byla už noc, ale oni měli oba nasazené tmavé brýle. Myslela jsem, že je to třeba nějaká léčka, a tak… rozhodla jsem se, že to radši nechám plavat. Když už se s někým setkám, chtěla bych, aby u toho nebyli svědkové.“

„Chápu,“ řekl Mason zamyšleně; pak najednou přešel k telefonu, požádal spojovatelku o hovor mimo budovu a zavolal do kanceláře Paula Drakea.

„Paule,“ řekl, „potřebuju pomocnici – blondýnku, dvacet dva, dvacet tři nebo dvacet čtyři roků, s hezkou postavou. Ať přijde do hotelu Willatson a jde na pokoj sedm set šedesát sedm.

Nesmí s sebou nic nést kromě kabelky. Může si zajít nakoupit, co potřebuje, a nechat si to poslat z obchodního domu, kam obvykle chodívá. Bude se jmenovat Diana Deeringová, což je jméno současné obyvatelky pokoje.“

„To vím,“ řekl Drake.

„Bude se vydávat za Dianu Deeringovou. Postará se o to, aby o ní věděli hoteloví poslíčci a recepční, které se ve službě střídají. Může jim dávat otázky. Ať se třeba zeptá, kolik by ten pokoj stál na měsíc. Ať prostě dělá cokoliv, čím by na sebe upoutala pozornost jako na Dianu Deeringovou. A skutečnou Dianu přestaňte sledovat.“

„Náhodou tu mám zrovna děvče, které tomu popisu odpovídá, Perry,“ řekl Drake. „Je to Stella Grimesová. Už pro tebe na nějakém případě dělala, ačkoliv ty ses s ní asi osobně nesetkal. Jediný problém je v tom, že je trochu starší.“

„Jak moc?“ zeptal se Mason.

„Ale no tak,“ napomenul ho Drake „co je tohle za otázku.“

„Myslíš, že by to šlo?“

„Já myslím, že to půjde,“ řekl Drake.

„Tak ji sem pošli,“ vyzval ho Mason.

„Ale co bude se mnou?“ zeptala se Diana, když Mason zavěsil.

„Vy si půjdete pro ten pokladní šek, splatný na vaše jméno, a vrátíte se do San Francisca.“

„Ale co moje zavazadla?“

„S těmi budete muset počkat.“

„Jak se dostanu ven z hotelu? Copak to nekontrolují, když někdo odchází se zavazadly?“

„To určitě ano,“ řekl Mason, „ale my si s tím poradíme.“

„Jak?“

„Vezmu si tu v hotelu svůj pokoj. Pokusím se dostat pokoj na stejném patře. Tam potom přeneseme vaše zavazadla. Pak se odhlásím, vynesu zavazadla s sebou, půjdu rovnou na recepci a zaplatím za svůj pokoj. Rozhodně nepoznají, že jeden z kufrů, které u sebe budu mít, je z pokoje sedm set šedesát sedm.“

„A co to děvče, které se za mě bude vydávat?“

„Ta to vyřídí s vyděračem.“

„A když ty peníze převedu na pokladní šek, čím mu pak zaplatíme – nebo jí?“

„Ničím,“ řekl Mason. „Platit vyděračům, to se neslučuje s politikou naší kanceláře.“

„Ale co tedy uděláte? Jak se tomu placení můžete vyhnout?“

„To nevím,“ řekl Mason. „Uvidíme, jak to půjde. Ze všeho nejvíc bych si přál, aby už váš bratr nabyl vědomí, abychom zjistili, oč tu vlastně běží… Sbalte si kufr.“

V jejích očích se objevily slzy. „Edgar je skvělý hoch, pane Masone.“

„Já teď zajdu do obchodu a koupím kufr. Nacpu do něj plno starého papíru, vrátím se a ubytuju se v hotelu – někde v sedmém patře, když to bude možné. Chci, abyste tu na mě počkala. Slibte mi, že nikam nepůjdete, než se vrátím.“

„Slibuju.“

„A neberte telefon,“ varoval ji Mason.

„Já… tak dobrá, když říkáte.“

„Říkám,“ ujistil ji Mason.

Advokát přešel ke dveřím, otočil se, usmál se a řekl: „To zvládnete, Diano.“

Rychle se rozmrkala. „Jste strašně hodný,“ řekla. „Kéž bych vám to byla všechno řekla rovnou, když jsem za vámi přišla do kanceláře.“

„To tedy máte pravdu,“ řekl Mason. „Mohli jsme něco udělat s tím zatraceným auditorem. Teď v tom lítáte.“

„Jak to myslíte?“

„Vždyť si to přeberte,“ vyzval ji Mason. „Začínáme už trochu pozdě. Dorazila jste do Los Angeles a přihlásila se v hotelu pod falešným jménem. Máte u sebe tašku, v níž je pět tisíc dolarů v hotovosti. Kdyby v té společnosti, kde pracujete, náhodou opravdu chybělo pět tisíc dolarů a váš bratr by třeba zemřel a vás by zatkli ještě dřív, než budete mít ten pokladní šek – zkuste si představit, jak by to s vámi dopadlo.“

Když vycházel, ústa se jí pomalu otevřela. Jemně za sebou zavřel dveře.

KAPITOLA 6

Advokát sjel výtahem do hotelové haly, přešel do obchodu s cestovními zavazadly o dva vchody dál po ulici, vybral si kufr a zaplatil za něj; potom přešel přes ulici do antikvariátu.

„Hledám knihy, pojednávající o dějinách raných počátků státu Kalifornie, zejména o hledání zlata,“ prohlásil.

Prodavač ho zavedl k regálu.

„Máte nějaké knihy v brožovaném vydání?“ zeptal se Mason.

„Ach ano, máme bohatý výběr.“

„Chtěl bych taky pár kousků odpočinkové četby,“ řekl Mason. „Pár si jich vyberu.“

O deset minut později se Mason dostavil k pokladně s plnou náručí knih.

Pokladní sečetla ceny, vepsané na titulní stránku tužkou, a sdělila Masonovi celkovou částku, 27,85 dolarů.

„Fajn,“ prohlásil Mason. „Tak mě napadá… co takhle dát je do tohohle kufru?“

Prodavač zaměřil svou pozornost na kufr, předklonil se, aby jej zvedl, ujistil se, že je prázdný, a usmál se. „To by snad šlo. Tak si je tam dejte, jestli chcete.“

Mason knihy uložil do kufru, zaplatil účet, šel zpátky do hotelu Willatson a oznámil: „Zřejmě se tu zdržím přes noc. Rád bych dostal pokoj někde výš než v pátém patře. Nedělá mi dobře hluk z ulice.“

„Můžu vám dát jedenáct osmdesát čtyři,“ řekla recepční, „jestli tu budete jen na jednu noc, pane… ehm…“

„Mason,“ řekl Perry Mason. „Ale rád bych byl o něco níž než v jedenáctém patře. Máte něco v osmém?“

„Všechno obsazeno.“

„Co v sedmém?“

„Mám tu jeden pokoj v sedmém patře, sedm set osmdesát devět. Je poněkud větší než ostatní pokoje a trochu dražší…“

„To nevadí,“ ujistil ji Mason. „Vezmu si ho. Pravděpodobně tu budu jen na jednu noc.“

Advokát vyplnil přihlašovací lístek, dal dolar poslíčkovi, aby mu vzal kufr a dovedl ho nahoru do pokoje, a tam počkal, až poslíček odejde; pak si dal klíč od pokoje do kapsy a přešel po chodbě k pokoji 767.

Zaklepal jemně na dveřní výplň.

Otevřela mu Diana Douglasová.

„Pane Masone,“ hlesla. „Přemýšlela jsem o tom, co jste říkal. Je to… obávám se, že jsem v hrozné situaci.“

„To bude dobré,“ řekl jí Mason. „Vezmu si to na starosti.“

„Budete potřebovat víc peněz, než jsem vám dala.“

„Bohužel jsem utratil velkou část peněz, které jste mi dala, na to, abych si o vás něco zjistil místo těch výmyslů, které jste mi napovídala. Takže teď…“

Advokát se odmlčel; od dveří se ozvalo jemné zaklepání.

Diana Douglasová zvedla tázavě obočí.

Mason prošel přes pokoj, a když dveře otevřel, stála před ním ostražitě vyhlížející mladá žena se světlými vlasy a modrýma očima; z držení těla vyzařovala zručnost a schopnost postarat se o sebe za každých okolností.

Žena se na něj usmála a prohlásila: „Já vás poznávám, pane Masone, ale vy mě asi neznáte. Jsem od… jsem Stella Grimesová.“

„Pojďte dál, Stello.“

Advokát zavřel dveře. „Tohle je Diana Douglasová, Stello. Je tady přihlášená jako Diana Deeringová. Budete tu místo ní.“

„Kdo tedy jsem?“ zeptala se Stella. „Diana Douglasová nebo Diana Deeringová?… Dobrý den, Diano. Těší mě, že vás poznávám.“

„V tomhle hotelu jste Diana Deeringová,“ informoval ji Mason. „Přečtěte si inzerát, který vyšel v novinách.“

Mason jí podal výtisk s inzerátem, který si Diana nechala otisknout v novinách pod značkou „90– 60– 90“.

„Rozumím, pane Masone,“ řekla Stella, když si inzerát pozorně přečetla. Pak pohlédla na Dianu a zpátky na Perryho Masona. „Co mám přesně udělat?“

„Budete tu vystupovat jako Diana Deeringová,“ řekl Mason. „Zůstanete tady, počkáte, co se bude dít, a podáte hlášení.“

„Hlášení o čem?“

„O všem.“

„Můžete mi trochu naznačit, co by se mělo dít?“ zeptala se. „Pokud tomu dobře rozumím, jsem tu proto, abych vyřídila nějakou platbu v hotovosti. Co když někdo přijde a bude chtít peníze?“

„Snažte se z toho vykroutit,“ řekl Mason.

Přikývla, vytáhla z kabelky lístek, něco na něj načmárala a řekla: „Budete asi potřebovat mou vizitku, pane Masone.“

Advokát si vzal lístek, který mu podala. Vzadu bylo načmáráno ‚Už jsem ji viděla. Byla jsem včera v tom taxíku s Paulem Drakem.‘

Mason zasunul lístek do kapsy. „To bychom měli,“ řekl. „Když to bude nutné, zavolám vám na jméno, ale mezitím se s recepční domluvte, že kdyby vám někdo volal a ohlásil přitom kód devadesát, šedesát, devadesát, má ten hovor určitě spojit. Myslíte, že si k tomu dokážete vymyslet nějakou dobrou historku?“

„Pokusím se,“ řekla.

„Co jste si s sebou přinesla?“ zeptal se Mason.

„Jen tuhle kabelku. Dostala jsem instrukci, že na sebe nemám upoutávat pozornost tím, že bych s sebou něco nesla.“

„Můžete si koupit, co potřebujete, v obchodních domech a poslat si to sem,“ řekl Mason.

„Máte tušení, jak dlouho tu asi budu?“

„Možná jeden den, možná tři nebo čtyři. Klidně se posaďte a udělejte si pohodlí. Vrátím se za chvíli.

Odnesu vám kufr do pokoje sedm set osmdesát devět, Diano,“ řekl. „Později se s ním odhlásím a dám vám ho v San Franciscu. Vy si zatím vemte tenhle klíč, jděte do sedmset osmdesát devítky a počkejte. Vemte si s sebou tu černou tašku a kabelku. Přijdu za vámi do sedmset osmdesát devítky za pár minut. Nechte si ten pokoj, dokud nebudete připravená zajít si pro pokladní šek a odjet na letiště. Za žádných okolností se nevracejte do tohoto pokoje a neodcházejte z pokoje sedmset osmdesát devět, dokud vám nedám naprosto jasné znamení.“

„Kdy to asi tak bude?“ zeptala se.

„Až si budu myslet, že je čistý vzduch.“

„Co když zavřou banky dřív, než mi řeknete, že už můžu odejít?“

„Pak si ty peníze budete muset nechat u sebe, dokud nedorazíte do San Francisca. Tam si pořiďte pokladní šek, ale nechoďte zítra do kanceláře dřív, než ten šek budete mít. Až se bude zítra v kanceláři otevírat, budu tam, abych vám pomohl. Než odejdete z pokoje sedmset osmdesát devět, ještě spolu probereme podrobnosti. Ale teď už odsud radši zmizte.“

Přikývla. „Chci si vzít pár věcí z koupelny,“ oznámila.

„Radši mi k tomu ještě něco řekněte,“ požádala Stella Grimesová Masona. „Co když mi sem někdo pod tím číslem zavolá a bude chtít, abych na něj čekala s penězi?“

„Snažte se ho zdržet a dejte vědět Paulovi,“ nařídil jí Mason.

„Co když na to nebude čas?“

„Musíte si ho udělat.“

„Dozvím se aspoň přibližně, oč tu jde?“ zeptala se.

„Nemám, co bych vám řekl,“ odpověděl Mason.

„Jsem osoba, která je vydírána?“

„Ne,“ řekl Mason. „Jste jako přítelkyně, anděl strážný, který ty peníze předá, ale než ty peníze předáte, chcete si být absolutně jistá, že dostanete to, zač zaplatíte. Jste dosti majetná mladá žena, ale jste taky drsňačka a ženská od rány, prostě se nedáte jen tak odbýt. Však víte, jak to chodí… máte zbraň?“

Místo odpovědi si sáhla do výstřihu a vytáhla šikovný revolver s krátkou hlavní.

„Mám na sobě pracovní podprsenku,“ řekla. Diana se vynořila z koupelny s rukama plnýma toaletních potřeb.

„To je dobře,“ řekl Mason. „Doufám, že ji nebudete potřebovat, ale jsem rád, že ji máte. Nevíme, s kým máme co do činění.“

„Konaly se už nějaké platby dřív?“ zeptala se.

„To nevíme,“ řekl Mason. „Současný požadavek je pět tisíc. Je pravděpodobné, že už jedna platba byla a tohle je – znáte to, stará známá historie, ten člověk se k vydírání uchyluje strašně nerad. Chce začít úplně nový život. Měl sice v úmyslu vybrat si vždycky jednou za pár měsíců asi tak tisícovku, ale něco se v něm vzpříčilo a už takhle dál nemůže žít. Když dostane pět tisícovek, koupí si malou farmu někde daleko od města a zapomene na svou minulost, obrátí zkrátka list.

V takovém případě své důvěřivé oběti navykládá, že už po něm nikdy víc nebude nic chtít a podobné nesmysly… Však to znáte.“

„Znám,“ přisvědčila s úsměvem. „Už jsem to párkrát slyšela.“

Mason vzal Dianin kufr. „Tohle teď odnesu na sedm set osmdesát devítku, Diano. Vy si vemte tu černou tašku. Dodržujte mé pokyny.“

„A uvidíme se v San Franciscu?“

„Přesně tak. Já už si vás najdu. Napište mi tady do notesu své telefonní číslo a adresu. A zůstaňte na pokoji sedm set osmdesát devět, dokud vám nedám znamení, že je čistý vzduch.“

Advokát jí podal rozevřený notes. Diana si jej vzala a pečlivě do něj zapsala údaje, které si od ní Mason vyžádal, popadla černou tašku, podala ruku Stelle a řekla jí: „Díky, sestřičko. Buďte opatrná a nesundávejte tu podprsenku.“

Pak se obrátila k Perry Masonovi. „To je v pořádku. Jste moc hodný… já si ten kufr odnesu sama. Budu čekat. Klíč od sedmset osmdesát devítky mám.“ V náhlém popudu ho políbila na tvář, vzala kufr, černou tašku a kabelku, rychle přešla ke dveřím, otevřela je a byla pryč.

Mason se usadil v křesílku, naznačil Stelle, aby si sedla a řekl jí: „Taky se v tom moc nevyznám, Stello. Vyděrač bude čekat, že tu platbu provede muž. Musíte sehrát úlohu finančního posla, která je snad s obětí v příbuzenském vztahu. Jste ovšem skeptická povaha, nic si nenecháte líbit a…“

Advokát se zarazil; někdo klepal na dveře.

„To je možná ono,“ řekl. „Kruci, doufám, že se Diana stihla uklidit do sedmset osmdesát devítky.“

Klepání se ozvalo znovu.

Advokát šel ke dveřím, otevřel je a zeptal se: „Ano, o co jde?“

Muž, který stál na prahu, byl malého vzrůstu a bylo mu něco málo přes třicet. Měl černé, hodně ulízané a lesklé vlasy, uprostřed rozdělené pěšinkou, které se na čele a spáncích stáčely vzhůru. Měl nasazené tmavé brýle a oblečený byl v nažehlených hnědých kalhotách a tmavším sportovním saku. Košili měl světlehnědou a na ní drahou úzkou vázanku jako ozdobný prvek.

„Těší mě,“ řekl. „Přišel jsem kvůli tomu inzerátu v novinách. Měl jsem…“ zarazil se, když si všiml Stelly Grimesové.

„To je v pořádku,“ řekl Mason. „Pojďte dál.“

Muž zaváhal, ale potom natáhl pěstěnou ruku s naleštěnými nehty a hebkou kůží, o kterou bylo velmi dobře pečováno.

„Cassel,“ představil se s úsměvem. „C – A – S – S – E – L. Ani jsem nečekal, že byste sem přijel osobně, pane…“

Mason potřásl Casselovi pravičkou a levou rukou udělal významný posunek.

„Žádná jména, prosím.“

„No dobrá, žádná jména,“ souhlasil Cassel.

Podíval se na Stellu Grimesovou zkoumavým pohledem, jakým by obchodník s dobytkem hodnotil prvotřídní jalovicí. Na chvíli zmateně svraštil čelo, ale vzápětí se zas úlisně usmíval.

„Obejdeme se bez představování,“ řekl Mason stroze.

„Jak si přejete,“ řekl Cassel. „A, víte, před publikem se nepodávají nejlepší výkony.“ Mávl rukou v odmítavém gestu. „Přiznám se, že trpím trémou,“ řekl. „Možná si vůbec nevzpomenu, co mám říkat.“

„Snad by vám oběma lépe vyhovovalo, kdybych šla do koupelny a zavřela dveře,“ navrhla Stella.

„Ne, ne, ne,“ protestoval Cassel. „Nikam, tady na pokoji, prosím. Přivedlo by mě to do velkých rozpaků.“

Mason se zasmál. „Pan Cassel a já si chceme popovídat o jedné velice soukromé záležitosti, Stello. Mrzí mě, že jsme si nemohli víc promluvit, ale zase se někdy sejdeme. Nemám tohle přerušování rád zrovna jako ty, ale tak to prostě chodí…

S panem Casselem si teď promluvíme o jedné obchodní záležitosti a potom sem párkrát zajedu jen na skok, abych sledoval dění; kdykoliv budu volný, dám ti samozřejmě vědět. Nečekej ale, až ti zavolám – zařiď se prostě podle svého.“

Stella Grimesová na Masona několik vteřin zamyšleně hleděla a pak prohlásila: „Myslím, že chápu.“ Pak se otočila ke Casselovi: „Nashledanou, pane Casseli,“ rozloučila se.

Přistoupila nenuceně k Perry Masonovi, nastavila rty k polibku jako při příjemném, ale často opakovaném projevu náklonnosti, a odešla z pokoje.

„Prima kost,“ řekl Cassel a pozorně si Masona prohlížel.

Mason pokrčil rameny. „Líbí se mi.“

„Znáte se dlouho?“

Mason se usmál. „Ne dost dlouho.“

„To ovšem neplatilo pro mě,“ nadnesl Cassel.

„To tedy neplatilo.“

„To bych řekl.“

Následovala krátká odmlka.

„No dobrá,“ řekl Cassel, „přestaňme kolem toho přešlapovat a pusťme se do práce. Přinesl jste to?“

„Přinesl co?“ zeptal se Mason.

„No tak, nedělejme z toho takovou vědu,“ řekl Cassel nedůtklivě. „Snad jste nezklamal mou důvěru a nepokusil se mě prásknout… kčertu, radši se tu trochu rozhlédnu.“

Cassel vykročil ke koupelně, rozrazil dveře dokořán a celou si ji zběžně prohlédl. Pak v místnosti prohlédl zdi a odsunul pár obrázků, zda pod nimi není ukrytý mikrofon.

„Nebuďte naivka,“ řekl mu Mason, když s tím skončil.

V Casselových očích se objevilo podezření. „Nelíbí se mi, jak se k tomu stavíte.“

„Co je špatného na tom, jak se k tomu stavím?“

„Chcete, abych se vyjádřil,“ řekl Cassel. „Neřeknu vůbec nic. Jsem tady. Vy jste tady. Je to na vás.“

„Podezíravý bych měl být já,“ nadnesl Mason. „Proč vám to tak dlouho trvalo?“

„Měl jsem na práci jiné věci, takže jsem byl nějakou dobu venku z města,“ řekl Cassel. „Přišel jsem hned, co jsem se vrátil a měl chvíli volno… Mimochodem, v jedněch večerních novinách vyšel další inzerát. Víte o tom něco?“

„Vím o tom dost na to, abych pochopil, že to bylo plýtvání časem a že jsem dal těm lidem v taxíku příležitost dobře si mě prohlédnout,“ řekl Mason.

„A nedali vám žádné znamení?“

„Ne.“

Cassel zavrtěl hlavou. „To se mi nelíbí. Vůbec se mi to nelíbí. Znamená to, že si tu chce přihřát polívčičku ještě někdo.“

„Tak vám se to nelíbí,“ řekl Mason. „Jaký asi myslíte, že z toho mám pocit já? O co se to, sakra, pokoušíte?“

Cassel se na chvíli zamyslel, vrhl na Masona rychlý pohled, pak se zas zadíval jinam a zpátky na Masona, zamračil se a zeptal se: „Jste mi nějak povědomej. Už jsme se někdy viděli?“

„To nemyslím.“

„Jako bych vás někdy… počkat, počkejte! Viděl jsem někde vaši fotku!“

„To je docela možné,“ připustil Mason.

„Krucipráce!“ zaklel Cassel, „už to mám. Herdek vy jste advokát. Jmenujete se Mason.“

Masonův výraz v obličeji se nezměnil o jediné hnutí brvou.

„Správně,“ řekl. „Perry Mason.“

„Co to na mě šijete?“ zeptal se Cassel. „Na tom jsme se nedomluvili. Nechci mít s žádnejma mizernejma advokátama nic společnýho.“

Mason se přívětivě usmál. „Ale já nejsem mizerný advokát,“ řekl. „Jsem velice uznávaný, dobře placený advokát.“

„Jo tak,“ řekl Cassel a pomalu se sunul ke dveřím. „Co to s váma sakra je, Masone? Zbláznil jste se? Chováte se, jako byste měl v pokoji štěnici. Víte stejně dobře jako já, že jestli se pokusíte ušít na mě boudu, podříznete svýmu klientovi krk. Děláte, jako by šlo o nějaký prachobyčejný vydírání.“

Mason neříkal nic.

„Víte přece, jak zní návrh,“ řekl Cassel. „Je to obchodní návrh. Váš klient v tý věci sice nemá na vybranou, ale za danejch okolností se nemůže bránit. Jakákoliv dohoda je jen zbytečná námaha.“

„To mi ovšem nebrání v tom, abych svého klienta zastupoval,“ prohlásil Mason.

Cassel se zašklebil. „To znamená, že jsme nemířili dost vysoko,“ řekl jízlivě. „Když má váš klient dost peněz na to, aby platil nějakýmu dobře placenýmu advokátovi tučnou odměnu za takovouhle prkotinu, byli jsme moc naivní. To vám ovšem nevyčítám – můžeme si za to sami. Nežádali jsme dost.“

„Mluvte,“ pobídl ho Mason. „Já vás poslouchám.“

„Tohle není platba,“ řekl Cassel otráveně. „Je to něco, co nám váš klient dluží… ale nebudu se s váma přít, Masone. Máte nebo nemáte?“

„Jestli narážíte na peníze, nemám,“ řekl Mason, „a i kdybych je měl, nedal bych vám je na základě žádného návrhu, který jste až dosud učinil.“

„Co je špatnýho na mém návrhu?“ zeptal se Cassel.

„Řekl jste to sám. Jakákoliv dohoda je bezcenná. Zítra se můžete vrátit a všechno to začne nanovo.“

„Takovej blázen bych nebyl,“ namítl Cassel.

„Proč ne?“

„No, nebylo by to… etický.“

Mason se rozesmál.

Casselova tvář potemněla. „Podívejte, Masone, vy byste měl bejt borec. Měl byste mít poslední slovo. Jenže zatím to vašemu klientovi jenom ztěžujete. Měl šanci pořídit si za babku klidný spaní, ale teď půjdeme nahoru.“

„To neříkejte,“ řekl Mason, „nebo ceny klesnou.“

„Myslíte, že vytáhnete králíka z klobouku?“ zeptal se Cassel pohrdavě.

„Tím jsem se proslavil,“ přisvědčil Mason. „Vytahuju králíky z klobouků a vyrukuju s dalším esem, když to ostatní nejmíň čekají.“

Cassel vyrazil zuřivě ke dveřím, ale pak se otočil a navrhl: „Hele, Masone, chovejme se tržně. Váš klient zaplatí pět táců a tím to hasne.“

„A co za těch pět táců dostane?“

„Imunitu.“

„A co důkaz?“

Cassel se zatvářil překvapeně. „Důkaz? O čem to mluvíte?“

Mason se chytil snadno. „Důkaz vaší integrity – že to myslíte poctivě s imunitou mého klienta.“

„Sepíšeme smlouvu,“ navrhl Cassel.

„Sám jste řekl, že by neměla nejmenší cenu.“

„Ne u soudu,“ řekl Cassel, „a ne když se do toho vloží jistí lidé. Ale uzavřely by se tím mnohá dvířka – všechna, o které si váš klient dělá obavy.“

„Budu o tom přemýšlet,“ připustil Mason.

„Tak sakra přemejšlejte, ale rychle! Na nějaké rozmýšlení nemáte moc času. Tohle se musí vyřídit rychle. Jestli máte zájem, tak se rozhoupejte, ale hoďte sebou.“

„Kde vás najdu?“ zeptal se Mason.

Cassel si ho pozorně prohlížel. „Moc se vyptáváte.“

„No dobrá,“ řekl Mason. „Kde můžu nechat peníze – pokud se rozhodnu, že to udělám?“

„Vy jste přece v telefonním seznamu,“ řekl Cassel. „Máte kancelář. Nevím, co tady vlastně děláte. Zavolám vám z telefonní budky do kanceláře.“

„Kdy?“

„Až se trochu vzpamatuju, krucinál,“ prohlásil Cassel. Otevřel dveře, vyšel ven a třískl za sebou dveřmi.

Mason šel k telefonu a přes ústřednu zavolal do kanceláře Paula Drakea.

„Tady je Perry Mason, Paule. Volala ti Stella Grimesová, že někoho potřebuju sledovat?“

„Zatím se neozvala,“ řekl Drake. „Naposledy o ní vím, že byla v hotelu Willatson. Nebyl jsi tam s ní?“

„Byl,“ řekl Mason. „Ale přišel sem někdo, koho jsem chtěl dát sledovat. Snažil jsem se jí to naznačit.“

„Pokud jsi jí to naznačil, určitě to pochopila,“ ujistil ho Drake. „Je to chytrá holka. Existuje nějakej důvod, proč by ho nemohla sledovat sama?“

„Jediná potíž je v tom, že ji ten člověk viděl,“ řekl Mason. „Lepší by byl někdo, koho nezná.“

„Asi neměla čas sem zavolat. Byla to nějaká rychlovka?“

„To byla, a pořádná.“

„Určitě ti dá vědět,“ předpovídal Drake.

Mason zavěsil, chvíli se jen tak procházel po pokoji a pak znovu zvedl sluchátko a požádal hotelovou spojovatelku: „Pokoj sedm set osmdesát devět, prosím.“

Trvalo chvíli, než Diana Douglasová zvedla telefon.

„Ano?“ zeptala se.

„Trvalo vám to dlouho, Diano,“ řekl Mason.

„Nevěděla jsem, zda to mám vzít nebo ne. Jak to s vámi vypadá? Myslela jsem, že přijdete…“

„Něco mi do toho přišlo,“ vysvětlil Mason. „Ukázala se tu druhá smluvní strana.“

„Máte na mysli… toho vyděrače?“

„Ano.“

„Jak to dopadlo?“

„Chvíli jsme chodili kolem horké kaše,“ řekl Mason, „a pak mě bohužel odhalil.“

„Co tím myslíte?“

„Věděl, kdo jsem. Poznal mě podle fotografií, které viděl v novinách.“

„Je to špatné?“

„Možná je to dobré,“ řekl Mason. „Myslím, že ho to trochu vystrašilo… chtěl jsem vám jenom říct, že máte zůstat tam, kde jste, dokud se vám neozvu. Je velice důležité, aby o vás nikdo nevěděl.“

„Ale měla bych přece… neměla bych si koupit letenku zpátky do San Francisca? A taky už brzy zavřou banky.“

„Teď to nemůžeme uspěchat,“ řekl Mason. „Možná se to ještě nějak vyvine. Chvíli počkejte – nanejvýš hodinu – než za vámi budu moci přijít. Nepokoušejte se vyjít z pokoje, dokud vám neřeknu, že je všude čistý vzduch.“

KAPITOLA 7

Mason se na pokoji číslo 767 hotelu Willatson protáhl. Ať dělal co chtěl, nemohl se ubránit tomu, aby co chvíli vrhl rychlý pohled na své náramkové hodinky. Dvakrát vstal a přešel po pokoji sem a zase tam.

Zazvonil telefon.

Mason skočil po sluchátku. „Ano?“ ohlásil se.

Ozval se hlas Diany Douglasové: „Pane Masone, jsem celá vyděšená. Mohl byste sem přijít a počkat tu se mnou?“

„To rozhodně ne,“ řekl Mason. „Zůstaňte tam, kde jste. Brzy už pro vás budu mít další instrukce.“

„Co myslíte tím brzy?“

„Doufám, že to bude jen pár minut.“

„Mám z toho nervy úplně nadranc, jak tu pořád sedím sama, pane Masone, nedělám nic než hledím do zdi a… víte, mám pocit, že se tímto způsobem nic nevyřeší.“

„Vyřeší se toho mnohem víc, než byste myslela,“ řekl Mason, „a je naprosto nutné, abyste dodržela instrukce. Zůstaňte na místě.“

Advokát zavěsil, přešel k oknu, podíval se dolů na ulici, vrátil se ke křeslu a usadil se; pak se náhle vztyčil a začal přecházet po pokoji.

Kulatá klika na dveřích se najednou otočila. Dveře se otevřely a do pokoje vešla Stella Grimesová.

„Měla jste štěstí?“ zeptal se Mason.

„Spoustu,“ přisvědčila a hodila na postel lepenkovou krabici.

Mason povytáhl obočí.

„Oblečení,“ řekla. „Koupila jsem si pár nezbytností v obchodním domě, protože jsem měla dojem, že tu možná budu muset držet stráž. Tak jsem v rychlosti popadla pár věcí a dala si je zabalit, protože jsem vás nechtěla nechat dlouho čekat.“

„Co jste podnikla?“

„Všimla jsem si, co jste mi naznačoval,“ řekla. „Chtěl jste ho nechat sledovat.“

„Správně.“

„Už mě pochopitelně znal, a to mi ten úkol znesnadnilo. Měla jsem z toho dojem, že není moc pravděpodobné, že by bydlel tady v hotelu. Tak jsem šla dolů před hotel, najala si taxíka a řekla řidiči, aby tam stál tak dlouho, dokud mu neřeknu, aby odjel.

Bylo to až absurdně jednoduché – vlastně to bylo tak jednoduché, že mám skoro pocit, jako by šlo o nějaký podvod.“

„Co se stalo?“

„Ten náš chlapík měl svůj vlastní vůz, Cadillac. Dal pořádné spropitné vrátnému, aby si ho mohl na pár minut zaparkovat na místě vyhrazeném pro hosty, když přijíždějí se zavazadly. Musela to být slušná sumička, protože když vyšel, vrátný se horlivostí div nepřerazil. Hned přiběhl, přidržel Casselovi otevřená dvířka od auta a ještě, když už Cassel odjížděl, se ukláněl na znamení díků.“

„Jeli jste za ním?“

„Přesně tak.“

„Máte poznávací značku?“

Vytáhla z kapsy notes a přečetla poznávací číslo: „WVM pět sedm čtyři.“

„Mohli jste ho sledovat?“ zeptal se Mason.

„Šlo to snadno. Jel do Tallmeyer Apartments. Zajel rovnou do garáže v suterénu a už nevyšel.“

„Co jste tedy udělala?“

„Nechala jsem taxikáře odjet o tři bloky dál. Právě tam od krajnice vyjíždělo nějaké auto, tak jsem mu řekla: Sledujte to auto, ale tak nenápadně, aby si řidič ničeho nevšiml.“

„Dobrá práce,“ pochválil ji Mason.

„Řidič se nám samozřejmě mezi ostatními auty začal ztrácet. Když na jedné světelné křižovatce ujel, pokrčila jsem rameny a řekla: ‚No, co se dá dělat,‘ taxikáři jsem zaplatila, vzala jsem si druhého taxíka a vrátila se do hotelu. Nechtěla jsem, aby ten taxikář využil situace a Casselovi to vyzvonil, takže si teď myslí, že jsem úplný cvok. Aspoň doufám.“

Mason zvedl sluchátko. „Přepojte mi hovor ven,“ požádal recepční a dal jí číslo Drakeovy detektivní kanceláře.

„Je tam Paul?“ zeptal se spojovatelky.

„Právě přišel, pane Masone,“ řekla, když jej poznala po hlase.

„Dejte mi ho, prosím vás.“

Ze sluchátka se ozval Drakeův hlas: „Haló.“

„Perry Mason, Paule.“

„Kde jsi?“

„V hotelu Willatson se Stellou Grimesovou. Už se vrátila.“

„Byla ti prospěšná?“

„Myslím, že jsme na to kápli. Chci zjistit, kdo je majitelem cadillacu s poznávacím číslem WVM pět sedm čtyři, a pokud majitel bydlí v Tallmeyer Apartments, rád bych se o něm něco dozvěděl, ale tak, aby to nevzbudilo podezření.“

„Della se ptá, jestli ti může zavolat,“ řekl Drake.

„Radši ať nevolá,“ řekl Mason. „Čas od času do kanceláře zavolám sám, abych věděl, co je nového. Měla na mysli něco konkrétního?“

„Myslím, že ne, jen jsi měl domluvenou schůzku s několika lidmi, kterým musela navykládat, že jsi byl odvolán z města kvůli nějaké důležité záležitosti.“

„Myslím, že se k tomu právě schyluje,“ řekl Mason.

„Vážně?“

„Úplně vážně… Jak dlouho ti bude trvat, než zjistíš, jak je to s tím autem?“

„Budu to mít za chvilku.“

„Ještě ti zavolám,“ řekl Mason. „Pusť se do toho co nejdřív.“

„Jak si vede Stella?“

„Dobře,“ řekl Mason.

„Fajn. Když budeš cokoliv chtít, stačí, když zavoláš. Bude tě to stát prachy, ale rádi to pro tebe uděláme.“

„Platí,“ souhlasil Mason a zavěsil.

„Páni, ten chlápek ale zuřil,“ řekla Stella. „Musel jste ho pořádně vytočit!“

Mason se zazubil. „Jak víte, že zuřil, Stello?“

„Podle toho, jak šel, podle toho, jak vypadal, a podle toho, že se vůbec nekryl.“

„Byl, hádám, zklamaný,“ vysvětlil Mason. „Čekal, že to půjde jako po másle.“

„Vsadím se, že mu to připadalo, jako kdyby místo toho narazil plnou parou do cihlové zdi,“ poznamenala. „Byl vzteklý jako pes.“

Advokát pohlédl na hodinky. „Chvíli to tu pohlídejte, Stello,“ řekl. „Přejdu po chodbě o kus dál. Kdyby se náhodou přihodilo něco, co by situaci zkomplikovalo, pověste zvenku na dveře cedulku NERUŠIT. Kdyby mezitím volal Paul Drake, řekněte mu, ať mi zavolá do toho druhého pokoje.“

Mason přešel k pokoji 789 a zaklepal na dveře.

Diana Douglasová hbitě otevřela.

„Tohle nedělejte!“ napomenul ji Mason.

„Co nemám dělat?“

„Být tak zbrklá,“ poučil ji Mason. „Neotvírejte dveře, dokud nezjistíte, kdo je za nimi.“

„Jsem celá rozčilená,“ řekla. „Sedím tu a myšlenky mi letí hlavou. Tohle čekání je na mě prostě příliš, pane Masone.“

„Teď mě dobře poslouchejte, Diano,“ řekl Mason. „Kolik máte peněz?“

„Už jsem vám řekla, pět tisíc dolarů.“

„Tak jsem to nemyslel. Chci vědět, kolik máte peněz kromě toho.“

„Když jsem odjížděla, vyzvedla jsem si šest set dolarů ze svých úspor. Chtěla jsem mít dost peněz na zálohu pro vás a…“

„Takže peníze, které jste mi dala, jste nevzala z těch pěti tisíc?“

„Ne.“

„Nemáte nejmenší tušení, co má tohle všechno znamenat? Chci, abyste byla upřímná.“

Sklopila oči. „Mám za to, že je to nějaká nepředloženost, které se Edgar… prostě něco, do čeho se zapletl… Však víte, jaké fígle tihle lidi používají – něco na něj ví, nebo má nějaké fotky, nebo třeba… proč se mě na to ptáte, pane Masone?“

„Protože si myslím, že jsme možná na špatné stopě,“ řekl Mason. „Třeba jsme vedle jak ta jedle. Řekněte mi o Edgarovi všechno, co si vzpomenete, ale zestručněte to.“

„No víte,“ začala a pokynula mu, aby se posadil, přičemž se sama usadila na kraji postele, „Edgar je naivní. Je takový… neřekla bych, že je slaboch, ale dá se snadno ovlivnit a myslím, že jsem mu moc nepomohla tím, jak jsem se mu snažila spoustu věcí usnadnit. V životě to tak asi nemá být, pane Masone. Mužský se nejspíš musí něčeho dopracovat sám tím, že čas od času překoná různé těžkosti, místo toho, aby pořád vzhlížel k někomu, kdo mu umete chodník a vezme část jeho potíží na svá bedra.“

„O tom jsem chtěl právě mluvit,“ řekl Mason. „Myslíte, že v Edgarově minulosti mohlo dojít k něčemu, co by ho přimělo přijít za vámi s určitou sumou a požádat vás, abyste mu pomohla z nesnází?“

„To opravdu nevím, pane Masone.“

„Je možné, že by s tím za vámi přišel?“

„Možná ano, ale všechno přece ukazuje na to, že se chystal jet sem do Los Angeles a pokusit se vyřešit tuhle situaci s číslem devadesát – šedesát – devadesát.“

„A nemáte ponětí, o co v té situaci jde?“

„Ne.“

„Hrál váš bratr někdy hazardní hry?“ zeptal se Mason.

Pečlivě volila slova: „Edgar byl impulzivní.“

„Hrával občas?“

„Copak to nedělají všichni muži?“

„Hrával občas?“

„Ano,“ šlehla po něm. „Nemusíte mě tak vyslýchat. Ano, občas si zahrál.“

„Kde?“

„Kde asi muži obyčejně hrávají? Někdy si vsadil dva dolary na koně. Někdy vsadil deset dolarů.“

„Las Vegas – Reno?“

„Občas si zajel do Las Vegas.“

„Kolik kdy vyhrál?“

„To nevím. Myslím, že toho moc nebylo.“

„Kolik nejvíc prohrál?“

„Osm set dolarů.“

„Jak to víte?“

„Řekl mi to.“

„Proč vám to říkal?“

„Protože jsem jeho sestra.“

„Proč vám to říkal?“

„Už jsem vám to řekla,“ znovu vzplála. „Jsem jeho sestra. O co se to pokoušíte? Rozbít mou verzi?“

„Proč vám to říkal?“ zopakoval Mason.

„Tak dobrá,“ řekla a ztišila hlas. „Musela jsem ho z toho dostat. Měl jen dvě stovky, a těch šest set musel uhradit. Dal jim sice v Las Vegas šek, ale… víte, jak to tam chodí.“

„Jak to tam chodí?“ zeptal se Mason.

Pokrčila rameny. „Já nevím, ale když prý sázíte na dluh s profesionálními sázkaři, musíte to zacvakat, jinak uvidíte.“

„Edgar měl nahnáno?“

„Strašně se bál.“

„Jinými slovy,“ řekl Mason, „se jen snažím přijít na to, jak to funguje. Když se Edgar dostane do opravdových potíží, přijde za vámi. Byla jste mu něčím jako sestrou a matkou současně.“

„To ano,“ přisvědčila zamyšleně, „nejspíš máte pravdu.“

„Takže jestli měl Edgar nějaký malér a musel sehnat pět tisíc dolarů, je pravděpodobné, že by vám to řekl.“

„Pokud to… mohlo to být přece něco, o čem se mnou nechtěl mluvit. Víte, muži se někdy dostanou do takového průšvihu, že ani nechtějí, aby se o tom jejich rodina dozvěděla.“

„Kdo vám to řekl?“ zeptal se Mason.

„Já… četla jsem o tom.“

„S Edgarem jste někdy o něčem takovém mluvila?“

„Ne.“

„Víte něco o Edgarově sexuálním životě?“

„Prakticky nic.“

Mason na ni zamyšleně hleděl. „V šest dvacet sedm odsud odlétá letadlo společnosti United Airlines do San Francisca. Chci, abyste jím letěla.

Doprovodím vás k výtahu. Až sjedeme dolů, projděte přes halu normálním krokem. Nerozhlížejte se, jako byste se bála, že vás někdo sleduje. Půjdeme po ulici o dva bloky dál. Je tam stanoviště taxíků. Posadím vás do taxíku. Jeďte na Union Station. Až tam dojedete, zkuste se ujistit, že vás nikdo nesleduje. Vystupte, sežeňte si jiného taxíka a jeďte na letiště. Až dorazíte na letiště, počkejte.“

„Na co?“

„Budu se snažit se jít s vámi těsně před tím, než nastoupíte do letadla. Mám vaše zavazadlo. Z hotelu se odhlásím asi tak za hodinu. Měl bych mít ještě čas zajet k sobě do bytu a sbalit si tašku. Vezmu si své věci a váš kufr a na letišti se k vám připojím.“

„Ale co bude s tou taškou, co jsou v ní… však víte, ty peníze?“

„Banky jsou už zavřené,“ řekl Mason. „Musíte to risknout, protože chci, abyste si určitě nechala vyhotovit ten pokladní šek na vaše jméno a měla ho u sebe, až zítra přijdete do kanceláře.

Jakmile v San Franciscu otevřou v bankách, jděte si to vyřídit. Potom přijďte do kanceláře, jako by se nestalo vůbec nic neobvyklého. Sejdu se tam s vámi hned, co tam dorazíte. To by mělo být asi tak deset třicet. Domluvme se na tomhle čase. Nechoďte tam dřív jak v deset třicet, a pokud to bude možné, snažte se nepřijít později.“

Zazvonil telefon.

„Myslím, že to bude pro mě,“ řekl Mason.

Zvedl sluchátko a řekl obezřele: „Haló.“

Ze sluchátka se ozval Drakeův hlas, jako obyčejně zvesela naladěný. „Ahoj Perry. Mám už většinu informací, které jsi chtěl. Bylo to jednoduché jak facka.“

„Tak co?“

„Ten cadillac je registrovaný na Moraye Cassela, bytem devět nula šest Tallmeyer Apartments. Tolik vím jistě. O Casselových zvyklostech jsem toho zatím moc nezjistil, ale už tam bydlí o něco víc než rok.“

„To jsem blázen,“ prohodil Mason potichu.

„Nějaký problém?“

„Ten člověk se mi představil svým vlastním jménem,“ řekl Mason. „Mohl si přece něco vymyslet. Odhadl jsem ho na pasáka a k tomu vyděrače – setsakra dobrého, prosperujícího a mazaného pasáka.“

„A není?“ zeptal se Drake.

„Na to právě musím přijít,“ řekl Mason.

„Chceš ho dát sledovat?“

„Ne. Ten chlap je buď tak natvrdlý, že to snad ani není pravda, nebo je moc chytrý na to, aby se nechal nachytat, a než se do něčeho namočím, chci si napřed zjistit, která z těch dvou možností platí.“

„Fajn – jestli ještě něco budeš chtít, dej mi vědět.“

„Platí,“ řekl Mason a zavěsil.

Diana, která Masona sledovala vystrašenýma očima, se zeptala: „Něco se vám nezdá?“

Mason se několik vteřin zamyšleně mračil a teprve pak odpověděl na otázku: „Nevím. Zdá se, že jsem tu situaci nějak špatně odhadl.“

„Jak to?“

„Díky detektivní práci Drakeovy detektivní kanceláře jsme už přišli na to, kdo je tím vyděračem,“ řekl Mason. „Jmenuje se Moray Cassel. Jezdí v cadillacu. Bydlí v Tallmeyer Apartments, byt číslo devět nula šest. Jenže když sem přišel, řekl nám své skutečné jméno. Zaparkoval s tím svým cadillacem přímo před vchodem a dal vrátnému slušné spropitné, aby dohlédl na to, že tam to auto zůstane zaparkované přímo na ráně, na místě, vyhrazeném pro přijíždějící hosty, kteří si tam mohou vyložit svá zavazadla.“

„Co je na tom divného?“ zeptala se Diana. „Spousta lidí, kteří si jen chtějí rychle něco vyřídit, dá vrátnému dobré spropitné, aby jim dohlédl na auto. Tak si přece přivydělávají všichni vrátní. Je to úplně…“

Mason zavrtěl hlavou. „Ne, Diano, tak to není,“ skočil jí do řeči. „Tenhle pán k takovému druhu lidí nepatřil.“

„Jak to víte?“

„Připouštím, že je možné, že jsem se tentokrát ukvapil, ale prostě jsem toho člověka odhadl na pasáka.“

„Podle čeho, prokristapána?“

„Podle vzhledu, způsobu chování. Všechno tomu nasvědčovalo.“

„Pane Masone, přece mi nechcete namluvit, že se na člověka jen tak podíváte, chvíli s ním promluvíte a hned víte, že je… to, čemu se říká pasák?“

„To ne,“ řekl Mason po chvíli. „Tak daleko bych nešel, Diano. Pamatujte si, že když o někom řeknu, že je to pasák, nemyslím tím, že se tou činností skutečně zabývá – mám jen na mysli, že je to člověk toho typu. Takový, který by se klidně mohl živit tím, že někoho vydírá v zastoupení nějaké ženy.“

„Jak to ale, u všech všudy, můžete poznat? Podle čeho se takový člověk pozná? Podle toho, jak se obléká, nebo… já to prostě nechápu.“

„Není to jen jedna věc,“ vysvětloval Mason. „Je to soubor věcí. Vemte si takového muže, který si přímo nebo nepřímo vydělává na živobytí prostřednictvím žen a sám ví, že to tak docela není v pořádku. Snaží se to zamaskovat. Snaží se sám před sebou ospravedlnit. Snaží se překrýt tím nejlepším pozlátkem to, co je uvnitř shnilého.

Začne tedy pečlivě dbát na svůj dokonalý vzhled. Má vždycky naleštěné boty. Jeho kalhoty mají nažehlené puky. Nosí drahé košile a kravaty. Na nehtech má udělánu manikúru. Kůže na jeho rukách je pečlivě ošetřovaná. Vlasy má ostříhané, učesané a vykartáčované tak, aby to v zrcadle vypadalo co nejlichotivěji – A pak je tu hlas. Je na něm cosi zvláštního. Ten hlas není zvyklý unést všeobecně tíhu světa, ale přesto zní velmi autoritativně v situacích, o nichž si myslí, že je zvládne. Chybí mu tón a zabarvení. Člověk má pocit, že kdyby se vztekl a přestal se ovládat, hlas by mu vylétl do ostré fistule.“

„A to se u toho muže, Cassela, projevilo?“

„Projevilo,“ řekl Mason.

„Co chtěl?“

„Chtěl peníze.“

„Řekl kolik?“

„Chtěl toho hodně, pět tisíc.“

„A co jste mu řekl?“

„Různě jsem se vytáčel.“

„Co na to on?“

„Nelíbilo se mu to.“

„Myslel si, že jste…?“

„Jak jsem říkal, poznal mě,“ řekl Mason. „Má fotka se až příliš často objevuje v novinách. Věděl, že má co do činění s advokátem Perry Masonem, a ani trochu se mu to nelíbilo.“

„Takže jste nepřišel na to, co vlastně chce, co má na mého bratra Edgara?“

Mason zavrtěl hlavou. „Je zřejmé, že se tu nejedná o obyčejný případ vydírání,“ řekl.

„Myslíte, že je to něco… horšího, než čemu říkáte obyčejné vydírání?“

„To je docela možné,“ připustil Mason. „Choval se, jako by měl opravdu všechny trumfy.“

„Co teď udělá?“

Mason pokrčil rameny. „Na to si budeme muset počkat.“

„Pane Masone, a co když je to něco… opravdu vážného?“

„Když chce někdo po někom pět tisícovek, není to za to, že mu vyfouk místo k stání před požárním hydrantem,“ řekl Mason. „Ať už je to, co je to, vážné to bude.“

„Podívejte, pane Masone, mohla bych… já ještě nějaké peníze seženu, kdyby…“

„To pusťte z hlavy,“ řekl Mason. „Platit vyděračům se neslučuje s mými zásadami. K čertu s nimi. Tak pojďte, Diano, teď odsud nenápadně odejdeme. Neponeseme nic jiného než vaši kabelku a černou tašku s penězi. Projdu s vámi přes halu a ven předními dveřmi. Až budeme procházet halou, budeme si povídat a smát se u toho. Znáte to, takovým tím nervózním smíchem ženy, která si je vědomá toho, že se pouští do dobrodružství, z kterého se možná vyklube něco romantického. Nechci, aby si kdokoliv myslel, že z hotelu odcházíte potají.

Až projdeme halou, půjdeme po ulici o pár bloků dál k stanovišti taxíků. Vzpomeňte si na mé instrukce a řiďte se jimi. Nastupte si do taxíka a vyjeďte od chodníku. Jeďte k nádraží Union. Vmiste se do davu a sežeňte si dalšího taxíka. Jeďte na letiště a počkejte na letadlo do San Francisca… Ještě moment. Zjistím, jestli se dají rezervovat letenky.“

Mason zvedl sluchátko a požádal o spojení mimo hotel. Dal spojovatelce číslo United Airlines, nechal se přepojit do oddělení rezervace letenek a požádal o dvě letenky do San Francisca na let v šest hodin dvacet sedm minut.

Advokát spokojeně kývl a prohlásil: „Letenky si vyzvedneme na letišti. Odložte obě na jméno Perry Mason… správně, Perry Mason, ten advokát. Jsem v telefonním seznamu. Mám kartu Air Travel a… Výborně! Jednu letenku si vyzvednu osobně, a tu druhou dejte slečně Dianě Douglasové. Nechte nám je odložené až těsně do odletu, prosím vás. Moc vám děkuji!“

Mason zavěsil. „Všechno je zařízeno, Diano,“ řekl. „Požádejte o letenku odloženou na jméno Perry Mason. Uvidíme se v letadle. Až se odhlásím tady z hotelu, vezmu s sebou váš kufr. A pamatujte si, že jestli se něco stane tomu kufru s penězi, který ponesete, jste namydlená. To by byl pořádný průšvih. Průšvih jak mraky.“

„Já vím,“ hlesla. „Nosím ho s sebou celou tu dobu a… už ani skoro nespím, jak se o něj bojím. Vím, že když se s ním něco stane, v životě se z toho nevymotám. Ale zatím jsem to nějak zvládla, pane Masone, a vlastně – kdo může vědět, že tam mám pět tisíc dolarů?“

„Teď už až příliš mnoho lidí,“ řekl Mason pochmurně. „Tak jdeme na věc, Diano. Nasaďte ten nejsladší úsměv a sjedeme dolů do haly, ven předními dveřmi a po ulici k stanovišti taxíků. Budete se smát a žvatlat a já se čas od času pokusím zavtipkovat… Tak pojďte. Mám takový dojem, že tenhle hotel už pro vás není tím nejvhodnějším místem… Na letišti budeme muset nějakou chvíli počkat, ale snažte se vypadat tak nenápadně, jak jen to svedete, a nasedněte do letadla, jakmile se otevřou dvířka pro pasažéry.“

KAPITOLA 8

Mason se v hotelu vrátil k pokoji 767, zaklepal na dveře, a když ho Stella vpustila dovnitř, řekl jí: „Tak, návnady jsem se zbavil. Připojí se ke mně na letišti. Doufejme, že už se do odletu nic nepřihodí.“

„Myslíte, že jí hrozí nebezpečí?“

„To zrovna ne, ale ten Cassel mi dělá starosti. Možná je chytřejší, než jsem si o něm myslel. Od chvíle, co jsem do tohohle hotelu dorazil, jsem měl, co se Diany týče, takový nepříjemný pocit. Nechala za sebou moc širokou stopu a…“

Advokát se odmlčel; ozvalo se ostré zaklepání na dveře. Otočil se k Stelle Grimesové a řekl jí potichu: „Tohle je mužské klepání a zní kategoricky.“

„Cassel se vrátil?“ zeptala se.

Mason zavrtěl hlavou. „Ten klepe jemně a kradmo. Tohle klepání zní autoritativně – buď nějaký domácí detektiv, nebo…“

Přerušilo ho další zaklepání a hlas, který řekl: „Otevřete, prosím. Je tu policie.“

„Pokud to bude možné, nechte mluvit mě,“ přikázal Mason Stelle Grimesové.

Mason otevřel dveře.

Dva neuniformované muže, stojící v hale, zjevně překvapilo, když advokáta poznali.

„Perry Mason,“ řekl jeden. „Co vy tady děláte?“

„Otázka zní,“ opáčil Mason, „co tady děláte vy?“

„Raději bychom si o tom promluvili vevnitř než na chodbě,“ řekl mluvčí a procpal se do pokoje, oháněje se přitom rozevřeným koženým obalem s odznakem. „Policie Los Angeles,“ dodal.

„A co vás sem přivádí?“

Policisté si ho na chvíli přestali všímat a hleděli na Stellu Grimesovou. Jeden z nich pokynul druhému. „Věk dvaadvacet, stopětapadesát centimetrů, osmapadesát kilo, blondýna, modré oči, hezká postava,“ řekl.

Druhý přikývl.

Oba policisté se bez vyzvání posadili a jeden z nich prohlásil: „Chceme se zeptat na pár věcí.“

„No prosím,“ souhlasil Mason. „Pusťte se do toho.“

„Jmenujete se Diana Douglasová?“ zeptal se jeden z policistů Stelly Grimesové.

„Moment, pánové,“ namítl Mason. „Udělejme tuhle věc jaksepatří. Proč jste sem přišli?“

„To vám nemusíme říkat.“

„Ne, ale musíte to říci téhle mladé ženě. Podezříváte ji z nějakého trestného činu?“

„Jednáme na základě telegrafických instrukcí sanfranciské policie. Snažíme se získat informace. Chceme jí jen položit pár otázek, to je vše.“

„Podezříváte tuto mladou ženu z nějakého trestného činu?“

„To nevíme. Nemáme nejmenší tušení.“

„Jednáte v zastoupení sanfranciské policie?“

„Ano.“

„Podezřívá ji sanfranciská policie z nějakého trestného činu?“

„Neumíme číst myšlenky. Nevíme.“

„Tak tedy,“ řekl Mason, „jelikož jednáte v zastoupení sanfranciské policie a nevíte, zda ji sanfranciská policie podezřívá z nějakého trestného činu, měli jste ji ještě před tím, než vám odpoví na jakékoliv otázky, poučit o jejích základních ústavních právech.“

„Jako by je neznala,“ namítl policista.

Mason se usmál. „Řekněte to Nejvyššímu soudu.“

„No dobrá, dobrá,“ řekl policista. „Chceme, abyste nám odpověděla na pár otázek, slečno. Nejste z ničeho obviněna. Nejsme zde proto, abychom vás vzali do vazby, ale chceme vám položit několik otázek.

Pokud si to přejete, máte právo mlčet. Nemusíte se vůbec k ničemu vyjadřovat. Máte právo, aby vás kdykoliv zastupoval advokát. Nemáte-li dost peněz na advokáta, my vám ho zajistíme. Chceme, abyste byla srozuměna se skutečností, že cokoliv řeknete, může být použito proti vám. Takže – přejete si advokáta?“

Stella se chystala něco říci, ale Mason jí posunkem naznačil, aby byla zticha. „Už ho má,“ řekl.

„Vy ji zastupujete?“

„Ano.“

„Co tady děláte – slečno Douglasová, je to správně?“

„Je tu pracovně,“ řekl Mason.

„O jakou práci se jedná?“

„Soukromá záležitost.“

„Slečno Douglasová, věděla jste o tom, že je v sejfu společnosti Escobar Import a Export, kde v San Franciscu pracujete, uložena poměrně vysoká částka peněz v hotovosti?“

„Bez komentáře,“ řekl Mason.

„Tak moment,“ řekl policista. „Vy se do toho zbytečně montujete a téhle mladé dámě to jen ztěžujete. Snažíme se jen získat informaci.“

„Proč?“

„Protože si tu informaci přejí v San Franciscu.“

„Mám tomu rozumět tak, že tam byl spáchán trestný čin?“

„Tím si nejsme jistí. V San Franciscu si tím taky nejsou jistí.“

„Za daných okolností myslím, že má klientka není ochotna odpovídat na jakékoliv otázky, dokud se situace nevyjasní,“ řekl Mason.

„Nutíte nás do San Francisca ohlásit, že je dosti pravděpodobné, že se vaše klientka dopustila závažné zpronevěry.“

„Skutečně!“ zvolal Mason. „Jak velké zpronevěry?“

„Revize ještě neskončila,“ řekl policista, „ale jedná se o velkou částku – přes dvacet tisíc dolarů.“

„Kolik?“ zvolal Mason a dával po hlase najevo překvapení.

„Slyšel jste, přes dvacet tisíc.“

„To je na jednu společnost spousta peněz k zpronevěřování,“ podotkl Mason.

„Už došlo k zpronevěře větších částek,“ řekl policista.

„Takže v San Franciscu byl spáchán trestný čin?“

„Máte-li na mysli zpronevěru, už to tak vypadá.“

„A v San Franciscu z té zpronevěry podezřívají mou klientku?“

„To jsem neřekl – zatím.“

„Ale chcete se jí na to vyptávat?“

„Poslyšte, pane Masone, vy nám to jen ztěžujete a děláte to horším, než to je. Nechceme nic víc, než položit vaší klientce pár otázek o tom, jak jsou v té společnosti uloženy peníze na hotovosti, kdo je oprávněn hotovost vybírat a všeobecně o tom, jak se tam vede účetnictví. Pro vaši informaci – vypadá to, že ta společnost mívá k dispozici velké množství peněz na hotovosti a my bychom rádi věděli proč.

Rádi bychom se také dozvěděli, kolik lidí zná číselnou kombinaci od trezoru a jak je možné, že v nějaké společnosti najednou chybí tolik peněz, aniž by na to někdo přišel při nějaké dřívější kontrole.“

„Trvá to už dlouho?“ zeptal se Mason.

„Nevíme,“ odpověděl policista. „To se právě pokoušíme zjistit. Snažíme se prostě získat informace.“

„Ale myslíte si přitom, že je možné, že ty peníze zpronevěřila moje klientka?“

„Ne tak docela,“ řekl policista. „Řeknu to takhle. Rozhodně netvrdíme, že jsme přišli na jakýkoliv důkaz toho, že by bylo z fyzického hlediska nemožné, aby se dopustila zpronevěry, avšak na stranu druhou jsme také neobjevili žádný důkaz, který by na ni poukazoval – zatím ne.“

„S výjimkou nepřímých důkazů,“ doplnil druhý policista.

„No jistě,“ připustil mluvčí.

Mason se usmál. „Tím se to velmi zjednodušuje, pánové,“ řekl. „Moje klientka má právo poradit se s advokátem.“

„To je pravda. Taky jsme jí to řekli. O tom není pochyb.“

„A jako její právní poradce,“ řekl Mason, „jí radím, aby neříkala vůbec nic.“

„Nenecháte ji ani mluvit o vedení účetnictví a pozadí obchodních praktik té společnosti?“

„Ani slovo,“ řekl Mason. „Ani aby připustila svou totožnost.“

Oba policisté na sebe otráveně a znechuceně pohlédli.

„To asi není nejchytřejší řešení,“ upozornil mluvčí Masona.

„Možná, že ne,“ připustil Mason. „Nejsem neomylný. Čas od času nějakou tu chybu udělám… Jak to, že v San Franciscu o té situaci věděli dost na to, aby vás dva honem posílali sem do hotelu?“

Policista se zakřenil. „Na radu advokáta odmítám vypovídat, pane Masone.“

Advokát zachoval vážnou tvář. „Máte absolutně právo se k tomu takto postavit. Je to vaše ústavní privilegium. Nemusíte říct ani slovo.“

Policisté vstali, vrhajíce nazuřené pohledy na Stellu Grimesovou.

Ten, který většinou mluvil, jí řekl: „No dobrá, děvenko, je to na vás, ale dovolte, abych vás upozornil, že to od vás moc chytré není. Když jsme sem přišli, chtěli jsme jen informace.“

„A co chcete teď?“ zeptal se Mason.

„Přinejmenším dvacet tisíc,“ řekl policista a uštědřil Masonovi výmluvný pohled na rozloučenou. „Pamatujte, že vám nebude nic platné, když si vyberete odměnu ze zpronevěřených peněz. Na to se dá snadno přijít a peníze zabavit… To by, myslím, bylo vše.“

„Na shledanou,“ řekl Mason.

„U soudu,“ sliboval policista a vyšel ven.

Mason naznačil Stelle Grimesové posunkem, že má zůstat zticha, a pak jí potichu vysvětlil: „Dávejte pozor, co řeknete. Někdy čekají za dveřmi.“

Mlčeli déle než minutu; pak Mason přešel po špičkách ke dveřím, rozrazil je a rozhlédl se po obou stranách chodby.

Když viděl, že tam nikdo není, zavřel dveře. „To je tedy pěkné nadělení,“ prohlásil.

„Dvacet tisíc dolarů,“ řekla Stella Grimesová.

Mason zavrtěl hlavou. „Moc tomu nerozumím,“ řekl. „Jedu na letiště. Vezmu si ze svého pokoje zavazadla s Dianinými věcmi a frčím. Musím stihnout let do San Francisca v šest dvacet sedm.“

„S Dianou se sejdete na letišti?“

Mason přikývl. „Připojí se tam ke mně,“ řekl. „Vy tady držte stráž a dělejte, jak umíte. Buďte ve spojení s Paulem Drakem… Jídlo si raději nechte nosit sem, aspoň dvacet čtyři hodin. Kdybyste z pokoje odešla, mohl by tu někdo nasadit štěnici.“

„Já už si nějak poradím,“ řekla. „Ale co s ústřednou?“

„To musíte risknout,“ řekl Mason. „S informacemi zacházejte opatrně. Když budete volat k vám do kanceláře, mluvte oklikou, ale musíte si být jistá, že si rozumíte.“

Přikývla.

Advokát vyšel z pokoje 767, přešel po chodbě do pokoje 789, vzal si svůj kufr a kufr Diany Douglasové a zavolal na recepci, ať mu pošlou hotelového poslíčka.

„Prosím vás, požádejte pokladní, ať mi zatím připraví účet,“ řekl Mason recepční. „Měl jsem nečekaný meziměstský hovor a musím hned odjet.“

Mason počkal, až dorazí poslíček, dal mu zavazadla a spropitné, sjel spěšně k pokladně a vysvětlil situaci. „Jsem pan Mason z pokoje sedm set osmdesát devět. Chtěl jsem tu zůstat den nebo dva, ale právě jsem měl hovor, ze kterého vyplývá, že je naprosto nutné, abych okamžitě odjel. Co by se s tím dalo dělat? Byl jsem tam jen velmi krátce. Použil jsem pár ručníků, ale postel je nedotčená.“

Pokladní zavrtěla hlavou. „Je mi líto, pane Masone, ale musíme vám naúčtovat jeden celý den.“

Mason ještě chvíli naoko protestoval. „Ale vždyť tam jen můžete přinést dva nové ručníky a znovu ten pokoj pronajmout.“

„Je mi líto, ale tak pozdě odpoledne už tu máme málo pokojských a – chápete, pane Masone, máme nařízení. Promiňte.“

„No dobrá,“ ustoupil advokát. „Dejte mi účet.“

Zaplatil hotově a kývl na poslíčka. „Potřebuju taxi,“ řekl mu.

„Jeden je zrovna venku,“ řekl hoch.

Mason mu dal dobré spropitné, usadil se na čalouněném sedadle taxíku a řekl hlasitě: „Odvezte mě na Union Station. Nemusíte spěchat, musím si přečíst pár telegramů a chci chytit vlak do Tucsonu.“

Najednou složil papíry, které předtím vytáhl z kapsy, a prohlásil: „Počkejte, pane řidiči. Ten telegram mění situaci.“

„Na to nádraží nechcete?“ zeptal se řidič.

„Sakra, nechci,“ nadával Mason. „Musím prostě chytit letadlo do Phoenixu a Tucsonu, takže mě co nejrychleji hoďte na letiště.“

„Na jízdu na letiště je teď dost špatná doba.“

„Co se dá dělat – uděláme, co bude v našich silách.“

„Kdy vám odlétá letadlo?“

„Pět čtyřicet osm,“ řekl Mason.

Řidič taxíku se prodíral dopravním ruchem, najel na silnici, vedoucí přímo k letišti, a uháněl jak o závod.

Mason seděl na krajíčku sedadla, čas od času pohlédl na hodinky a sem tam řidiče pochválil za to, jak se mu daří nahnat čas.

Když dorazili na letiště, přivolal řidič taxíku klaksonem nosiče.

Mason čile otevřel dvířka a nařídil nosiči: „Odneste tyhle dva kufry k letadlu do Tucsonu.“

Podal řidiči taxíku desetidolarovou bankovku. „Radši rychle odjeďte, příteli, ať vás tu nechytí nějaký polda. To byla skvělá jízda.“

Řidič se zakřenil. „To je všechno pro mě?“

„Zaplaťte za parkování a zbytek je váš,“ řekl Mason.

Řidič zařadil rychlost.

Když už byl z doslechu, pospíchal Mason za nosičem.

„Spletl jsem to,“ řekl, „myslím s tím Tucsonem. Do háje, v jednom z těch kufrů ještě něco potřebuju. Dejte mi je.“ Mason vložil nosiči do ruky dva dolary.

„Máte letenku?“ zeptal se nosič.

„Mám,“ řekl Mason.

Advokát vešel do čekárny a rychle se rozhlédl; pak šel k přepážce, vyzvedl si jednu z letenek, podal Dianino zavazadlo a znovu se vrátil zkontrolovat čekárnu. Potom se chvíli jen tak procházel sem a tam a nakonec, když uložil nepotřebný kufr do úložné schránky, si koupil drink a pohodlně se usadil.

Pět minut před odletem přešel advokát nenucené k bráně a předložil letenku.

„Budete si muset pospíšit,“ řekl mu zřízenec. „Už nasedají poslední cestující.“

„Přidám do kroku,“ slíbil Mason.

Prošel dveřmi, pokynul členu bezpečnostní služby a nastoupil do letadla těsně před tím, než byla odstavena pojízdná přístupová chodba.

Letuška u dveří na něj vyčítavě pohlédla. „Málem jste to nestihl,“ řekla.

Mason se usmál. „Málem, ale je moc horko na to, aby člověk pospíchal.“

„Je tam jedno volné místo vzadu.“

„Děkuji vám.“

Mason prošel celým letadlem, prohlížeje si přitom nenápadně obličeje pasažérů.

Asi za deset nebo patnáct minut prošel dopředu do umývárny a při té příležitosti si znovu prohlédl obličeje cestujících v letadle.

Diana Douglasová na palubě nebyla.

Mason doletěl do San Francisca, odjel taxíkem do hotelu, ubytoval se, povečeřel a potom zavolal do hotelu Willatson; požádal o spojení do pokoje 767 a když v telefonu uslyšel opatrný hlas Stelly Grimesové, zeptal se: „Poznáváte můj hlas, Stello?“

„Ano. Kde jste?“

„V San Franciscu. Nemáte zprávy od vaší dvojnice?“

„Ani slovo.“

„Měla letět stejným letadlem jako já, ale nedostavila se. Nevzkázala něco po vás?“

„Ani slůvko. Vůbec se neozvala.“

„Je něco nového?“

„Nic.“

„Myslím, že si v celém tomhle případě zbytečně honíme triko, Stello,“ řekl Mason. „Zítra ráno v deset třicet půjdu na dohodnuté místo a jestli tam nikdo nebude, umyjeme si nad celou touhle záležitostí ruce.“

„Já jsem pro. Jestli se něco stane, mám vám podat hlášení?“

„Zůstaňte ve spojení s vaším zaměstnavatelem; budu mu volat. Máte ještě na sobě tu pracovní podprsenku?“

„Mám.“

„Tak si ji nechte,“ řekl Mason, „a dobře se vyspěte.“

KAPITOLA 9

Společnost Escobar Import a Export měla své kanceláře v budově United Financial.

Mason si na informační tabuli zjistil, že kanceláře společnosti jsou v šestém patře, a pak se stáhl na místo blízko od dveří, odkud mohl sledovat příchozí.

Bylo 10:20.

V 10:25 prošla dveřmi Diana Douglasová.

Mason k ní vykročil. „Kde jste včera byla?“

Zvedla k němu oči, napuchlé pláčem; pak ho pevně uchopila za paži, jako by potřebovala nejen jeho psychickou, ale i tělesnou oporu.

„Ach, pane Masone,“ hlesla. „Edgar dnes ráno skonal, ve tři hodiny dvacet pět minut.“

„To je mi moc líto,“ řekl Mason a objal ji paží kolem ramen. „Hodně pro vás znamenal, co?“

„Strašně moc. Měla jsem ho moc, moc ráda.“

Spočinula hlavou na Masonově rameni a rozplakala se.

Mason ji chlácholivě poplácal po zádech. „No tak, Diano, seberte se. Pamatujte, že máme něco na práci. Musíte se vzchopit a čelit skutečnosti.“

„Já vím,“ vzlykala, „ale když já… prostě mám pocit, že to nedokážu… Kdybych vám nebyla slíbila, že se tady s vámi setkám, tak… chtěla jsem zatelefonovat Homérovi Gageovi a říct mu, že dnes nepřijdu. Já…“

„No tak, no tak,“ řekl Mason, „přitahujeme moc pozornosti, Diano. Pojďte, přejdeme támhle do rohu a vy se zkuste ovládnout. Máte před sebou práci. Musíte sebrat kuráž a zjistit, jak se vlastně věci mají.“

„Jak se mají?“

„Dosti špatně.“

„Jak to myslíte?“

„Obávám se, že jste byla zatažena do hry, která je tak stará jak lidstvo samo,“ řekl Mason. „Někdo zpronevěřil tisíc dolarů nějakého podniku a vezme s nimi roha. Druhý člověk, který se o tom nějak dozvěděl, zatím sáhne do kasy a vytáhne odtud nenápadně další čtyři tisíce. Ten, který uprchl s jedním tisícem, je pak obviněn ze zpronevěry pěti tisíc.“

Pohlédla na něj a oči, zrudlé pláčem, se jí rozšířily. „Chcete tím říct, že…?“

„Chci tím říct,“ přisvědčil Mason, „že společnost Escobar Import a Export teď tvrdí, že jí chybí dvacet tisíc dolarů.“

„Dvacet tisíc dolarů!“ opakovala zděšeně.

„Přesně tak,“ řekl Mason a po chvíli se zeptal: „Jak jezdíte do práce? Autem nebo…?“

„Ne, autobusem.“

„Jak je to se zařizováním ohledně vašeho bratra? Jsou tu nějací další příbuzní?“

„Ne, vstala jsem ráno brzy a všechno jsem už zařídila.“

„Proč jste včera večer neletěla tím letadlem, jak bylo dohodnuto?“

„Měla jsem pocit, že mě někdo sleduje, pane Masone. Byla jsem si jistá, že mé taxi celou cestu až k nádraží sledoval jeden muž, jedoucí v automobilu, a snažil se mě sledovat i pak. Pokoušela jsem se mu ztratit v davu, ale myslím, že se mi to moc nedařilo. Měla jsem pořád takový strašný pocit, že mě ten muž špehuje a stále mě odněkud pozoruje, a tak jsem zašla na dámské toalety, zůstala jsem tam hodně dlouho a pak jsem vyšla a použila to, co byste snad označil jako úhybnou taktiku. Vydala jsem se směrem k odjezdu vlaků, pak jsem se otočila a šla zpátky, jenže když jsem konečně dorazila na letiště, o deset minut jsem se opozdila. Letadlo už bylo pryč. Tak jsem se rozhodla, že se navečeřím a poletím pozdějším letadlem.“

„Proč jste nezatelefonovala do kanceláře Paulovi Drakeovi nebo někomu?“

„Já… to mě vůbec nenapadlo. Věděla jsem, že jste letěl tím letadlem a dál jsem už věděla jen to, že se tu s vámi mám dnes ráno se jít a… na nic jiného jsem si zkrátka nevzpomněla.

Když jsem přijela domů, telefonovala jsem hned do nemocnice a zjistila jsem, že se bratrův zdravotní stav zhoršil, tak jsem tam jela a – byla jsem u něj, když…“

„No tak, no tak,“ uklidňoval ji Mason. „Byla to pro vás těžká rána. Teď po vás chci jen jedno: nasedněte do autobusu, vraťte se zpátky k sobě do bytu a snažte se trochu prospat. Máte nějaké prášky na spaní?“

„Ano, mám prášky na spaní.“

„Tak si něco vemte,“ poradil jí Mason. „Jděte spát a na všechno zapomeňte… Máte ten pokladní šek?“

„Ano.“

„Dejte mi ho,“ řekl Mason. „Pravděpodobně jej nepoužiju, ale rád bych jej měl. A tady je váš kufr.“

„Co budete dělat?“ zeptala se, podávajíc mu pokladní šek.

„Vyjedu nahoru do společnosti Escobar Import a Export a využiju tak trochu svého vlivu. Aspoň se o to pokusím.“

„Pane Masone, dvacet tisíc dolarů. Proboha svatého!“

„Já vím,“ řekl Mason. „Je to šok.“

„Ale co můžeme dělat?“

„To se uvidí,“ ujistil ji Mason. „Ta hra je sice stará, ale většinou funguje spolehlivě. Nějaký chudák začne sázet na koníčky, trochu to přežene, a tak vezme dva tři tisíce a vypadne z města a chytrolín, který se drží nenápadně vzadu, jde a sebere všechno, co tam ještě zbylo; všechno se pak svede na toho prvního. Když ho nedopadnou, má se za to, že ukradl všechno, a když ho chytí a on zapírá, že by vzal víc jak dvě tři tisícovky, nikdo mu nevěří. Zavřou ho a odskáče všechno.“

Mason si uložil šek do peněženky a jemně ji dovedl ke dveřím do ulice. „Sedněte na autobus,“ řekl jí. „Vraťte se do bytu a jděte spát. Nechte teď společnost Escobar Import a Export na mně… Máte soukromou telefonní linku nebo se k vám volá přes domácí ústřednu?“

„Hovory jdou přes ústřednu.“

„Řekněte jim tam, že si nepřejete být rušena,“ nařizoval Mason. „Vyspěte se. Vaše telefonní číslo mám. Řekněte spojovatelce, že má hovor přepojit pouze, když budu volat já. Dnes je pátek. Odpoledne se vrátím do své kanceláře. Kdybyste mě potřebovala, můžete se na mě dovolat prostřednictvím Drakeovy detektivní kanceláře… Je mi líto, že vám umřel bratr. Bylo toho na vás za posledních pár dní hodně, chudinko malá. Tak už se tím netrapte, a kdyby něco, zavolejte mi… Kde vám staví autobus?“

„Tady,“ řekla, „na téhle zastávce. A ještě jsem vám dlužná za tu letenku, pane Masone. Vzpomněla jsem si, že jste objednal dvě letenky na váš účet. Když jsem dorazila na letiště, spěchala jsem; myslela jsem, že se třeba odlet o pár minut zdržel. Chtěla jsem za letenku zaplatit kreditní kartou, ale nemohla jsem ji najít. Asi jsem ji někde ztratila, a slečna u přepážky mi řekla, že už je to zaplaceno a že…“

„To je v pořádku,“ řekl Mason. „Tím se netrapte.“

Zavedl ji k dřevěné lavičce u obrubníku. „Jeďte domů prvním autobusem. Já teď půjdu nahoru do kanceláře a uvidím, co se dá dělat.“

Ruce jí bezmyšlenkovitě vylétly; objala advokáta a políbila ho.

„Vy jste tak hodný, pane Masone!“ řekla.

KAPITOLA 10

Mason stál na chodbě v šestém patře a prohlížel si kanceláře společnosti Escobar Import a Export.

Měli tam vystaveny orientální umělecké předměty, sošky, vyřezávané ze slonoviny a keramiku, vykládanou kovovými proužky.

Na druhé straně vstupních dveří byly vyloženy na odiv figurky, patřící od pohledu k toltécké nebo aztécké kultuře.

Dveře s dvojitou skleněnou výplní vedly do výstavní místnůstky v poněkud povrchním duchu, v níž se na skleněných policích skvěly další umělecké kousky. Vstupní dveře byly opatřeny nápisem Escobar Import a Export, pouze velkoobchod.

Mason rázně otevřel a vstoupil do výstavní místnosti. Dívka, sedící u telefonní ústředny, se na něj mechanicky usmála. „Mohu vám nějak pomoci?“ zeptala se.

„Chtěl bych navštívit pana Gage, prosím.“

„Kterého? Pana Franklina Gage nebo pana Homéra Gage?“

„Franklina Gage.“

„Není tady. Je na služební cestě.“

„Tak tedy Homéra Gage.“

„Jak se, prosím, jmenujete?“

„Perry Mason.“

„Jde vám o koupi uměleckých předmětů, nebo…?“

„Tohle je osobnější záležitost,“ řekl Mason.

„Mohu se zeptat, jakou firmu zastupujete?“

„Nezastupuju žádnou firmu,“ řekl Mason. „Jmenuju se Perry Mason. Jsem advokát z Los Angeles. Momentálně jsem tu proto, abych si promluvil o zaměstnankyni jménem Diana Douglasová.“

„Ach tak!“ zvolala. „Ach ano… jistě. Okamžik!“

Zapojila linku a Mason viděl, jak rychle pohybuje rty; spojení však bylo zařízeno tak, že její slova neslyšel.

O chvilku později se otevřely dveře v zadní části místnosti a vykročil z nich svižně podsaditý, robustní chlapík, jemuž muselo být hodně přes třicet; měl tmavé, na spáncích už hodně ustupující vlasy, husté černé obočí, zpytavé šedé oči a brýle s obroučkami z želvoviny. Ústa měl sevřená do odhodlané linky.

„Pan Mason?“ zeptal se.

„Správně.“

„Já jsem Homér Gage. O čem jste chtěl se mnou mluvit?“

„O Dianě Douglasové.“

„Co je sní?“

„Je vaší zaměstnankyní?“

„Ano. Je, ale momentálně tady není. Její bratr byl vážně zraněn při autohavárii a obávám se, že ji to velmi rozrušilo. Pokud se vám jedná o její schopnost nebo bezúhonnost, ujišťuji vás, že má dobrou pověst.“

„Ani jedno, ani druhé,“ opáčil Mason. „Chtěl jsem s vámi o ní mluvit.“

„Nuže, jsem zde.“

„No dobrá,“ řekl Mason, „když chcete mluvit tady, budeme mluvit tady. Jsem právní zástupce slečny Douglasové. Co má znamenat, že jste sdělili losangeleské policii, že zpronevěřila dvacet tisíc z této…“

Gage jej přerušil rychlým gestem, při němž zvedl ruce s otevřenými dlaněmi. „Zadržte, pane Masone. Nic takového jsme neřekli.“

„Pak jste to tedy naznačili.“

„Pane Masone, tohle jistě není vhodná doba ani místo k projednávání záležitosti takového druhu.“

„Co je na té době špatného?“ zeptal se Mason.

„No víte… netušil jsem… ani jste nezavolal… nevaroval mě předem.“

„Potřeboval jste varovat předem?“

„Nikoliv nezbytně.“

„A co je špatného na tomto místě?“

„Je veřejné.“

„Sám jste si ho vybral,“ připomněl mu Mason.

Gage otevřel branku pro průchod za přepážku. „Mohl byste, prosím, zajít do mé soukromé kanceláře, pane Masone?“

Mason jej následoval po tlustém koberci mezi dalšími vitrínami, kolem dvou mladých žen, které velmi otevřeně ustaly v práci, kterou právě dělaly, a civěly na kolem procházejícího advokáta.

Gage přidržel dveře své soukromé kanceláře, a když jimi Mason vstoupil, vyzval jej: „Prosím posaďte se, pane Masone. Je mi líto, že jste s tím vůbec začínal tam, kde nás mohly slyšet děvčata z předkanceláře.“

„Nedal jste mi na vybranou,“ řekl Mason.

„No, asi máte pravdu… to mě mrzí. Neuvědomil jsem si důležitost vaší návštěvy.“

„Doufám, že už si ji uvědomujete.“

„Nuže, pane Masone, skutečností nicméně zůstává, že revize účetních knih odhalila velice závažný schodek v naší hotovosti, a za daných okolností jsme si samozřejmě chtěli zkontrolovat zaměstnance, kteří jsou nepřítomní.“

„Diana Douglasová byla jednou z nich?“

„Ano.“

„Váš strýc, Franklin Gage, je druhým?“

„No, on vlastně není zaměstnanec. Je prakticky majitelem třetiny podniku.“

„A dalším je Edgar Douglas?“

„Ano. Ten je v nemocnici s lebeční frakturou. Od toho neštěstí nenabyl vědomí. Obávám se, že prognóza není dobrá.“

„Kontrolovali jste taky jeho?“ zeptal se Mason.

„To jsme tak docela nemohli. Nemůžete klást otázky někomu, kdo je v bezvědomí.“

„Takže Diana byla jediná, v jejímž případě jste požádali o kontrolu policii?“

„Ale pane Masone, vy to všechno převracíte naruby. Při zjištění takové nesrovnalosti jsme si chtěli se slečnou Douglasovou přirozeně promluvit. Na to přece máme právo. Je zaměstnankyní této společnosti. Předpokládali jsme, že je nepřítomna v práci kvůli zdravotnímu stavu svého bratra a tráví veškerý čas u něj v nemocnici, ale dotazem jsme odhalili, že poněkud náhle odcestovala do Los Angeles.“

„Takže jste požádali losangeleskou policii, aby ji tam zkontrolovali?“

„Policie v Los Angeles byla požádána, aby se od ní pokusila získat jisté informace.“

„Naznačili jste, že ty peníze zpronevěřila?“

„To rozhodně ne, pane Masone. Nesnažte se mi vkládat slova do úst. Jednoduše jsme je požádali o kontrolu.“

„A jak jste zjistili, kde se v Los Angeles zdržuje?“

„Obávám se, že je to důvěrná informace, kterou bych momentálně nerad rozebíral, pane Masone.“

„No dobrá,“ řekl Mason. „Chtěl jsem jen, abyste věděli, že slečnu Douglasovou zastupuji a že máme pocit, že byla poškozena její pověst, jelikož byla obviněna ze zpronevěry, a to přinejmenším úsudkem, a jelikož jste požádali policii města Los Angeles, aby ji vyhledala… Tady je moje navštívenka, pane Gagei, a pokud chcete se slečnou Douglasovou vyřídit nějaké další záležitosti, můžete je vyřídit se mnou.“

„Máte na mysli, že už u nás nehodlá pracovat?“ zeptal se Gage.

„O téhle věci nejsem připraven hovořit,“ řekl Mason. „Jedná se mi pouze o případ, který má proti vám a který se týká urážky její cti. Pokud máte na mysli nějaké další aktivity, navrhoval bych, abyste se se mnou spojil.“

„Ale jděte, pane Masone. Nemusíte hned vyhlašovat válečný stav. Proč se hned rozčilovat? Copak sem jedete celou cestu až z Los Angeles, abyste nám řekl tohle?“

„Proč ne?“ zeptal se Mason.

„Připadá mi to tak zbytečné – proč hned… Probůh, nevíme prostě, kde ty peníze jsou. Zatím víme jen to, že máme schodek.“

„Víte to jistě?“

„Zřejmě ano. Zdá se, že nám chybí něco přes dvacet tisíc dolarů z hotovosti.“

„To si necháváte po ruce tak vysokou částku peněz v hotovosti?“

„No ano. Máme ještě mnohem víc.“

„Mohu se zeptat proč?“ otázal se Mason.

„Nevím, proč ne,“ odpověděl Gage. „Při obchodních transakcích platíme v mnoha případech hotově; mnohdy se to vyřizuje o víkendech, kdy jsou banky zavřeny.“

„A v některých z těch případů si chcete být absolutně jistí, že za sebou nezanecháte stopu?“

„Ne, ne, ne, tak to není. Prostě už máme takovou zaběhnutou praxi nakupovat mnohdy za hotové peníze a potom, když je obchod uzavřen… když všechno dobře klape…“

„Obávám se, že tomu nerozumím,“ vložil se do toho Mason.

„Je to trochu složitější k pochopení, pane Masone, ale v různých zemích platí všelijaká embarga, která je jaksi nutno… brát v úvahu. Například v Mexiku je nezákonné vyvážet starodávné artefakty, a přitom jsou u nás právě takové artefakty velice žádané.“

„Takže tyhle mexické figurky byly z Mexika propašovány?“

„To jsem neřekl, pane Masone. Snažím se vám pouze něco říci k důvodům, proč musíme mít v naší branži velké částky na hotovosti. Jsou jisté otázky, na které se neptáme. A když nekladete otázky, mluví za vás peníze na ruku.“

„Obávám se, že tomu nerozumím,“ namítl Mason.

„Je nutné, abyste rozuměl?“

„Myslím, že ano.“

Gage se začervenal. „Koneckonců, pane Masone, jsem vám o naší obchodní činnosti vysvětlil tolik, kolik je podle mého názoru za daných okolností nutné.“

„Když mluvíte o používání hotovosti za účelem převezení předmětů přes hranici,“ řekl Mason, „rozumím tomu tak, že máte na mysli podplácení.“

„To vůbec ne,“ namítl Gage. „Jste přece advokát. Měl byste být schopen dát si dvě a dvě dohromady.“

„Možná už se stalo,“ řekl mu Mason.

„Možná jste si dal dvě a dvě dohromady a došel k úplně nesprávné odpovědi,“ namítl Gage.

„V tom případě,“ odvětil Mason a přívětivě se usmíval, „budete mít příležitost vysvětlit mi to podrobněji u soudu.“

„Počkejte, pane Masone, není přece vůbec zapotřebí chodit k soudu a není ani důvod k tomu, abychom spolu vy a já byli na kordy.“

Mason neřekl nic.

Gage nabral zhluboka dech. „Dovolte mi, abych vám to vysvětlil takto, pane Masone. Pro Mexiko platí embargo na vývoz starodávných artefaktů ze země. Ve Spojených státech proti tomu žádné embargo na dovoz starodávných předmětů neexistuje. Když se tedy objeví někdo s plnou dodávkou sošek z Mexika, my přece ve chvíli, kdy uzavíráme obchodní transakci, nemusíme vědět, zda jsou ty sošky pravé nebo se jedná o pouhé napodobeniny.

Uvědomte si, že v Mexiku se spousta lidí živí vyráběním napodobenin starodávných předmětů, které pak prodávají turistům; ti se velmi často domnívají, že získali skutečně pravý prehistorický předmět.“

„Tím se ovšem nevysvětluje placení v hotovosti,“ namítl Mason.

„No tak si představte,“ pokračoval Gage, „sám sebe na místě řidiče té dodávky. On chce ty předměty prodat. Chce za ně dostat to, co považuje za dobrou cenu. Ví, kolik za ně musel zaplatit. Chce na tom vydělat. Ovšem, když má někdo plnou dodávku předmětů tohoto druhu, dá se předpokládat, že se tímhle způsobem živí. Není to pouze ojedinělá transakce.

Za takových okolností dává přednost tomu, aby o té transakci oficiálně neexistoval žádný záznam. Raději své zboží prodá tomu, kdo mu dá rovnou peníze na hotovosti.

Pak je tu třeba další taková věc, vývoz zboží z Hong Kongu, kde je nutné mít osvědčení o původu zboží. Tam také nastávají situace, při nichž je nutné mít po ruce hotové peníze, které se převádějí telegraficky.

Teď už snad není dalšího vysvětlování zapotřebí. Máme…“

Gage se odmlčel; ve dveřích se objevila jedna ze sekretářek.

„Promiňte mi,“ řekla, „ale právě se vrátil pan Franklin Gage.“

„Tak ho, prosím vás, požádejte, aby sem hned přišel,“ nařídil Homér Gage. „Řekněte mu, že je tu pan Perry Mason, advokát z Los Angeles, a že bude možná zapotřebí, abychom se poradili s naším právním oddělením.“

„Proč to tedy neuděláte?“ řekl Perry Mason.

„Mluvil bych mnohem raději s právníkem.“

„Ne, ne, ne, zatím ještě ne. Chtěl jsem jen, aby pan Franklin Gage rozuměl situaci. On totiž… už je tady.“

Mason se otočil. Vysoký, důstojně vyhlížející gentleman, který stál ve dveřích, měl sice v dolní části obličeje nasazen přívětivý úsměv, ale jeho oči se neusmívaly, nýbrž hodnotily. Byly to kulaté, doširoka otevřené oči; zdálo se, že tomu obličeji dominují.

Bylo mu hodně přes čtyřicet a měl nasazené brýle bez obrouček, které, jak se zdálo, ještě více zdůrazňovaly i tak velké oči. Ústa měl široká s poněkud úzkými rty a usmíval se jako člověk, který je zvyklý využívat zdvořilou taktiku k tomu, aby získal od života vše, co chce.

„Pan Mason, pan Franklin Gage,“ představil je Homér Gage.

Mason se postavil.

Franklin Gage mu podal ruku; zdálo se, že ji má celou potaženou svalnatými polštáři, jako by si na své pravé ruce vypracoval izolační vrstvu.

„Ach ano, pan Mason,“ spustil Gage. „Už jsem toho o vás hodně slyšel. Vaše pověst není rozhodně omezena pouze na Los Angeles. Je mi potěšením se s vámi setkat. Co pro vás můžeme udělat, pane Masone?“

Homér Gage si pospíšil, aby na otázku odpověděl sám: „Pan Mason k nám přišel kvůli Dianě Douglasové,“ řekl. „Vzpomínáš si, že poslední tři nebo čtyři dny nebyla v práci.

Neměli jsme zrovna nijak mimořádně rušno, tak jsme jí dali volno. Její bratr byl vážně zraněn při autonehodě a je od té doby v bezvědomí.“

„Dozvěděl jsem se, že dnes brzy ráno skonal,“ řekl Mason.

Oba Gageové si vyměnili pohled.

„Proboha!“ zvolal Homér.

„Chudák děvče,“ zamumlal Franklin soucitně.

„Jsem rád, že jste nám to sdělil,“ řekl Homér Gage.

Franklin Gage se obrátil k svému synovci. „Firma musí poslat květiny, Homére.“

„Jistě, zařídím to.“

„A spojte se s Dianou a zjistěte, zda jí nějak můžeme pomoci.

Musíme jí vyjádřit soustrast.“

„Obávám se, že si pan Mason nepřeje, abychom s Dianou navazovali přímý kontakt,“ vysvětloval Homér Gage. „A i kdyby proti tomu neměl námitky, myslím, že by to nebylo moudré – dokud se neporadíme s našimi právníky.“

„Nesmysl!“ odsekl Franklin Gage. „Zajisté se můžeme řídit lidskostí a obyčejnou slušností.“

„Měl byste si raději poslechnout pana Masona,“ namítl Homér.

„A proč by v tom pak měl být nějaký rozdíl?“ tázal se Franklin hlasem, který teď postrádal nádech srdečnosti.

Homér přispěchal s kvapným vysvětlením. „Vypadá to, že si Diana Douglasová z nějakého důvodu vyrazila na krátký výlet do Los Angeles a nějak se k nám doslechlo, že cestovala pod falešným jménem.

Pak dělal Stewart Garland kontrolu hotovosti a zjistil, že se tam vyskytly nějaké nesrovnalosti – podle hrubého odhadu to vypadalo na takových dvacet tisíc dolarů. Přirozeně jsem chtěl zjistit, jak se věci mají, a chtěl jsem vyslechnout Dianu Douglasovou.“

„Chceš tím říct, že ses jí vyptával na schodek v hotovosti?“ zeptal se Franklin Gage.

„No, přímo ne,“ odpověděl Homér. „Možná jsem jednal poněkud ukvapeně, ale když jsem se dozvěděl, že se přihlásila do hotelu pod falešným jménem, zeptal jsem se jednoho svého velice blízkého přítele, který je u policie, co s tím mám dělat, a on řekl, že zařídí, aby ji vyslechli nějací jeho známí z oddělení losangeleské policie.

Pan Mason má, zdá se, pocit, že jsme se na ní dopustili obvinění ze zpronevěry a způsobili jí tak urážku na cti.“

„Ale ale,“ napomenul Fraklin Gage Homéra, „neměl jsi dělat takové ukvapené závěry. K penězům má přece přístup spousta lidí – víš přece, jak to v téhle branži chodí. Já sám jsem měl u sebe deset tisíc dolarů, které jsem si vybral z pokladny, abych mohl uzavřít obchodní jednání, na kterém jsem zrovna pracoval. Bohužel to nakonec nevyšlo. Peníze jsem před pár minutami vrátil.“

„To by tedy vypadalo, že už nám schází jenom deset tisíc dolarů,“ připustil Homér Gage značně pokrotle.

„Nepoznáš, jestli máme schodek, dokud všechno nezkontroluješ,“ odpověděl starší muž. „Víš, jak je to s pokladnou. Míváme tam neustále velkou sumu v hotovosti, a kdykoliv někdo z vedení potřebuje peníze, prostě si vezme, kolik potřebuje, a nechá tady sdělení, kolik peněz vybral. Někdy se dokonce stává, že v záznamech nějaký aktuální údaj chybí. Totiž, když někdo hodně pospíchá, nějakým sdělením se nezdržuje.

Já jsem měl kupříkladu rozdělanou jednu akci, která mi bohužel nevyšla. Vzal jsem si deset tisíc dolarů a nikam jsem to ani nezapsal. Neměl jsem tušení, že se tu hned bude mluvit o zpronevěřování… Vzhledem k tomu, jak to tady máme zorganizováno, jsi měl napřed počkat, až se tu všichni sejdeme, než jsi vůbec pomyslel na možnost zpronevěry nebo dopustil, aby se o něčem takovém začalo mluvit, Homére.“

„Mrzí mě to, ale Diana Douglasová se pod falešným jménem vydala do Los Angeles a ubytovala se v hotelu jako Diana Deeringová. Za takových okolností jsem měl pocit, že musíme…“

„Jak jsi na to všechno vůbec přišel?“ zeptal se Franklin Gage.

„Upřímně řečeno jsem nato nepřišel já,“ vysvětloval Homér Gage, který teď zjevně znervózněl a zaujal obranný postoj. „Chtěl jsem se Diany zeptat, co ví o té hotovosti, zda třeba nemá někde poznamenaný údaj, který měla v úmyslu zanést do knih… No a zjistil jsem, že ve svém bytě není. Nebyla ani v nemocnici u bratra, přestože tam u něj hned po té nehodě asi dvě nebo tři hodiny věrně seděla. Vypadalo to, jako by zmizela.

Když už mám toho známého u policie, zeptal jsem se, jak má člověk postupovat, když chce za takových okolností najít jistou mladou ženu, a on řekl, že by se přidržel určitých vodítek.

Samozřejmě se jen řídil zdravým rozumem, což jsem mohl udělat sám, jen kdyby mě to bylo napadlo. Věděl, že si Diana dělá starosti o svého bratra, a tak zašel do nemocnice, poptal se telefonní spojovatelky a zjistil, že se na zdravotní stav Edgara Douglase někdo pravidelně telefonicky ptá z Los Angeles. Měli tam dokonce poznamenáno číslo, kam měli zavolat, kdyby došlo k nějaké změně. Policista zjistil, že je to číslo do hotelu Willatson v Los Angeles a že odtud volala Diana Deeringová. Podle jejího popisu měl velice rychle jasno v tom, že Diana Deeringová je Diana Douglasová, takže pak navrhl, že by asi bylo dobré ji vyslechnout, protože – vidíš přece sám, v jaké situaci jsem se ocitl.“

„V tuhle chvíli to nebudu komentovat,“ řekl Franklin Gage, „ale Diana Douglasová byla až dosud velmi loajální zaměstnankyní a já chovám naprostou důvěru v její bezúhonnost. Mrzí mě, že se k tomu pan Mason staví tak, že došlo k urážce na cti. Také mám za to, že dříve než začneme mluvit o jakémkoliv schodku, měli bychom si pořádně prověřit, jak ta situace s hotovostí vlastně vypadá… Abyste rozuměl, pane Masone, míváme v trezoru až sto tisíc dolarů na hotovosti.“

Mason povytáhl obočí.

„Vím, že vám to připadá hodně,“ pokračoval Franklin Gage, „ale nám se zdá, že je to málo, poněvadž tohle je velmi neobvyklý druh podnikání.

Není to, jako když někdo obchoduje s auty, kde jsou poznávací značky a evidenční karty. V téhle branži platí, že ten, kdo právě vlastní předmět obchodní transakce, je prakticky jeho majitelem – pokud ho samozřejmě neukradl – a to je šance, jíž musíme využít.

My ale uzavíráme obchody s pravidelnou klientelou a zatím jsme měli vždycky natolik štěstí, že jsme nenarazili na nic kradeného.“

„Jen pašovaného?“ zeptal se Mason.

„O tom nic nevím,“ zavrtěl Franklin Gage hlavou. „Ani to nechci vědět. A navíc, samozřejmě, je pašování vcelku nezávažný trestný čin. Existuje embargo na vývoz, ale když někdo šikovně z Mexika vyveze tucet sošek bez toho, aby si mexické úřady čehokoliv všimly, a potom je na hranicích Spojených států vydává za napodobeniny, které pořídil za nepatrnou úhradu v nějakém krámku se suvenýry v Tijuaně, nikdo se s tím nebude rozčilovat, protože jde o napodobeniny starodávných sošek, určené k prodeji v krámu se suvenýry.

Pokud se ale poté, co se dostanou do téhle země, náhodou ukáže, že jsou ty sošky vlastně pravé, skutečně starodávné zboží, rozhodně se nebudeme ptát, jak je možné, že se na ně v Mexiku nevztahovalo embargo. Jednoduše se zeptáme: Kolik?, a když je cena v pořádku a jsme spokojeni s kvalitou zboží, uzavřeme transakci.“

„Takže ty sošky ve vašich vitrínkách jsou napodobeniny?“ zeptal se Mason.

Franklin Gage zavrtěl hlavou. „My neobchodujeme s napodobeninami, pane Masone. Obchodujeme s pravými, autentickými předměty.“

„Ale přes hranice putují jako napodobeniny?“ zeptal se Mason.

„To my přece nevíme, jak se dostanou přes hranice, pane Masone…

Rád bych vás ujistil, že se nás opravdu hluboce dotýká Dianino neštěstí, totiž ztráta bratra. Vím, že si byli velmi blízcí. Podle mého názoru je teď velmi nevhodná doba pro to, abychom s ní hovořili, ale po pohřbu, pane Masone… myslím, že s námi souhlasíte, že celá tahle debata by měla být odložena a uskutečnit se až po pohřbu?

Já osobně nechápu, co dobrého by mohlo vzejít z toho, kdybychom ještě zintenzívnili na jednu stranu pocit smutku, či pocit křivdy na stranu druhou. Pane Masone, prosím, žádám vás o to, abyste jako projev přízně, osobní přízně této společnosti, v této záležitosti několik dní vyčkal a nedělal ukvapené závěry. Je konec týdne, a jak říkáte, Dianě právě zemřel bratr. Znamená to, že bude nutno zařídit pohřeb, a to ubohé děvče má… Homére, zkus se jí dovolat a zeptej se, zda nepotřebuje peníze. Zeptej se jí, zda nepotřebuje zálohu.“

„Dnes to nezkoušejte,“ řekl Mason. „Poradil jsem jí, ať si vezme něco na uklidnění a vypne telefon.“

„Ano, jistě, chápu,“ řekl Franklin Gage, „a zítra je samozřejmě sobota, ale – myslím, že by možná bylo ještě lepší, Homére, kdybys požádal některou z děvčat v kanceláři – jistě se s ní některá zná důvěrněji a kamarádí se s ní – mohla by jí třeba za pár hodin zavolat a vyřídit jí úplně přirozeně, že s ní soucítíme.“

Homér Gage zavrtěl hlavou. „Kdepak Diana. Je ve vztahu k ostatním tak trochu samotářka, ale uvidím, co by se s tím dalo dělat.“

Franklin Gage vstal a znovu advokátovi podal svalnatou ruku. „Takže nám bylo potěšením, pane Masone, a moc vám děkujeme, že jste nám přišel říci, co jste měl na mysli. Jsem si vcelku jist, že nebude nutné, abychom zaujímali nepřátelská stanoviska – což ovšem neznamená, že bych s vámi souhlasil – nu, snad se nějak vzájemně dohodneme.

A prosím vás, nemyslete si hned, že se zabýváme nějakou neobvyklou obchodní činností. Mohu vás ujistit, pane Masone, že v dnešní době mají potíže všechny vývozní a dovozní společnosti, a myslím, že kontakty mají všichni.“

„Kontakty? Jak to myslíte?“ zeptal se Mason.

„Přece zprostředkovatele,“ řekl Franklin Gage s mávnutím ruky. „Víte, pane Masone, my nedáváme peníze každému Pepovi, Frantovi nebo Lojzovi, který někde vyrukuje s nákladem uměleckých předmětů. Máme svoje lidi, s kterými jednáme, ti zase jednají s dalšími lidmi a… víte, není nijak neobvyklé jít, vybrat si pět, deset nebo i patnáct tisíc dolarů v hotovosti a navázat kontakt s jedním z našich zprostředkovatelů, který má pro nás dodávku uměleckých předmětů, u nichž předpokládáme, že je budeme schopni se ziskem uplatnit – mexické sošky, předměty vyřezávané ze slonoviny, nebo kvalitní nefrit.

Víme, že zprostředkovatel je pouhý překupník, a samozřejmě na tom musí vydělat. Snažíme se dohlédnout na to, aby jeho zisk nebyl přemrštěný, ale na druhou stranu chceme, aby získal spravedlivý díl, protože v této branži musí dostat každý spravedlivou odměnu… Teď už tomu jistě rozumíte.“

„Rozumím,“ řekl Mason.

Homér Gage mu ruku nepodal. Stál tam poněkud blazeovaně a povzneseně.

Franklin Gage přidržel Masonovi otevřené dveře. „Ještě jednou vám děkuji za návštěvu, pane Masone. Je od vás hezké, že jste byl ochoten sem přijít a vysvětlit nám situaci. Myslím, že to vyřešíme. Nashledanou, pane Masone.“

„Nashledanou,“ řekl Mason.

Advokát přešel kancelář a cestou ven se ještě na chvíli zastavil u přepážky, aby si prohlédl předmět vyřezávaný ze slonoviny, který upoutal jeho pozornost. Vedle vyřezávané sošky někdo položil malý poskládaný proužek papíru. Bylo na něm na stroji napsáno Masonovo jméno.

Mason se předklonil, aby si sošku lépe prohlédl, a pravou rukou přitom nenápadně papírek přikryl. Když se narovnal, vložil si složený papír do pravé postranní kapsy pláště.

Mason vyšel brankou do výstavní místnosti a znovu se zastavil, aby si prohlédl některé z předmětů ve vitrínkách z chodby.

„Jsou opravdu moc krásné,“ řekla s úsměvem dívka, která spojovala hovory.

„To opravdu jsou,“ řekl Mason. „Tím hezčí, čím víc se na ně člověk dívá.“

Advokát odešel z kanceláře, prošel do chodby a v půli cesty k výtahu vytáhl z kapsy malý útržek papíru. Když papír rozložil, měl na dlani vzkaz, napsaný na stroji:

Bylo tam napsáno:

Nenechte si od nich házet písek do očí. Diana je naprosto spolehlivé děvče. Dějí se tu věci, o kterých nechtějí, abyste věděl. Postavte se rozhodně za Dianu.

Vzkaz nebyl podepsán.

Mason lístek složil, uložil ho zpátky do kapsy, šel do hotelu a odhlásil se z pokoje.

KAPITOLA 11

V pondělí ráno vsunul Mason klíč do zámku své soukromé kanceláře a rázným pohybem otevřel dveře.

„Zdravím vás, cizinče!“ řekla Della Streetová.

„Tak zlé to zas není,“ usmál se Mason.

„Ale nemá to k tomu daleko, když pořád lítáte do San Francisca a zase zpátky a spolupracujete s detektivy. Co jste se dozvěděl?“

„Ani co by se za nehet veslo,“ řekl Mason. „Snad jen to, že s touhle Dianou Douglasovou jsou samé problémy. Mám chuť to nechat plavat.“

„Proč to neuděláte?“

„Je to moje profesionální povinnost,“ vysvětlil Mason.

„Od samého začátku vám přece lhala,“ namítla Della Streetová. „A když zrovna nelhala, snažila se věci zatajovat.“

„Já vím,“ řekl Mason. „Chudák holka, udělala pro svého bratra, co mohla.“

„Toho, co měl autonehodu?“

„V pátek brzy ráno zemřel,“ informoval ji Mason. „Pohřeb se nejspíš koná dnes dopoledne. V pátek jsem Dianě řekl, aby si vzala prášek na spaní, šla spát a na všechny ty zmatky zapomněla.“

„A zašel jste se podívat do společnosti Escobar Import a Export?“

„Potkal jsem tam dva velice zajímavé pány,“ řekl Mason. „Rád bych se něco dozvěděl o tom, jaké techtle mechtle se v té společnosti dějí. Setkal jsem se s Homérem Gagem a Franklinem Gagem – ti dva jsou opravdu svérázní lidé.“

„Vychytralí?“

„Spíš mě zmátli… Homér Gage měl každou chvíli co dělat, aby se vůbec ovládl. Franklin Gage byl uhlazenost sama. Člověk z něj má pocit, jako by se snažil celý život zastírat své skutečné pocity. Když si s ním potřesete rukou, máte dojem, jako by měl na ruce polštář svaloviny, něco jako izolaci z pryže, s jejíž pomocí se brání pronikání magnetického proudu.“

„Od vás do něj?“ zeptala se Della.

Mason se na chvíli zamyslel a potom se usmál. „V obou směrech,“ řekl. „Je to moc divná věc, Dello, ale když si člověk s někým potřese rukou, dá se z jeho stisku ledacos poznat. Je v tom nějaký magnetismus, který prostě cítíte.“

„Já vím,“ řekla. „Některé ruce jsou pevné a upřímné a druhé zase – tak nějak vyhýbavé, dá se to těžko popsat.“

„Potřásání rukou je zvláštní zvyk,“ pokračoval Mason zamyšleně. „Spočívá v tom, že se část dvou těl navzájem sepne tak, že z jedné do druhé přecházejí jakési vibrace nebo magnetismus, či jak už to nazvete… Nu, radši se pusťme do práce.“

Della Streetová zavrtěla hlavou. „Měl jste na dnes dopoledne domluveny dvě schůzky, ale když jste se mi v pátek odpoledne neozval, tak jsem je zrušila.“

„Měl jsem vám dát vědět,“ řekl Mason, „ale když jsem tam dorazil a odbyl si to sezení ve společnosti Escobar Import a Export, stala se taková zvláštní věc.“

„Co to bylo?“

„Jedna ze stenografek mi nechala tenhle vzkaz vedle sošky ze slonoviny, kterou jsem si prohlížel.“

„Ach tak,“ řekla Della Streetová, „tak proto jste zůstal v pátek přes noc v San Franciscu!“

Mason se zazubil. „O tenhle druh vzkazu nešlo. Podívejte se.“

Advokát vytáhl vzkaz ze zápisníku. Della Streetová na něj pohlédla a prohlásila: „Myslím, že to bylo napsáno na elektrickém psacím stroji. Všiml jste si, která sekretářka měla elektrický psací stroj?“

„Nevšiml,“ řekl Mason. „Všímal jsem si výzdoby té kanceláře – sošky, předměty ze slonoviny, nefrit. Muselo tam být vyloženo zboží v hodnotě půl milionu dolarů.“

„Nabídli vám něco se slevou?“

„Pouze velkoobchod,“ řekl Mason zamyšleně. „Rád bych věděl něco o tom, kdo jsou jejich zákazníci a taky bych se rád dozvěděl mnohem víc o tom, odkud to své zboží berou… Říkáte, že jste na dnešní dopoledne zrušila všechny dohodnuté schůzky?“

„Správně. Nebylo to důležité, tak jsem těm lidem v pátek odpoledne zavolala a schůzky zrušila.“

„Když jsem vyšel ze společnosti Escobar Import a Export,“ vysvětloval Mason, „zašel jsem do Rybářského přístavu a dal si dobrý krabí oběd – nebo by se to spíš dalo nazvat večeře – a potom se vydal na letiště… páteční odpoledne na letišti v San Franciscu. Měl jsem štěstí, že jsem se vůbec dostal domů. Vrátil jsem se až v pět patnáct a to už jsem vás nechtěl otravovat… Teď jdu do kanceláře Paula Drakea a zjistím, zda se někdo ozval našemu očku.“

„Očku?“

„Stelle Grimesové,“ objasnil Mason, „tomu děvčeti, co je přihlášené v hotelu Willatson pod jménem Diana Deeringová. Mám takové tušení, že nám možná něco uniklo z nejnovějšího vývoje.

Pro vaši informaci, Franklin Gage zaujal k tomu schodku ve výši dvaceti tisíc dolarů poněkud nonšalantní postoj. Vlastně to bylo jen deset tisíc, protože Franklin si vyzvedl deset tisíc na nějakou obchodní transakci, která se pak neuskutečnila, a když se v pátek ráno vrátil do kanceláře, peníze uložil zpátky.“

„Ale ohlásil hned, co udělal?“

„Ano – jakmile mu synovec sdělil, že v pokladně chybí peníze.“

„To tedy bylo v pravou chvíli,“ řekla Della Streetová.

Mason přikývl. „S uloženou hotovostí nakládají bez velkých cavyků. Mám z toho pocit, že Franklin Gage by mnohem raději utrpěl třeba i dost velkou ztrátu, než by dopustil, aby se ta záležitost dostala k soudu, kde by se ho vyptávali na důvod, proč mívají pohotově po ruce tak velké částky na hotovosti, a co s nimi dělají… Možná tam jde i o placení daní… a ochotně bych vsadil na to, že se tam obchází spousta celních nařízení.“

„Myslíte, že pašují?“

„Já myslím, že pašují lidé, s kterými obchodují, a vůbec se nad tím vším vznáší taková atmosféra naprosté neregulérnosti… Některé z těch uměleckých kousků, co tam mají vystavené, jsou opravdu krásné… ale teď už půjdu a chvilku si popovídám s Paulem Drakem, Dello. Myslím, že je dnes ráno u sebe. Pak se vrátím a budu připraven dřít až do úmoru.“

„Odpoledne máte tři docela důležité schůzky,“ připomněla mu.

„No dobrá,“ řekl Mason, „vyřídím to rychle a hned zas zpátky k solným dolům… Dnes dopoledne se asi koná pohřeb Edgara Douglase. Je docela možné, že se nám pak Diana ozve, ale taky je možné, že už o ní víckrát neuslyšíme. Řekl bych, že náš Franklin Gage na ten pohřeb půjde a řekne Dianě, že celá ta věc se zpronevěrou byla jenom planý poplach.

Diana vypadala opravdu zničeně. Když přiletěla z Los Angeles, jela do nemocnice a byla u bratra, když někdy kolem třetí hodiny ráno zemřel; pak musela zařídit pohřeb a se jít se se mnou ve společnosti Escobar Import a Export v deset třicet, a ještě – moment, počkejte… Řekl jsem jí, aby si obstarala pokladní šek. Měla ho pro mě.“

Mason vyndal z vnitřní kapsy pláště koženou peněženku, vytáhl z ní několik papírů a zkonstatoval: „No ano, tady je to. Pokladní šek na pět tisíc dolarů, vystavený pobočkou Agrobanky v San Franciscu Dianě Douglasové jakožto svěřenské správkyni. Možná s námi nejednala tak docela fér, Dello, ale mé instrukce ve věci toho šeku dodržela, i ve chvíli, kdy musela mít srdce rozervané na cáry. Měla svého bratra opravdu moc ráda. Řekl bych, že mu byla tak nějak matkou i sestrou zároveň… Jestli se v příštích deseti minutách něco vyvrbí, budu v kanceláři Paula Drakea.“

„Jen žádný spěch,“ pobídla ho Della Streetová. „Kdyby něco, zavolám vám.“

Mason přešel po chodbě ke dveřím Drakeovy detektivní kanceláře, pozdravil se s dívkou, která přepojovala hovory, a ukázal prstem směrem ke kanceláři Paula Drakea.

Dívka, která jej už znala, se na něj usmála, přikývla a řekla: „Je u sebe. Právě telefonuje. Jděte dál.“

Mason si odemkl střelkovým zámkem opatřenou branku v přepážce, oddělující čekárnu od kanceláří, a prošel dlouhou chodbou, lemovanou malými kumbálky, v nichž Drakeovi detektivové sepisovali svá hlášení, do Drakeovy kanceláře.

Paul Drake seděl ve své kancelářičce za stolem, na kterém bylo několik telefonů. Když Mason otevřel dveře, právě dokončoval telefonní hovor.

Detektiv ukázal na židli a pozdravil: „Ahoj, Perry. Tohle má být vedoucí pracoviště pro řízení rozmanité činnosti, a ne místo ke konzultacím.“

Mason se usadil do židle. „Co to tu máš za telefony – horkou linku na policejní velitelství?“

„To jsi sakramentsky blízko,“ řekl Drake. „Většina hovorů jde přes ústřednu, ale u delikátních úkolů, při nichž máme nasazena auta se zabudovaným telefonem, se mnohdy stane, že prostě není čas volat přes ústřednu. Dávám svým lidem číslo, které není uvedeno v seznamu. Můžou mi volat přímo a být si absolutně jistí, že mě tu zastihnou.“

„Ale co když tady nejsi?“ zeptal se Mason.

„Ústředna obdrží signál a může ten hovor vzít, ale obvykle tu jsem. Když je člověk šéfem takového podniku, musí sedět na fleku a hledět si vedení, a to platí obzvlášť s lidmi, kteří jsou v terénu v autech s telefonem… o co jde, Perry?“

„O případ devadesát – šedesát – devadesát,“ řekl Mason. „Diana Douglasová je ten typ děvčete, které si jde k lékaři pro léky na chřipku, vrátí se domů a na radu domovníka spolkne dva aspiriny, zapije to horkou citronádou a léky od doktora vyhodí. Potom k ní zajde kamarádka, která jí poradí, že potřebuje spoustu vitamínu C a whisky, a tak užije 500 miligramu vitamínu C a dá si horký punč. Pak jí zas někdo řekne, že potřebuje horký čaj a chinin, tak si to vezme. Když pak přijde lékař podívat se, jak se jí daří, strčí láhev od whisky a čajovou konvici pod postel, aby nepoznal, že si něco vzala sama, a prohlásí: Pane doktore, cítím se příšerně!“

Drake se zazubil. „Ty tedy dovedeš popsat lidskou povahu, Perry. Co zas provedla?“

„Nic,“ řekl Mason. „Velice moc lpěla na tom svém bratrovi, který měl autonehodu. V pátek brzy ráno zemřel. Ale až do té chvíle prováděla naše slečinka Douglasová všelijaké věci – nebo spíš všelijaké věci neprovedla. Měla se mnou letět stejným letadlem do San Francisca, ale nestihla to. Říkala, že měla pocit, že ji někdo sleduje.

Obvykle bych to považoval za svatosvatou pravdu, ale vzhledem k její pověsti mám tendenci o tom pochybovat. Tak či onak, Paule, tu naši dvojnici z hotelu Willatson odvoláme a chvíli ten případ necháme uležet.“

„Můžeš mi o tom říct něco víc, aniž bys porušil zásady etiky?“ zeptal se Drake.

Mason zavrtěl hlavou. „Vzpomeň si, Paule, že jsem byl v tomhle případě tvým klientem já a všechno, cos o Dianě Douglasové zjistil, bylo výsledkem tvé detektivní práce.

Pojďme brnknout Stelle Grimesové. Řekni jí, ať si sbalí věci a jde domů.“

Drake zvedl sluchátko a řekl: „Zavolejte do hotelu Willatson a požádejte o spojení do pokoje sedm set šedesát sedm.“

O chvíli později odpověděl: „Ahoj, Stello. Myslím, že končíš. Sbal si věci a… cože?… Víš to jistě?

Počkej chvíli, Stello.“

Drake pohlédl na Masona a řekl: „Stella myslí, že se tam děje něco divného. Šla na snídani a nějaký muž ji sledoval. Je si vcelku jistá, že na konci chodby v sedmém patře nějaký člověk hlídá výtah.“

Mason se podíval na hodinky. „Řekni jí, že už tam fičíme, Paule.“

„Hernajs, Perry, já odsud nemůžu. Můžu tam někoho poslat, jestli…“

„Zvládnu to sám,“ řekl Mason „jen jsem myslel, že bys u toho možná rád byl. Mám dnes dopoledne volno, a jestli náš přítel Moray Cassel vyslal nějakého svého pasáckého kamarádíčka, aby si tam počkal na obyvatelku pokoje sedm set šedesát sedm a trochu ji poděsil, bude mým velkým potěšením sdělit tomu chlapíkovi, co už mu nejsme ochotni strpět.“

„Dávej si pozor, Perry,“ varoval ho Drake. „Tihle chlapíci jsou někdy zlí.“

„Já jsem taky zlý,“ podotkl Mason, „když dojde na to, že nějakej pasák otravuje ženskou.“

Mason odešel z Drakeovy kanceláře a požádal Drakeovu spojovatelku: „Buďte tak hodná a zavolejte ke mně do kanceláře. Vyřiďte Delle Streetové, že teď asi na hodinku odcházím něco vyřídit a pak se vrátím.“

„Něco vyřídit?“ zeptala se spojovatelka. „Jenom to?“

„Inu,“ zakřenil se Mason, „můžete jí říct, že jdu činit milosrdné skutky. A kdyby byla moc zvědavá, řekněte jí, že jsem musel tak dlouho vysedávat na velitelském stanovišti a nechat bojovat mužstvo, až jsem z toho začal rezivět. Myslím, že potřebuju vyrazit do palebné linie.“

„Opravdu chcete, abych jí tohle řekla?“

„Když tak nad tím uvažuju,“ usoudil Mason, „radši ne. Řekněte jí, že se za hodinu vrátím.“

Advokát sjel výtahem do přízemí, vzal si taxík, uvedl adresu hotelu Willatson, tam vyjel do sedmého patra a hned si všiml muže s kladivem a dlátem, který něco kutal na konci chodby. Jinak neviděl nikoho.

Prošel k pokoji 767, jemně zaklepal na dveře a řekl: „Haló, Diano.“

Stella Grimesová mu otevřela. „Pojďte dál, pane Masone. A už mi nikdy nedávejte takovéhle úkoly.“

„To vás tak znepokojilo, že vás někdo sleduje?“ zeptal se Mason.

„Ale kdeže,“ namítla. „Byla to příšerná nuda. Už jste někdy seděl v hotelovém pokoji, hodinu za hodinou čekal, zda se něco stane, a ono pořád nic? Zapnete rádio a můžete si vybrat ze dvou stanic. Vyslechnete si takovou spoustu nesmyslného repetění, až vás to unaví. Přesunete se z jedné židle na druhou. Necháte si jídlo servírovat do pokoje a neodcházíte od telefonu, poněvadž máte strach, že by třeba někdo mohl volat a chtít něco důležitého. Ani se neodvážíte někomu volat, protože nechcete mít obsazenou linku pro případ, že by volal šéf. Vsadím se, že jsem toho za poslední dva nebo tři dny naspala tolik, že mi to vystačí na celý měsíc. Dnes ráno jsem poprvé za těch několik dní vyšla ven. Pokojská už začínala mít poodezření, a tak jsem zavolala dolů do ústředny, že půjdu na pětačtyřicet minut ven trochu se provětrat.

Příště mi, doufám, dáte práci s trochou nějaké té akce.“

„Kde budete mít příležitost využít svou pracovní podprsenku?“ zeptal se Mason.

Usmála se. „Vlastně jsem ji ještě nikdy nemusela použít. Jen jsem do ní párkrát sáhla, když šlo do tuhého…“ Náhle se odmlčela; ozvalo se klepání na dveře.

„Neříkejte mi, že se tu nic neděje,“ podotkl Mason. „Nějak jsme to zakřikli. Vsadím se, o co chcete, že je to náš přítel Moray Cassel.“

„A když mě tady zase najde?“

„Tvařte se provinile,“ nařizoval Mason. „Dělejte, že jste zapojena do nějaké pokoutné činnosti… ale dávejte si velký pozor. Bude vás chtít dostat do svého stádečka lehkých holek.“

Klepání na dveře se ozvalo znovu, tentokrát razantněji. Mason Stelle Grimesové pokynul. „Je to váš pokoj,“ připomněl jí.

Přešla ke dveřím a otevřela.

Dva muži, kteří stáli na prahu, vpadli do pokoje. Nebyli to stejní policisté jako ti, kteří tam přišli dříve.

„Je tohle vaše kreditní karta?“ zeptal se jeden muž. „Ztratila jste ji?“

Podal Stelle Grimesové kreditní kartu BankAmericard, pak uviděl Masona a dodal: „Kdo je ten váš přítel?“

„Radši se ptejte po jedné otázce,“ navrhla Stella Grimesová. „Na co mám odpovědět dřív?“

Jeden z mužů se obrátil bojovně k Perrymu Masonovi a zeptal se ho: „Kdo jste?“

Druhý pořád strkal kreditní kartu Stelle Grimesové. „Tak co,“ naléhal „je to vaše kreditní karta nebo není?“

Stella Grimesová rychle pohlédla na Masona a řekla: „Zdá se, že je to kreditní karta BankAmericard, vydaná Dianě Douglasové.“

„Je to vaše nebo ne?“

„Já…“

„Neodpovídejte,“ řekl Mason hlasem rázným jako šlehnutí bičem.

„Poslyšte, příteli,“ řekl policista, „strkáte nos tam, kam…“

„Počkej, Bille, zadrž,“ upozornil ho druhý muž. „Tohle je advokát. Už jsem si vzpomněl. To je Perry Mason.“

„Co tu, sakra, děláte?“ zeptal se muž.

„Co tu děláte vy?“ opáčil Mason.

„Snažíme se zjistit, zda je tato kreditní karta majetkem této mladé ženy.“

„Kreditní karta, vydaná Dianě Douglasové?“ zeptal se Mason.

„Správně. Dianě Douglasové.“

Mason se zamyslel a řekl: „Pokud vyšetřujete trestný čin, je vaší povinností podezřelou osobu informovat a sdělit jí, na co má podle ústavy právo.“

„No dobrá,“ souhlasil muž. „Jsme neuniformovaní policisté. Oddělení pro vyšetřování vražd. Tady jsou naše doklady.“

Vytáhl z kapsy kožené skládací pouzdro, rozevřel je a ukázal odznak a průkaz totožnosti. „Tak tedy, mladá dámo, jestli chcete, máte právo mlčet. Když budete odpovídat na otázky, může být cokoliv, co řeknete, použito proti vám. Ve všech stádiích řízení máte právo mít u sebe advokáta.“

„Advokáta už má,“ prohlásil Mason. „Já jsem její advokát. Teď jí řekněte, z jakého konkrétního trestného činu je obviněna.“

„Zatím není obviněna z ničeho,“ řekl muž, „ale sledujeme horkou stopu. Pro vaši informaci – chtěli jsme ji vyslechnout ve věci vraždy Moraye Cassela, který bydlel v Tallmeyer Apartments v bytě číslo devět nula šest. Tak co, chcete mluvit nebo ne?“

„Moment,“ řekl Mason, „nechte mě přemýšlet.“

„Radši si s tím přemýšlením pohněte,“ upozornil ho muž. „Nejsme tu proto, abychom něco na někoho házeli, ale pokud tahle mladá dáma nevysvětlí, co dělala její kreditní karta v bytě zavražděného, bude z toho mít velkej malér. Pokud nám to může vysvětlit, jsme ochotni si to vyslechnout a prověřit skutečnosti, které nám sdělí.“

„Kdy byl ten muž, Cassel, zavražděn?“

„Teď se moc ptáte vy,“ namítl muž. „Otázky tu klademe my a chceme rychlou odpověď.“

„Jestli chcete nějakou rychlou odpověď, tak to popadněte toho chlapa na konci chodby, co tam pracuje s kladivem a dlátem, a zjistěte si, kam zapadá do obrázku on,“ navrhl Mason.

Muž se zazubil. „S tím si hlavu nelamte, příteli, to je náš člověk. Tenhle pokoj jsme měli od dnešního rána pod dozorem – doufali jsme, že někdo přijde. Tak trochu jsme hledali mužského spoluviníka. To vy jste se přičinil o naši návštěvu.“

„Ukažte jim své doklady, Stello,“ vyzval Mason Stellu Grimesovou.

Stella Grimesová se natáhla pro kabelku.

„Tak pozor, vy dva,“ varoval je jeden z policistů. „Žádné prudké pohyby, nebo se tu strhne velká mela. Radši tu kabelku podejte mně, děvenko, a já se do ní napřed mrknu.“

Podala mu kabelku. Celou ji prohlédl, podal ji Stelle zpátky a vyzval ji: „Fajn. Tak ty své doklady vytáhněte.“

Stella Grimesová vytáhla svou koncesi soukromého detektiva.

„Pro vaši informaci,“ dodal Mason. „Tuhle past jsem nastrojil já. Stella Grimesová je soukromá detektivka, zaměstnankyně Drakeovy detektivní kanceláře, a vydávala se zde za Dianu Deeringovou ze San Francisca.“

Policista si doklady zamyšleně prohlížel. „A Diana Deeringová je falešné jméno Diany Douglasové?“ zeptal se.

„To jsem neřekl.“

„Ani jste nemusel.“

Následovala chvíle ticha. Potom Mason prohlásil: „Domnívám se, že jakožto advokát a občan mám profesionální povinnost spolupracovat s policií při vyšetřování vážných obvinění.

Jelikož jste si evidentně mysleli, že je toto Diana Douglasová, upozornil jsem vás na její skutečnou totožnost a profesi. To je vše, co pro vás můžu udělat.“

„Proč jste chtěl záskok?“ zeptal se policista.

„Bez komentáře.“

„Má to něco společného s Morayem Casselem?“

„Bez komentáře.“

„Tak poslyšte,“ řekl policista „jestli je tahle Diana Douglasová náhodou vaší klientkou – to by byla jiná, co ty na to, Bille?“

Policista, oslovený jako Bill, strčil znechuceně kreditní kartu zpátky do kapsy. „Prozradili jsme víc, než jsme měli,“ zkonstatoval.

Druhý policista řekl Masonovi: „Jakýkoliv pokus z vaší strany komunikovat s Dianou Douglasovou bude policií považován za činnost odporující zájmům společnosti a může z vás učinit spolupachatele.“

„Zvedněte sluchátko, Stello, a zavolejte Dianě Douglasové,“ nařídil Mason.

Policista jménem Bill jí ramenem zahradil cestu a odstrčil ji od telefonu. Zvedl sluchátko a řekl spojovatelce: „Tady je policie, naléhavý hovor. Spojte mě ihned s policejním velitelstvím v San Franciscu.“

Druhý policista stál na stráži a hlídal telefon.

Za okamžik už policista hlásil do telefonu: „Tady je losangeleská policie, u telefonu Bill Ardley. Zadržte k výslechu Dianu Douglasovou. Pracuje pro společnost Escobar Import a Export. Má na své jméno vydanou kreditní kartu BankAmericard… Dali jste nám tip, že je přihlášená pod jménem Diana Deeringová v hotelu Willatson v Los Angeles. Byl to špatnej tip. V současné době je pravděpodobně v San Franciscu. Zadržte ji k výslechu a pak nám dejte vědět do pokoje sedm set šedesát sedm v hotelu Willatson… Máte moje jméno? Bill Ardley z… Á, tak vy mě znáte?… No ano, před rokem jsem s vámi dělal na případu Smith… Tak to je fajn. Budu vděčnej za cokoliv. Pusťte se do toho prosím vás hned, ano? A až ji zajistíte, hned na ni vybafněte otázku, kde má svou kreditní kartu BankAmericard. Když řekne, že ji ztratila, zeptejte se, kde ji ztratila… Prima. Nashle.“

Policista rychle a několikrát po sobě stiskl tlačítko ve vidlici, až se mu ozvala hotelová spojovatelka. „Tady je losangeleská policie,“ oznámil jí. „Odpojte tento telefon, dokud za vámi nepřijdeme a nedáme vám instrukce ke zrušení příkazu. Všechny přicházející hovory si vezmeme. Nikdo nebude volat ven, ať už o to bude žádat kdokoliv – pokud neuvede, že je to v zájmu policie. Rozumíte? Dobrá.“

Policista zavěsil a usadil se ležérně v jedné ze židlí. „Tak, to bychom měli. A teď, náš v právu sběhlý příteli, co kdybyste nám taky něco pověděl.“

„A naopak – co když to neudělám?“ opáčil Mason.

„To by se nám nelíbilo,“ řekl policista.

„Tak se s tím smiřte,“ řekl Mason. „Odcházím.“

„Ale kdepak, co vás nemá! To hned tak nebude.“

„Mám tomu rozumět tak,“ zeptal se Mason, „že nás tu hodláte zadržovat?“

Policista se přívětivě usmíval a přikyvoval. „Udělám, co budu moci.“

„To by ovšem nebylo moc chytré,“ namítl Mason. „Když mě zatknete, vystavujete se nebezpečí, že budete trestně stíhán pro nezákonné zatčení, a tahle mladá žena…“

„Tak se hned nerozčilujte,“ přerušil ho policista, „dělám to pro vaše vlastní dobro. Možná mi ještě poděkujete – oba dva.“

„Ta kreditní karta,“ zeptal se Mason, „hraje v té vraždě klíčovou roli?“

„Co myslíte, jakou mají letos Lišáci šanci?“

„Velice slušnou,“ odtušil Mason.

„A teď,“ pokračoval policista, „bychom rádi věděli, kdy jste naposledy viděl Dianu Douglasovou, o čem jste tenkrát mluvili a co jste jí řekl.“

„Přece víte, že nemohu zradit důvěru klienta,“ namítl Mason. „Co si myslíte vy – jakou mají Lišáci šanci?“

„Velice slušnou,“ řekl policista. Obrátil se k Stelle Grimesové. „Na vás se žádná profesionální imunita nevztahuje,“ řekl. „Jste soukromá detektivka, máte k tomu koncesi. Vy musíte spolupracovat s policií. Co vás sem přivedlo?“

Stella Grimesová na Masona bezmocně pohlédla.

„Má pravdu,“ řekl Mason. „Povězte mu to.“

„Pan Mason zatelefonoval do Drakeovy detektivní kanceláře, pro kterou pracuji, a požádal, abych sem přišla a vydávala se za Dianu Deeringovou, a kdyby se na mě ptal na recepci někdo pod číselným kódem devadesát – šedesát – devadesát, měla jsem ho pustit dál.“

„Přišel někdo?“

Pohlédla znovu na Masona.

„Řekněte mu to,“ vyzval ji Mason. „Jste svědkyně. Vyšetřuje vraždu.“

„Přišel sem muž a choval se poněkud zvláštním způsobem.“

„V jakém smyslu?“

„Choval se, jako by se pokoušel uskutečnit nějaký plán na vydírání.“

„A co jste mu řekla?“

„Neřekla jsem mu nic. Nechala jsem mluvit pana Masona.“

„A co mu řekl pan Mason?“

„To nevím. Odešla jsem z pokoje. Pan Mason mi dal najevo, že se mám chovat, jako bych byla jeho přítelkyně, která s ním měla v hotelu rande, takže jsem k němu šla, políbila jsem ho a odešla.“

„Nechala jste tam Masona a toho muže o samotě?“

„Ano.“

„Jak ten muž vypadal?“

„Bylo mu asi tak – kolem pětatřiceti. Měl černé ulízané vlasy a byl – pečlivě upravený. Měl nažehlené kalhoty, naleštěné boty a na nehtech manikúru.“

Policista se zamračil. „Řekl vám ten člověk nějaké jméno?“

Znovu pohlédla na Masona.

Mason přikývl.

„Říkal, že se jmenuje Cassel.“

„No prosím,“ mumlal policista.

Několik vteřin bylo ticho, a potom policista pokračoval: „Takže vy jste z pokoje odešla a nechala tu Masona a toho muže o samotě?“

„Správně.“

„Kam jste šla?“

„Řekněte mu to,“ pobídl ji Mason.

„Pan Mason mi dal znamení, že mám toho muže sledovat, až odsud odejde. Bylo to až absurdně snadné. Měl svůj cadillac zaparkovaný přímo před vchodem a dal vrátnému spropitné, aby mu na něj dohlédl. Zapsala jsem si poznávací číslo toho auta. Bylo to WVM pět sedm čtyři. Naskočila jsem do taxíku, a když ten muž vyšel a nasedl do svého cadillacu, řekla jsem řidiči taxíku, aby jel za ním.“

„Takže jste ho sledovala?“

„Ano.“

„Kam?“

„Až k Tallmeyer Apartments.“

„A potom?“

„Potom jsem použila úhybnou taktiku, aby se nemohlo stát, že by si taxikář vybral slušnou odměnu za to, že by řidiče cadillacu upozornil, že byl sledován.“

„Co dál?“

„Pak jsem se vrátila a podala hlášení.“

Policista se podíval na Masona. „Začněte odsud,“ vyzval ho.

„Jsem právní zástupce a v rámci výkonu své profese zastupuji svou klientku,“ řekl Mason. „Nemám žádné informace, které by vás mohly zajímat, kromě toho, že hodlám ponechat bez komentáře to, co zde řekla tato žena.“

„Ale určitě jste se hned pustil po stopě toho poznávacího čísla, nebo ne?“ zeptal se policista.

„Bez komentáře.“

„A zjistil jste, že majitelem toho auta byl Moray Cassel z bytu číslo devět nula šest v Tallmeyer Apartments?“

„Bez komentáře.“

„A jestli vyjde najevo, že jste tu informaci předal Dianě Douglasové,“ pokračoval policista, „máme tu nejjasnější případ vraždy, s jakým jste se kdy setkal. S tím už nic nenadělá ani slavný Perry Mason.“

„Pořád ještě bez komentáře,“ řekl Mason.

Policista vytáhl balíček cigaret, jednu si vybral, další nabídl Stelle Grimesové, pak Masonovi a nakonec svému kolegovi policistovi.

„Nuže,“ poznamenal, „zdá se, že jsme odhalili velmi zajímavý klíč.“

Potichu kouřili a policista si přitom zjevně promýšlel informaci, kterou mu dala Stella Grimesová.

Asi tak dvacet minut probíhala konverzace na nepříliš závažná témata. Pak zazvonil telefon. Policista zvedl sluchátko. Tvář se mu pomalu roztahovala do úsměvu.

„Výborně,“ řekl.

Obrátil se k Masonovi a mávl směrem ke dveřím. „Vy a tahle mladá žena jste volní jako ptáci,“ vyzval je. „Jděte si, kam chcete.“

Mason podržel otevřené dveře Stelle Grimesové. „Vemte si své věci,“ řekl. „Skončili jsme. To znamená, že ji v San Franciscu zadrželi.“

KAPITOLA 12

Perry Mason seděl na samém kraji sedadla taxíku a počítal minuty celou cestu, než řidič dorazil k budově, kde měl Mason kancelář. Hodil taxikáři pětidolarovou bankovku. „Drobné si nechte, strejdo. Dík, že jste jel, co to dalo.“

Advokát prosprintoval vstupní halou budovy do výtahu a hnal se po chodbě ke svým dveřím.

„Já vás zdravím,“ řekla Della Streetová, když tryskem vpadl do své soukromé kanceláře. „Co vás žene?“

„Neozvala se Diana Douglasová?“ zeptal se Mason.

Zavrtěla hlavou.

„Nevolal někdo na účet volaného ze San Francisca?“

Znovu zavrtěla hlavou.

Mason vydechl úlevou, zvedl sluchátko a přikázal Gertii: „Jestli bude někdo volat ze San Francisca na náš účet, vezmu si to. Přepojte to rovnou ke mně.“

Advokát se opřel v otáčivé židli za svým stolem, zhluboka se nadechl a prohlásil: „Jestli se neozve do patnácti minut, zavoláme na sanfranciskou policii a vzneseme požadavek sami, a jestli nezabere ani to, postaráme se, aby bylo v San Franciscu nařízeno předvedení k soudu.“

„Co se stalo?“

„Zatkli Dianu Douglasovou.“

„Ve věci zpronevěry?“

Mason zavrtěl hlavou. „Zpronevěra tu hraje jen vedlejší roli,“ řekl, „ačkoliv možná se ji pokusí zatknout na základě obvinění ze zpronevěry, aby ji mohli zadržovat a doufat, že bude mluvit. Jestli to udělají, budu se muset do San Francisca rychle vrátit… Obvinili ji z vraždy Moraye Cassela.“

„Cože!“ vykřikla Della.

Mason přikývl. „Někdo vnikl do bytu Moraye Cassela, zabil ho a odešel.“

„A policie má za to, že to byla Diana Douglasová?“

Mason přikývl.

„Kdy k tomu došlo?“ zeptala se.

„To je tak trochu problém. Policie bude pravděpodobně tvrdit, že se to stalo ve čtvrtek odpoledne. Tělo zřejmě našli teprve dnes. Z toho vzejde ošemetné dohadování expertů, kteří budou mít na věc různý názor, budou si vzájemně protiřečit a všechny ty zmatky kolem toho.“

Della Streetová se na chvíli zamyslela. „A vaše klientka se s vámi měla se jít ve čtvrtek v šest dvacet sedm v letadle a nebyla tam?“

Mason přikývl.

„Myslíte, že je možné, že byla… ale ne, taková ona není.“

„Jak víte, že není?“ zeptal se Mason.

„Napadá vás něco?“ vyzvídala Della Streetová.

Mason jí zamyšleně vysvětloval: „Když jsem se s ní viděl v San Franciscu, řekla mi, že když se dostala na letiště, neměla kreditní kartu, s kterou si chtěla zaplatit letenku. Potom si vzpomněla, že jsem objednal dvě letenky, které byly hrazené z mého účtu, takže si jednu z nich vyzvedla a řekla si, že se se mnou vyrovná.“

„No a?“ zeptala se Della Streetová, když Mason váhal.

„Do hotelu Willatson dorazili dva policisté z oddělení pro vyšetřování vražd, vtrhli do pokoje Stelly Grimesové, vytasili se na ni s kreditní kartou BankAmericard na jméno Diany Douglasové a zeptali se jí, zda ji poznává.“

„A co ona?“

„Pak jsem se do toho vložil já a řekl jsem jí, ať je zticha, jenže vyšlo najevo, že je ve hře mnohem víc než zpronevěra. Vyšetřovali vraždu a já jsem si netroufal v tom klamání pokračovat. Nechal jsem Stellu Grimesovou, aby těm policistům řekla, kdo vlastně je; jen co jim svitlo, jak se věci mají, volali hned do San Francisca a dali jim pokyn, aby Dianu Douglasovou okamžitě zadrželi na základě obvinění z vraždy.“

„A teď čekáte, že vám zavolá?“

Mason přikývl. „Jestli aspoň pro jednou dodrží instrukce, zachová chladnou hlavu a bude hezky zticha – jenže se ji budou snažit zpracovat a dostat ji.“

„A tady se na scéně objevíme my?“ zeptala se Della Streetová.

„Tady se na scéně objevíme my,“ přisvědčil Mason. „Dáme se…“

Zazvonil telefon a Mason se okamžitě odmlčel; dal Delle znamení, aby rozhovor zaznamenala těsnopisem, a zvedl sluchátko. „U telefonu Perry Mason,“ prohlásil.

Drsný hlas se zeptal: „Jste právní zástupce Diany Douglasové, zaměstnankyně společnosti Escobar Import a Export?“

„Správně.“

„Byla zatčena a požádala o možnost si s vámi promluvit. My jsme jí tu možnost dali.“

„Dejte mi ji,“ řekl Mason.

„Je to na účet volaného,“ připomněl mu úřední hlas.

„To je v pořádku,“ řekl Mason.

O chvíli později se ozval Dianin vystrašený hlas: „Já tomu nerozumím, pane Masone. Obvinili mě, tvrdí, že…“

„Buďte zticha,“ nařídil jí Mason. „Nemluvte. Poslouchejte!“

„Ano, pane Masone.“

„Obviní vás z vraždy Moraye Cassela,“ vysvětloval Mason. „Nabídnou vám, že vás zavedou před policejního soudce v San Franciscu, než vás odvezou do Los Angeles. Chci, aby vás přivezli sem. Držte jazyk za zuby. Nic nikomu o ničem neříkejte. Použijte jenom dvě slova, ‚Bez komentáře,‘ a pak dodejte ‚Na žádné otázky nebudu odpovídat. Nebudu vypovídat, pokud nebude přítomen můj právní zástupce Perry Mason.‘ Zapamatujete si to?“

„Ano.“

„Dokážete to?“

„Myslím, že ano.“

„Promluvím si ještě s policistou, který je vaším případem pověřený,“ řekl Mason.

Za malou chvíli se z telefonu opět ozval úřední hlas.

„Jsem právní zástupce Diany Douglasové,“ řekl Mason. „Dal jsem jí instrukce, že nemá vypovídat, pokud to nebude v mé přítomnosti. Zříkáme se nároku na slyšení v San Franciscu ve prospěch slyšení před policejním soudcem v Los Angeles. Nemáme žádné námitky proti převozu ze San Francisca do Los Angeles. Kromě toho nemáme žádné podmínky, nechceme učinit doznání a nežádáme o další výsady. Jako právní zástupce slečny Douglasové trvám na tom, že musím být přítomen při každém výslechu. Žádám, abyste mě uvědomili ihned po jejím příjezdu do Los Angeles.“

„Když nás necháte, abychom si s ní promluvili, možná se to vyřeší,“ namítl policista. „Nechceme ji vozit do Los Angeles, pokud pro to nebudou vážné důvody. Jestli může vysvětlit některé nepřímé důkazy v souvislosti s tím případem, a já rozhodně doufám, že může, protože je to velice příjemná mladá žena, která, jak se zdá, zažila poslední dobou spoustu trápení, tak ji propustíme.“

„To je od vás opravdu hezké,“ řekl Mason. „Zní to sice krásně, ale spousta lidí se už takhle dopovídala rovnou do kriminálu. Pro vaši informaci – slečna Douglasová ode mě dostala instrukci, že nemá mluvit, pokud nebudu přítomen, a vás žádám, abyste ji bez mé přítomnosti nevyslýchali. Nechci, aby ji kdokoliv vyslýchal, pokud u toho nebudu. Mám pořízen záznam tohoto rozhovoru, takže veškeré případné pokusy o získávání informací od slečny Douglasové budou porušením jejích ústavních práv. Doufám, že té situaci rozumíte.“

„Ale jako její právní zástupce nám snad vysvětlíte jisté věci, které bychom chtěli vyjasnit?“ zeptal se policista.

„Nic vám nevysvětlím,“ řekl Mason.

„Víte, kdy si vaše klientka poprvé všimla toho, že jí chybí kreditní karta BankAmerica?“

Mason se do telefonu zasmál.

„Co je vám k smíchu?“ zeptal se policista na druhém konci drátu.

„Vy,“ řekl Mason a zavěsil.

KAPITOLA 13

V konzultační místnosti okresní věznice hleděla Diana na Masona očima napuchlýma od pláče.

„Měla jste nějaké potíže s policií?“ zeptal se Mason.

„Chovali se ke mně skvěle,“ řekla. „Byli moc hodní a ohleduplní a – pane Masone, to snad nemuselo vadit, kdybych jim těch pár věcí řekla, ne?“

„Jakých pár věcí?“

„No, o tom, jak jsem ty peníze našla, o Edgarovi, proč jsem si dala ten inzerát do novin, a taky…“

„A kde byste přestala?“ zeptal se Mason.

„No, nejspíš bych někde přestat musela. Nejspíš byste to po mně chtěl.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Mason. „Přece byste se nechtěla dopovídat rovnou až do plynové komory. Vy byste sice ráda přestala dřív, než byste se tam dostala, jenže potíž je v tom, že nevíte, kde přestat.“

„Ano,“ řekla, „asi bych musela, ale když oni byli tak hodní a ohleduplní, a…“

„Jistě,“ vysvětloval Mason, „to je přece součástí téhle techniky. K některým lidem jsou hodní a ohleduplní. K některým ženám se chovají úplně gentlemansky, ba přímo otcovsky. Když to nezabere, zkusí jinou taktiku. Stanou se z nich neurvalci, kteří na vás vyzkoušejí všechno možné.

V posledních letech projevily soudy nad některými z těchto policejních taktik nelibost a výsledkem je, že se teď snaží řešit případy získáváním důkazů a už nevyvíjejí takový nátlak na obžalované, aby se sami usvědčili. Pokud je ale někdo ochotný mluvit, vždy si ho rádi poslechnou a mnoho lidí se tak dopovídalo rovnou do věznice – a mám na mysli mnoho nevinných lidí. Vypovídali, aniž znali všechna fakta.“

„Ale já přece znám všechna fakta,“ namítla.

„Znáte?“

„Ano.“

„Kdo zabil Moraye Cassela?“

Při té otázce sebou škubla.

„Byla jste to vy?“

„Ne.“

„Podívejte, Diano, ke mně můžete být upřímná,“ řekl Mason. „Jsem jediný, komu můžete upřímně všechno říct. Je mou povinností zajistit vám obhajobu, ať už jste nevinná nebo vinná.

Takže, ve čtvrtek večer jste se se mnou měla se jít v letadle, které odlétalo v šest dvacet sedm. Neudělala jste to. Když jsem vás dopoledne nato viděl, vyprávěla jste mi jakousi povídačku o tom, jak vás sledoval někdo, koho jste nemohla setřást, někdo, kdo vás vyděsil natolik, že jste se uchýlila k všelijakým úhybným manévrům, dostala se na letiště příliš pozdě a nestihla letadlo.

Jenže vy jste se to letadlo ani nesnažila stihnout. Ta historka o tom, jak vás někdo sledoval, byla lež, kterou jste chtěla zastřít, jak jste se svým časem naložila.

Dal jsem vám informaci, že vyděračem byl Moray Cassel. Dal jsem vám jeho adresu. Došla jste k názoru, že já tomu vyděrači nehodlám zaplatit a že to možná není to, co chtěl váš bratr. Tak jste si řekla, že to uděláte po svém. Vzala jste si taxíka a jela jste do Tallmeyer Apartments. Šla jste za Morayem Casselem. Když jste tam byla, něco se stalo. Otevřela jste kabelku, vypadla vám kreditní karta BankAmericard a vy jste ji hned nepostrádala.

Později jste odjela na letiště. Chtěla jste si koupit letenku do San Francisca a sama za ni zaplatit, a v té chvíli jste si poprvé všimla, že svou kreditní kartu BankAmericard nemáte.

Tak tedy – policie buď tohle všechno ví, nebo si to domýšlí, nebo o tom může získat důkazy, což je už hodně blízko k tomu, aby to mohli prokázat.“

Zavrtěla hlavou.

„Ano, můžou,“ ujistil ji Mason. „Policajti jsou neuvěřitelně chytří. Neumíte si představit, jak tvrdošíjně jdou při vyšetřování za svým. Najdou taxikáře, který vás vezl do Tallmeyer Apartments.“

Zničehonic se rychle nadechla.

„Ach jo,“ řekl Mason, „bolí to, co… ženská bláznivá, chcete snad říct, že jste jela přímo taxíkem do Tallmeyer Apartments a ani jste se nesnažila zamaskovat stopy?“

„Strašně jsem spěchala,“ řekla. „Chtěla jsem ho vidět a potom s vámi chytit to letadlo. Myslela jsem, že mám dost času, abych k němu mohla zajít na krátkou návštěvu a kdyby… no, kdyby… chtěla jsem se řídit vlastním úsudkem.“

„Jinými slovy,“ řekl Mason, „kdybyste měla pocit, že můžete celou tu záležitost uzavřít zaplacením pěti tisíc místo toho, abyste těch pět tisíc uložila do banky a zajistila si pokladní šek, tak byste mu těch pět tisíc dolarů zaplatila a snažila se s ním dohodnout tak, aby dal vašemu bratrovi pokoj.“

„No ano…“

„Proč jste to neudělala?“ zeptal se Mason.

„Protože byl mrtvý.“

„Pokračujte,“ vyzval ji Mason.

„Vešla jsem do domu. Byl to takový ten nájemní dům hotelového typu, kde má u výtahu službu vrátný, ale zrovna někomu parkoval auto a já jsem proklouzla do výtahu, aniž by mě viděl. Vyjela jsem do devátého patra. Našla jsem byt číslo devět nula šest. Zaklepala jsem na dveře.

Nic se nedělo, tak jsem zaklepala znovu, a když se zas nic nestalo, zkusila jsem vzít za kliku. Nevím, co to do mě proboha vjelo, ale udělala jsem to a dveře se otevřely, a…“

„Moment,“ přerušil ji Mason. „Měla jste rukavice?“

„Já… ne.“

Mason si povzdechl a zavrtěl hlavou. „Pokračujte,“ řekl.

„Vešla jsem a nejdřív jsem ho neviděla. Neviděla jsem nikoho, ale řekla jsem ‚Haló, je někdo doma?‘ a šla dál. A pak jsem ho uviděla, jak leží v posteli na zádech. Ach, pane Masone, bylo to strašlivé, hrozné. Všude samá krev a…“

„Byl mrtvý?“ zeptal se Mason.

Přikývla.

„Jak to víte?“

„Vzala jsem ho za ruku a byla studená.“

„Co jste udělala pak?“

„Vyběhla jsem ven.“

„Ne, to ne,“ opravil ji Mason. „Otevřela jste kabelku. Proč jste otevřela kabelku?“

„Probůh, to nevím, pane Masone. Já… nejspíš… asi jsem plakala nebo tak něco a chtěla jsem kapesník… nemáte tušení, jak mi přitom bylo… Dělalo se mi nevolno.“

„Vy jedna zatracená lhářko,“ řekl Mason. „Nejraději bych vás popadl za ramena a vytřásl z vás pravdu. Proč jste tu kabelku otevřela?“

„Už jsem vám to řekla, pane Masone. Řekla jsem vám pravdu.“

„Buď jste otevřela kabelku proto, abyste z ní vytáhla zbraň, nebo abyste ji tam vložila. Tak jak to bylo?“

Rozmrzele a podrážděně na něj pohlédla. „Vy na mě pořád zkoušíte dělat křížový výslech!“

„Protože se mi pořád snažíte lhát,“ řekl Mason. „Tak jak to bylo?“

„Zvedla jsem revolver,“ řekla.

„To už je lepší,“ pochválil ji Mason. „Proč jste ten revolver zvedla?“

„Protože to byl Edgarův revolver.“

„Jak to víte?“

„Vím to. Měl dvaadvacítku revolver, který s sebou nosíval, když si někdy vyjel na ryby, kvůli chřestýšům a podobné havěti. Měl naleštěnou dřevěnou rukojeť nebo pažbičku nebo jak se tomu říká; kousek z ní byl uštípnutý a…

Byl to Edgarův revolver, pane Masone. Hned jsem to poznala. Edgar mě chtěl naučit střílet; střílela jsem z toho revolveru stokrát.“

„Takže jste jej zvedla a uložila do kabelky?“ zeptal se Mason.

Přikývla.

„A co pak?“

„Pak jsem vyšla po špičkách ven z pokoje.“

„Co jste s tím revolverem udělala?“

„S tím jsem naložila bezpečně, pane Masone. Nikdo už ho nikdy nenajde. Tím si můžete být naprosto jistý.“

„Třeba ho ani nebudou muset najít,“ řekl Mason.

„Jak to myslíte?“

„Každá kulka, která projde hlavní revolveru, má na sobě jisté charakteristické rýhy nebo škrábance, způsobené zvláštnostmi povrchu uvnitř hlavně. Pokud kulka, která zabila Moraye Cassela, nebyla deformována nárazem na kost a policie zjistí, kde váš bratr trénoval střelbu na terč, mohou najít některé z kulek vražené ve stromě nebo břehu nebo čemkoliv, co používal za terč. Mohou tyhle kulky srovnat pod mikroskopem a mohou – všimněte si, že říkám, že prostě mohou – být schopni prokázat, že osudná kulka byla vypálena z Edgarova revolveru – aniž by ten revolver měli.“

V obličeji se jí zračil úžas.

„Ovšem s kulkou malého kalibru nemají až tak velkou šanci,“ dodal Mason. „Ale vy jste říkala, že jste z něj vypálila stovky ran. Co jste používali za terč?“

„Edgar měl terč. Míval ho v autě. Opřeli jsme ho vždycky o břeh.“

„Co to bylo za terč?“

„Používal terč pro střílení šipek,“ řekla. „Měl takový starý terč, vyrobený z tlustého korku nebo něco na ten způsob, když ještě střílel šipky. Když ho to přestalo bavit, dal na zadní stranu toho terče překližku a na přední stranu si vyrobil papírové terče s vyznačenými okružími.“

„Byl dobrý střelec?“

„Vynikající a mě to naučil tak, abych uměla střílet velmi dobře.“

„Vždycky se svým revolverem?“

„Vždycky se svým revolverem. Byl dost posedlý tím, aby se jeho ženy dovedly ubránit. Chtěl, abych byla přebornice.“

„Vy nemáte svou vlastní zbraň?“

„Ne.“

„Nikdy jste ji neměla?“

„Ne.“

„Tohle si ještě ujasněme,“ řekl Mason. „Nikdy jste nežádala o koupi zbraně žádného druhu. Nikdy vám nikdo nedal revolver?“

Zavrtěla záporně hlavou.

Mason byl chvíli zticha.

„Myslím, že si o ten revolver nemusíte dělat starosti, pane Masone,“ řekla. „Nikdy ho nenajdou. Chcete, abych vám řekla, co jsem s ním udělala, abyste si mohl oddechnout a…“

Mason zvedl ruku. „Buďte zticha,“ nařídil. „Neříkejte mi to. Neříkejte to nikomu.“

„Ale když vám to řeknu, je to důvěrné sdělení, ne?“

„Některé věci, které mi řeknete, jsou sice důvěrná sdělení, ale když mi některé věci sdělíte, učiníte tím ze mne spoluviníka. Nechci, aby kdokoliv věděl, kde ta zbraň je. Nechci, abyste někdy někomu říkala cokoliv o tom revolveru nebo o tom, že jste byla v tom bytě. Prostě o tom mlčte. Řekněte, že si váš právní zástupce nepřeje, abyste v tuto chvíli vypovídala a že kompletní prohlášení učiníme někdy později.

Když se budou ptát, kdy později nebo něco v tom smyslu, můžete jim říct, že přesné datum určí váš právní zástupce.

Kde míval Edgar ten terč, o kterém jste mluvila?“

„To nevím. Někde v garáži.“

„Měl samostatnou garáž?“

„Ano. V tom domě, kde měl byt, jsou k dispozici samostatné garáže – nemají tam společnou garáž v suterénu.“

„A jeho auto?“ zeptal se Mason.

„Po té autonehodě bylo úplně roztřískané; myslím, že ho odtáhla policie.“

„Viděla jste to auto po havárii?“

„Ne.“

„Dívala jste se do kufru?“

„Ne.“

„Nevíte, zda ten terč nemohl být v kufru?“

„Ne.“

„Ale možné to je?“

„Ano.“

Mason se znovu zamyšleně odmlčel. Pak náhle vyskočil na nohy. „No dobrá, Diano,“ řekl. „Vaše budoucnost teď z velké části závisí na tom, zda dokážete mlčet a budeme mít kapku štěstí.

Z vlastního rozhodnutí jste až dosud nedbala ani za mák všeho toho, co jsem vám poradil, a místo mého úsudku jste se pokoušela řídit se svým vlastním. A teď jste v bryndě.“

„Ale já jsem Cassela musela navštívit,“ namítla. „Copak to nechápete, pane Masone? S vyděračem si člověk nemůže zahrávat. Vy sice říkáte, že jim v žádném případě neplatíte a tak dál, ale přece víte stejně dobře jako já, že je to nesmírně riskantní hra.

Nechtěla jsem, abyste se s tím člověkem přel a riskoval, že udělá něco, co Edgarovi zničí celý život… To jsem si ještě samozřejmě myslela, že se Edgar uzdraví.“

„Nesmírně riskantní to bylo tak, jak jste si to plánovala,“ řekl Mason. „Vyděrače se člověk nezbaví tím, že mu zaplatí. To ho prostě ještě víc navnadí. Doba, kdy bude chtít další sousto, se tím oddálí o pár týdnů nebo možná měsíců, ale nakonec se vyděrač vždycky vrátí. Na svou vyhlédnutou oběť pohlíží jako na kapitálové aktivum – jako kdyby vlastnil státní dluhopis nebo měl peníze v bance.“

Zavrtěla hlavou. „Já vím, tohle právníci říkají vždycky, ale nemůžete to vědět s určitostí. Nevíte, co ten člověk chtěl. Nevíte, co na Edgara měl. Mohlo to být něco… prostě něco, před čím jsem ho chtěla chránit.“

„Jakým způsobem?“

„Tím, že bych zaplatila, dostala negativy a vyvolané fotografie a to všechno.“

„Od negativů se dá pořídit duplikát,“ řekl Mason. „Fotky se dají přidělávat. Když uvěříte slovu vyděrače, že vám dává veškeré důkazy, spoléháte na vyděračovu poctivost, což většinou znamená, že máte mizernou šanci.“

Advokát stiskl tlačítko zvonku na znamení, že rozhovor skončil.

„Co se mnou bude?“ zeptala se.

„To závisí na mnoha věcech,“ odpověděl Mason. „Ale jedno vám řeknu: jestli začnete mluvit, jestli se pokusíte vysvětlovat své činy, jestli se začnete policii svěřovat, dopracujete to buď do plynové komory, nebo strávíte větší část svého života zavřená v kriminále.“

„Nemohla bych být propuštěna na kauci nebo tak nějak?“

Mason zavrtěl hlavou.

Dozorce otevřel posuvné dveře. „Hotovo?“ zeptal se.

„Hotovo,“ řekl Mason. Otočil se a povzbudivě Dianě Douglasové zamával.

KAPITOLA 14

Po návratu do své kanceláře poslal Mason pro Paula Drakea.

„Jak to vypadá?“ zeptala se Della Streetová.

Mason zavrtěl hlavou. „Káča jedna bláznivá!“

„Co zase provedla?“

„Lhala mi. Místo mého úsudku se řídila vlastním. Nejspíš za sebou nechala stopu, kterou může policie sledovat, ale pořád ještě si myslí, že ona je ta chytrá liška, které to všechno projde.“

Ode dveří se ozvalo Drakeovo klepání a Mason Delle pokynul.

Otevřela dveře.

„Copak je to tentokrát?“ zeptal se Drake.

„Obávám se,“ řekl Mason, „že nastal konec chutným pokrmům v restauraci, Paule. Obávám se, že zas budeš muset dlouhé hodiny vysedávat za stolem a pojídat okoralé hamburgery, které si necháš posílat z bistra za rohem.“

„Copak copak?“ zeptal se Drake.

„Diana Douglasová,“ odpověděl Mason.

„Co zas vyvedla?“

„To nevím,“ řekl Mason.

„Jestli to nevíš ani ty, kdo jiný by to měl vědět.“

„Řeknu ti, co si myslí policie, že udělala. Policie si myslí, že šla ve čtvrtek odpoledne do Tallmeyer Apartments, vyjela do devátého patra a měla nějaké jednání s Morayem Casselem, který se pokoušel vydírat ji nebo snad jejího bratra.“

„A ona mu zaplatila?“ zeptal se Drake.

„Zaplatila mu revolverem ráže dvaadvacet, kterým vystřelila náboj stejného kalibru mimořádně účinné značky.“

„A kulka byla nalezena?“ zeptal se Drake.

„Pravděpodobně.“

„Charakteristické rýhy?“

Mason pokrčil rameny.

„Kolikrát? Totiž kolik bylo výstřelů?“

„Jeden, pokud tomu dobře rozumím,“ řekl Mason. „Muž ještě zřejmě nějakou dobu žil, ale byl v bezvědomí a neschopen pohybu. Došlo ke značnému krvácení.“

„Jak vědí, že to byla ráže dvaadvacet?“

„Dobrá, opravíme to,“ řekl Mason. „Říkají, že to byla malá ráže, a já si myslím, že tím pravděpodobně myslí, že šlo o dvaadvacítku. Policie dále tvrdí, že když slečinka Chytrohlavá otevřela kabelku, aby z ní vytáhla zbraň, vypadla jí odtud nedopatřením kreditní karta BankAmericard.“

„Kterou má teď policie?“

„Kterou má teď policie.“

„A ona tvrdí, že střílela v sebeobraně nebo co?“

„Netvrdí nic. Mlčí.“

„Viděl ji někdo jít do toho bytu?“ zeptal se Drake.

„To nevím. Možná za sebou nechala stopu, kterou je možno sledovat a prokázat. Říkám ti jen to, co policie momentálně tvrdí. Tvrdí, že jí vypadla z kabelky kreditní karta Bank Americard na podlahu, aniž by si toho všimla.“

„Otisky prstů?“ zeptal se Drake.

„Nevím,“ řekl Mason.

Drake na něj hleděl pronikavým pohledem. „Je dost dobře možné, že mají otisky prstů?“

„Je to možné.“

„A ty chceš, abych to zjistil?“

„Chci, abys o tom případu zjistil co možná nejvíc, Paule.

A hlavně mi něco zjisti o té oběti, Morayi Casselovi.“

„Osobní zvyklosti, přátele, kontakty?“ zeptal se Drake.

„Všechno,“ řekl Mason. „Paule, mně ten člověk připadal jako nějaký pasák. Je to ten typ, co se přiživuje tak či onak na ženských a snaží se tu prohnilou část vespod zamaskovat pečlivě upraveným zevnějškem. Velice rád bych se něco dozvěděl o jeho ženské.“

„Ženské v singuláru?“ zeptal se Drake.

„Řekněme spíš o ženských v plurálu,“ připustil Mason, „poněvadž jich měl možná víc… A samozřejmě chci vědět cokoliv, co se ti podaří zjistit o policejní verzi.“

„Jak rychle to chceš vědět?“

„Hned. Hned, jakmile se něco dozvíš, mi to sděl.“

„Náklady?“

„Myslím, že náklady bych mohl od své klientky dostat uhrazeny. Paule, ale tuhle část výdajů zacvaknu, a když to bude zapotřebí, zatáhnu to všechno.“

Drake povytáhl tázavě obočí.

„Tenhle případ jsem hned na začátku zvrtal, Paule,“ dodal Mason na vysvětlenou. „Dal jsem klientce hned zkraje špatnou radu.“

„To pusť z hlavy!“ zvolal Drake. „Za celý život jsi jako právník neudělal chybu.“

„Neudělal jsem chybu radou z právnického hlediska,“ řekl Mason, „ale udělal jsem chybu tím, že jsem jí dovolil vystrkovat hlavu z rozjetého vlaku, a pak ještě, bez ohledu na to, že jsem byl varován o její tendenci nedbat na rady právního zástupce a dělat si věci po svém, jsem ji spustil z očí v tom nejkritičtějším období.“

„Kdy to bylo?“ zeptal se Drake.

„Mezi námi,“ řekl Mason, „to bylo pravděpodobně v době, kdy byl Moray Cassel zavražděn.“

„Tak jo,“ řekl Drake, zvedaje se na nohy. „Dáme ti jako obvykle slevu a pustíme se do práce, Perry.“

KAPITOLA 15

Soudce Charles Jerome Elliot shlédl ze soudcovské stolice a prohlásil: „Nyní je na pořadu předběžné slyšení v případě lid versus Diana Douglasová, obviněná z vraždy Moraye Cassela. Obžalovaná je v soudní síni a zastupuje ji obhájce?“

Mason vstal. „Já zastupuji obžalovanou, slavný soude.“

Soudce Elliot přikývl. „A obžaloba?“ zeptal se.

Ralph Gurlock Floyd vstal. „Obžalobou v tomto soudním řízení jsem byl pověřen já, Vaše Ctihodnosti.“

„Výborně,“ řekl soudce Elliot. „A nyní chci oběma právním zástupcům něco říci. Jsem si dobře vědom toho, že pan obhájce uspořádal v minulosti v průběhu předběžných slyšení několikrát efektní představení. Já však neschvaluji podobnou snahu o vyřešení případu v rámci předběžného slyšení.

Účelem předběžného projednávání obžaloby je zjistit, zda byl spáchán trestný čin a zda existuje dostatečný důvod pro to, aby byl obžalovaný spojován s tímto trestným činem, v kterémžto případě je obžalovaný předán Nejvyššímu soudu, kde bude souzen před porotou.

Takže vás, pánové, upozorňuji, že nehodlám prověřovat důvěryhodnost svědků zde v soudní síni. Důkazní materiál přijmu tak, jak mi bude předložen. Pokud vyjde najevo, že byl skutečně spáchán trestný čin a bude-li předložen takový důkazní materiál, který bude podle všeho ukazovat na to, že obžalovaná skutečně může být spojována s příslušným trestným činem, vydá tento soud rozhodnutí o předání případu obžalované bez ohledu na to, kolik důkazů bude hovořit v její prospěch.

Jinými slovy se nebudu zabývat závažností důkazního materiálu nebo zvažovat, zda se jedná o rozhodující důkazy. Pokud by ovšem nastal případ, při němž by obhajoba předložila důkazní materiál, který by zcela vyvrátil verzi obžaloby, nastala by odlišná situace. Jistě však, pánové, chápete, že pravděpodobnost, že by k tomu došlo, je velmi nízká.

Nyní, když jsme si celou situaci vyjasnili, můžete začít, pane žalobce; předložte důkazy.“

Ralph Gurlock Floyd, horlivý prokurátor, který měl na svědomí více rozsudků smrti než kterýkoliv jiný prokurátor v zemi a byl na to hrdý, se zjevně domníval, že vedení obžaloby v tomto předběžném slyšení je poněkud pod jeho důstojnost. Jelikož však byl obžalobou v tomto případě pověřen okresním prokurátorem Hamiltonem Burgerem, pustil se do ní s divokou pomstychtivostí, tak charakteristickou pro styl jeho vystupování v soudní síni.

Jeho prvním svědkem byla pokojská z Tallmeyer Apartments.

„Znala jste,“ zeptal se jí, „Moraye Cassela za jeho života?“

„Znala.“

„Kdy jste ho viděla naposledy živého?“

„V úterý, desátého tohoto měsíce.“

„Kdy jste ho viděla příště?“

„V neděli večer, patnáctého.“

„Byl živý?“

„Byl mrtvý.“

„Co jste udělala?“

„Oznámila jsem to majiteli nájemního domu, který uvědomil policii.“

„Proveďte křížový výslech,“ vyzval Floyd Masona úsečně.

„Nemám dotazy,“ řekl Mason.

Jako další svědkové byli předvoláni policista a úřední ohledávač. Bylo předloženo schéma, znázorňující polohu těla na posteli v neděli patnáctého v 9 hodin večer, kdy bylo tělo objeveno, a polohu různých kusů nábytku v bytě.

Floyd dále předvolal Williama Ardleye, policistu, který dosvědčil, že celý byt řádně prohledal ve snaze nalézt důležitá vodítka.

„Co jste našel?“

„Našel jsem kreditní kartu BankAmericard, vydanou na Dianu Douglasovou ze San Francisca.“

„Co jste s ní udělal?“

„Poznačil jsem ji za účelem identifikace proražením dvou malých dírek na místech, které jsem sám zvolil.“

„Teď vám ukážu předmět, který je údajně kreditní kartou Bank of America; ptám se vás, zda jste ho už někdy viděl.“

„Je to táž kreditní karta.“

„Víte to s určitostí?“

„Je to stejná karta; proražené dírky jsou přesně tam, kde jsem je umístil.“

„Proveďte křížový výslech,“ řekl Floyd.

„Nemám dotazy,“ oznámil Mason zvesela.

Floyd na něj zamyšleně pohlédl a předvolal na místo pro svědky odborníka na otisky prstů, který uvedl, že v bytě našel větší počet sotva znatelných otisků. Některé z nich byly otisky zemřelého. Některé z nich byly otisky pokojské, která v pokoji dvakrát týdně uklízela.

„Nějaké další otisky?“ zeptal se Floyd.

„Byly tam otisky, které jsme nedokázali identifikovat.“

„Identifikovali jste ještě nějaké?“

„Ano, pane. Dva.“

„Kde byly?“

„Jeden z nich byl na zrcadle lékárničky. Další byl na nočním stolku u postele, kde leželo tělo.“

„Zjistili jste, komu tyto otisky prstů patřily?“

„Ano, pane, zjistili. Jeden z nich je otisk prostředníčku na pravé ruce obžalované a druhý je otisk palce z pravé ruky obžalované.“

„Jste si tím naprosto jist?“

„Je tam víc než dost společných rysů a několik neobvyklých charakteristických prvků.“

„Ještě něco v koupelně?“

„Byl tam ručník se skvrnami od krve a navlhčený ručník, kterým někdo zřejmě utřel…“

„Námitka – svědek činí vlastní závěr,“ ozval se Mason.

„Vyhovuje se,“ rozhodl úsečně soudce Elliot.

„Ručník od krve,“ řekl svědek.

„Máte ho zde?“

„Ano, pane.“

„Předložte jej, prosím.“

Svědek předložil zapečetěný papírový sáček, otevřel jej a vytáhl ručník, v jehož rohu byla vyšita slova TALLMEYER APARTMENTS.

Na ručníku byly slabě zřetelné rezavé skvrny.

„Navrhujeme jej zařadit mezi důkazní materiál jako Důkaz obžaloby, B,“ řekl Floyd.

„Nemám námitky,“ poznamenal Mason ledabyle.

„Pořídil jste fotografie slabě zřetelných otisků prstů?“ zeptal se Floyd.

„Ano.“

„Mohl byste nám je, prosím, ukázat?“

Fotografie slabě zřetelných otisků prstů byly předloženy a zařazeny mezi důkazní materiál. Žalobce pak předložil celou sérii fotografií, na nichž bylo vidět zemřelého na posteli v tratolišti krve, která prosákla polštářem, skapala dolů na podlahu a potřísnila kus koberce.

Pak byl jako svědek předvolán chirurg, který provedl pitvu. Ve svém svědectví uvedl, že vyjmul osudnou kulku z lebečního temene, kulka byla typu, který je znám jako ráže dvaadvacítka, a byla vystřelena z pistole s dlouhou hlavní; pronikla čelem ve středové linii zhruba dva palce nad očima a došlo k velmi hojnému krvácení.

„Kdy nastala smrt?“ zeptal se prokurátor.

„Podle mého názoru a po provedení všech testů nastala smrt někdy mezi druhou hodinou odpoledne ve čtvrtek dvanáctého a pátou hodinou ranní v sobotu čtrnáctého.“

„Byla to okamžitá smrt?“

„Myslím, že ne. Bezprostředně po výstřelu následovalo bezvědomí a tělo se pravděpodobně nehýbalo. I přes skutečnost, že byla oběť v bezvědomí, však srdce neustále vhánělo krev do mozku, což mělo za následek velice rozsáhlé krvácení. V důsledku toho mohla smrt nastat asi tak za deset až patnáct minut po osudném výstřelu, ale mohlo to také trvat hodinu. To určit nedokážu.“

„Říkáte, že jste vyjmul osudnou kulku?“

„Ano, pane.“

„Co jste s ní udělal?“

„V přítomnosti dvou svědků jsem ji dopravil k odborníkovi na balistickou expertízu.“

„Mohl byste určit, z jaké zbraně byla ta kulka vypálena?“

„V současné době nikoliv. Víme, že musela být vypálena z jednoho z několika typů revolveru, a máme podezření, že to byl revolver s dlouhou hlavní, protože…“

„Navrhuji vyškrtnout, co bylo svědkovo podezření,“ řekl Mason.

„Půjde to ven,“ nařídil soudce Elliot. „Držte se skutečností, pane svědku.“

„No dobrá,“ prohlásil Floyd s vítězoslavným úsměvem. „Na chvíli teď tohoto svědka pošleme zpátky, předložíme další svědky a pak si ho znovu zavoláme. Předvolávám slečnu Smithovou, prosím.“

Jak se ukázalo, slečna Smithová byla elegantně oblečená mladá žena, které bylo něco málo přes třicet.

„Jaké je vaše povolání?“

„Jsem zaměstnána u přepážky pro prodej letenek společnosti United Airlines na letišti v Los Angeles.“

„Byla jste takto zaměstnána ve čtvrtek dvanáctého tohoto měsíce?“

„Byla.“

„Požádám vás, abyste se podívala na obžalovanou a řekla nám, zda jste ji už někdy dříve viděla.“

„Ano, pane, viděla.“

„Kde?“

„U naší přepážky ve čtvrtek dvanáctého večer.“

„Kolik asi bylo hodin?“

„Bylo přesně šest hodin čtyřicet minut.“

„Mluvila jste s ní?“

„Ano.“

„Čeho se ten rozhovor týkal?“

„Chtěla vědět, zda letadlo, které mělo odlet v šest dvacet sedm, odletělo načas, nebo zda by ještě bylo možné, aby se do něj dostala. Řekla jsem jí, že letadlo odletělo jen asi o pět minut později a že bude muset počkat přibližně hodinu a dvacet minut do dalšího letu v osm hodin.“

„Co udělala?“

„Požádala o letenku do San Francisca.“

„A potom?“ zeptal se Floyd triumfálně.

„Sáhla pro kabelku a řekla: ‚Zaplatím kreditní kartou BankAmericard.‘ Potom kabelku zvedla, takže jsem ji na krátkou chvíli zahlédla, a zase ji náhle rychle stáhla z mého dohledu.“

„Říkáte náhle?“

„Náhle a vědomě.“

„Měla k něčemu takovému důvod?“

„Měla v kabelce střelnou zbraň.“

„Jaký druh střelné zbraně?“

„S dlouhou hlavní a dřevěnou rukojetí.“

„Když říkáte střelná zbraň, máte na mysli revolver?“

„Ano, pane.“

„Co se stalo pak?“

„Chvíli šátrala v kabelce a držela ji přitom tak nízko, abych do ní zpoza přepážky neviděla, a pak prohlásila: ‚Zdá se, že jsem někam založila kreditní kartu.‘ Chvíli přemýšlela a pak se zeptala: ‚Nenechal mi tu náhodou letenku pan Perry Mason, advokát?‘

Řekla jsem jí, že pan Mason měl zamluvené dvě letenky, které byly hrazené z jeho cestovního účtu. Jednu letenku si vyzvedl a druhou si měla vyzvednout Diana Douglasová.

Ve tváři se jí objevila úleva. ‚Já jsem Diana Douglasová,‘ řekla. Vezmu si tu letenku, prosím.“

„Tak jste jí tu letenku dala?“

„Ano.“

„A co potom?“

„Potom odešla a já jsem si ještě schválně prohlédla tu kabelku, kterou nesla. Zbraň, kterou tam měla, totiž úplně deformovala tvar té kabelky a…“

„Navrhuji vyškrtnout, že tvar kabelky deformovala zbraň,“ řekl Mason.

Soudce Elliot zaváhal a pak řekl. „To by šlo vypustit. Svědkyně může uvést, zda byl tvar kabelky deformován.“

„Kabelku vyboulil nějaký předmět, který byl do ní nacpán; předmět tak dlouhý, že byl tvar kabelky deformován.“

„Proveďte křížový výslech,“ řekl Floyd.

„Identifikovala jste obžalovanou výběrem z několika osob?“

„Ne, to ne.“

„Neviděla jste ji od doby, kdy jste s ní hovořila u přepážky na letišti, až do chvíle, kdy jste dnes vešla do soudní síně?“

„Poznala jsem ji na fotografii.“

„Ale ne při oficiální identifikaci z řady osob.“

„To ne. Nebylo to vůbec nutné, pane Masone. Po tom, jakým způsobem obžalovaná upoutala mou pozornost, bych ji stejně poznala všude.“

„To je vše,“ řekl Mason.

Floyd s triumfálním výrazem vyrukoval s dalším svědkem. Byl to chlapík středního věku, který jako své povolání uvedl, že patří k úklidové četě, která uklízí v letadlech společnosti United Airlines.

„Vzpomínáte si na letadlo, které odlétalo z letiště v Los Angeles v osm hodin večer ve čtvrtek dvanáctého tohoto měsíce, a do San Francisca doletělo asi za hodinu poté?“

„Ano, pane.“

„Uklízel jste v tom letadle?“

„Ano, pane.“

„Našel jste něco neobvyklého?“

„Našel.“

„Co to bylo?“

„Byl to revolver.“

„Kde jste ten revolver našel?“

„Byl zasunutý v otvoru pod hromádkou ručníků v jedné z umýváren. Abych vám to vysvětlil – tyhle ručníky jsou uloženy v zásobnících, kam se čas od času doplňují. Chtěl jsem se dostat k vodovodní přípojce, a musel jsem proto vytáhnout ručníky a vsunout ruku do otvoru vzadu. Když jsem to udělal, nahmatal jsem tam nějaký neznámý předmět, tak jsem ho vytáhl a byl to tenhle revolver.“

„Podnikl jste nějaké kroky k identifikaci toho revolveru?“

„Odnesl jsem ho svému nadřízenému.“

„A co udělal váš nadřízený?“

„Oznámil to na policii a na žádost policie jsme nahlásili všechny dostupné údaje.“

„Co jste zjistili?“

„Byl to revolver ráže dvaadvacet se zámkem, s hlavní dlouhou devět a tři osminy palce a s dřevěnou rukojetí. Na revolveru bylo označení Ruger dvacet dva, slova jedna a šest, pak číslo jedna tři devět pět sedm tři, a název výrobce, Sturm – S– T– U– R– M – Ruger – R– U– G– E– R – a společnost Southport, Connecticut. Na rukojeti byly vyřezány iniciály E. D.“

„Ukážu vám teď revolver a zeptám se, zda je to ten, který jste našel?“

Floyd přistoupil k svědkovi a podal mu revolver.

Ruka Diany Douglasové se sevřela kolem Masonova stehna; prsty se do něj zaťaly s takovou silou, že advokát zajel nenápadně rukou dolů, aby sevření uvolnil.

Dianin obličej byl napjatý a křídově bledý; ústa měla stažená do tenounké linky.

Svědek si revolver prsty otočil, přikývl a prohlásil: „To je ten revolver.“

„V jakém stavu byl revolver, když jste ho našel?“

„Byl plně nabitý s výjimkou jednoho náboje, který byl vystřelen.“

„Jedná se o revolver se zámkem, takže jinak řečeno je nutno po výstřelu znovu natáhnout kohoutek a stisknout spoušť. Není to tedy revolver s takzvaným samočinným natahováním?“

„Ne, pane, tomuhle typu se říká revolver se zámkem.“

„Proveďte křížový výslech,“ řekl Floyd.

„Nemáte tušení, jak dlouho ten revolver ve schránce ležel?“ zeptal se Mason.

„Ne, pane. Vím, kdy jsem jej našel, to je vše.“

„Děkuji vám,“ řekl Mason. „Nemám další otázky.“

Floyd dále předložil jako důkazní materiál záznamy o prodeji zbraní společnosti Sacramento, zabývající se prodejem sportovních potřeb, podle nich byl příslušný revolver značky Ruger prodán před pěti lety Edgaru Douglasovi.

Další svědkyní byla mladá žena, která se představila jako letuška z letadla, které odlétalo v osm hodin večer ve čtvrtek dvanáctého do San Francisca. Všimla si Diany, která tam byla jednou z cestujících; zaujal ji zvláštní tvar látkové kabelky, kterou měla u sebe, když nastupovala do letadla. Uvedla, že Diana s sebou kromě látkové kabelky nesla ještě něco jako toaletní kufřík; když prý šla do umývárny, všimla si, že s sebou nesla kufřík i kabelku, což letušce připadalo zvláštní. Kromě toho ale nemohla poskytnout žádné další svědectví. Poté, co se Diana vrátila z umývárny, nevěnovala už kabelce pozornost.

Floyd se pak vytasil s významným svědkem, odborníkem na balistiku, který prohlásil, že osudná kulka, která zabila Moraye Cassela, vyšla z revolveru přihlášeného na jméno Edgara Douglase.

Po expertovi následoval majitel nájemního bytu v San Franciscu, který uvedl, že po autohavárii, při které Edgar Douglas upadl do bezvědomí a byl převezen do nemocnice, byly klíče od bytu předány jeho sestře, tedy obžalované, která tam několikrát zašla a zase odešla.

Floyd dále předvolal vrátného z Tallmeyer Apartments. Ten sice připustil, že obžalovanou neviděl, když do domu přišla, avšak viděl ji, když odcházela; všiml si, že nesla černý toaletní kufřík a černou látkovou kabelku. Kabelka byla naditá k prasknutí nějakým pevným předmětem uvnitř. Všiml si zejména té kabelky.

Floyd předložil kabelku, která byla identifikována jako majetek obžalované, a zeptal se vrátného, zda kabelku poznává. Vrátný odpověděl kladně. Byla to prý buď tahle kabelka, nebo nějaká, která vypadala úplně stejně.

Soudce Elliot pohlédl na hodiny a odkašlal si. „Pánové, pomalu se blíží doba odročení a rozhodně se zdá, že nemá význam výslech zbytečně natahovat. Bylo bezpochyby prokázáno, že byl spáchán trestný čin a o tom, že může být obžalovaná s tímto činem spojována, máme mnoho důkazů. Soud je ve skutečnosti poněkud překvapen množstvím podrobných důkazů předložených žalobcem.“

„Žaloba si je příliš dobře vědoma pověsti pana obhájce a přeje si tudíž neponechat jedinou skulinu.“

„Nuže, teď už se zdá, že jste žádnou skulinu neponechal,“ řekl soudce Elliot s úsměvem. „Děkuji vám, pánové, můžeme slyšení odročit a případ předat výše.“

Mason vstal. „S vaším dovolením, slavný soude,“ řekl s úctou, ale odhodlaně, „obhajoba si přeje předložit svědectví.“

„Proč?“ zeptal se soudce Elliot.

„Protože se domnívám, že na to máme právo.“

„Máte právo předvolat svědky, to je pravda. Ale tento soud nebyl svolán proto, aby posuzoval důvěryhodnost svědků. Nebyl také svolán proto, aby zvažoval otázku důvodné pochybnosti. Rozhodně nemůžete tvrdit, že nebyl prokázán zjevný případ.“

„Otázka toho, zda byl či nebyl prokázán zjevný případ,“ ohradil se Mason, „závisí na usvědčujícím materiálu v závěru případu, a jakýkoliv pokus rozhodnout případ bez toho, aniž by byl obžalované dán k dispozici den v soudní síni, by byl…“

„No dobrá, dobrá,“ řekl soudce Elliot netrpělivě. „Budeme v případu pokračovat v deset hodin zítra dopoledne. Rád bych ale pana obhájce upozornil, že máme velmi nabitý program a soud se nestaví vlídně k nějakému narychlo spíchnutému zpochybňování či pokusům rozhodnout případ na základě skutkové podstaty při předběžném slyšení. Soud pana obhájce upozorňuje, že nehodlá zvažovat důvěryhodnost svědků a v případě, že dojde k tvrzení proti tvrzení, bude v rámci tohoto slyšení rozhodnuto ve prospěch žaloby. Soud se nicméně vynasnaží neučinit nic, co by obžalované znemožnilo mít spravedlivý soud ve věci samé před porotou u Nejvyššího soudu, při němž lze projednat otázku důvěryhodnosti svědků a na nějž se vztahuje doktrína důvodné pochybnosti.

Jde prostě o různé postupy různých soudů. Rozumíte tomu, pane Masone?“

„Rozumím,“ řekl Mason.

„Tak dobrá. Projednávání případu se odročuje na desátou hodinu zítřejšího dopoledne.“

Mason položil Dianě povzbudivě ruku na rameno. „Držte se, Diano,“ řekl jí.

„Předají to k Nejvyššímu soudu?“

„Pravděpodobně,“ připustil Mason. „Ale než vydá soud rozhodnutí, chci o tom případu zjistit co nejvíc.“

„Co se stane, když se dostanu k Nejvyššímu soudu?“

„Bude vás soudit porota. V případě důvodných pochybností se bude rozhodovat ve váš prospěch.“

Mason se předklonil a potichu se zeptal: „Kde jste ten revolver vzala?“

„Bylo to tak, jak jsem vám řekla, pane Masone. Ležel na podlaze a byla na něm krev. Odnesla jsem ho do koupelny, krev umyla a revolver uložila do kabelky. Taktak jsem ho tam nacpala, a přitom jsem asi ztratila tu kreditní kartu.“

„A schovala jste ho v letadle?“

„Ano, vytáhla jsem ručníky, a jak jsem tam šátrala rukou, nahmatala jsem úplně vzadu škvíru. Myslela jsem, že tam ten revolver nikdy nenajdou.“

„Povězte mi něco o děvčatech u vás v kanceláři v San Franciscu,“ řekl Mason. „Nevíte, kdo mi mohl napsat ten vzkaz?“

„Mohla to být kterákoliv.“

„Bylo to napsané na elektrickém psacím stroji.“

„Všechny psací stroje jsou tam elektrické,“ řekla.

„Tak dobrá. Zatím hlavu vzhůru. Uvidíme se ráno.“

Advokát zvedl aktovku a odešel ze soudní síně.

KAPITOLA 16

Perry Mason, Della Streetová a Paul Drake se radili u stolu v italské restauraci, která byla poblíž budovy soudu; její majitel už byl zvyklý vyhradit malou soukromou jídelničku výlučně pro použití této trojice.

„Podle toho, co jsem slyšel,“ promluvil Drake, „to vypadá, jako by byl soudce rozhodnutý.“

Mason přikývl. „Co jsi zjistil, Paule?“

„Žádná sláva,“ připustil Drake. „Spoustu různých nesourodých informací, ale nevím, jestli ti vůbec k něčemu budou… Jak jsi sám poznamenal, ta tvoje klientka je pořádná lhářka.“

„Je a není,“ řekl Mason. „Lhala mi, protože chtěla zachránit pověst svého bratra. Myslela si, že ho něco akutně ohrožuje, něco, co chtěl odvrátit tím, že by zaplatil pět tisíc dolarů. Chtěla splnit jeho přání.

Proto se neřídila mými radami a pokoušela se mě oklamat, ale jakmile začalo jít do tuhého, řekl bych, že už to nezkoušela. Myslím, že je přinejmenším možné, že říká pravdu.

Je to povinnost, kterou má advokát vůči svým klientům. Bez ohledu na to, kolikrát mu zalhali v minulosti, si musí uchovat důvěru. Musí vždycky věřit, že v závěrečné fázi říká klient pravdu a vyloží všechny karty.“

„Tentokrát nejspíš pravdu neříká, Perry,“ řekl Drake. „Šla za ním, pokusila se ho uplatit, a když to nešlo, tak ho zabila.“

„Co jsi zjistil?“ zeptal se Mason, stáčeje řeč na jiné téma.

„Toho Moraye Cassela jsi asi odhadl velice dobře,“ řekl Drake. „Vedl tajemný život; nikdo neví, co vlastně bylo skutečným zdrojem jeho příjmu nebo kolik vydělával.

Ale něco jsem přece jen zjistil. Ten chlap byl pořád ozbrojený. V pouzdře zavěšeném přes rameno a zasunutém v levém podpaží nosíval revolver s krátkou hlavní ráže osmatřicet. Obleky si nechával šít na míru; celé roky mu je šil stále stejný krejčí a udělal to vždycky tak, aby měl v levém podpaží dost místa a vyboulenina způsobená revolverem nebyla nápadná.“

„A hrome!“ zvolal Mason.

Drake přikývl.

„Ten revolver měl u sebe, když našli jeho tělo?“

„Musel ho mít,“ řekl Drake.

Mason přimhouřil oči. „No není to zajímavé, že policie popsala všechno, co bylo v místnosti, předvedla fotky oblečeného těla, ležícího na posteli s dírou od kulky v hlavě a vší tou krví na polštáři a dole na podlaze, a nikdo neřekl ani muk o revolveru?“

„Zeptal ses jich?“ vyptával se Drake.

Mason se zazubil. „Nezeptal. Ani by mě nenapadlo ptát se jich na revolver, ale rozhodně mě mělo napadnout zeptat se, co bylo nalezeno v jeho kapsách a zda našli něco důležitého v místnosti… Co víš o tom jeho zdroji příjmů, Paule?“

Drake zavrtěl hlavou. „Kšeftoval zásadně v hotovosti. Nosil speciální opasek na peníze. Měl tam čtyři tisícidolarové bankovky. Taky měl koženou peněženku natřískanou stodolarovkami. Podle toho, co jsem zatím zjistil, neměl bankovní účet. Když kupoval ten cadillac, vysázel peníze rovnou na dřevo.“

„Ženy?“

„Občas ho navštěvovaly.“

„Jedna a táž žena nebo jich bylo víc?“

„Různé.“

„Co jsi zjistil o tom vzkazu, co ležel na vitrínce v San Franciscu nachystaný tak, abych si ho vzal?“

„Vzkaz byl napsaný elektrickým strojem,“ řekl Drake. „Mají tam všechny stroje elektrické, ale tenhle vzkaz byl podle všeho napsán na stroji Joyce Baffinové.

Pro tvou informaci, Perry, jestli to pro tebe má nějakou cenu; Joyce Baffinová ve čtvrtek v poledne odešla z kanceláře toho podniku pod záminkou, že ji strašně bolí hlava. V pátek ráno už ale byla zase v práci; tahle Joyce byla a je velice oblíbená mezi zaměstnanci té společnosti i u vedení a jednu dobu se velice kamarádila s Edgarem Douglasem. Byl do ní úplně blázen, ale to prý byla spousta dalších lidí. Možná, že Franklin Gage, který je vdovcem, a Homér Gage s tím jeho kořistnickým zrakem by byli s Joyce Baffinovou rádi navázali bližší vztah.“

Mason upil ze svého koktejlu a začal si tu informaci přebírat.

Drake pokračoval: „Mám tu ještě takovou pestrou směsku různých drobných informací. Strávil jsem docela dost času a utratil hromadu peněz s telefonní spojovatelkou z Tallmeyer Apartments. Zjistil jsem, že Moray Cassel hodně často volával najedno místní číslo. Přišel jsem na to, že je to číslo do bytu nějaké Ireny Blodgettové, sedmadvacetileté blondýny, Millsep Apartments, rozvedené, která je přes den už hodně dlouho zaměstnaná u společnosti Underwood Importing Company. V noci je tak trochu do větru, ale není to nic světoborného. Tichá, kultivovaná, hezká a oblíbená – pár mých lidí si na ni trochu posvítilo, ale jestli v něčem jede, dobře to maskuje.

Jediná zajímavá věc je, že tahle Underwood Importing Company má nebo měla nějaké kšefty se společností Escobar Import a Export.“

„Napadá vás něco, šéfe?“ zeptala se Della Streetová a prohlížela si Masonův obličej.

„Jen tohle,“ prohlásil Mason. „V době své smrti Moray Cassel buď stál u postele, nebo seděl na kraji postele. Byl zastřelen do čela jedním výstřelem průrazného revolveru ráže dvaadvacet se zámkem a devět a tři osminy palce dlouhou hlavní. Vrah musel stát přímo proti němu.“

„No jo – a co je na tom divného?“ zeptal se Drake. „Diana Douglasová šla toho chlápka navštívit. Zazvonila a Cassel ji pustil dál. Zkoušela s ním vyjednávat, jenže se s ní nemazlil. To už věděla, že vyděrači se nevzdávají. Jakmile se své oběti zmocní, vysají z ní všecku krev. Diana byla posedlá představou, že svého bratra musí chránit.“

Mason uchopil koktejlovou sklenku za stopku a sledoval, jak se tekutina přelévá, když sklenici otáčí mezi palcem a ukazovákem.

„Byl jsi u Cassela v bytě?“ zeptal se detektiva.

„Jistě – když už tam byli policajti hotoví. Zdálo se, že jim to trvá příšerně dlouho. Prolezli celý byt, snímali otisky prstů, hledali skvrny od krve a tak dál.“

„Jak to vypadalo s jeho garderobou?“ zeptal se Mason. „Byl na své šaty tak přepečlivý, jak jsem to odhadoval?“

„Tos teda trefil,“ odpověděl Drake. „Byl to docela velký byt se spoustou místa v prádelnících. Měl je plné košil s monogramy. Monogramy měl dokonce i na spodním prádle, a v šatníku visela spousta obleků šitých na míru.“

„Byl jsi za jeho krejčím?“

„Jasně. Krejčí mi řekl, že mu Cassel vždycky platil v hotovosti, zřídkakdy nosil oblek déle než šest měsíců a byl hrozně náročný. Taky mi samozřejmě pověděl o tom, jak při šití obleků musel dávat pozor na to, aby nebylo vidět vybouleninu v místě, kde nosil pod levým podpažím revolver.

Krejčí se dost rozpovídal; vykládal mi, že si vždycky říkal, že je Cassel nejspíš nějaký gangster, a věděl s určitostí, že šidil na daních z příjmu. Jenomže mu po tom pochopitelně nic nebylo a věř mi, že se mu líbilo dostávat zaplaceno rovnou na ruku… Moc by mě nepřekvapilo, Perry, kdyby ten krejčí sám na daních taky trochu šidil.“

„Co svrchníky?“ zeptal se Mason. „Ty si taky nechával šít na míru?“

„Všechno,“ řekl Drake. „Ale počkej, Perry – s jednou výjimkou. Visel tam jeden kabát, který si Cassel nejspíš oblíkal na práci, když nakládal věci do auta nebo je z něj vykládal.“

„Proč myslíš?“

„Tenhle kabát nebyl šitý na míru a měl odstřihnuté nášivky z krku i náprsní kapsy.“

„Ale ale, podívejme,“ řekl Mason. „Jak mu sedl, Paule?“ zeptal se po chvíli.

„Jak to mám vědět?“ ohradil se Drake. „Mrtvola byla rozřezaná od pitevního chirurga v pracovně vyšetřujícího lékaře u koronera. Dost dobře jsem tam nemohl jít a zkoušet, jak mu sedne kabát… Stejně ho na sobě nemohl mít od pozdního jara. Po celý týden, kdy došlo k vraždě, bylo horko… A vůbec, co záleží na jednom kabátě?“

Mason seděl a dlouhou chvíli zamyšleně mlčel; pak náhle změnil téma. „Máš u sebe různá telefonní čísla na personál společnosti Escobar Import a Export?“

Drake přikývl.

„Jděte se zeptat, jestli bychom nemohli dostat telefon,“ požádal Mason Dellu Streetovou.

Když jim byl do místnosti přinesen a zapojen telefon, Mason vytáhl kreditní kartu a oznámil: „Tohle je hovor na kreditní kartu. Chci mluvit s Franklinem Gagem na tomto čísle v San Franciscu.“

Mason si vzal Drakeův poznámkový blok a přečetl číslo do rezidence Franklina Gage.

„Chci mluvit pouze s touto osobou. Když nebude doma, tak s nikým.“

Advokát si držel sluchátko u ucha a bubnoval si přitom prsty pravé ruky. „Doufejme, že budeme mít štěstí,“ poznamenal.

O malou chvíli později zaslechl z telefonu uhlazený hlas Franklina Gage.

„Tady je advokát Perry Mason,“ ohlásil se Mason. „Mám za to, že vás snad trochu zajímá případ proti Dianě Douglasové, která pro vás pracuje… tedy pro vaši společnost.“

„Svým způsobem,“ připustil Gage opatrně. „Záleží na tom, co chcete.“

„Byla už dokončena revize, při které byl ve vaší dovozní společnosti odhalen schodek na hotovosti?“

„Ano, byla.“

„Mohl byste mi říci, jak dopadla?“

„Jedná se zhruba o schodek ve výši deset tisíc dolarů,“ řekl Gage.

„Byl byste ochoten udělat něco, co by mohlo zabránit justičnímu omylu, pane Gagei?“

„Co?“

„Rád bych, aby byla zítra ráno, až bude zahájena soudní pře proti Dianě Douglasové, v síni přítomna Joyce Baffinová.“

„Ale jistě, když jí zaplatíte výlohy tam a zpátky,“ řekl Gage, „dám jí zvláštní dovolenou.“

„O to nejde,“ vysvětloval Mason. „Možná nebude chtít přijet.“

„Pochopitelně ji k tomu nemůžu nutit.“

„Je už u vás zaměstnaná delší dobu?“ zeptal se Mason.

„Ano, všechny sekretářky jsou už u nás delší dobu. U nás nedochází k fluktuaci pomocných sil, pane Masone. Naše obchodní činnost je vysoce specializovaná, a když zaškolíme mladou ženu tak, aby dokázala kvalifikovaně vykonávat povinnosti sekretářky, snažíme se ji udržet.“

„Pane Gagei, volám vám osobně z toho důvodu, že je nesmírně důležité, aby tam Joyce Baffinová byla. Nemohu vám to dost dobře vysvětlit, ale je to skutečně životně důležité. Proto vás žádám, abyste se vy a váš synovec Homér Gage dostavili sem do Los Angeles k soudu a abyste se vy osobně dnes večer zkontaktoval s Joyce Baffinovou a řekl jí, že je velmi důležité, abyste přicestovali všichni tři.“

„Všichni tři!“ opakoval Gage.

„Přesně tak,“ řekl Mason. „Mám důvod domnívat se, že když ji požádáte, aby sem jela sama, zřejmě to neudělá. Mohla by se dokonce někam vypařit. Kdyby s ní jel jenom jeden z vás, tak by jí to zase mohlo být podezřelé. Když se sem ale ostentativně vypravíte vy i váš synovec, jako že chcete zjistit, čím byste mohli Dianě Douglasové pomoci –“

„Pokud je vinná, nemá právo na to, abychom jí pomáhali,“ přerušil ho Gage stroze.

„Dejme tomu, že není vinná? Měl jste přece příležitost si té mladé ženy dobře všimnout. Měl jste příležitost dozvědět se něco o její loajalitě. Myslíte, že je to typ ženy, která by spáchala vraždu?“

„To přece člověk nikdy neví,“ namítl Gage obezřele, „čeho je kdo schopen, když se octne v krajní situaci; vždycky se snažila svého bratra chránit, ale… Myslíte, že je to opravdu důležité, pane Masone?“

„Já myslím, že je to velmi důležité. Životně důležité, řekl bych,“ prohlásil Mason.

Na druhém konci drátu bylo ticho.

„Když uděláte přesně to, co jsem vám navrhl,“ pokračoval Mason, „domnívám se, že bude možné zamezit tomu, aby se u soudu dostaly na přetřes jisté otázky.“

„Jaké otázky?“

„Inu – o společnosti Escobar Import a Export, o povaze její obchodní činnosti, o velkém množství hotovosti, kterou tam máte vždycky při ruce, a všechny tyhle záležitosti – podrobnosti, které byste možná nerad prozradil vaší konkurenci.“

„No dobrá,“ řekl Gage rychle, „pokud se skutečně domníváte, že se dá tímto způsobem zařídit, aby se soud nezabýval obchodními záležitostmi naší společnosti, pane Masone, a když tedy tvrdíte, že je to pro případ vaší klientky životně důležité, pak se tedy Homér a já vynasnažíme přimět Joyce, aby s námi jela, a mám takový pocit, že by se nám to mohlo podařit… Kde a kdy se s vámi sejdeme?“

„Leťte ještě dnes večer,“ řekl Mason, „abyste si byli jistí, že se sem dostanete. Jeďte do hotelu. Stačí, když zavoláte do Drakeovy detektivní kanceláře a Paul Drake pošle auto, které vás zítra ráno odveze do soudní síně; dohlédne také na to, aby vás tam pustili a řádně usadili.“

„Drakeova detektivní kancelář,“ řekl Gage.

„Správně,“ řekl Mason a dal mu číslo na Paula Drakea.

„Tak dobrá. Uděláme to.“

„Mohu se na vás spolehnout?“ zeptal se Mason.

„Máte mé slovo,“ odpověděl Franklin Gage důstojně.

„To mi stačí,“ řekl mu Mason a zavěsil.

„Co mělo tohle znamenat?“ zeptal se Drake.

Mason zvedl koktejlovou sklenku, vyprázdnil ji a usmál se. „Myslím,“ prohlásil, „že už mi začíná svítat… chybí jim deset tisíc dolarů.“

„Původně to bylo dvacet tisíc,“ podotkl Drake.

Mason přikývl. „Ale vzpomeň si, že když tenkrát Franklin Gage vstoupil do kanceláře, prohlásil, že měl rozdělané nějaké obchodní jednání, vybral si deset tisíc dolarů, nějak mu to nevyšlo a on těch deset tisíc právě vrátil do kasy.“

„Tomu nerozumím,“ řekl Drake.

„Když se nám podaří dostat ty lidi zítra ráno do soudní síně, možná se na nás nakonec usměje štěstí,“ řekl Mason.

„Ale přece jsi je ujistil, že se tam o tom jejich obchodování nebude mluvit.“

„Já myslím, že nebude,“ souhlasil Mason. „Teď si dám ještě jeden koktejl, a pak si objednáme k večeři něco z těch vyhlášených italských jídel a pěkně v klidu se najíme.“

KAPITOLA 17

Po zahájení případu lid versus Diana Douglasová povstal Ralph Gurlock Floyd a takřka s hrdostí prohlásil:

„Domnívám se, slavný soude, že už se případem žaloby nemusíme déle zabývat.“

„Já jsem zajisté téhož názoru,“ odvětil soudce Elliot. „Vlastně si myslím, že celá ta záležitost mohla být včera odpoledne vyřízena. Pokud tomu dobře rozumím, žádná obhajoba stejně nebude.“

„Ba ne – obhajoba bude,“ ozval se Mason.

„Ještě jednou vám opakuju, pane Masone, že soud nezajímají žádné za vlasy přitažené teorie. Nehodlám obžalované nedopřát obhajobu, na kterou má ze zákona právo, avšak je prakticky naprosto zřejmé, že vzhledem k množství faktů, předložených všemi těmi svědky, obhajoba nemá a nemůže mít co říci.“

„S Vaším dovolením,“ řekl Mason, „bych rád znovu předvolal jednoho z policistů a položil mu v rámci křížového výslechu jednu nebo dvě další otázky.“

„To je proti pravidlům,“ protestoval Floyd. „Takový návrh měl být podán dřív.“

„Ale jděte,“ odbyl ho soudce Elliot. „Jedna věc je jistá. Nehodlám panu obhájci upřít příležitost provést křížový výslech svědka žalující strany. Rozumím tomu tak, pane Masone, že tomu přikládáte nějaký zvláštní význam?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Předvolejte svědka,“ nařídil soudce Elliot.

Mason pokynul policistovi. „Předstupte na místo pro svědka,“ vyzval jej. „Pamatujte na to, že jste pod přísahou. Máte tu tašku, která byla identifikována jako látková kabelka, kterou měla obžalovaná u sebe, když si slečna od letecké společnosti, která prodává letenky, všimla, že v ní má revolver; tu kabelku, které si pak letuška všimla v letadle?“

„Ano, mám.“

„Máte tu kabelku a taky revolver,“ řekl Mason. „Zkoušeli jste ten revolver uložit do kabelky?“

Policista se blahosklonně usmíval. „Samozřejmě. Pasuje tam tak těsně, že je ta látka celá napnutá a kabelka má velice vyboulený tvar. Proto taky byla tak nápadná.“

„Prosím, vložte revolver do kabelky,“ vyzval ho Mason.

Zřízenec podal policistovi oba předměty, předložené jako důkazní materiál. Policista vzal kabelku, otevřel ji, vsunul do ní revolver ústím hlavně a potom tam postupně nasoukal celou zbraň, přičemž vysvětloval: „Vidíte, jak těsně tam pasuje; jak je nutné látkou všelijak kroutit, aby se tam revolver vešel i s rukojetí, čímž se pochopitelně vysvětluje,“ dodal a letmo přitom triumfálně pohlédl na zástupce okresního prokurátora, „proč obžalovaná z kabelky vytratila kreditní kartu, když ten revolver vytahovala.“

„Výborně,“ řekl Mason, „teď máte revolver v kabelce.“

„Správně.“

„A můžete kabelku zavřít?“

„Ano, kabelka se dá sotva dopnout,“ pokračoval svědek, „a když ji otevřete, může tam hned kdokoliv uvidět kus revolveru… dřevěnou rukojeť té zbraně.“

„Přesně tak,“ řekl Mason. „A teď – ten revolver má dva základní obrysy, vypouklý a vydutý, že ano?“

„Nevím, jak to myslíte,“ řekl policista.

„Každá střelná zbraň je vlastně vyrobená do křivky, takže když držíte rukojeť revolveru v ruce připravený ke střelbě, je hlaveň nahoře tak, že můžete zacílit.“

„No jistě, to je pravda.“

„A když pak revolver otočíte, máte ho v obrácené poloze. Tu bych nazval polohou vydutou.“

„Dobře,“ souhlasil policista.

„Takže,“ pokračoval Mason, „jste uložil revolver do kabelky ve vyduté poloze. Mohl byste ho obrátit a uložit jej ve vypouklé poloze?“

„To by se pak kabelka nedala zavřít,“ řekl policista. „Sotva se tam vejde. Vlastně nevím, jestli byste tam ten revolver vůbec dostal v té poloze, co jí říkáte vypouklá.“

„A teď mi povězte tohle – chvíli vám trvalo, než jste ten revolver do kabelky dostal.“

„Vejde se tam dost natěsno,“ připustil policista.

„Teď jej vyndejte,“ vyzval ho Mason, „uvidíme, jak dlouho vám to bude trvat.“

„Jak to myslíte, jak dlouho mi to bude trvat?“

Mason natočil ruku v zápěstí tak, aby viděl na vteřinovou ručičku svých náramkových hodinek. „Změříme si přesně, jak dlouho vám bude trvat, než revolver vytáhnete.“

„Jo tak,“ řekl policista. „To má být nějaká zkouška, co?“

Začal horečně tahat za revolver v kabelce, ale podařilo se mu jen zamotat jej do látky ještě víc. Aby revolver vytáhl, musel popadnout kabelku za horní část a stahovat látku záhyb po záhybu.

„Pět vteřin,“ řekl Mason.

Policista přidal; zápolil se vší vervou.

„Deset vteřin,“ oznámil Mason. „Dvanáct vteřin. Tak, teď jste zbraň vytáhl. Máte ji obrácenou naopak. Kdybyste chtěl vystřelit, musíte ji v ruce otočit. Udělejte to, prosím.“

Policista si revolver zručně přehodil.

„Tohle je jednoranovka,“ pokračoval Mason. „Nenabíjí se jednoduše při stisknutí spouště. Musíte natáhnout kohoutek. Udělejte to.“

Policista to udělal.

Mason se usmál. „Myslíte, že byste to zvládl rychleji?“

„To rozhodně,“ řekl policista, „teď, když vím, oč vám jde, to zvládnu v cuku letu.“

„No dobrá,“ řekl Mason. „Uložte revolver zpátky do kabelky, kabelku zavřete a připravte se; vytáhněte revolver z kabelky, otočte jej do správné polohy pro střelbu, natáhněte kohoutek a stiskněte spoušť. Začněte, když řeknu „teď“, a změříme čas do chvíle, kdy cvakne spoušť.“

„Obávám se, že nevidím důvod k provádění té zkoušky, ačkoliv je možná zajímavá,“ prohlásil soudce Elliot.

„Je to prostě takhle, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Mason. „Oběť, Moray Cassel, byla střelena do čela jedinou kulkou. Moray Cassel měl v době své smrti u sebe revolver zasunutý v podpaží. Jak jsem byl informován, měl ve zvyku nosit tu zbraň neustále s sebou.

Je rozumné předpokládat, že tam nečinně stál, zatímco obžalovaná zápolila s kabelkou a…?“

„Ach tak, chápu,“ řekl soudce Elliot, „tak se do té zkoušky pusťte.“

Ralph Gurlock Floyd se vymrštil na nohy. „Vznášíme námitku, Vaše Ctihodnosti. Ta zkouška není fér. Není provedena v souladu s podmínkami existujícími v době zločinu. Jak můžeme vědět, zda měla obžalovaná revolver v kabelce uložený v poloze, kterou pan Mason označuje jako vypouklou, když vstoupila do Casselova bytu. Mohla se přece přede dveřmi zastavit a všechno to zápolení s kabelkou vyřídit ještě dřív, než Cassel otevřel dveře.

V tom případě by už měla revolver v ruce připravený k střelbě.“

„Je to nicméně zajímavá hypotéza,“ odvětil soudce Elliot, který se teď zamyšleně mračil, „a soud nemá v úmyslu obžalované znemožnit příležitost ji rozvinout. Pusťte se do toho – proveďte zkoušku a změřte čas.“

Policistovi, který už věděl, co se po něm žádá, a snažil se ze všech sil, se tentokrát podařilo zkrátit čas přibližně na sedm vteřin.

Soudce Elliot, který představení přihlížel, zkonstatoval: „Soud bude předpokládat zhruba šest vteřin.“

„Něco mezi šesti a sedmi vteřinami,“ řekl Mason „až do cvaknutí spouště. Je to docela dobrý čas.“

„Vaše Ctihodnosti,“ protestoval Floyd, „to přece nemá absolutně žádný význam. Obžalovaná mohla mít revolver vytáhnutý z kabelky, natažený a připravený k výstřelu ještě předtím, než zazvonila, a když jí Moray Cassel otevřel, byl naprosto bezmocný.“

„A co se stalo pak?“ zeptal se Mason Floyda.

„Nepokoušejte se mě vyslýchat,“ odsekl Floyd.

Mason na to odpověděl s úsměvem. „Budu své poznámky adresovat soudu. Pokud by obžalovaná skutečně zazvonila se zbraní, která byla nabitá, s nataženým kohoutkem a připravená k výstřelu, musela by být oběť zastřelena hned u dveří. Namísto toho však byla zastřelena až na druhém konci bytu, buď vestoje u postele, nebo sedící na posteli, a to z určité vzdálenosti – kolem okrajů rány se nenachází příznačné tetování střelným prachem.“

„Ještě se k tomu vrátíme,“ řekl soudce Elliot. „Něco na tom bude, pane Masone.“

„Obžalovaná jej mohla držet v šachu a přinutit jej krok za krokem ustupovat dozadu,“ namítl Floyd.

„Za jakým účelem?“ zeptal se Mason.

„Aby ho zastrašila,“ řekl Floyd. „Kdo jiný by vzal revolver jejího bratra a… Ale to je přece absurdní, příliš absurdní na to, abych s tím vůbec ztrácel čas.“

„Tak proč ho ztrácíte?“ zeptal se Mason.

„Nepokoušejte se mě vyslýchat,“ křičel popudlivě Floyd.

„Prosím soud za prominutí,“ řekl Mason. „Odpověděl jsem ironicky na ironickou poznámku.“

Soudce Elliot se usmál. „Pokračujte ve své verzi, pane Masone. Máte ještě další otázky ke křížovému výslechu tohoto svědka?“

„Mám pro něj, s vaším dovolením, ještě asi jednu nebo dvě další otázky,“ řekl Mason.

Obrátil se k policistovi. „Provedl jste pečlivou prohlídku bytu?“

„Ano. Bylo nás u toho několik.“

„A všiml jste si šatníku zemřelého?“

Policista se usmál. „To jsem si tedy všiml.“

„Měl poněkud vytříbenou garderobu?“

„To je slabé slovo. Měl ji velmi vytříbenou.“

„A všiml jste si, že měl oblečení šité na míru?“

„Svrchní oblečení rozhodně, pane. A prádlo měl, myslím, taky vyrobené na zakázku – přinejmenším opatřené iniciálami.“

„A když vezmete v souhrnu všechno jeho svrchní oblečení, řekl byste, že tam bylo všechno šité na zakázku?“

„Ano, pane, všechno.“

„Úplně všechno?“

„Úplně – moment, počkejte. Byl tam jeden svrchník, na kterém nebyla značka od krejčího.“

„A prohlédl jste si ten svrchník? Vyzkoušel jste, zda by se svou velikostí hodil nebo nehodil na zesnulého?“

„No, zesnulému jsme ho nezkoušeli, jestli máte na mysli tohle,“ odpověděl policista.

„Jak dlouho,“ zeptal se Mason, „by trvalo přinést ten svrchník sem do soudní síně?“

„Och, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Ralph Floyd hlasem člověka, kterému už dochází všechna trpělivost, „to je přece absurdní, ba přímo směšné. Já přece nevím, kde ten kabát je. Nejspíš někde u koronera… Bylo tu přece řečeno, že soud nebude podporovat za vlasy přitažené teorie, a jestli tohle není za vlasy přitažené, tak už namouduši nevím.“

Soudce Elliot už začal pokyvovat hlavou, ale pak se zamyšleně zamračil a pohlédl na Masona. „Chcete se k tomu vyjádřit, pane Masone?“

„Chci se k tomu vyjádřit,“ řekl Mason. „Rád bych ten kabát nechal přinést sem do soudní síně. Myslím, že má pro tento případ zásadní význam. Pro tohoto svědka mám ještě jednu otázku, pak s křížovým výslechem skončím a začnu předkládat důkazy obhajoby. Prvním svědkem bude Stella Grimesová, soukromá detektivka. Než její svědectví skončí, myslím, že by tu ten kabát mohl být. Také jsem předvolal krejčího, který šil všechny obleky Moraye Cassela. Dosvědčí, že ten svrchník nešil a že by Morayi Casselovi nesedl.“

„Tak prosím, dokončete křížový výslech,“ vybídl ho soudce Elliot, „a soud nařídí žalobě, aby podnikla příslušné kroky a nechala ten kabát přinést do soudní síně… Pokud chcete s touhle verzí něco dokázat, jdete na to hodně neobvyklým způsobem. Pokračujte, pane Masone.“

„Byl jste přítomen v laboratoři, když byl zkoumán revolver, který našli v letadle?“

„Ano.“

„Snímaly se otisky prstů?“

„Ano.“

„Našli jste nějaké otisky?“

„Nic, co by se dalo použít. Rozumějte, pane Masone – na rozdíl od těch výmyslů v populárních knihách se dají najít otisky na zbrani – totiž rozpoznatelné a identifikovatelné otisky – jen výjimečně; vlastně se to stává v jednom z mnoha a mnoha případů.“

„Rozumím,“ řekl Mason. „Byly na tom revolveru provedeny ještě nějaké zkoušky?“

„Myslíte balistickou zkoušku?“

„Ne, mám na mysli testy na přítomnost krve.“

Svědek zaváhal a pak odpověděl: „Ano, testy na přítomnost krve se prováděly. Jsou to velice citlivé testy, při kterých se dá potvrdit přítomnost krve i tam, kde ji jinak nelze rozpoznat.“

„Benzidinový test?“ zeptal se Mason.

„Ano, ten.“

„Byl na tomto revolveru proveden benzidinový test?“

„Byl.“

„S jakým výsledkem?“

Svědek zaváhal a pak svá slova volil velmi pečlivě. „Byly tam velice různorodé reakce. Revolver byl zcela zřejmě potřísněn krví téměř po celém povrchu. Ještě pravděpodobnější je, že byla některá jeho část potřísněna velmi silně a potom se někdo pokoušel krev ve spěchu smýt vodou nebo setřít vlhkým hadrem.“

„Tím končím křížový výslech,“ oznámil Mason.

„Nějaké další otázky?“ zeptal se soudce Elliot Ralpha Floyda.

„To rozhodně ne,“ prohlásil Ralph Floyd. „Považujeme celé tohle takzvané doplňování za naprosto scestné.“

„Chcete zahájit obhajobu, pane Masone?“

„Ano, předvolám svého prvního svědka, slečnu Stellu Grimesovou.“

Stella Grimesová předstoupila, uvedla své jméno, věk, povolání a bydliště.

„Kdy jste poprvé viděla obžalovanou v tomto případě?“ zeptal se Mason.

„Bylo to v noci. Pan Drake a já jsme byli v taxíku. Oba jsme měli nasazené tmavé brýle. Pan Drake dal do novin inzerát v tom smyslu, že osoba, která má zaplatit, může provést platbu na určitém místě osobě v taxíku.“

„Mluvila jste tehdy s obžalovanou?“

„Ne, dvakrát nebo třikrát kolem nás prošla, ale nedala najevo, že by o něčem věděla, nenaznačila, že by nám chtěla něco sdělit.“

„Kdy jste ji viděla příště?“

„Hned následující den.“

„Kde?“

„V hotelu Willatson.“

„V kterém pokoji?“

„V pokoji sedm set šedesát sedm.“

„A co se stalo, když jste tam byla?“

„Dostala jsem pokyn, že mám zastoupit obyvatelku toho pokoje.“

„A skutečnou obyvatelkou pokoje byla obžalovaná?“

„Přesně tak.“

„A co se s ní stalo?“

„Pronajal jste na stejné chodbě další pokoj a obžalovanou jste do toho pokoje poslal.“

„Co se stalo pak?“

„Potom někdo zaklepal na dveře a navštívil nás zesnulý.“

„Tím zesnulým máte na mysli Moraye Cassela?“

„Ano, pane.“

„A čeho se týkal rozhovor?“

„Bylo velmi zřejmé, že čeká nějakou peněžní platbu, že ji očekával od muže, a když viděl, že jsou v pokoji dva lidé, pojal podezření a myslel si, že je to snad nějaká léčka.“

„Co jste tedy udělala?“

„Řídila jsem se vaším kódovaným pokynem, pane Masone. Předstírala jsem, že jsem prostě vaše přítelkyně, která za vámi přišla na návštěvu jen tak z náklonnosti. Dala jsem vám letmý polibek a odešla jsem, ale podle vašeho nenápadného signálu jsem si pronajala taxík a sledovala východ z hotelu tak, abych mohla pana Cassela, až bude odcházet, sledovat; jela jsem za ním až k Tallmeyer Apartments.

Potom jsem vám podala hlášení, sdělila jsem vám poznávací číslo cadillacu, jehož byl zesnulý majitelem, a adresu místa, kam odjel.“

„A potom?“

„Potom jsem se vrátila, pobývala v tom pokoji a čekala, zda se mnou někdo naváže kontakt a půjde mu o nějaké placení v souvislosti s vydíráním.“

„Když byla v pokoji obžalovaná, viděla jste její kabelku?“

„Viděla.“

„Kabelku, která tu byla předložena jako důkazní materiál a kterou vám teď podávám?“

„Byla to buď tato kabelka, nebo úplně stejná.“

„Teď do té kabelky uložím zbraň, o níž se předpokládá, že z ní byla vypálena osudná kulka, a táži se vás, zda podle vašeho názoru mohl být onen revolver v této kabelce v době, kdy obžalovaná odešla z pokoje.“

„Rozhodně v té kabelce být nemohl, tento revolver tam nebyl. Byla bych si všimla způsobu, jakým je ta kabelka vyboulená.“

„Proveďte křížový výslech,“ vyzval Mason Ralpha Floyda.

„Obžalovaná mohla mít revolver někde jinde, v kufru nebo schovaný někde na těle, a dát si ho do kabelky později.“

„Kufr jí odnesl pan Mason,“ řekla Stella Grimesová, „a nenápadně ho vynesl z hotelu. Neměla si s sebou vzít nic než kabelku a takový černý toaletní kufřík.“

„Takže ten revolver mohl být v toaletním kufříku?“

„Nemohl.“

„Proč ne?“

„Protože ten kufřík byl plný peněz na zaplacení vyděrači.“

„Kolik v něm bylo peněz?“

„Nepočítala jsem je,“ řekla, „ale byl plný peněz. To jsem viděla.“

Floyd chvíli váhal a pak prohlásil: „To je zřejmě všechno.“

„Slavný soude,“ oznámil Mason, „právě jsem si všiml, že policista předal soudnímu zřízenci svrchník. Mám za to, že je to svrchník, který byl odnesen z šatníku pana Cassela, ten, který mu nesedl.“

„O tom nevím, že by mu nesedl,“ odsekl Floyd.

„To velmi brzy zjistíme,“ řekl Mason. „Pane Ballarde, mohl byste, prosím vás, předstoupit a složit přísahu?“

Ballard, velice krátký a podsaditý čtyřicátník, přišel na vyhrazené místo; na člověka s takovou postavou se přitom pohyboval s udivující mrštností a svižností.

Uvedl své jméno, adresu, povolání, věk a otočil se čelem k Masonovi.

„Znal jste Moraye Cassela za jeho života?“

„Ano, pane.“

„Jak dlouho jste ho znal?“

„Asi tak sedm let.“

„Jaké máte povolání?“

„Jsem zakázkový krejčí.“

„Šil jste oblečení pro pana Cassela?“

„Šil.“

„Kolik jste toho pro něj ušil?“

„Probůh, to nevím. Zřídkakdy si nechal oblek víc jak šest měsíců a to vím, že měl velice bohatou garderobu. Ušil jsem mu doslova tucty obleků.“

„Jeho míry jste měl někde zapsané?“

„Jistě. Nechtěl jsem ho měřit pokaždé, když za mnou přišel. Jenom si vybral materiál, řekl mi, co chce, a já jsem měl za pár dní všechno připraveno k první zkoušce.“

„Teď vám ukážu svrchník, který za účelem identifikace označím jako doličný předmět obhajoby číslo jedna, a zeptám se vás, zda jste ten převlečník šil.“

Svědek se prstem dotkl svrchníku. „To rozhodně ne.“

„Dále se vás ptám, zda ten kabát mohl nosit Moray Cassel.“

Svědek vytáhl z kapsy krejčovský metr, svižně s ním chvíli přeměřoval, načež zavrtěl hlavou. „Moray Cassel by se v tom kabátě ztratil,“ prohlásil.

„Proveďte křížový výslech,“ řekl Mason.

„Já zajisté nemám otázky ohledně tohoto svrchníku a tohoto svědka,“ odvětil Floyd.

Mason pokračoval: „Vzhledem ke skutečnosti, že tento svrchník, který byl kvůli identifikaci označen jako doličný předmět obhajoby číslo jedna, byl předložen žalující stranou s tím, že byl nalezen v šatníku v bytě Moraye Cassela, nyní žádám, aby byl zahrnut mezi usvědčující materiál jakožto doličný předmět obhajoby číslo jedna.“

„Vznáším námitku – to je naprosto nepříslušné, irelevantní a bezpředmětné,“ řekl Floyd.

„Byl bych nakloněn tomu, abych si myslel totéž,“ prohlásil soudce Elliot, „ale pan obhájce se zřejmě domnívá, že tu nějaká souvislost existuje. Soud si rád vyslechne vaši teorii o tomto případu, pane Masone.“

„Dřív než vám sdělím svou teorii tohoto případu,“ řekl Mason, „rád bych, aby si tento svrchník vyzkoušel někdo, kdo ho vyplní. Mám zde v soudní síni dva svědky, které k tomu účelu hodlám využít. Myslím, že budou ochotni k dobrovolné spolupráci. Pane Frankline Gagei, předstoupil byste, prosím vás, a vyzkoušel si tento svrchník?“

Franklin Gage zaváhal, potom se zvedl, předstoupil, vzal si kabát, podíval se na něj a oblékl si jej. Okamžitě bylo zřejmé, že rukávy jsou pro něj příliš krátké a kabát je mu příliš těsný.

„To by nešlo,“ řekl Mason. „Pane Homére Gagei, předstoupil byste, prosím, a oblékl si ten kabát?“

„Nevidím pro to důvod,“ namítl Homér Gage.

Mason na něj podezřívavě pohlédl. „Existuje nějaký důvod, proč to nechcete udělat?“

Homér Gage chvíli váhal a pak prohlásil: „Tak dobře. Vypadá to, že by to mohla být moje velikost, ale v životě jsem jej neviděl.“

Předstoupil a oblékl si svrchník. Okamžitě bylo zřejmé, že mu perfektně sedí.

„Tak, a teď, Vaše Ctihodnosti, soudu sdělím svou teorii tohoto případu… Moc vám děkuji, pane Gagei. Už si ten kabát můžete sundat.“

Homér Gage ze sebe shodil kabát; vypadal jako opařený.

Mason kabát složil a přehodil si jej přes pravé předloktí.

„Vaše Ctihodnosti,“ promluvil. „Když se chce někdo přiblížit k muži, který je ozbrojený a nebezpečný, a chce si být absolutně jistý tím, že bude rychlejší než on, musí mít nutně v ruce revolver s natáhnutým kohoutkem a připravený vystřelit.

Nejlepší způsob, jak to provést, aniž by ho ten druhý odhalil, je mít přes pravou ruku přehozený složený svrchník, v jehož záhybech se může revolver dobře skrýt… Kdybyste mi mohl podat revolver, který je v tomto případě doličným předmětem, pane soudní zřízence… děkuji vám. Předvedu soudu, jak se to dělá.“

Mason kabát složil, přehodil si jej přes pravé předloktí a držel ruku s revolverem přímo pod složeným převlečníkem.

„Nyní tedy, slavný soude, vyložím, oč tu podle mého názoru jde. Domnívám se, že nějaká mladá žena – přítelkyně dívky, která pracovala s Morayem Casselem – se dostala do stavu, jež bývá obecně označován slovy „být v tom“. Mám za to, že zodpovědnost za ten stav nesl jeden vedoucí pracovník společnosti Escobar Import a Export. Toho muže si označím jako pana X. Moray Cassel byl velmi vychytralý, vynalézavý vyděrač. Dozvěděl se o tom, co se stalo, a zjistil si, u které společnosti ten muž pracuje. Některými fakty si nebyl příliš jistý, ale viděl to jako příležitost vydělat si snadno pár dolarů. Domnívám se, že ona mladá žena neměla s tím vydíráním nic společného.

Odjela své dítě přivést na svět do jiného státu. Někdo z Casselových zvědů se však o faktech toho případu dozvěděl; pravděpodobně také věděl, že ta mladá žena používala při komunikaci se svým milencem tajného kódu. Pošta zřejmě chodila jednoduše na adresu devadesát – šedesát – devadesát, Escobar Import a Export, a byla podepsána stejně – to mohly být docela dobře proporce oné mladé ženy v našem případě.

Moray Cassel se tedy chopil šance snadno a rychle vydělat peníze. Napsal dopis do společnosti Escobar Import a Export a uvedl v něm patrně něco v tom smyslu, že chce-li se devadesát – šedesát – devadesát vyhnout soudní při o určení otcovství, musí si připravit pět tisíc dolarů v hotovosti. Uvedl nejspíš, že je příbuzný té mladé ženy.

Pan X byl ženatý. Nemohl si dovolit, aby celá ta situace vyšla najevo. Jeho manželství nebylo šťastné a on věděl, že kdyby jeho žena věděla o dobrém a všeobecně uznávaném způsobu prokázání nevěry, chtěla by se s ním rozvést a soudila by se s ním o vysoké výživné.

Pan X tedy zašel za Edgarem Douglasem a přemluvil ho, aby za finanční odměnu předstíral, že on je ten muž zodpovědný za stav příslušné ženy, aby jel do Los Angeles a zaplatil Morayi Casselovi. Dal Edgaru Douglasovi pět tisíc dolarů v hotovosti, s nimiž měl zaplatit.

Došlo však k tomu, že když si jel Edgar Douglas před cestou do Los Angeles natankovat benzín do auta, stal se účastníkem autonehody, při níž upadl do bezvědomí a v bezvědomí už zůstal až do své smrti.

Pan X, který věděl, že Casselovi dochází trpělivost, si netroufal hledat dalšího náhradníka, jehož by za sebe nastrčil. Vzal pět tisíc dolarů v hotovosti, ale vzal si také revolver, který shodou okolností, ačkoliv on o tom v té době pravděpodobně nevěděl, patřil Edgaru Douglasovi. Jel do Los Angeles s tím, že zaplatí pouze tehdy, bude-li si absolutně jistý, že bude jen jediná platba. V případě, že by si nebyl jist, že bude skutečně jen jediná platba, měl v úmyslu vyděrače zabít.

Jel do bytu Moraye Cassela. Chvíli spolu hovořili. Pan X byl světák. Vyděrače poznal na první pohled – a Moray Cassel byl prohnaný vyděrač, schopný rozpoznat velice rychle oběť, od níž bude moci žádat tolik plateb, kolik jen bude chtít.

Pan X tedy Moraye Cassela velmi cynicky a zcela záměrně zabil, revolver nechal na podlaze v kaluži krve a vrátil se do San Francisca.

Obžalovaná vstoupila do bytu o nějakou chvíli později a našla na podlaze v kaluži krve revolver, v němž poznala revolver svého bratra. Smyla z něj rychle krev, utřela jej vlhkým hadříkem, uložila do kabelky a vrátila se do San Francisca.“

Soudce Elliot se naklonil dopředu. „Jak se tenhle pan X zmocnil revolveru patřícího Edgaru Douglasovi?“ zeptal se.

Mason pohlédl na Joyce Baffinovou a vcelku vlídně vysvětlil: „Edgar Douglas byl posedlý střelnými zbraněmi a myšlenkou, že se jeho ženy musí umět bránit. Chtěl, aby každá žena, o kterou se zajímal, dovedla střílet, a jedné mladé ženě půjčil svůj revolver, aby s ním trénovala střelbu na cíl. Myslím, že pan X měl zřejmě nějaký vliv na tu ženu, které půjčil Edgar Douglas revolver. Možná jej zahlédl u ní v bytě… Chcete k tomu něco říci, slečno Baffinová?“

Homér Gage vstal a poznamenal: „Se mnou už jste tady nejspíš hotoví,“ a vyrazil spěšně ze soudní síně.

Soudci Elliotovi stačil jediný pohled na mrtvolně bledou Joyce Baffinovou; podíval se na Homéra Gage a nařídil soudnímu zřízenci: „Zadržte toho muže! Nedovolte mu vyjít ze dveří. Soudní řízení teď bude na půl hodiny přerušeno; soud navrhuje, aby zástupce okresního prokurátora, který byl tímto případem pověřen, využil tuto půlhodinovou přestávku – přičemž bude mít samozřejmě na paměti, že zúčastněné strany musí být informovány o svých ústavních právech v souladu s posledním rozhodnutím Nejvyššího soudu Spojených Států.

Soudní stání se na půl hodiny odročuje.“

KAPITOLA 18

Mason, Della Streetová, Paul Drake, Franklin Gage a Diana Douglasová s rozzářenýma očima seděli v soukromé jídelně u Giovaniho.

„Jak jste na to všechno mohl přijít, proboha?“ zeptala se Diana.

„Musel jsem si dát dvě a dvě dohromady a pak ještě najít další dvě, které by do toho obrázku zapadly. Čisté manko ve výši deseti tisíc dolarů na hotovosti, kterou má společnost k dispozici, naznačovala, že odtud mohlo být vybráno dvakrát po pěti tisících dolarech. Po Edgarově smrti nebylo nutno vysvětlovat ten první pětitisícový schodek. Vysvětlení bylo nasnadě: Edgar ty peníze zpronevěřil, ale místo pěti tisíc na něj přece mohli rovnou hodit krádež deseti tisíc… Vlastně si myslím, pane Gagei, že nebýt vaší přítomnosti, váš synovec by se nikdy neprozradil.“

„Je to pro mě strašný šok,“ řekl Franklin Gage. „Neměl jsem ponětí… vůbec jsem netušil, oč tu vlastně jde.“

„Samozřejmě,“ řekl Mason. „Když to všechno naším přičiněním začalo nabírat nové obrátky, chtěl mít Ralph Gurlock Floyd celou tu záležitost rychle uzavřenou. Nechtěl, aby se o něm v tisku psalo jako o někom, kdo byl žalobcem nevinné osoby. Byl tudíž ochoten se s vaším synovcem dohodnout a nabídl mu, že když se ke své vině přizná, bude souzen za vraždu druhého stupně, a tím se to všechno vyřídí.“

„Věděla jsem, že můj bratr nemohl mít nic společného s tím, jak se ta mladá žena… totiž, když byla… jak jste to říkal,“ prohlásila Diana.

„Ale spoléhat jsem na to nemohl,“ řekl Mason. „Pracoval jsem rychle a netroufal jsem si sdílet vaši víru bez důkazu, kterým byl ten převlečník.

Homér Gage se zjevně octl v situaci, která ho mohla připravit o postavení, společenskou prestiž a spoustu peněz na výživném. Moray Cassel se o tom dozvěděl a chtěl z toho něco mít, jenomže si tím svým člověkem nebyl tak docela jistý. Věděl, že má vysoké postavení ve společnosti Escobar Import a Export, že byla dotyčná žena pyšná na své perfektní proporce a že ji ten muž oslovoval ‚Milá devadesát – šedesát – devadesát. Cassel toho dohodnutého signálu použil k tomu, aby svou oběť pořádně pumpnul.

A Diana,“ dodal Mason s úsměvem, „se tomu popisu snažila odpovídat.“

Diana se začervenala. „Dělala jsem, co jsem mohla, ale zase jsem nechtěla nic přehnat.“

„Takže,“ pokračoval Mason, „Homér Gage se dohodl s Edgarem tak, že to za něj Edgar takříkajíc odskáče. Měl jet do L. A. prohlásit, že viníkem je on, a tvrdit, že nemá ani zdaleka požadovanou částku peněz a musel zpronevěřit peníze společnosti; pokusí se je ale vrátit dřív, než se na to přijde.

Tak by se Moray Cassel pravděpodobně spokojil jen s jednou platbou… kdyby ovšem Cassel pojal podezření, že jeho skutečným cílem je úspěšný muž, který zastává vysokou funkci v jedné společnosti, kladl by neustále další požadavky. A proto je Moray Cassel mrtev.

Když měl Edgar autonehodu a po pěti tisících dolarech, které mu Homér Gage dal, se jako by slehla zem, nemohl s tím Homér Gage dělat nic víc než vybrat z peněz na hotovosti dalších pět tisíc, vypravit se do Los Angeles a vyřídit si to s tím člověkem sám. Určitě měl v úmyslu zaplatit, když to bude vypadat, že by to tou jednou platbou mohlo skončit. A s velkou určitostí byl pro případ, že se nedohodnou, odhodlán spáchat vraždu.

Vzal s sebou ten svrchník, ale potom se začal bát, že by si ho někdo všiml, kdyby měl na sobě nebo u sebe kabát v takový velmi teplý a slunečný den, a tak z něj odstřihl značku výrobce, a když bylo po všem, jednoduše ten svrchník pověsil k ostatním věcem Moraye Cassela a Edgarův revolver hodil na podlahu.“

„Ale co se stalo s těmi pěti tisíci dolary, které dal můj synovec Edgarovi?“ zeptal se Franklin Gage.

„Ty objevila Diana,“ odpověděl Mason, „myslela si, že se při tom vydírání jedná o dobrou pověst jejího bratra, přijela do Los Angeles, aby zaplatila, a pak ty peníze na mou radu uložila v San Franciscu a obstarala si pokladní šek splatný na Dianu Douglasovou.“

Franklin Gage minutu rozvažoval a potom prohlásil: „Za daných okolností si, Diano, myslím, že nejlepší způsob, jak naložit s tím šekem, bude převést jej na pana Masona jako odměnu za vyřešení případu.“

Následoval okamžik ticha, po kterém stiskl Paul Drake tlačítko. „Tak moment, vážení, na tohle se napijeme,“ prohlásil.

Diana Douglasová se na Perryho Masona usmála. „Šek máte vy,“ řekla.

Franklin Gage vytáhl z kapsy plnící pero. „A já mám pero,“ dodal.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai