Prípad zaľúbenej tety

Erle Stanley Gardner

(2012)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Kniha obsahuje dva romány. Prvním je "Prípad zaľúbenej tety", který napsal autor pod vlastním jménem a druhým je "Ryba či návnada", který publikoval pod pseudonymem A. A. Fair.Oba příběhy stojí na psychologicky hodnověrné zápletce, vynikají dramatickými zvraty v ději a brilantními závěry.The Case of the Amorous Aunt - Pan Books, London 1973 - přeložil Eduard CastiglioneFish or Cut Bait - Pocket Books, New York 1963 - přeložil Karol Dlouhý

Zenit

Erle Stanley Gardner

Prípad zaľúbenej tety

Prípad zaľúbenej tety

Erle Stanley Gardner

zenit

Tatran

Preložili EDUARD CASTIGLIONE a KAROL DLOUHÝ

© Erle Stanley Gardner 1963

Translation © Eduard Castiglione and Karol Dlouhý 1983

Illustrations © Zoltán Salamon 1983

Prípad zaľúbenej tety

1

Della Streetová, osobná sekretárka Perryho Masona, oznámila svojmu šéfovi: „Do kancelárie zablúdil párik zaľúbencov; neohlásili sa vopred. Tvrdia, že ide o vec života a smrti.“

„Všetko je vec života a smrti,“ povedal Mason. „Ak človek vychádza z názoru, že život je večný, musí byť dôsledný a zmieriť sa i s nevyhnutnosťou, že jestvuje aj smrť ale tí mladí ľudia sa nezaujímajú o moje filozofické názory.“

„Tí mladí ľudia,“ povedala Della Streetová, „sa zaujímajú iba o seba, o spev vtákov, o blankyt oblohy, mesačný svit na hladine vody a šelest nočného vetra v korunách stromov.“

„Také niečo je nákazlivé,“ zasmial sa Mason. „Stávate sa naozaj romantickou, poetickou, ukazujú sa u vás príznaky toho, že ste prišli do styku s veľmi nákazlivou chorobou. Ale k veci: čo asi chce zaľúbený párik od právnika, ktorý sa špecializuje na vraždy?“ Della Streetová sa záhadne usmiala: „Povedala som im, že ich podistým prijmete, aj keď ste sa nedohodli.“

„Inými slovami, vzbudili vašu zvedavosť, nuž ste sa rozhodli vzbudiť aj moju. Povedali vám, prečo prišli za mnou?“

„Kvôli tete, čo ovdovela, a kvôli istému modrofúzovi.“ Mason si ostentatívne pomädlil ruky.

„Beriem to!“ zvolal.

„Prijmete ich hneď?“

„Hneď teraz. Kedy príde ďalší klient?“

„O pätnásť minút, ale môžete dotyčného nechať chvíľu čakať. Je to svedok v Dowlingovom prípade, ten, ktorého vypátral Paul Drake.“ Mason sa zamračil. „Nechcem riskovať, aby mi práve on stadiaľto odišiel. Len čo príde, dajte mi vedieť, Della. A teraz mi už sem pošlite ten párik. Ako sa volajú?“

„George Latty a Linda Calhounová. Sú z mestečka kdesi v štáte Massachusetts. V Kalifornii sú prvý raz.“

„Uveďte ich.“

Della Streetová vyšla do prijímacej miestnosti a o niekoľko sekúnd sa vrátila s mladým párom.

Mason pomaly vstal, premeral si párik a na privítanie sa usmial.

Muž mal dvadsaťtri alebo dvadsaťštyri rokov. Bol vysoký, driečny, mal mrožie fúzy, vlnisté čierne, starostlivo učesané vlasy.

Mladá žena určite nemala viac ako dvadsaťdva. Mala okrúhle belasé oči, tak široko otvorené, že jej tvári dával takmer výzor anjelskej nevinnosti.

Ako stáli a hľadeli na Masona, dievčinina ruka podvedome hľadala a našla spoločníkovu ruku: Stáli teda pred ním ruka v ruke, dievčina sa usmievala, muž sa tváril sebavedome.

„Vy ste George Latty?“ spýtal sa Mason.

Mladý muž prikývol.

„Vy ste slečna Linda Calhounová?“

Dievčina prikývla.

„Sadnite si, prosím,“ vyzval ich Mason, „a povedzte mi, čo vás trápi.“ Sadli si, Linda Calhounová pozrela na Georgea Lattyho, akoby mu naznačovala, aby začal on Latty však len mĺkvo sedel a hľadel pred seba.

„Počúvam,“ povedal Mason.

„Povedz mu to ty, George,“ ozvalo sa dievča.

Latty sa naklonil dopredu a položil si ruky na právnikov stôl. „Ide o jej tetu,“ povedal.

„Čo je s jej tetou?“

„Zavraždia ju.“

„Tušíte, kto ju chce zavraždiť?“

„Áno. Ten človek sa volá Montrose Dewitt.“

„Čo viete o Montrosovi Dewittovi, okrem toho, že možno on bude jej vrahom?“ Tentoraz odpovedala Linda Calhounová:

„Nič. Preto sme tu.“

„Obaja ste zo štátu Massachusetts, však?“

„Áno,“ prikývol Latty.

„Už sa nejaký čas poznáte, však?“

„Áno.“

„Nechcem byť osobný, ale smiem sa spýtať, či ste zasnúbení?“

„Áno, sme.“

„Prepáčte, ak som impertinentný, ale ak sa pustíme do takéhoto prípadu, kde môžu padnúť drsné slová, musím poznať fakty. Už ste si určili deň sobáša?“

„Nie,“ odpovedala dievčina, „George študuje právo a ja…“ Začervenala sa. „Ja mu pri učení pomáham.“

„Chápem,“ povedal Mason. „Ste zamestnaná?“

„Áno.“

Mason spýtavo zdvihol obočie.

„Som sekretárkou v istej advokátskej kancelárii. Požiadala som o mesiac voľna, dostala som ho a prišla som sama. Skôr ako som odišla, poprosila som svojho predstaveného, aby mi poradil najlepšieho právnika v týchto končinách. Povedal, že sa mám obrátiť na vás, ak by bolo treba konať rýchlo a účinne.“

„A bude treba?“ spýtal sa Mason.

„Onedlho bude.“

Mason pozrel na Lattyho. „Predpokladám, že ste sem prišli spolu. Prišli ste autom, lietadlom či…“

„Autom. Ja som viedla,“ povedala Linda. „Totiž, prišla som s tetou Lorraine, ale George lietadlom, keď som… keď som mu zatelefonovala.“

„Kedy to bolo?“

„Včera večer. Prišiel iba dnes ráno, mali sme vojnovú poradu a rozhodli sme sa prísť k vám.“

„Dobre,“ povedal Mason. „Úvod máme za sebou. Teraz mi povedzte niečo o tete Lorraine. Aké má priezvisko?“

„Elmorová. E-l-m-o-r-o-v-á.“

„Slečna, či pani?“

„Pani. Je vdova. A je… no, v tom bláznivom veku.“

„Ktorý vek pokladáte za bláznivý?“

„Bude mať štyridsaťosem.“

„Z čoho usudzujete, že blaznie?“

„Lebo je v tom po uši,“ povedal Latty.

Mason spýtavo zdvihol obočie.

„Zaľúbila sa po uši,“ vysvetlila mladá žena.

Mason sa usmial: „Mám to tak rozumieť, že dvadsaťjeden či dvadsaťdvaroční zaľúbení sú dokonale normálni, ale očakáva sa od nich, že svoje city udržia v istých hraniciach, no keď sa starší zaľúbi, blaznie?“ Linda sa začervenala.

„Viete, v tom veku,“ ozval sa Latty. „Nuž… iste…“

„Vy dvaja máte typickú bezočivosť mladosti,“ zasmial sa Mason. „Hádam to najlepšie, čo sa dá o mladosti povedať, je, že nie je nevyliečiteľná. Muž vašej tety umrel, slečna Calhounová?“

„Áno.“

„Kedy?“

„Asi pred piatimi rokmi. Prosím, nesmejte sa nám, pán Mason. Je to vážna vec.“

„Podľa mňa vaša teta má plné právo zaľúbiť sa.“

„Ale nie do takého človeka.“ protestovala Linda.

„Ten dobrodruh ju pripraví o všetky peniaze,“ povedal Latty.

Mason prižmúril oči. „Ste jej jediná príbuzná?“

„Áno.“

„Predpokladám, že ste jediná dedička.“

Dievčina sa znovu začervenala.

Mason čakal na odpoveď.

„Áno, myslím, že áno.“

„Je bohatá?“

„Má… no, má slušnú kôpku peňazí.“

„V posledných týždňoch,“ povedal Latty, „sa celkom zmenila. Mala veľmi rada Lindu, ale odkedy sa zahľadela do toho povaľača, ochladla k nej. Včera sa div nepustili do vlasov. Lorraine rozkázala Linde, aby sa vrátila do Massachusetts a nestrkala nos do jej vecí.“

„Aký máte o celú vec záujem vy, pán Latty?“ spýtal sa Mason.

„Nuž… nuž ja…“

„Ľúbite Lindu a chcete si ju vziať?“

„Áno.“

„Možno ste počítali pre budúcnosť s tou kôpkou peňazí jej tety.“

„Vôbec nie!“ ohradil sa Latty. „Také niečo mi ani na um nezišlo.“

„Opýtal som sa vás to preto, lebo keď podnikneme kroky, iní ľudia vám položia tú istú otázku a možno s posmešným tónom. Povedal som si, že bude dobre, ak vás na to pripravím.“

„Len nech sa niekto opováži povedať mi také niečo do očí, ja mu ukážem.“

„Lepšie urobíte, ak sa budete krotiť, mladý pán. A teraz, slečna Calhounová, chcel by som vedieť všetko o celom prípade. Môžete začať od samého začiatku. Najprv mi povedzte, kedy sa to začalo.“

„Teta Lorraine sa cítila osamelá. Dovtípila som sa to a viem ju pochopiť. Má iba mňa a ja som urobila všetko, čo bolo v mojich silách.“

„Nemá priateľov?“

„Ale áno, má, lenže nie… nie, povedala by som, dôverných priateľov.“

„Ale stýkate sa s ňou, však?“

„Venovala som jej každú minútu svojho času, pán Mason, ale… Viete, ja pracujem. Musím platiť za byt, musím chodiť do zamestnania. Viem, že teta Lorraine by bola rada, keby som s ňou bola častejšia a…“

„Ale vy ste dosť času venovali pánu Lattymu, však?“

„Áno.“

„Vašej tete sa to možno nepáčilo.“

„Myslím, že nepáčilo.“

„Dobre. Teraz mi povedzte, ako sa do jej života zaplietol Montrose Dewitt.“

„Zoznámila sa s ním listom.“

„Teda na inzerát?“

„Božechráň! Až taká pochabá nie je. Bolo to takto: teta Lorraine napísala redakcii istého časopisu list a v ňom vyjadrila svoj názor na jeden článok, ktorý vyšiel v tom časopise. Časopis jej list uverejnil aj s jej menom. Neuviedol síce ulicu, ale mesto, v ktorom žije, áno. Pán Dewitt jej poslal list na adresu, pošta ju vypátrala, doručila jej list, a tak sa začala ich korešpondencia.“

„A potom?“ spýtal sa Mason.

„Potom sa teta Lorraine zaľúbila po uši. Nechcela to pripustiť, dokonca ani pred sebou nie, ale ja som to dobre videla. Poslala mu svoju fotografiu. Náhodou to bola fotografia spred desiatich rokov.“

„Aj on jej poslal svoju fotografiu?“

„Nie. Napísal jej, že má na jednom oku pásku a je z toho veľmi nešťastný.“

„A potom?“

„Potom ju zavolal, telefonoval často, dva až tri razy do týždňa. Teta Lorraine si zaumienila, že pôjde na dovolenku, na dlhú cestu autom. Prirodzene som jej na to nenaletela, tušila som, čo má za lubom, ale nič sa proti tomu nedalo robiť. Vtedy si to nijako nedala vyhovoriť. Už zašla priďaleko, ten chlap ju priam zhypnotizoval.“

„Teda ste sa rozhodli ísť s ňou.“

„Áno.“

„Nuž ste prišli s ňou sem. Čo sa stalo potom?“

„Ubytovali sme sa v jednom hoteli. Teta povedala, že si na chvíľku ľahne. Ja som išla na nákup. Keď som sa vrátila, bola preč. Na toaletnom stolíku som našla odkaz, že možno príde neskoro. Keď sa vrátila, vyčítala som jej, že išla na rande s Montrosom Dewittom. Nazlostila sa a povedala, že nestrpí, aby jej niekto robil gardedámu, ani že si neželá, aby som sa k nej správala, ako keby bola malé dieťa.“

„Jej pocity sú celkom pochopiteľné,“ povedal Mason.

„Viem,“ prikývla Linda Calhounová, „ale je tu ešte niečo iné, čosi znepokojujúce.“

„Napríklad?“

„Zistila som, že si dala urobiť krvnú skúšku, čo je podmienka na získanie povolenia na sobáš, a že veľkú časť svojho majetku premenila na hotovosť. Predala niektoré akcie a cenné papiere a získala tak tridsaťpäťtisíc dolárov v hotovosti.“

„Nijaké cestovné šeky?“

„Nie, hotovosť, pán Mason. Peknú kôpku bankoviek, ktoré…“

„Prečo to urobila?“

„Môžete hádať ako ja, ale ja si myslím, že bezpochyby to urobila na základe inštrukcií, ktoré jej dal telefonicky Montrose Dewitt.“

„Zdá sa, že ten Dewitt je akýsi záhadný pán,“ poznamenal Mason. „Povedala vám o ňom niečo bližšie?“

„Nič. Absolútne nič. Bola veľmi tajnostkárska.“

„A včera večer ste sa pohádali?“

„Nie, to bolo včera dopoludnia. Z hotela odišla predvčerom večer. Včera mi povedala, že bude preč celý deň, že si môžem robiť, čo chcem. Začala som jej dohovárať, a myslím, že vtedy som jej po prvý raz povedala, že o tých peniazoch viem.“

„Pokračujte.“

„Priam zúrila. Kričala, že si myslela, že ju mám rada pre ňu samu, ale teraz sa presvedčila, že ju mám rada len preto, lebo chcem od nej vymámiť peniaze… že… No, povedala čosi o Georgeovi, ponad čo som sa nemohla preniesť.“

„Čo povedala?“

„Nerada by som jej slová opakovala.“

„George o tom vie?“

„Viem,“ prikývol George. „Totiž zhruba.“

„Nevie všetko,“ povedala Linda Calhounová.

„Povedala, že je príživník a pijavica?“ spýtal sa Mason.

„Tým sa to začalo. Potom však išla ďalej. Povedala, že ak je už reč o milencoch, jej kurizant si na seba zarobí, je pravý chlap, vie sa o seba postarať, neskrýva sa za ženské sukne. Ona… Och, pán Mason, nechcite vedieť, čo všetko povedala. Máte iste dobrú predstavivosť…“

„Teta vám teda povedala, aby ste sa vrátili domov?“

„Bolo to pre mňa veľmi pokorujúce. Presne vyrátala peniaze na letenku, zdôraznila, že je to prvá trieda, a kázala mi, aby som išla tým lietadlom.“

„Čo ste urobili?“

„Hodila som peniaze na zem a včera večer som zatelefonovala Georgeovi, Potom som mu poslala telegraficky peniaze na letenku.“

„Zo svojich úspor?“ spýtal sa Mason.

„Zo svojich úspor.“

„Takáto situácia je dnes?“

„Áno, takáto situácia je dnes.“

„Počujte, vaša teta je dospelá žena. Ak chce…“

„Viem, čo chcete povedať,“ prerušila ho Linda. „a ja sa jej nebudem miešať do toho, čo hodlá urobiť. Ale chcela by som vedieť niečo viac o tom Dewittovi. Chcem ju chrániť pred ním i pred ňou samotnou…“

„To vás bude stáť peniaze… budete musieť načrieť do svojich úspor.“

„Koľko ma to bude stáť?“

„Naozaj dobrá súkromná detektívna kancelária bude chcieť okolo päťdesiat dolárov denne a hradenie výdavkov.“

„Koľko dní to potrvá?“

„To vedia nebesá. Detektívovi sa môže podariť získať všetky informácie, čo potrebuje, za niekoľko hodín. Môže ich získať za deň. Ale môže to trvať aj týždeň, ba i mesiac.“

„Nemôžem si dovoliť, aby mu to trvalo mesiac, ale myslela som, že ak zaplatím dvesto dolárov a samozrejme vaše palmáre…“

„Mňa nepotrebujete. V tomto prípade zatiaľ nič nevyžaduje pomoc právnika. Chcete hádam tvrdiť, že vaša teta nie je schopná viesť vlastné záležitosti, že je duševne chorá?“

„To vôbec nie. Je len v nebezpečnom veku a je zaľúbená.“

„Každý zaľúbený človek,“ usmial sa Mason, „je automaticky v nebezpečnom veku. Ale k veci. Mám vám rozumieť tak, že si chcete najať súkromného detektíva?“

„Áno. Keby ste mi našli takého, aby som neoľutovala… počula som totiž, že sú súkromní detektívi, ktorí… Nuž, jedni sú lepší, iní horší.“

„Vy chcete toho najlepšieho, však?“

„Áno.“

Mason kývol na Dellu Streetovú. „Della, zavolajte Drakovu detektívnu kanceláriu a požiadajte Paula Draka, aby prišiel.“

„Paul Drake,“ obrátil sa k návštevníkom. „má svoju kanceláriu na tomto poschodí. Drakova detektívna kancelária mi pomáha už dlhé roky. Uvidíte, že Paul Drake je neobyčajne schopný detektív.“ O chvíľu, keď sa ozvalo dohovorené zaklopanie na dverách, ktorým sa Paul Drake vždy hlásil. Della Streetová ho vpustila dnu a Mason ho predstavil návštevníkom.

Paul Drake, vysoký pružný chlap si premeral mladý pár bystrým pohľadom a sadol si.

„Budem stručný, Paul,“ povedal Mason. „Linda Calhounová a George Latty sú zasnúbení. Linda má tetu, Lorraine Elmorovú, štyridsaťsedemročnú, vdovu. Pani Elmorová si začala vymieňať listy s mužom menom Montrose Dewitt a zdá sa, že pod jeho vplyvom si dala urobiť krvnú skúšku, zrejme preto, aby dostala povolenie na sobáš. Linda a jej teta prišli sem na dovolenku. Jej teta má pri sebe tridsaťpäťtisíc dolárov v hotovosti. Ona a Linda sa poharkali. Pani Elmorová povedala Linde, aby sa brala domov. Namiesto toho Linda telegraficky poslala peniaze Georgeovi Lattymu a vyzvala ho, aby priletel sem. Bývajú v štáte Massachusetts.

Radi by vedeli všetko o Montrosovi Dewittovi. Čo to bude stáť?“

„Neviem,“ odpovedal Drake. „Beriem päťdesiat dolárov na deň.“ Obrátil sa k Linde Calhounovej. „Máte jeho adresu?“

„Áno. Býva vo štvrti Bella Vista, ulica Van Nuys.“

„Máte jeho fotografiu?“

„Nie.“

„Nechcem zatiaľ od vás peniaze, kým sa neukáže, že ide o dôležitú vec. Nechcem mať pocit, že vás okrádam o peniaze.“

„Nazdávate sa, že vražda je dôležitá vec, pán Drake?“

„Iste,“ usmial sa detektív.

„To mi práve robí starosti. Chcem zabrániť vražde.“

„Podistým čítate kriminálne poviedky v časopisoch.“

„Áno, a som na to hrdá! Myslím, že každý občan, čo dodržiava zákony, si musí uvedomovať, aký nebezpečný je zločin v našej civilizácii. Jednou z veľkých ťažkostí pri výkone spravodlivosti je to, že priemerný občan si dostatočne neuvedomuje, aká je u nás zločinnosť.“

„V tom máte pravdu,“ prikývol Drake a zamyslene sa na ňu zahľadel.

„Nemyslíte, že je to podozrivé, keď teta Lorraine má pri sebe vyše tridsaťtisíc dolárov v hotovosti?“

„Skôr by som povedal, že je to od nej pochabosť, alebo že sa zaľúbila.“

„Zaľúbila sa do celkom neznámeho človeka,“ zdôraznila Linda.

„Dobre,“ usmial sa Drake. „Máte pravdu. Mám si teda vziať na starosť Dewitta?“

„Budem tomu rada. Aspoň… no, povedzme na dva dni.“

„Dobre. Budú to dva dni.“

„Myslíte, že by som mala upovedomiť políciu?“ obrátila sa k Masonovi.

„Preboha, nie!“ zvolal Mason. „To by ste mohli rovno siahnuť do osieho hniezda. Ale myslím, že bude dobre, keď Paula Draka oboznámite so všetkým… A teraz, ak dovolíte, mám dôležitú schôdzku.“

„Čo vám dlhujeme, pán Mason?“

„Zatiaľ nič.“ usmial sa. „Ale buďte so mnou v styku, ja zasa budem v styku s Drakom. Podá vám správu.“

„Vy dvaja poďte teraz so mnou do mojej kancelárie,“ povedal Drake. „Poviete mi všetky fakty, čo sú vám známe. Rád by som vedel niečo bližšie o vašej tete a chcem, aby ste mi povedali všetko, čo viete o Montrosovi Dewittovi.“

2

Krátko pred poludním zazvonil telefón. Della ho zdvihla, obrátila sa k Masonovi a povedala: „Prípad zamilovanej tety sa začína.“

Mason spýtavo zdvihol obočie.

„Chce sa s vami zhovárať istý Howland Brent. Vraj ide o nesmierne dôležitú vec, súvisiacu s prípadom Lorraine Elmorovej.“

„Ako to, že sa obracia na mňa?“

„Zrejme mu Linda Calhounová povedala, že ju zastupujete.“

Mason sa zamračil: „Veď som jej povedal, že nepotrebuje právnika. Ujal som sa jej len preto, aby si mohla vybrať všetky peniaze, ktoré môže oželieť, a najala si niekoho z Drakovej detektívnej kancelárie.“

„Odkážeme ho na Paula Draka, alebo…“

Mason pozrel na hodinky. „Della, mám ešte pätnásť minút, kým pôjdem na obed s človekom, s ktorým mám schôdzku. Choďte a pozrite sa naňho. Ak sa vám bude zdať, že ide o bežnú vec, pošlite ho k Drakovi. Ak budete mať dojem, že stojí za to prijať ho, vráťte sa a dajte mi to vedieť. Venujem mu tých pätnásť minút.“

Della Streetová prikývla, prekĺzla dverami do prednej kancelárie, bola preč asi päť minút, potom sa vrátila a povedala: „Myslím, že by ste ho mali prijať, šéf.“

„Prečo?“ spýtal sa Mason.

„Priletel sem z Bostonu. Je finančným poradcom Lorraine Elmorovej. Má na starosti všetky jej investície a je znepokojený.“

„Znepokojený?“

„Dokonca veľmi. Preto priletel sem.“

Mason sa zamračil: „Každý pokladá situáciu za vážnejšiu než ja. Ako vyzerá, Della?“

Della Streetová povedala pomaly: „Podľa mňa mu ide na päťdesiatku, je vysoký, mŕtvolne bledý, má úzke plecia, tenký driek, široké lícne kosti, vpadnuté líca, fúziky a klobúčik s úzkou strieškou, aký nosia na východe. Má na sebe tvídové šaty, topánky so silnými podpätkami a používa palicu.“

„Skrátka,“ uškrnul sa Mason. „vyzerá tak, ako ste čakali, že bude vyzerať.“

Della Streetová sa usmiala: „Prijmeme ho?“

„Iste. Prijmeme ho.“

Della Streetová vyšla z kancelárie a o chvíľu sa vrátila s Howlandom Brentom.

„Toto je pán Mason, pán Brent,“ predstavila ich.

Brent si zavesil rukoväť palice na ľavú ruku, dlhými krokmi prešiel k Masonovmu stolu a natiahol k nemu kostnatú ruku.

„Dobrý deň, pán Mason,“ pozdravil ho.

„Sadnite si,“ vyzval ho Mason. „Mám len chvíľu času. Moja sekretárka mi povedala, že sa zaujímate o prípad súvisiaci s Lorraine Elmorovou.“

„Hádam by som sa mal dôkladnejšie predstaviť,“ povedal Brent. „Prirodzene, budem sa usilovať byť čo možno najstručnejší.“

Mason zachytil pohľad Delly Streetovej. „Hovorte.“

„Prosím. Som finančný poradca. Mám niekoľko klientov, ktorí mi dali voľnú ruku, pokiaľ ide o ich finančné záležitosti. Investujem ich peniaze a zas ich vyberám. Šekový účet majú na svoje meno, ale ináč všetky finančné transakcie robím ja za nich. Z času na čas im, prirodzene, podávam správy. Keď moji klienti potrebujú peniaze, prídu za mnou a požiadajú o sumu, ktorú potrebujú. Každý mesiac im poštou posielam správu o stave ich investícií. Pravdaže klient má konečné dispozičné právo. Ak klient chce, aby som mu predal niektoré cenné papiere, predám ich. Ak klient chce, aby som ich kúpil nuž ich kúpim. Vedzte, pán Mason, že o ich peniaze sa starám príkladne. V priebehu niekoľkých rokov moji klienti mali mojou zásluhou podstatné kapitálové zisky. Mám veľmi vybranú klientelu je to vždy veľmi obmedzená klientela, lebo vo veciach takéhoto druhu neprichádza podľa mňa do úvahy prenášanie zákazníkovej dôvery na iné osoby. Rozhodujem sám, no moje rozhodnutia, prirodzene, vychádzajú z podrobných analýz trhu cenných papierov a tieto analýzy mi pripravujú, samozrejme, moji experti.“

Mason prikývol.

„Nemôžem porušiť klientovu dôveru, pán Mason, okrem prípadov, keď je to otázka života či smrti. Myslím si, že tento prípad je takéhoto druhu.“

„Pravda, predtým ste sa o tom zhovárali s Lindou Calhounovou, však?“

„Áno, predtým som sa o tom zhováral s Lindou Calhounovou. Ale môžem povedať, pán Mason, že môj rozhovor s Lindou Calhounovou sa uskutočnil na základe podozrenia z mojej strany a že moje podozrenie neskrslo po mojom rozhovore s ňou. Pravý opak je pravda.“

Mason prikývol.

„Keďže môj vzťah ku klientom je nadovšetko dôverný, moji klienti mi dali plnú moc, aby som konal v ich mene. Ak je to potrebné, môžem získať informáciu, ktorú potrebujem, od ich banky. V takomto špeciálnom prípade ma banka podľa všeobecne platných predpisov informuje, keď bežný účet klesne pod istú sumu, a ja naň prevediem primeraný vklad, aby som udržal určenú základnú výšku. Situácia takéhoto druhu vzniká zriedka, ale boli prípady – keď môj klient bol na cestách že som bol nútený doplniť vklad. Môžem povedať, a nič tým neprezradím, že finančné schopnosti pani Elmorovej sú veľmi dobré ale jej znalosti matematiky sú sotva dostatočné. Často robí výdavky bez toho, že by zvážila, koľko peňazí má na účte.“

Mason prikývol.

„Nuž, keď mi pani Elmorová povedala, že ide na Západné pobrežie na dovolenku, urobil som len bežnú uzávierku. Môžem však povedať, že krátko pred cestou ma požiadala, aby som previedol dosť značnú sumu peňazí na jej šekový účet. Hoci nemôžem prezradiť presnú sumu, poviem aspoň toľko, že som tú sumu pokladal za zveličenú a upozornil som ju, že obchodné uzávierky boli v poslednom čase chudobné na výnosy a že dôjde nevyhnutne k zníženiu úrokov. Povedala mi však, aby som si s tým nerobil starosti a predal potrebné množstvo cenných papierov a peniaze previedol na jej bežný účet. Sledujete ma, pán Mason?“

„Povedal by som, že som dokonca kus pred vami. Predpokladám, že pani Elmorová preplatila niekoľko šekov a jej bankový účet klesol pod rovnovážny stav. Banka vás o tom upovedomila. Boli ste ohromený. Použili ste svoje zastupiteľské právo, dali ste sa informovať od banky a zistili ste, že pani Elmorová vybrala veľkú sumu peňazí v hotovosti.“

Na Brentovej tvári sa zračilo prekvapenie. „To je pozoruhodná dedukcia, pán Mason.“

„Je presná?“

„Je presná.“

„Prečo ste prišli ku mne?“

„Prišiel som sem, aby som sa porozprával s pani Elmorovou. Lietadlo, ktorým som letel, pristálo pred dvoma hodinami. Zašiel som do hotela, kde sa ubytovala. Zistil som, že z hotela odišla, že jej neter, slečna Calhounová, je v hoteli. Hoci som sa, prirodzene, slečne Calhounovej s ničím nezveril, povedal som jej, že som sem prišiel vo vážnej veci, a slečna Calhounová sa mi so všetkým zdôverila.“

„Povedala vám o pánu Dewittovi?“

„Povedala.“

„Ale prečo ste prišli ku mne?“

„Chcel som vám dať istú informáciu, takú, ktorú vám podľa mňa môžem povedať informáciu, ktorú ste vy sám dedukovali, takže vám ju už nemusím povedať. Prirodzene, tomu sa teším, lebo nerád sklamávam dôveru svojich klientov. Lenže, pán Mason, chcem zdôrazniť, že podľa mňa je situácia vážna a že ju neslobodno brať na ľahkú váhu. Bol by som rád, keby ste ma upovedomili o všetkom, čo sa dozviete o mojej klientke a o pánu Dewittovi.“

Mason pokrútil hlavou.

„Neurobíte to?“ spýtal sa Brent

„Neurobím.“

„Myslíte, že to nie je možné?“

„Myslím, že to nie je záhadné. Predovšetkým nemám v tomto prípade k nikomu vzťah advokát klient. Odporúčal som dobrú detektívnu kanceláriu. Vy ste nateraz v styku s Lindou Calhounovou, nuž si myslím, že najlepšie urobíte, keď informácie získate od nej tak, že budete v styku s ňou.“

Brent vstal. „Chápem,“ povedal, chvíľu rozmýšľal a dodal: „Chápem vaše stanovisko, pán Mason. Vy mi nemôžete podať informáciu. Ale viete to, čo som chcel, aby ste vedeli. Ďakujem vám a do videnia.“

„Do videnia,“ povedal Mason.

Brent kráčal dôstojne k dverám, ktorými vošiel do kancelárie.

„Pán Brent, ak chcete, môžete ísť týmito dverami,“ upozornil ho Mason.

Brent sa vrátil, rozhliadol sa po kancelárii, vzal palicu do pravej ruky a dôstojne vyšiel dverami vedúcimi na chodbu.

Sotva vyšiel na chodbu, obrátil sa a povedal: „Ďakujem vám, pán Mason – aj vám, slečna Streetová,“ dal si na hlavu klobúk s úzkou strieškou a ticho zavrel za sebou dvere.

Mason pozrel na Dellu Streetovú a usmial sa.

Della Streetová pozrela na hodinky. „Máte najvyšší čas ísť na tú schôdzku v reštaurácii,“ upozornila Masona.

Mason pokrútil hlavou: „Počkám pol minúty. Keby som išiel dolu výťahom s Howlandom Brentom, mohli by sme sa dať do reči, a ja neznášam rozhovory vo výťahu.“

3

Boli takmer tri hodiny toho istého odpoludnia, keď sa Drake ozval dohovoreným klopaním na dvere predsiene Masonovej súkromnej kancelárie.

Mason kývol Delle Streetovej a ona otvorila dvere.

„Vďaka, krásavička,“ povedal Drake.

„Čo nového, Paul?“ spýtal sa Mason. „Už si sa dozvedel niečo bližšie o modrofúzovi?“

Drake sa tváril vážne. „Je jedna možnosť – jedna zo sta, Perry že títo ľudia naozaj voľačo tušia.“

„Ako to?“

„Dewitt mal účet v banke, okolo pätnásťtisíc dolárov. Zrazu vystavil šek, ktorým si všetky peniaze vybral, správkyni penziónu, v ktorom býva, povedal, že možno bude preč mesiac alebo aj šesť týždňov, a zaplatil dopredu nájomné na dva mesiace. Predal svoje auto za hotové a odišiel v nejakom aute s dosť driečnou ženou. Bolo vidieť, že si dobre rozumejú. Zadná časť auta bola vrchovato naložená batožinou a auto malo poznávaciu značku štátu Massachusetts.“

„Číslo nemáš?“

„Nie, iba štát.“

„Čo všetko si sa o ňom dozvedel?“

„V penzióne Bella Vista na ulici Van Nuys býval štrnásť mesiacov. Je to neodolateľný človek, na oku má čiernu pásku, ale nikomu nepovedal, ako prišiel o oko.

Ako sa zdá, nikto nevie, čo vlastne robí, ale asi je obchodným zástupcom nejakej firmy. Chodieva na obchodné cesty, je veľmi uzavretý a zrejme nikdy nemal milenku.

Správkyňa penziónu je z toho tak trocha vedľa. Znepokojujú ju dva druhy nájomníkov: tí, ktorí majú veľa mileniek, a tí, ktorí nemajú nijakú.

Prirodzene, predpokladá sa, že spravuje slušný dom, a keď niekto z mužských nájomníkov zbalí dajakú ženu, správkyňa sa tvári, že to nevidí, ale vidí všetko a vie o všetkom, čo robia.

Keď osamelý nájomník najmä starý mládenec nemá milenku, nepáči sa jej to, lebo je to nenormálne a… Tak, teraz máš o ňom predstavu.“

„Mám,“ povedal Mason. „Nevieš, kde išli, však?“

„Ešte nie, ale zistím to. Moji ľudia už na tom pracujú.“

„Hovoríš, Paul, že tá žena je driečna?“

„Nuž, najmladšia zrejme nie je, ale iste príťažlivá. Vieš si to predstaviť. Vdova, čo žila sama niekoľko rokov. Je primladá na to, aby ju hádzali do starého železa. Stretne muža, ktorý prejaví o ňu záujem, rozkvitne a zrazu túži po romantike a druhej jari.“

Mason prehltol so zamračenou tvárou Drakovu informáciu.

„Nuž,“ povedal Drake, „zaskočil som ti povedať, že Linda ju len tak pre nič za nič neupodozrieva.“

„Nie Linda,“ opravil ho Mason. „George.“

„Myslíš, že on je tým človekom v pozadí?“

„Poviem to takto: on spustil poplach.“

„Vieš, nerád by som vzal od Lindy peniaze, ale uvedomil som si, že sa obráti na inú detektívnu kanceláriu, ak sa ja nepustím do tej práce. Pomyslel som si, že sa mi celú vec podarí rýchlo objasniť, keď dostanem informácie, aký je Dewitt človek, a keď mu prípadne dám aj vedieť, že si naňho idú posvietiť.

Vieš, ako je to s takým človekom, Perry. Len čo sa začne domnievať, že naivka, na ktorú má zálusk, ho podozrieva, pustí ju z ruky ako horúci zemiak. Ľudia ako on neznesú, aby si na nich posvietili.“

Mason prikývol.

„Nuž,“ pokračoval Drake, „jedného zo svojich ľudí som poslal do Dewittovho bytu. Zdržal sa tam tri hodiny; hľadal odtlačky prstov, ale nenašiel v celom byte ani jeden.“

Mason sa zamračil. „Ani jeden?“

„Ani jeden.“

„Ale museli tam byť. Nebesia…“

„Bolo to zámerné. Niekto použil jelenicu alebo čistú prachovku a poutieral všetky miesta, na ktorých mohli byť odtlačky prstov: lekárnička v kúpeľni, vodovodné kohútiky v kuchyni, chladnička, nádoby v nej všetko, na čom mohli byť odtlačky prstov, bolo úplne čisté.“

Mason privrel oči.

„Potom,“ vravel ďalej Drake. „našli sme auto, ktoré Dewitt predal. Je päť rokov staré, ale ešte vo veľmi dobrom stave. Dostal zaň od priekupníka stopäťdesiat dolárov v hotovosti Môj človek si naklonil priekupníka, ten mu dovolil presvedčiť sa, či sú v aute odtlačky prstov. Predstieral, že hľadá odtlačky pasažiera, ktorého Dewitt viezol. V aute nebol ani jeden odtlačok.“

„Ani na zadnej strane spätného zrkadla?“

„Nikde v celom aute ani jeden odtlačok. Auto bolo dokonale poutierané. Môj človek položil niekoľko úskočných otázok a dozvedel sa, že Dewitt mal rukavice, keď prišiel za priekupníkom a predal mu auto. Nuž som to vzal z iného konca. Chcel som sa dozvedieť o tom aute niečo viac. Priekupník s ojazdenými autami ho predal Dewittovi, keď sa prisťahoval asi pred rokom do penziónu Bella Vista.“

„Prečo si pátral po pôvode toho auta?“

„Lebo iné som nemal čo zisťovať. A chcel som vykázať nejakú prácu. Chcel som sa čosi dozvedieť o tom chlapíkovi, nuž som šiel za všetkým, čo s ním nejako súviselo. Ale je tu jedna čudná vec, Perry. Dewitt je preč už hodný čas. Predpokladá sa, že cestuje. Predpokladá sa, že je zástupcom akejsi továrne, ale auto kúpil pred trinástimi mesiacmi. Priekupník s ojazdenými autami mal o tom záznam, hoci nebolo ľahké jeho meno v tom množstve záznamov nájsť. Záznamy si robí preto, lebo dáva na ojazdené autá záruku. Auto malo niečo vyše tridsaťtisíc míľ, keď ho predal Dewittovi, a teraz má tridsaťjedentisíc osemstosedemdesiatšesť míľ.“

Mason sa zamyslel.

„Inými slovami,“ povedal Drake, „auto prešlo vyše tisícosemsto míľ za trinásť mesiacov. Nuž a teraz si to zrátaj.“

Mason stiahol obočie, sústredene rozmýšľal. „A predsa sa o ňom myslí, že veľa cestuje, Paul?“

„Áno, presne tak.“

„To akosi nesedí. Pozrel si sa dobre na tachometer?“

„Áno.“

„Možno tachometer pretočili spiatky, alebo auto malo nový.“

„Ak bol nový, musel by ukazovať kilometre od nuly. Ak bol pretočený spiatky, tak prečo a kto to urobil?“

„Dewitt, aby auto vyzeralo ako nové a mohol ho lepšie predať.“

„To nemôžeme vylúčiť,“ prikývol Drake, „ale dal som ho skontrolovať. Nič nenasvedčuje tomu, že s ním dakto manipuloval, a mechanik mi povedal, že keby to tak bolo, prišiel by na to.“

„Prezrel si si všetky záznamy o vydaných sobášnych povoleniach?“ spýtal sa Mason.

„Pravdaže. Jedno sobášne povolenie je na meno Montrose Dewitt a Belle Freemanová. Je spred dvoch rokov, ale zdá sa, že sobáš neuzavrel.

Zistil som si adresu a telefónne číslo slečny Freemanovej, ale moji ľudia sa nemohli s ňou spojiť. Nikto telefón nedvíha. Povedal som to Linde Calhounovej. Sľúbila, že sa pousiluje telefonicky sa s ňou spojiť.

Prirodzene, povolenie na sobáš ešte nič neznamená. Totiž nemôžeš obviniť niekoho z bigamie len preto, lebo jestvuje sobášne povolenie. Ale moji ľudia na tom pracujú a onedlho sa s ňou dostanú do styku, aj Linde sa to pravdepodobne podarí. Nateraz je Freemanová naším najlepším vodidlom.“

Mason sa rýchle rozhodol. „Dobre, Paul. Uvoľni na tú prácu ďalších ľudí. Dostať sa k Dewittovi tak, že nájdeš to auto s poznávacou značkou štátu Massachusetts. Nemalo by to byť až také ťažké. Uvoľni na to toľko ľudí, koľko len môžeš, a pošli účet mne. Linde Calhounovej môžeš účtovať dva dni po päťdesiat dolárov za deň. A nepovedz jej nič o mojej účasti na tejto záležitosti. Zdá sa mi, že som bral tento prípad na veľmi ľahkú váhu a že by som mohol byť zodpovedný za budúce nešťastie tety Lorraine. Myslel som si, že ak Linda minie zopár stovák dolárov na to, aby sa dozvedela, že jej teta je ešte pomerne mladá a ešte túži po láske, bude to pre ňu dobrá lekcia. Nechá v budúcnosti tetu na pokoji a možno sa dobrý vzťah, ktorý medzi nimi bol, obnoví. Tuším je načase, aby sme sa do toho pustili.“

„Iste,“ prisvedčil Drake. „Môže to byť iba náhodná zhoda, ale všetko nasvedčuje tomu, že…“

„Náhodná zhoda nás nezaujíma,“ prerušil ho Mason. „V tomto prípade nesmieme si dovoliť prehliadnuť to, čo je zrejmé. Nesmieme prehliadnuť nič. Daj sa do toho, Paul, a usiluj sa zistiť, kde sú. Pošli na to čo najviac ľudí, nech prekontrolujú motely a…“

„Haló, pribrzdi! Túto stránku veci prenechaj mne, Perry. V tomto si amatér. Bude to stáť fúru peňazí, keď moji ľudia ponavštevujú všetky motely, aby našli veľké nablýskané auto s poznávacou značkou štátu Massachusetts.“

„Ako ináč to chceš zistiť, no povedz!“

„Mal by si lepšie poznať ľudskú povahu,“ usmial sa Drake.

Detektív sa obrátil k Delle Streetovej. „Della, čo by ste urobili vy, keby ste boli v jej koži?“

„Skôr ako by som odišla, pobudla by som nejaký čas v salóne krásy,“ pohotovo odpovedala Della.

„No vidíš, Perry,“ Drake sa usmial. „V takomto prípade sa vždy usilujeme vypátrať salón krásy, ktorý dotyčná žena navštevuje. Zvyčajne to nie je ťažké, a salón krásy býva zlatou baňou informácií. Po uši zaľúbená žena túži niekomu sa s tým zveriť, a keď sedí dve či tri hodiny v salóne krásy, vždy s tým vyrukuje. Bol by si prekvapený, čo všetko dievčatá v salóne krásy vedia, a takisto by si bol prekvapený, keby si vedel, aké sú bystré a ako vedia, že dve a dve sú štyri.“

„Dobre,“ prikývol Mason. „ponavštevujeme salóny krásy.“

„Ten, o ktorý nám ide, už poznáme. Nebolo ťažké zistiť, kde išla. Čakám správu každú minútu.“

Mason odstrčil svoju otáčavú stoličku, vstal a začal chodiť po miestnosti. „Paul, trápi ma, že som podcenil možné nebezpečenstvá tejto situácie. Ak mám povedať pravdu. George Latty mi šiel na nervy. Ten chlapík si nezarába na štúdiá, spolieha sa, že peniaze mu dá Linda, dopustil, aby ho Linda prinútila strkať nos do tých vecí a keď mu zatelefonovala, že sa pohádala s tetou, namiesto toho, aby jej povedal: ‚Počuj, Linda, je to tvoja teta a tvoja vec,‘ vyskočí, sadne na lietadlo a míňa Lindine peniaze len preto, aby ju mohol držať za ruku.“

„Ona drží za ruku jeho,“ opravila ho Della Streetová s úsmevom.

Zazvonil telefón.

„To je naše tajné číslo.“ povedala Della Streetová. „Je to asi pre vás, Paul. Vaša kancelária pozná toto číslo.“

Drake zdvihol slúchadlo a povedal: „Haló… áno… áno… pri telefóne Paul. Čo je?“ Chvíľu načúval, potom povedal: „Dobre, fajn robota. Výborne. Pozriem sa na to. Možno vás potom zavolám. Kde ste teraz? – Dobre, ostaňte tam, kým sa neozvem. Zavolám vás tak či onak.“ Drake zložil slúchadlo: „Pani Elmorová sa zverila kaderníčke. Keď raz začala, nemohla prestať. Priam horela od vzrušenia. Idú do Yumy, tam sa vezmú. Medové týždne strávi pri Veľkom kaňone.“

Mason pozrel na hodinky. „Hovoríš, že vybral všetky peniaze z banky?“

„Áno.“

„A zaplatil nájomné na dva mesiace dopredu?“

„Áno.“

„Šekom?“

„To neviem. Správkyňa domu povedala, že nájomné je zaplatené.“

„Zhováral si sa s ňou?“

„Áno. Zhováral som sa s ňou krátko pred dvanástou.“

„Priateľským tónom?“

„Áno.“

Mason ukázal na telefón. „Zavolaj ju, Paul. Spýtaj sa, či to bolo šekom. Ak áno, preveríme si, či bol krytý. Mohla na ňom nezbadať dajakú maličkosť.“

Drake zazvonil do Van Nuys, hovoril niekoľko minút, potom zakryl rukou slúchadlo a povedal Masonovi: „Predložila šek v banke pred hodinou. Šek jej vrátili, účet je zatvorený, nie je na ňom ani cent.“

Mason sa rýchle rozhodol:

„Choď ta a vymám od nej šek, Paul. Ponúkni jej, že v jej zastúpení budeš vymáhať vyplatenie šeku.“

„Nechce nikoho žalovať,“ prerušil ho Drake ešte vždy s rukou na slúchadle. „Hovorí, že to iste bude nedopatrenie, že on dá všetko do poriadku.“

„Dočerta, Paul,“ zvolal Mason, „nebuď hlupák. Choď ta. Vydrankaj od nej ten šek. Ak to ináč nepôjde, kúp ho. Čakaj nás na letisku. Budeme mať pripravené aerotaxi.“

Obrátil sa k Delle Streetovej: „Zavolajte do služby aerotaxi, Della. Rezervujte dvojmotorové lietadlo. Poletíme do Yumy.“

Paul Drake povedal do telefónu: „Chcem sa s vami zhovárať, pani Ostranderová. Počkáte na mňa? Hneď tam budem.“

Della Streetová zdvihla slúchadlo, len čo ho Paul Drake položil.

„Do videnia na letisku, Paul.“ opakoval Mason, keď detektív odchádzal k dverám. „Nedaj sa odbiť.“

4

Štvorčeky polí Imperial Valley boli sviežo zelené. Videli, ako sa pod lietadlom vinie sťa veľký had hlavný zavodňovací kanál. Hneď za ním bola púšť.

Áno, bol to náhly prechod.

Pod úrovňou kanálu zavlažovanie premenilo púšť na bohatý, úrodný kraj. Na druhej strane kanála bol iba piesok a dlhá rovná stuha dláždenej hradskej.

Mason, hľadiac na hradskú a autá, ktoré vyzerali ako pohybujúce sa bodky, zahundral: „Tam niekde dolu naša korisť uháňa do Yumy.“ Della Streetová zamyslene povedala: „Aká čudná situácia. Žena v období života, keď láska môže pre ňu toľko znamenať, myslí, že si našla dokonalého druha, jej viera akoby ju hypnotizovala, hľadí v aute pred seba a nič nevníma, kým ten muž za volantom rozmýšľa o podrobnostiach vraždy – teda kedy sa to stane, aby si bol istý, že ho pri čine neprichytia a on bude môcť zmiznúť.“ Paul Drake, na sedadle vedľa pilota, sa k nej obrátil: „Neľutujte až tak veľmi tú ženu, Della. Ženy jej typu vedia zaobchádzať s mužmi, ako je Dewitt. Mala si o ňom všetko vopred pozisťovať.“

„Máte pravdu, ale akosi jej človek nemôže dávať vinu.“

„Môžbyť,“ ozval sa Mason, „márne pred nimi náskok asi dve hodiny. Pristaneme v Yume a dobre sa prizrieme Dewittovi, keď príde na hranicu.“

„Čo asi urobí?“ spýtala sa Della.

„Odpovie na kopu otázok,“ povedal Mason, držiac v ruke obdĺžnikový farbistý papier. „Nekrytý šek na Millicent Ostranderovú, vystavený na stopäťdesiat dolárov. Dáme mu možnosť, aby ho vierohodne vysvetlil.“

„Nezabúdaj,“ upozornil Drake, „že pani Ostranderová sa nehnevá. Nechce naňho podať žalobu, nechce mu spôsobiť nijaké mrzutosti.“

„Ale poverila ťa, aby si v jej zastúpení žiadal preplatenie šeku?“

„Áno, to urobila.“

Vzduté vlny dún vrhali dlhé tiene v slnku neskorého odpoludnia, keď lietadlo začalo klesať. Rieka Colorado, podobná vinúcemu sa vodnému hadovi, premenila sa teraz na rad jazier uväznených za priehradami, a potom, keď lietadlo preletelo hranicu do Arizony bola už len riečkou tečúcou pod mostom. Na letisku pristáli, keď práve zapadalo slnko.

Akýsi človek čakajúci pri bráne kývol na Paula Draka.

„Perry, to je pracovník jednej z tunajších spriatelených kancelárií. Spolupracujeme s nimi.“ Muž si s nimi potriasol ruku a predstavil sa.

„Všetko je v poriadku?“ spýtal sa Drake.

„Áno,“ odpovedal muž. „Náš človek je aj na pohraničnej stanici. Zatiaľ tadeto prešli len dve autá s poznávacou značkou štátu Massachusetts, ale ani jedno nebolo to, ktoré hľadáte.“

„Som rád, že máme pred nimi náskok,“ pochvaľoval si Mason.

Mason sa obrátil k pilotovi: „Postarajte sa, aby lietadlo natankovalo, a potom buďte v telefonickom styku s tunajšou detektívnou kanceláriou. Dáme vám vedieť, kedy sa budeme vracať. Máte povolenie letieť v noci?“ Pilot prikývol: „Vezmem vás späť hocikedy.“

Nasadli do auta a pracovník z arizonskej detektívnej kancelárie ich odviezol k pohraničnej stanici, kde všetky autá prichádzajúce do Arizony sa museli podrobiť krátkej kontrole, či nevezú infikované poľné plodiny.

Tu k nim pristúpil iný detektív, predstavil sa a ubezpečil ich, že auto, na ktoré čakajú, ešte neprekročilo hranicu.

Skupinka si sadla a pripravila sa na dlhé čakanie.

„Della, vy tu nemusíte ostať s nami,“ povedal Mason, „Môžete ísť do mesta a pozrieť si ho. Sú tam znamenité obchody so suvenírmi z divokého západu. Dostať tam indiánske výrobky z potlačenej kože a všeličo iné. Obchody sú otvorené až do…“ Pokrútila hlavou. „Budem čakať tu s vami. Myslím, že keď pôjde do tuhého, teta Lorraine bude rada, ak tu bude žena. Vy muži sa mračíte a ste veľmi vecní. Ani jeden z vás nebudí dojem, že by sa vám žena mohla vyplakať na pleci.“

„A čo ten chlap na pohraničnej stanici?“ spýtal sa Mason arizonského detektíva.

„Ten je v poriadku, ten je na to zvyknutý; aj tak nemôže robiť nič iné. Môžeme čakať tu, keď chceme, ale zavetrí všetko. Poznám ho, nesklame nás.“ Nepretržitý prúd áut prechádzal cez most medzi oboma štátmi a každé sa na chvíľu zastavilo pri pohraničnej stanici. Paul Drake, vyzbrojený ďalekohľadom, pozoroval každé auto, najmä poznávacie značky.

Po hodine prišlo auto s poznávacou značkou štátu Massachusetts; Drake, Mason a arizonský detektív hneď boli v strehu. Ostali stáť v pozadí, kým pracovník arizonskej pohraničnej stanice položil zvyčajné otázky, potom sa vrátili k autu.

„Falošný poplach,“ povedal Drake, pretiahol sa a zívol. „Ako sa cítite, ľudkovia?“

„Fajn,“ odvetila Della Streetová.

Drake sa usmial: „O tejto časti našej práce sa z filmov nedozviete, ale práve táto časť zaberie najviac času – teda postávanie a vyčkávanie.“ Znova si sadli do auta.

Mračná veľkých letných chrobákov s bzukotom poletovali okolo svetiel pohraničnej stanice.

„Myslíš, že môžu prísť ešte dnes?“ spýtal sa Mason Draka.

Drake pokrčil plecami.

„Teta Lorraine z Massachusetts,“ povedala Della Streetová. „celkom iste bude dbať na to, aby neurobila niečo nevhodné.“ Mason sa pohniezdil na sedadle a zahundral: „Niekedy človeka dobehnú.“

„Zvláštne, ako rýchle toto podnebie vysušuje pokožku,“ povedal Drake. „Nevieš, že sa potíš, lebo pot sa vyparí, len čo vystúpi na kožu, a ani sa nenazdáš a stratíš aj niekoľko litrov vody. Nebol by som proti malej prechádzke, na druhej strane ulice predávajú pivo.“

„Len choď, ja dám pozor,“ uisťoval ho Mason.

„Počkať,“ zvolal náhle Drake. „To bude náš človek.“

„Auto má poznávaciu značku Kalifornie, však?“ spýtal sa Mason.

„Áno,“ odpovedal Drake s ďalekohľadom na očiach. „Je to prenajaté auto a za volantom nie je nikto iný ako mladý milenec George Keswick Latty.“

„Nepovedz!“ zvolal Mason.

„Dovoľ, Perry, pozhováram sa s ním ja a ak to situácia bude vyžadovať, dám ti znamenie a ty sa pripojíš ku mne.“

„Čo tu asi robí?“ spýtala sa Della Streetová.

„Neviem,“ povedal Paul Drake, položil ďalekohľad na sedadlo auta, „ale istotne sa to dozvieme.“ Detektív zamieril k autu s poznávacou značkou Kalifornie vo chvíli, keď hraničiar dával zástavkou znamenie, aby zastal.

Mason videl, že sa na Lattyho tvári zračí prekvapenie. Potom, keď padlo niekoľko slov, dal Drake znamenie.

Právnik prudko otvoril dvere na aute.

„Nepricapte ich,“ skríkla Della Streetová. „I ja idem.“

Mason sa ešte včas obrátil a zachytil zatvárajúce sa dvere. Pritom zazrel jej nohy, keď vystupovala z auta.

Uchopila ho za ruku a povedala: „Toto by som si nechcela dať ujsť za nič na svete.“ Latty, ktorý sa vážne zhováral s Paulom Drakom, pozrel na dvojicu prichádzajúcu k nemu a brada mu ovisla.

„Bože na nebesiach,“ zvolal, keď Mason a Della Streetová pristúpili k autu.

„Čo sa deje?“ spýtal sa Mason.

„Ja… ja som vôbec netušil… Privádzate ma do úžasu.“

„Čo je na tom úžasné?“ spýtal sa Mason.

„To, že ste tu. Ja… ja som si myslel… no, myslel som si, že ste najmenej dvestopäťdesiat míľ odtiaľto.“

„Nie, sme tu,“ odsekol Mason. „Asi by bolo lepšie, keby ste zabočili k nášmu autu a tam ho zaparkovali. Mohli by sme sa tam nerušene pozhovárať. Tu zavadziame.“ Kráčali vedľa Lattyho auta, ktoré sa pomaly šinulo k miestu, kde parkovalo auto arizonského detektíva.

Della Streetová, ktorá tiež išla povedľa auta, zašeptala Masonovi: „Pozrite na jeho tvár. Rozmýšľa priam zúfalo.“

„Viem. Museli sme mu poskytnúť tento čas.“

Latty zabrzdil.

„Vystúpte,“ vyzval ho Mason a otvoril dvierka na šoférovej strane. „Poďte von, nech sa dozviem, čo sa robí.“

„Nechápem, prečo ste tu vy,“ obrátil sa Latty k Masonovi.

„Ja zas nechápem, čo tu vy robíte.“

Latty sa zasmial: „Teda prekvapenie je na oboch stranách, a…“

Mason ho prerušil: „Latty, nenaťahujte to. Chceme mať jasno, a to hneď.“

„Kto sa to usiluje preťahovať?“

„Vy. Čím väčšmi to budete preťahovať, tým budete podozrivejší. Kde je Linda?“

„Zasa v Los Angeles.“

„Kde ste vzali toto auto?“

„Prenajal som si ho.“

„Dala vám peniaze ona?“

„Nie.“

„Odkiaľ máte peniaze?“

„Do toho vás nič.“

„Myslím, že áno. Odkiaľ máte peniaze?“

„Dobre, keď to chcete vedieť. Čosi som si usporil.“

„Z čoho ste si to čosi usporili?“ nástojil Mason.

„Nuž počúvajte,“ vzbĺkol Latty. „Z vreckového, keď to chcete takto nazvať.“

„Vie Linda o tej úspore?“

„Nie.“

„Dobre. Prenajali ste si auto. Desať centov za míľu, to je hŕba peňazí. Museli ste mať peknú kôpku usporených peňazí. Teraz mi povedzte, čo tu robíte? Pracujete spoločne s Dewittom?“ Prekvapenie na Lattyho tvári bolo úprimné. „Či pracujeme spolu?“ opakoval ako ozvena. „Či pracujem s tým podvodníkom? Pravdaže nie. Usilujem sa zabrániť vražde; práve to robím!“

„Prečo ste prišli sem?“

„Lebo som sledoval auto tety Lorraine až do vzdialenosti pätnástich míľ odtiaľto. Toto ma priviedlo sem. Pokiaľ ide o peniaze, netušil som, že podniknem takúto dlhú cestu. Povedal som si, že si prenajmem auto a budem ich sledovať, aby som zistil, čo majú za lubom potom vyšli z mesta, ja som sa im prilepil na päty a… Výsledok bol, že to bola poriadne dlhá cesta. Neviem, či sa vrátia do Massachusetts alebo…“

„Prekročili hranicu do Arizony, aby sa dali zosobášiť. Arizona uznáva predsvadobné vysvedčenie o zdravotnom stave z Kalifornie. Môžu sa vziať hneď.“

„Aha. Chápem.“

„Nevedeli ste to?“ spýtal sa Mason.

Latty pokrútil hlavou.

„Dobre, teda ste ich sledovali až do vzdialenosti pätnástich míľ odtiaľto. Čo sa stalo potom?“

„Stratili sa mi.“

„Čo chcete povedať tým, že sa vám stratili?“

„Len čo sa zotmelo, bol som na tom zle. Pokým bolo denné svetlo, mohol som ich poľahky sledovať a vôbec nevedeli, že som im v pätách. Chvíľami som ostával vzadu, inokedy som šiel tesne za nimi. Tankovali benzín v Braweley, ja som ich o blok domov predbehol, tiež som zastavil a chcel tankovať, ale zriadenec pri pumpe obsluhoval iné auto a šofér toho auta stále čosi chcel od neho. Keď sa zriadenec dostal k môjmu autu, videl som, že prešli vedľa mňa. Nuž som zaplatil za benzín, ktorý mi stihol naliať do nádrže, bolo to asi desať litrov, a hneď som sa pustil za nimi. Nevedel som, čo urobiť. Moja nádrž bola takmer prázdna. Z peňazí mi skoro nič neostalo a no, vyzeralo to tak, že sa vracajú do Massachusetts. Chcel som sa zastaviť v Yume, telefonovať Linde, vyžiadať si od nej inštrukcie a poprosiť ju, aby prišla sem, vzala si na starosť auto a poslala mi telegraficky peniaze na letenku domov.“

„Ale stratili ste tých dvoch?“ spýtal sa Mason.

„Všimli si, že idem za nimi, keď som musel zapnúť predné svetlá. Ten Dewitt len zriedka pozrel do spätného zrkadla. Nerušene pokračoval v ceste. Nemyslím, že tušil, že ho niekto sleduje, až kým sa nezmrklo. Potom som urobil chybu, lebo som sa usiloval držať tesne za ním, aby mi neušiel. Najprv spomalil, aby som ho mohol predísť. Nemohol som ináč, musel som to urobiť. Potom som zastavil pri benzínovej pumpe, ako keby som chcel tankovať, on ma predbehol, nuž som znovu šiel za ním, ale vtedy si už dával pozor, priblížil sa ku chodníku, spomalil a nechal mi voľnú cestu. Predbehol som ho, predstieral som, že oňho nemám záujem, prešiel som asi päť míľ, prišiel k inej benzínovej pumpe, tam som zastavil a čakal, kým neprejde okolo mňa a… Lenže on neprešiel. To je všetko.“

„Čo ste urobili potom?“

„Vrátil som sa po tej istej ceste a hľadal ich, ale dovtípil som sa, že je to zbytočné, lebo predné svetlá protiidúcich áut ma oslepovali a – nuž naozaj neviem, či prešli okolo mňa, alebo nie, ale skôr myslím, že nie. Keď prešlo asi šesť áut, pochopil som, že je to márne, a rozhodol som sa odísť do Yumy a odtiaľ telefonovať.“

„Poriadne ste to zbabrali. Vedeli sme, že idú sem, aby sa dali zosobášiť, čakali sme ich tu, že ich zastavíme a toho Dewitta tvrdo vyspovedáme. Teraz sme však stopu stratili vďaka tomu, že ste to zbabrali. Sledovať niekoho je práca pre profesionála. Keď sa amatér chce hrať na detektíva, všetko pokazí.“

„Je mi ľúto,“ povedal Latty.

Právnik sa obrátil k Paulovi Drakovi: „Čo myslíš, kde išli?“

Drake pokrčil plecami. „Mohli urobiť fúru vecí. Najskôr však zamierili do Holtville, Brawley alebo možno do Calexica. Tam prenocujú, zajtra prídu sem a vezmú sa alebo pôjdu spať, navečerajú sa a potom prídu do Arizony. Ťažko povedať, čo urobia.“

„Musím telefonovať Linde,“ povedal George Latty. „Bude zúriť.“

„Čo jej chcete povedať?“

„To, čo sa stalo.“

„A chcete sa vrátiť?“ spýtal sa Mason.

„Musím sa vrátiť… ale nemám dosť peňazí. Chcem, aby mi poslala telegraficky peniaze, a to nejaký čas potrvá. Ľutujem… ale viem, že som všetko zbabral.“

„Dobre ste sa pozreli na toho Dewitta?“

„Videl som ho viac ráz.“

„Hliadkovali ste pred jeho bytom?“

„Nie, iba som sledoval auto Lorraine Elmorovej.“

Mason významne pozrel na Paula Draka.

„Dobre, pán Latty, už to nechajte plávať.“

Právnik strčil ruku do vrecka, vytiahol bankovku a povedal: „Tu máte dvadsať dolárov. Choďte do Yumy. Prejdite cez mesto a zastavte až pri moteli Bisnaga. Zapíšte sa tam pod svojím menom. Keď ste už tu, možno vás budeme môcť použiť. Zajedzte si dačo a čakajte, kým vám nezatelefonujem. My tam máme rezervované izby a prídeme neskoršie, ale volať vás môžeme hocikedy. Chcete nám pomôcť?“

„Veľmi rád. Urobím všetko, čo chcete.“

„Dobre. Dosiaľ ste všetko zbabrali, odteraz sa riaďte našimi inštrukciami a už nič neskazte.“

„Nechcem vám radiť, ale nemali by ste ich začať hľadať – už dnes v noci?“

„Usilujem sa chrániť jej život, a nie cnosť,“ odsekol Mason. „Vedia, že sme im na stope, budú veľmi obozretní.“

„Alebo Dewitt urobí niečo zúfalé,“ povedal Latty.

„Na to ste mali myslieť skôr, ako ste odišli z Los Angeles,“ odvrkol Mason. „Tak hybajte do toho motela a čakajte, kým vám nezatelefonujeme.“ Latty sa začervenal. „Správate sa ku mne ako k decku, pán Mason. Uvedomte si, že vďaka môjmu úsudku, môjmu vplyvu, mojej rade a iniciatíve sa Linda rozhodla vyhľadať vašu pomoc.“

„Dobre, nechcem sa s vami o tom škriepiť, lebo o tom nič neviem a ani to nie je dôležité. Chcem od vás len to, aby ste pribrzdili svoju iniciatívu, predvídavosť a rozhodnosť a spolu s nami zaparkovali pri moteli Bisnaga, kým my nedáme veci do poriadku. Iste poznáte príslovie, že primnoho kuchárov pokazí kašu. Ak už nevykypela, my to dáme do poriadku.“ Mason odišiel od auta spolu s Dellou Streetovou.

Paul Drake ukázal palcom na hradskú a povedal: „Tadeto.“

Lattymu od zlosti udrela krv do tváre a napajedene skríkol: „Dobre. Ale nezabudnite, že odteraz jedine vy ste zodpovední za všetko.“ Pridal plyn, auto poskočilo dopredu, pneumatiky zaškripeli.

„Čo urobíme teraz?“ spýtal sa Drake.

„Teraz sa poberieme preč a dáme si večeru,“ odpovedal Mason. „Arizonských detektívov necháme tu. Keď to auto zastavia, hneď nám to dajú vedieť.“

„Ale čo keď sa obrátia, nechajú auto v Holtville, Brawley alebo v El Centro, prenajmú si iné auto, prídu sem a dajú sa tu zosobášiť?“

„Potom sme to prehrali,“ konštatoval Mason. „Aj keby sme tu zostali, nič to nebude platné, lebo nepoznáme Dewitta, nepoznáme ani Lorraine Elmorovú Naším jediným vodidlom je auto s poznávacou značkou štátu Massachusetts. Pravda, môžeme povedať detektívom, aby skontrolovali každé auto, ktoré vedie človek s čiernou páskou na oku.“

„Ale teraz, keď už dostali výstrahu, majú viac možností, ako sa nám vyšmyknúť. Napríklad môžu jednoducho zaparkovať auto v El Centro a nasadnúť na prvý autobus do Yumy. Povedz arizonským detektívom, aby si dali na tom záležať. Ak zočia auto s poznávacou značkou štátu Massachusetts s dvoma osobami v ňom, alebo ak prídu na stopu mužovi s čiernou páskou na oku, nech sa naskutku s nami spoja. Keď to urobia, prevezmem vec do svojich rúk. Dám si veľký pozor, aby ten chlapík nemal príčinu podať žalobu o náhradu škody.“

„Dobre,“ prikývol Drake. „dám im príslušné pokyny. Návrh na večeru sa mi celkom pozdáva.“ Drake vysvetlil arizonským detektívom, čo majú robiť, a potom povedal: „Musíme si vziať taxík do mesta, Perry, a detektívov nechať hliadkovať tu.“ Mason prikývol.

Drake telefonicky objednal taxík a šoférovi udal adresu reštaurácie, ktorú mu detektívi odporúčali.

Keď vošli do reštaurácie. Drake povedal hlavnému: „Volám sa Paul Drake, tento pán je Perry Mason. Čakáme telefonát. Zapamätáte si naše mená a dáte nám to vedieť?“

„Iste. Aké mená ste povedali? Drake a Mason?“

„Áno, Paul Drake a Perry Mason.“

„Dobre, postarám sa, aby vám dali vedieť, keď vás budú volať. Vezmite si stôl tamto v rohu. Je tam telefónna zástrčka, môžeme váš hovor prepnúť tam.“ Keď si sadli, Paul Drake povedal: „Som taký hladný, že by som zhltol aj klince. Ale keď si objednám steak, bude to trvať aj pätnásť, dvadsať minúť, a tak si myslím, že ten hovor príde práve, keď začneme jesť.“

„Nech. Jednoducho povieme arizonským detektívom, aby ich sledovali. Ak pôjdu do motela, nebude to ľahké. Ale ak ihneď pôjdu k zmierovaciemu sudcovi, aby ich zosobášil, bude to niečo iné.“ Mason povedal servírke, ktorá prišla k ich stolu: „Prineste nám tri račie koktaily, nech máme čo do úst, kým dostaneme hlavné jedlo. Doneste nám aj kopu zelených olív a zeleru. Potom si dáme tri poriadne steaky, stredne prepečené, a veľa kávy. Ponáhľame sa. Šalát si dáme s hlavným jedlom.“ Servírka prikývla a odišla.

„Počujte,“ povedal Drake, „môj žalúdok bude poriadne prekvapený, ak to vôbec dostane. Šípim, že telefón zazvoní práve vo chvíli, keď nám prinesú mäso. Prirodzene, budeme sa musieť ponáhľať, nuž nám neostane iné ako odtiaľto odísť a nechať steaky na stole.“

„Práve nesie račie koktaily,“ hlásil Mason. „Aspoň niečo budeme mať v žalúdku.“ Račie koktaily zjedli mlčky, dali si aj z olív a zeleru, a Drake, hľadiac na dvere kuchyne, zvolal: „Už nesie mäso. Telefón, zazvoň.“ Servírka položila prikryté misy na servírovací stolík, potom vzala obrúskom do ruky prvú, položila ju pred Dellu Streetovú a elegantným pohybom zdvihla strieborný vrchnák. Povetrie naplnila chutná vôňa mäsa a opečených zemiakov.

Čašník pristúpil odzadu k Paulovi Drakovi a oznámil: „Tu je váš hovor, pán Drake.“ Drake vzdychol, zdvihol slúchadlo a povedal: „Áno, áno. Pri telefóne Paul Drake…“

„Okamih,“ upozornil ho čašník, „musím zasunúť zástrčku. Teraz hovorte.“

„Haló!“ volal Drake. „Haló, tu je Drake… áno…“

„Dovolíte, páni?“ ozvala sa Della Streetová, vzala do ruky vidličku a nôž a pustila sa do steaku. „Postarám sa, aby tu neostal celý.“ Servírka položila misu pred Masona a zložila vrchnák. „A ten druhý pán?“ spýtala sa. „Bude čakať, kým neskončí?“

„Nie,“ povedal Mason energicky. „Servírujte mu steak hneď.“ Drake posunul telefón trochu nabok, kývol na servírku a povedal do slúchadla: „Nie ste si istý?… Nič nového… po našich ľuďoch ani chýru?… Odídeme odtiaľto asi o dvadsať minút.“ Položil slúchadlo na vidlicu, odstrčil aparát, vzal do ruky nôž a vidličku a zaútočil na steak.

„Čo je?“ spýtal sa Mason.

Drake mu odpovedal, až keď mal plné ústa šťavnatého steaku. Zamumlal: „Nič dôležité. To počká.“

„Ako dlho?“

„Kým nedojem tento steak. A ak niekto pozoruje, ako sa správam pri stole, a uvidí, ako šrotujem steak, nech sa len díva, môže mi vyliezť na hrb.“

„Na formalitách teraz netrváme, Paul,“ ozvala sa Della.

Drake jednostaj kládol kúsky steaku a zemiaky do úst.

„Ako mám upraviť šalát?“ spýtala sa servírka.

„Veľkú zmes.“ povedala Della Streetová.

Mason zdvihol dva prsty. „Dva razy.“

„Tri,“ zamumlal Paul Drake.

Konečne Drake pozrel na hodinky, prehltol jedlo, vypil za dúšok vody a povedal: „Teda toto je naozaj prekvapenie. Nečakal som, že sa dostanem tak ďaleko. Pri telefóne bol jeden z našich arizonských detektívov na hranici. Povedal, že videl auto, ktoré malo namierené späť do Kalifornie. Myslí si, že to bolo to isté auto, čo sme predtým zastavili my teda auto, ktoré viedol George Latty. Chcel vedieť, či má poslať niekoho za Lattym, alebo sa sústrediť iba na úlohu, ktorú dostal. Povedal som, aby tam ostal, kým nezavoláme.“ Mason prižmúril oči. „Nebol si tým istý?“

„Nie, auto zazrel iba letmo, bolo to skôr tušenie.“

„Teda nijaké auto s poznávacou značkou štátu Massachusetts?“

„Nijaké.“

„Zbežne nazreli do dvoch autobusov, ale nezbadali tam muža s páskou na oku. Nemôžu však kontrolovať autobusy a zároveň prechádzajúce autá, a oni sa, prirodzene, zameriavajú predovšetkým na autá.“ Mason odstrčil stoličku, polovicu steaku nechal na tanieri, pristúpil k stolíku hlavného čašníka a povedal: „Môžete ma spojiť s motelom Bisnaga a prepojiť ho na telefón na našom stole?“

„Ale iste, pán Mason. Veľmi rád.“

Mason sa vrátil k svojmu steaku a o chvíľu, keď mu hlavný dal znamenie, zdvihol slúchadlo. „Motel Bisnaga?“ spýtal sa.

„Áno,“ odpovedal mužský hlas.

„Je u vás ubytovaný istý George Latty? Zrejme k vám prišiel v priebehu poslednej hodiny.“

„Prosím, hláskujte to meno.“

„L-a-t-t-y.“

„Okamih, prosím. Hneď sa pozriem… Nie, nie je tu nijaký Latty.“

„Ani nemá u vás rezervovanú izbu?“

„Moment, pozriem sa na to… Nie, neubytoval sa tu nijaký Latty, ani si nerezervoval izbu.“

„Ďakujem,“ povedal Mason „Prepáčte, že som vás obťažoval. Ale veľmi by som sa chcel s ním zhovárať.“

„Na to sme tu. Radi poslúžime. Ľutujem, že som vám nemohol vyhovieť.“ Mason odstrčil telefón. Tvár mal zachmúrenú.

„Máme smolu?“ spýtal sa Drake.

„Máme.“

„Čo to znamená, Perry?“

„Hádaj. Ľutujem, že som dal tomu chlapíkovi dvadsať dolárov.“

„Pravdepodobne zatelefonoval Linde,“ uvažoval Drake. „a ona iste chcela, aby ju držal za ruku.“ Mason prikývol. „Pravdepodobne. Latty je číslo. Hovorí o svojom vreckovom a o peniazoch, čo si usporil. Ak sa nenaučí stáť na vlastných nohách, bude z neho nanič právnik.“

„Ak vôbec zloží skúšky,“ poznamenala Della Streetová.

Mason dojedol steak.

O niekoľko minút nato odišli z reštaurácie a taxíkom sa vrátili na hranicu.

„Nemali ste šťastie?“ spýtal sa Drake arizonských detektívov.

„Nemali. Ako dlho tu máme ostať?“

Drake pozrel spýtavo na Perryho Masona.

„Ako dlho tu môžete ostať?“ spýtal sa Mason.

„Celú noc, ak si to želáte.“

„V poriadku. My pôjdeme do motela Bisnaga. Tam v izbách majú telefóny. Len čo sa naše auto zjaví, zavolajte buď Paula Draka, alebo mňa a radšej si objednajte ešte jedno auto, aby jeden mohol sledovať tých ľudí a druhý sa poponáhľal do motela a vyzdvihol nás. Ale najprv nám zatelefonujte. Ľahneme si v šatách, takže budeme môcť ísť okamžite.“

„Chcete, aby sme tu ostali celú noc?“

„Celú noc, ak vás neodvoláme skôr. Tu sobášia v noci, však?“

„Ak majú peniaze a sú ochotní platiť, môžu ich zosobášiť ihneď, či vo dne alebo v noci.“

„Celkom iste majú peniaze,“ povedal Mason, „a budú ochotne platiť.“

„Nechápem to,“ povedal jeden z detektívov. „Veď nie sú neplnoletí.“

„Sú až priveľmi dospelí, ale tuším v tomto štáte sú predpisy, podľa ktorých žiadateľa o sobášne povolenie je možné vziať pod prísahu.“

„Myslím, že je to tak,“ prikývol detektív.

„Budem teda žiadať, aby nádejného ženícha vzali pod prísahu a opýtali sa ho na predchádzajúce manželstvá. Pravdepodobne tiež navrhnem úradníkovi, čo vydáva sobášne povolenia, aby mu položil niekoľko ďalších otázok a dám mu dvadsať dolárov, aby som mal istotu, že si zapamätá, na čo som sa opýtal.“

„Dobre,“ povedal arizonský detektív, „pomôžeme vám v tom. Chceli sme iba vedieť, ako ďaleko chcete ísť.“

„Čo najďalej.“

Vrátili sa do Yumy taxíkom, ktorý na nich čakal, najali si auto a šli do motela Bisnaga. Mason zavolal do Los Angeles Lindu Calhounovú.

„Pán Mason!“ zvolala. „Kde ste teraz?“

„Momentálne sme v Yume, v štáte Arizona. Všímame si autá, ktoré tadeto prechádzajú, a chceme sa dozvedieť, či sa vaša teta chce zosobášiť s Dewittom tu.“

„Pán Mason, ako ste sa tam dostali?“

„Lietadlom.“

„To bolo iste strašne drahé. Vôbec som nebola pripravená na…“

„Nerobte si starosti,“ prerušil ju Mason, „vás to bude stáť sto dolárov, ani o cent viac. To je mzda za dvojdňovú prácu detektíva. Zvyšok hradím ja.“

„Ale prečo vy?“

„Je to len môj príspevok na zabezpečenie lepšieho chodu justície. Netrápte sa pre to, Linda. O svojej tete neviete nič nové?“

„Nie, ale spoznala som sa s Bellou Freemanovou, dievčinou, ktorej Dewitt sľúbil, že si ju vezme. Je tu v byte so mnou.“

„Počuje, čo hovoríte?“

„Áno, počuje.“

„Nuž nepovedzte viac, ako naozaj musíte. Budem vám klásť otázky, odpovedajte len stručne – áno, alebo nie…“

„Pred ňou netreba nič tajiť,“ prerušila ho Linda. „Bola doňho zaľúbená pred dvoma rokmi, ale už ju to prešlo. Vie už, aký je skutočne. Dosiahol, že dala naňho prepísať svoje úspory. Povedal jej, že má stopercentný typ na dobrú investíciu, ktorá prinesie veľké peniaze. Jednoducho si vzal jej peniaze a už ho nebolo. Chce svoje peniaze späť“

„Koľko to bolo?“

„Tritisíc dolárov.“

„To je výborné!“ zvolal Mason. „Budeme ju konfrontovať s Dewittom, ona ohlási svoj nárok a potom sa hádam tete Lorraine otvoria oči. Ale je možné, že ide len o náhodnú zhodu mien.“

„Nie. Je to on. Prišiel o oko pri akejsi poľovačke, odvtedy nosí na ňom čiernu pásku a vystupuje ako vojak fortúny. Tá páska priťahuje ženy ako osy med.“

„Povedali ste jej, prečo sa oňho tak zaujímate?“

„Áno. Veľmi so mnou cíti. Urobí to, čo jej povieme. Teraz je zaľúbená do iného muža.“

„Viete o tom, že George Latty sledoval auto vašej tety?“

„George? Bože, nie! Nevedela som si vysvetliť, kde sa podel. Stále mu vyzváňam, vyzváňam, vyzváňam…“

„Chcete povedať, že ste o ňom nič nepočuli?“

„Áno.“

„Viete, zahral sa tak trochu na detektíva. Pravdepodobne vás zavolá. Neodchádzajte od telefónu, zavoláme vás neskôr. Ak by ste nás potrebovali, my sme v moteli Bisnaga v Yume.“

„Kto my?“

„Paul Drake, moja sekretárka Della Streetová a ja.“

„Preboha, pán Mason, ale všetky tie výdavky…“

„Povedal som vám, aby ste si s tým nerobili starosti. Zavolajte ma, ak sa niečo dozviete.“ Právnik zavesil slúchadlo, rozpovedal svojim spoločníkom, čo sa dozvedela, a doložil: „Začína to dostávať výraznejšie črty. Teraz si zobujem topánky a trocha si oddýchnem. Myslím, že sa blížime k rozuzleniu.“

„Ak bude treba, o dve minúty som pripravený,“ povedal Drake.

Della Streetová povedala: „Mne dožičte päť minút, Perry, a budem okej.“

„Pozrite, Della, vôbec nie je potrebné, aby ste vy…“ namietol Mason.

„Nechcela by som o to prísť za nič na svete. Perry, potrebujem iba päť minút, ale tie mi musíte dať.“

„Prosím, máte ich,“ prikývol Mason.

„Ste ochotný aj im dať takú istú lehotu myslím Montrosovi Dewittovi.“

„Pravdaže. Iste sa budú chcieť pred obradom umyť.“

Rozišli sa. Mason si vyzul topánky, natiahol sa na posteľ, dal si pod hlavu vankúš, vyfajčil cigaretu a zadriemal. Asi po hodine ho zobudilo vytrvalé zvonenie telefónu.

„Prosím,“ povedal Mason do slúchadla.

„Pán Mason?“

„Áno.“

„Máte tu medzimestský hovor z Los Angeles. Prijímate ho?“

„Áno, zapojte ho.“

O chvíľu počul hlas Lindy Calhounovej: „Pán Mason, tak som rada, že som vás dostala… viem, kde je teta Lorraine.“

„Kde je?“

„V Calexicu. Viete, kde to je?“

„Áno. Je to mesto na hranici. Na jednej strane hranice je Calexico a na druhej Mexicali. Ste vo svojom byte?“

„Áno,“

„Sama?“

„Nie. Belle Freemanová je tu so mnou. Celkom ju rozrušilo, že som s vami včera telefonovala. Posedeli sme si pri káve a bližšie sa zoznámili. Je skvelá spoločníčka.“

„Ach, tak. Pokúšal som sa urobiť si o nej predstavu. Je k vám priateľská?“

„Och, veľmi!“

„Dobre. Ale teraz mi povedzte, prečo vám teta telefonovala. Aby vám povedala, že sa vydala?“

„Och, nie. Chcela mi len povedať, že mi všetko odpúšťa a že ukrutne potrebuje moje priateľstvo.“

„To znamená,“ zachmúril sa Mason, „že už sú svoji. Zrejme prešli do Mexika a tam sa dali zosobášiť.“

„Dúfam, že nie, pán Mason. Podľa hlasu sa mi zdalo, že teta je zasa svoja že konečne je to zasa ona. Povedala mi, že veľmi oľutovala výstup, ktorý mala so mnou, že je trocha nervózna a vyvedená z miery, ale situácia sa zmenila, a… povedala, že sa so mnou stretne zajtra odpoludnia.“

„Odpoludnia?“

„Áno.“

„Povedala, kde?“

„Nie. Predpokladám, že tu v hoteli.“

„Povedala vám, kde je?“

„V moteli Palm Court.“

„Spomenula Dewitta?“

„Nie, a ja som sa naňho nepýtala, ale… podľa toho, ako hovorila, podľa zvuku jej hlasu som presvedčená, že… Viete, keby sa bola vydala, bola by mi to povedala.“

„Nie som si taký istý,“ namietol Mason. „Z toho, že vás zavolala, z jej ospravedlnenia a zo všetkého iného usudzujem, že sa vydala. George sa neozval?“

„Ozval.“

„Čo chcel?“

„Požiadal ma, aby som mu poslala telegraficky dvadsať dolárov.“

„Kde je?“

„V El Centro.“

„Telegrafoval, alebo telefonoval?“

„Telefonoval na môj účet.“

„Poslali ste mu tie peniaze?“

„Pošlem mu ich, ale musím ísť na poštu, no najskôr som sa chcela s vami zhovárať a povedať vám, čo sa stalo, kým odídem z bytu.“

„Dobre,“ prisvedčil Mason, „je to váš priateľ a sú to vaše peniaze.“ Zasmiala sa: „Bojím sa, že sa vám George nepozdáva, pán Mason. Som si istá, že ani tete Lorraine.“

„Opakujem, je to váš priateľ a sú to vaše peniaze. Telefonoval vám predtým, než ste hovorili s tetou, alebo potom?“

„Krátko potom.“

„Povedali ste mu, kde je vaša teta?“

„Pravdaže. Spýtal sa ma, či viem niečo, nuž som mu prirodzene, povedala, že mi telefonovala. Ale zazlievam mu, že tak ušiel. George mi bude musieť podrobne vysvetliť, prečo to urobil. Bála som sa oňho. Vyzváňala som mu cele odpoludnie.“

„Myslím, že sa vaša teta vydala, alebo má v úmysle vydať sa ráno a potom sa lietadlom vrátiť k vám.“

„Ja… táto možnosť mi nezišla na um. Ale keď teraz na to myslím môžeme v tej veci niečo urobiť, pán Mason?“

„Neviem. Porozmýšľam o tom.“

„Bola by to tragédia, keby sa s ním takto zahodila.“

„Viem, ako vám je. Zajtra vás zavolám.“

„Veľmi vám ďakujem… Dobrú noc.“

„Dobrú noc,“ povedal právnik a zavesil.

Nato podišiel k spojovacím dverám, čo viedli do izby, kde bol Paul Drake, ticho zaklopal, otvoril dvere, chvíľu načúval, ako detektív ticho, rytmicky chrápe.

„Zobuď sa, Paul,“ povedal Mason. „Viem niečo a podľa toho sa zariadime.“ Drake si na posteli sadol, pretieral si oči, náramne zíval. „Čo je?“ spýtal sa.

„Lorraine Elmorová a zrejme aj Montrose Dewitt sú v moteli Palm Court v Calexicu.“ Drake len pomaly pochopil.

„Ale,“ pokračoval Mason, „je to akési čudné. Teta Lorraine telefonovala Linde Calhounovej pred niekoľkými minútami, povedala jej, že chce, aby sa uzmierili, a že zajtra odpoludnia Lindu navštívi v jej hoteli.“

„Vydala sa zaňho?“

„Bojím sa, že áno, hoci je celkom ľahko možné, že sa rozhodli počkať v Calexicu do rána, potom sa vrátiť sem, dať sa zosobášiť a potom odísť do Los Angeles, ale to sa mi nezdá. Nezabúdaj, že vďaka neohrabanosti Georgea Lattyho vedia, že ich sledujú.“

„Tak čo urobíme?“ spýtal sa Drake.

„Ty ostaň tu a buď v styku s arizonskou detektívnou kanceláriou. Ja si vezmem to prenajaté auto a pôjdem do Calexica. Vytiahnem ich z postele. Dewitt bude otvárať oči.“

„Vieš o ňom dosť, aby si mohol podniknúť práve toto?“

„Myslím, že toho viem dosť, keď k tomu prirátame tú Bellu Freemanovú a nekrytý šek. Máme základ, ktorý nám umožní klásť otázky. Bojím sa iba toho, že telefonický rozhovor mal Lindu zviesť zo stopy. Možno jej povedala, že sú v moteli Palm Court, len preto, aby ju oklamali, a teraz sú na ceste do Yumy. Ak prekročia hranicu, zaves sa im na päty a buď veľmi, veľmi opatrný. Z ničoho ho neobviňuj. Len sa predstav a povedz, že chceš vedieť, prečo platil správkyni domu nekrytým šekom. Iste hneď strčí ruku do vrecka a zaplatí v hotovosti. Až potom sa ho spýtaj, či je ten istý Montrose Dewitt, ktorý si vyžiadal povolenie na sobáš s Bellou Freemanovou, a ak odpovie, že áno, spýtaj sa ho, či je pravda, že ešte vždy má jej tritisíc dolárov, čo chcel investovať, či ich vôbec investoval, a ak áno, do čoho. Daj dobrý pozor, aby si ho z niečoho neobvinil, Paul – aby si neurobil niečo, na základe čoho by mohol podať žalobu pre urážku na cti.“ Drake sa už celkom prebudil a povedal. „Dobre, Perry, urobím to. Pritlačím chlapíka k múru a zrejme chceš, aby som to urobil pred tou ženou.“

„To som nepovedal,“ ohradil sa s úsmevom Mason.

„Čítal som ti myšlienky. A čo bude s Dellou?“

„Pôjde so mnou, lebo si myslím, že sa s nimi stretnem, a chcem mať rozhovor na papieri.“ Právnik prešiel k dverám Delly Streetovej a zaklopal na ne. „Máte päť minút, Della,“ upozorňoval.

Ospanlivým hlasom povedala: „Dobre, šéf, zaraz sa schystám.“

5

Keď sa zjavili svetlá Calexica, Mason povedal Delle Streetovej: „Teraz sa musíte zobudiť, Della. Sme na mieste.“ Della Streetová sa s námahou vzpriamila na sedadle, potriasla hlavou, ospanlivo sa usmiala a povedala: „Bojím sa, že ako vaša spoločníčka som nestála za nič.“

„Bolo zbytočné, aby sme obidvaja boli hore.“

„Čo budeme robiť teraz?“

„Vezmete si svoj stenografický blok a pero: budete zapisovať. Ideme do motela Palm Court a vytiahneme tetu Lorraine a Montrosa Dewitta z postele.“

„Z tej istej postele?“

„To sa ešte uvidí.“

„Čo urobíme potom?“

„Potom budeme klásť Dewittovi otázky.“

„Čo keď nebude odpovedať?“

„Budeme sa spytovať ďalej.“

„Bol by v práve, keby vás násilím vyhodil?“

„Iste.“

„Dopustíte, aby to urobil?“

„Nie.“

„Inými slovami, mohlo by sa to skončiť peknou bitkou.“

„Veru,“ pripustil Mason. „ale nezabúdajte na jedno, teta Lorraine toho chlapíka ľúbi. Všetko, čo podnikáme, robíme preto, aby sa vyfarbil. Keď začne byť násilnícky, budeme reagovať tak, aby bolo jasné, že nie je v práve. Ja sa musím správať tak, aby sa každý náš čin zdal rozumný, aby sme všetko, čo od neho chceme, formulovali zdvorilo, a ak začne vyvádzať, aby sme ho dostali do svetla, že všetko, čo urobí, bude sa zdať nerozumné a nezdvorilé.“

„Viete, kde je motel Palm Court?“ spýtala sa Della Streetová.

„Nájdeme ho,“ ubezpečil ju Mason „Mesto nie je až také veľké. Prejdeme ním autom krížom-krážom a nájdeme ho.“

„Na druhej strane je Mexiko?“

„Áno, hneď za hranicou stačí prejsť bránou. Všetko na druhej strane toho drôteného plotu je Mexiko.“

„Mohli sa tam dať zosobášiť.“

„Predpokladám, že áno.“

„Myslíte, že to urobili?“

„Neviem. Ten prípad je trocha čudný, ale musíme sa predovšetkým usilovať, aby tete Lorraine padli šupiny z očí.“

„To ju bude asi bolieť,“ poznamenala Della.

„Bude to pre ňu lepšie, než keby ju zavraždil.“

„Myslíte, že je až v takom nebezpečenstve?“

„Neboli by sme tu, keby nebola.“

Právnik na križovatke odbočil a povedal: „Myslím, že motely sú na tejto ulici. Tak si to aspoň pamätám ale teraz sa tam už nebude svietiť. Oni moment, aký je to vývesný štít, Della?“

„To je ten motel!“ zvolala. „Svetelný nápis oznamuje, že je to Palm Court.“

„To je fajn. Iste budú mať voľné izby, ináč by nenechali nápis svietiť. Ak majú voľné izby, vedúci sa nebude rozčuľovať či to bude on, alebo ona keď bude musieť vstať. Mimochodom, môžeme sa tam ubytovať aj my, rodinka bude pokope.“ Právnik zašiel autom až pred budovu, na ktorej bol nápis KANCELÁRIA, vystúpil a zazvonil.

Asi o minútu nato otvorila im dosť silná žena. Nechýbalo jej veľa do päťdesiatky, na sebe mala župan.

Premerala si Masona a Dellu Streetovú.

„Želáte si izbu?“ spýtala sa.

„Dve,“ odpovedal Mason.

„Dve?“

„Dve.“

„Počujte, jednu izbu vydáme bez akýchkoľvek otázok. Nežiadame predložiť sobášny list, ale keď chcete dve izby nuž, chceme mať istotu, že je všetko v poriadku.“

„Všetko je v poriadku, ináč by sme nechceli dve izby. Táto mladá žena je moja sekretárka. Som právnik a som tu služobne.“

„Ach, tak, to je niečo iné. Prosím, zapíšte sa tu.“

„Aby som nezabudol, čakám tu ešte niekoho. Ktorú izbu majú Dewittovci?“

„Dewittovci?“

„Áno.“

„Pán a pani… aha, máte na mysli Montrosa Dewitta! Je to čudné, ale aj oni majú dve izby. Montrose Dewitt je na štrnástke a pani Elmorová na šestnástke. Prišli spolu.“

„Ach, tak,“ povedal Mason a vypísal prihlasovacie formuláre.

„Povedali, ako dlho tú chcú ostať?“

„Len túto noc.“

„Ďakujem. Koľko platím?“

„Dvanásť dolárov za obidvoch.“

Mason jej dal dvanásť dolárov. Správkyňa mu podala kľúč.

„Zaparkujte voz pred bunkami; tak sa to u nás robí. Vďaka bohu teraz už nemám nič voľné. Môžem zhasnúť svetlo a ísť spať.“ Právnik zaparkoval auto, odniesol Delle Streetovej kufrík do jej bunky a povedal: „Della, príďte pred moju bunku o päť minút.“ Mason vybral z auta svoj kufrík, zasvietil vo svojej izbe, pozrel, ako je zariadená, a čakal, kým Della nevyjde von.

„Ste pripravená?“

„Áno.“

„Nuž ideme na to. Najprv pôjdeme k pani Elmorovej, lebo chceme, aby počula všetko, čo sa povie. Je v šestnástke.“ Mason ticho zaklopal na dvere bunky číslo šestnásť.

Keď nikto nereagoval ani na druhé klopanie, Della Streetová zašeptala: „Asi sú obidvaja v štrnástke a to bude chúlostivá situácia.“

„Ale nie pre nás.“

Mason prešiel k bunke číslo štrnásť a zaklopal na dvere.

„Nepáči sa mi to,“ povedala Della Streetová. „zastihneme ju v háklivej situácii.“

„Sama sa do nej dostala. My na nej vinu nemáme. Povedal som pánu Lattymu, že nechceme chrániť jej cnosť, ale život.“ Mason znovu zaklopal na dvere.

Keď nedostal odpoveď, pozrel na Dellu Streetovú, zamračil sa a povedal: „Isto ste si všimli, Della, že pred týmito bunkami, ani inde na okolí neparkuje nijaké auto s poznávacou značkou štátu Massachusetts.“

„Bože, to by mohlo znamenať, že sa naozaj išli dať zosobášiť?“

„To je možné. Bál som sa toho. Vedia, že ich sledujú, nuž zabočili sem, pani Elmorová zatelefonovala Linde, aby ju upokojila a aby odvolala svojich špiónov. Potom sa pobrali do Yumy. Teraz sú asi tam a Paul Drake sa má čo obracať.“

„Čo urobíme?“

„Zatelefonujeme Paulovi. Napokon nič nezískame tým, keď sa vrátime, lebo skôr ako tam prídeme, bude po všetkom.“

„Kde ho budeme volať?“

Mason ukázal na telefónnu búdku na rohu. „Skúste, či je Paul Drake v moteli Bisnaga,“ prikázal jej. „Volajte na náš úverový šek, Della.“ Della Streetová vošla do telefónnej búdky, objednala hovor a o chvíľu ju bolo počuť: „Haló, Paul, Perry sa chce s vami zhovárať.“ Mason vstúpil do telefónnej búdky a povedal: „Ahoj, Paul, nemyslel som, že ťa tam nájdem.“

„Prečo?“ spýtal sa Drake rozospatým hlasom. „Povedal si mi, aby som ostal tu.“

„Ale naši vtáčkovia odišli z Calexica. Myslel som, že teraz už sú v Yume.“

„O tom neviem nič.“

„Možno sa im podarilo nepozorovane prekĺznuť.“

„Tým dvom detektívom nemohli,“ nesúhlasil Drake. „V aute s poznávacou značkou štátu Massachusetts sa im to nemohlo podariť.“

„Dobre, to znamená, že prekročili hranice Mexika. Teraz sú podľa všetkého manželia. Nepoznám mexické sobášne predpisy, ale teraz sú už na betón svoji. Prepáč, že som ťa otravoval, Paul, ale musel som si to overiť. Sme v moteli Palm Court. Tu sa ubytovali aj Dewitt a pani Elmorová, ale pochybujem, že sa sem vrátia. Ja som v bunke číslo deväť, Della na čísle sedem. V izbách sú telefóny. Ak sa niečo prihodí, zavolaj.“

„Iste,“ povedal Drake. „Ale ak sa nič nedozviem, čo mám urobiť?“

„Zariaď, aby pilot priletel do Calexica hneď ráno. Pokiaľ ide o túto fázu prípadu, určite sme uviazli na mieste. Keď uvidíme pani Elmorovú, bude už pani Dewittovou.“ Mason zavesil slúchadlo a povedal Delle Streetovej: „Čakať už nemá zmysel. Ja si ešte chvíľu posedím pre prípad, že by sa predsa len vrátili. Ale ak sa čoskoro nezjavia, bude to znamenať…“

„To nesmiete,“ prerušila ho. „Ja som si trocha pospala – vy ste si ani nezdriemli. Choďte si ľahnúť a…“ Mason pokrútil hlavou: „Musím o tom trocha porozmýšľať, Della. Neľahnem si, kým nebudem mať jasno v hlave. Zato vy si ľahnite, ráno sa uvidíme. Zavolám vás.“

„Rada by som ostala hore ja, šéf. Môžem…“

„Nie, ľahnite si, Della. Musím si to ujasniť. Ráno sa uvidíme. Dobrú noc.“ Mason zhasol, pristavil si k dverám kreslo, sadol si, fajčil, hľadel na dvor a tuho sa zamyslel.

Keď sa auto s poznávacou značkou štátu Massachusetts do pol štvrtej nevrátilo, Mason zatvoril dvere, vyzliekol sa, ľahol si a ihneď zaspal.

Bolo pol siedmej ráno, keď Della Streetová zaklopala na Masonove dvere. „Ste hore?“ spýtala sa ticho.

Mason otvoril dvere. „Práve som sa doholil. Ako dlho ste už hore?“

„Vstala som iba pred chvíľou. Náš zaľúbený párik priletel do hniezda.“

„Tak sa zdá. Len čo som sa zobudil, vyzrel som z okna. No toto!“

„Čo je?“ opýtala sa Della.

Mason ukázal hlavou na bunky vzadu. „Pozrite sa tam. Ten chlapík práve otvára dvere auta. Obráťte sa, ale pomaly.“

„Veď je to George Latty!“ zvolala Della Streetová.

„Veru je. Zistíme, čo nám o tom povie on.“

Latty práve otváral zásuvku na palubnej doske, keď Mason povedal: „Dobré ráno, pán Latty.“ Latty sa prudko zvrtol, na tvári sa mu zračil úľak a prekvapenie. „To ste vy!“ zvolal. „Čo tu vlastne robíte?“

„Dobre, začnime od začiatku, ako sme to urobili v Arizone. Ale čo tu robíte vy?“

„Ja… nuž niekde som musel prenocovať.“

„Vedeli ste, že teta Lorraine je tu?“

„Pst,“ zašeptal Latty. „Hovorte tichšie… Poďte dnu. Majú susednú bunku.“

„Sú tam?“

„Áno, prirodzene.“

Mason kývol Delle Streetovej.

Vošli do Lattyho bunky.

„Ako dlho ste tu?“ spýtal sa Mason.

„Neviem, nepozrel som na hodinky.“

„Z registra hosťov sa to dozvieme.“

„Dobre teda, prišiel som sem krátko pred polnocou. Aspoň si to myslím.“

„Boli ste po celý ten čas vo svojej izbe?“

„Vyšiel som si von… aby som sa tu trocha poobzeral, a chcel som vidieť aj Mexiko. Ja…“

„Ako dlho ste boli vonku?“

„Dosť dlho. Vrátil som sa – ani neviem kedy.“

„Cigániť neviete,“ povedal Mason. „Teraz mi povedzte, čo všetko ste robili.“

„Do toho vás vôbec nič.“

„Počúvajte, pán Latty, zrejme ste sa opäť chceli hrať na detektíva. Raz ste už všetko zbabrali a teraz ste to znovu zbabrali. Je načase, aby ste mi tentoraz pravdivo odpovedali. Keď ste prišli sem, bolo auto s poznávacou značkou štátu Massachusetts zaparkované pred tamtými dvoma bunkami?“

„Áno, bolo… Nie, moment viete, nepamätám sa, či som to auto videl tu.“

„Vedeli ste, že Dewitt a teta Lorraine sú tu?“

„Áno.“

„Preto ste prišli sem?“

„Nuž…“

„Nemôžem sa s vami škriepiť, Latty. Telefonovali ste Linde z El Centro. Poslala vám nejaké peniaze. Z rozhovoru s ňou ste uhádli, že teta Lorraine a Dewitt sú tu. Čo ste urobili potom?“

„Prišiel som sem a rezervoval si bunku hneď vedľa nich. Sú v susednej izbe. A prezradím vám, že steny sú náramne tenké. Môžu počuť všetko, o čom sa zhovárame.“

„V prípade, že sú tam,“ povedal Mason.

„Sú tam.“

„Nie, teraz tam nie sú.“

„Ale boli tam.“

„Kedy?“

„Keď som prišiel… Teda krátko potom, čo som vošiel dnu, počul som ich hlasy.“

„Nemám čas ani vôľu žmýkať z vás pravdu po kvapkách. Prestaňte sa vykrúcať a odpovedajte na moje otázky. Prečo ste neostali v Yume, ako som vám kázal?“

„Lebo… lebo som nechcel. A nebudem odpovedať na vaše otázky. Nemám rád tón vášho hlasu. Raz a navždy si uvedomte, pán Mason, že ja som najal vás. Vy nebudete hovoriť mne, čo mám robiť.“

„Dobre, povieme si to z mosta doprosta. Vy ma neplatíte. Vy neplatíte nikoho. Pokiaľ ide o mňa, ste mi len na príťaž. Ste ploštica a príživník. Ste zelenáč, čo sa chce správať ako muž, ale nevie to. Poviem vám dorovna, že nechcem mať s týmto prípadom nič spoločné dovtedy, kým vy budete doň strkať nos. Týmto končím. Zavolám Linde a poviem jej, čo si myslím.“ Mason kývol Delle, zvrtol sa a vyšiel z izby.

Z telefónnej búdky zavolal Paulovi Drakovi: „Je niečo nové, Paul?“

„Nič.“

„Tak dobre. Sadni si na lietadlo. Príď na letisko sem. Vyzdvihneš ma, potom odovzdám prenajaté auto a vrátime sa do Los Angeles. S týmto prípadom nechcem mať nič spoločné.“

„Čo sa stalo?“ spýtal sa Drake.

„To, že je v tom zasa ten prekliaty mladík. A je to už aj tak zbytočné. Neviem, čo sa stalo, a nemám čas ťahať z neho pravdu. Príď sem a vrátime sa do Los Angeles.“ Mason zatelefonoval Linde Calhounovej: „Rád by som vás informoval o vývoji. Vtáčky unikli z klietky.“

„Čo sa stalo?“

„Váš milý George sa znova zahral na detektíva a znova všetko zbabral.“

„Čo urobil? Veď je v El Centro. Chcem povedať, že bol v El Centro. Teraz je na ceste domov.“

„Vôbec nie. Je tu, v moteli Palm Court. Prišiel sem neskoro v noci, podarilo sa mu dostať izbu hneď vedľa tej, v ktorej sa ubytoval Montrose Dewitt, a zrejme trocha načúval za dverami, lebo mi povedal, že steny sú veľmi tenké, že ak človek napína uši, počuje, čo si ľudia rozprávajú v susednej miestnosti.“

„Nevravte,“ zvolala Linda.

„Neviem, čo sa stalo, ale izby sú teraz už asi prázdne a…“

„Boli to dve bunky?“ prerušila ho.

„Áno štrnástka a šestnástka. George si vzal dvanástku. Iste niekde odišli. Pán Latty sa možno usiloval ich sledovať, ale zbabral to, alebo si to všimli a rozhodli sa odsťahovať. George mi nechce nič povedať a ja naozaj nemôžem márniť čas zisťovaním, čo sa vlastne stalo. Mám pocit, že má niečo za lubom, ale tají to. Mám k dispozícii lietadlo a o niekoľko hodín som späť v Los Angeles. S vašou tetou sme stratili všetok kontakt, a mne je škoda mrhať čas a vám peniaze v snahe ho obnoviť, keď sa nemáme čoho držať. Vaša teta sľúbila, že príde za vami dnes odpoludnia. To je to najlepšie, čoho sa môžeme teraz chytiť. Budem tam, keď sa s vami stretne. Dúfajme, že Dewitt bude s ňou.“

„Ale čo s Georgeom?“

„To už je vaša vec. Rád by som však vedel, či ste mu poslali dosť peňazí na okružnú cestu lietadlom. Nech konečne pochopí, že človek, čo sa chce hrať na veľkého za peniaze iného, je…“ Masona prerušil ostrý výkrik, ktorý prenikol cez sklenené dvere zatvorenej telefónnej búdky.

„Čo to bolo?“ spýtala sa Linda. „Zdalo sa mi, akoby bol niekto vykríkol a…“ Výkrik sa zopakoval, tentoraz oveľa bližšie.

Mason otvoril dvere.

Akási žena so zmetákom v jednej ruke a vedrom na vodu v druhej bežala cez parkovisko k ceste a kričala z celej sily.

Zrazu pustila vedro. Ako sa s hrmotom kotúľalo po tvrdej ploche parkoviska, zanechávalo za sebou dymiacu stopu horúcej mydlovej vody.

Žena, stále so zmetákom v ruke, urobila ešte asi štyri kroky, potom ho odhodila, akoby ju pálil v ruke. Bežala k chodníku, zabočila doprava a kričala: „Pani Chesterová! Pani Chesterová! Vražda!“ Potom sa za ňou zatvorili dvere a stlmili výkriky.

Mason rýchle znovu vzal do ruky slúchadlo. „Držte linku, Linda. Nedovoľte, aby niekto prerušil spojenie. Čakajte, idem pozrieť, čo sa stalo. Tá žena vybehla zo štrnástky dvere ostali otvorené.“ Právnik nechal sklenené dvere telefónnej búdky otvorené a spolu s Dellou Streetovou bežal cez parkovaciu plochu k privretým dverám štrnástky.

Nazrel dnu.

Posteľ nebola odostlaná, prikrývka bola na mieste, iba vankúše niekto vytiahol a oprel o záhlavie postele.

Na dlážke ležala na chrbte mužská postava s rozhodenými nohami, celkom oblečená. Na jednom oku mala čiernu pásku. Farba tváre jasne prezrádzala, že muž je mŕtvy.

„Preboha,“ vykríkla Della Streetová. „čo je asi v druhej izbe?“ Mason na ňu pozrel cez plece a povedal: „To sa čertovsky rýchlo dozvieme.“ Vybral univerzálny kľúč, ktorý upratovačka nechala vo dverách štrnástky, pristúpil k dverám šestnástky a odomkol ich.

Della Streetová, ktorá pozerala na chodník, kým Mason strkal kľúč do dverí, povedala: „Ponáhľajte sa. Už ide chyžná aj so správkyňou.“ Mason bez váhania prudko otvoril dvere.

Na dlážke ležalo niekoľko luxusných kufrov boli otvorené. Ich obsah sa váľal po miestnosti. Boli to väčšinou ženské šaty a bielizeň. Aj tu bola posteľ nedotknutá.

„Kto ste?“ spýtala sa správkyňa.

„Perry Mason a toto je moja sekretárka. Počuli sme chyžnú, ako kričí, že sa tu stala vražda.“

„Tu nie, tu nie,“ povedala chyžná. „V tej druhej izbe v štrnástke.“

„Ach, prepáčte,“ ospravedlnil sa Mason.

„Ste úradná osoba?“ spýtala sa správkyňa.

„Som právnik,“ usmial sa Mason a urobil jej miesto. Správkyňa najprv nazrela do štrnástky a potom vstúpila.

„Podívajme sa,“ povedal Mason, ako keby videl mŕtvolu po prvý raz. „Zrejme je tu mŕtvy človek – ale nič nenaznačuje, že ide o vraždu.“ Otvorili sa dvere štrnástky. Stál v nich George Latty, bez košele, s holiacim krémom na tvári a s britvou v ruke, na sebe mal nohavice a tričko. „Čo sa to tu robí?“ spýtal sa.

Mason na jeho otázku nereagoval a povedal správkyni: „Zdá sa, že ide o prirodzenú smrť, ale radšej zavolajte políciu.“ Správkyňa odstrčila Masona a vyšla z izby. Zabuchla dvere šestnástky a zamkla ich.

Otvorili sa ďalšie dvere. Muž v pyžame a v župane sa spýtal: „Čo znamená ten hurt?“

„Upratovačka sa niečoho zľakla,“ odpovedala správkyňa s úsmevom.

George Latty sa znova spýtal Masona: „Čo to všetko znamená, pán Mason?“ Mason sa obrátil k nemu. „Ako to, čo to všetko znamená?“

„No, ten krik.“

„Ach, vy ste počuli krik?“

„Pravdaže som počul. Znel ako hvizd lokomotívy.“

„A vybehli ste von len takto, ako ste?“

„Prirodzene.“

„Namydlili ste si tvár pred výkrikom, alebo po ňom?“

„Pred ním. Prečo?“

„V tom prípade ste chvíľu počkali, kým ste otvorili dvere.“

„Iste… tak ako som bol, nemohol som sa ukázať.“

„Chcete povedať, že ste sa preobliekli?“

„Nie, bol som oblečený tak ako teraz, ale… ale váhal som.“

„Chápem,“ povedal Mason, odvrátil sa od neho a rýchlo kráčal k telefónnej búdke.

Zdvihol slúchadlo a povedal: „Ste ešte tam, Linda?“

„Bože, áno. Mala som čo robiť, aby mi nevzali linku. Čo sa stalo? Čo sa robí?“

„Tak sa zdá, že Montrose Dewitt je mŕtvy. Po vašej tete niet ani stopy. Niekto prekutal celú batožinu v oboch izbách. Mal zrejme naponáhlo. A keďže George Latty bol v izbe susediacej s Dewittovou, nepochybne nastanú komplikácie.“

„Bože, hádam si nemyslíte, že sa pobili? George by to…“

„Som presvedčený, že George by to neurobil,“ povedal Mason váhavo, „ale najväčší problém teraz je, čo je s vašou tetou. Moment, povedzte, má vaša teta ryšavkasté vlasy?“

„Áno.“

„Myslím, že žena, ktorá teraz náhlivo prešla popri mne a blíži sa k dverám šestnástky… Zavolám neskôr. Do počutia.“ Právnik zavesil slúchadlo a prebehol cez parkovisko.

George Latty vošiel do svojej dvanástky a zatvoril dvere. Správkyňa a chyžná boli už v kancelárii, zrejme telefonovali polícii.

Žena skúsila otvoriť dvere šestnástky, prudko mykala kľučkou, potom podišla k štrnástke v tej chvíli jej Mason položil ruku na plece.

„Pani Lorraine Elmorová?“ spýtal sa.

Obrátila k nemu tvár. Od hrôzy mala rozšírené oči.

„Áno. Kto ste?“

„Som právnik a myslím, že by ste sa mali so mnou pozhovárať, kým sa dáte do reči s niekým iným.“

„Ale ja musím do svojej izby a musím… nájsť svojho priateľa.“

„Nemáte kľúč?“

„Nie.“

„Kde je?“

„Neviem… asi som ho stratila.“

Mason ju vyzval: „Pani Elmorová, prosím, poďte so mnou. Najprv vám chcem povedať, že poznám vašu neter Lindu Calhounovú.“

„Lindu… vy ju poznáte?“

„Áno,“ prisvedčil Mason, pevnejšie ju chytil za ruku a viedol cez parkovisko. „A toto je Della Streetová, moja sekretárka. Ak sa nám chvíľku venujete, pani Elmorová, je možné, že bude v našich silách pomôcť vám. Ba myslím si, že našu pomoc potrebujete.“

6

Keď Mason kývol Delle Streetovej, posadila Lorraine Elmorovú do čalúneného kresla. Della si k nej pritiahla stoličku a sadla si.

Mason chvíľu stál, potom si sadol na peľasť. „Môžete mi o tom niečo povedať, pani Elmorová?“

„Ste Lindin priateľ?“

„Áno. Požiadala ma o radu v inej veci. Myslím, že by ju zaujímalo…“

„To, že ste Lindin priateľ, mi úplne stačí. Montrosa zavraždili.“

„Kto ho zavraždil?“

„Nepriatelia.“

„Akí nepriatelia?“

„Jeho,“ odpovedala a rozplakala sa.

Della Streetová ju chlácholivo pohladila po pleci. „Skôr ako sa poddáte žiaľu, povedzte nám, čo sa stalo, pani Elmorová.“

„Povedzte nám iba holé fakty,“ spresnil Mason.

Lorraine Elmorová potlačila slzy a pošepla: „Bože, mohli sme byť spolu takí šťastní.“

„Upokojte sa,“ tíšila ju Della Streetová. „Prosím vás, pokúste sa rozpovedať pánu Masonovi presne, čo sa stalo.“ Lorraine Elmorová začala: „Bolo to hrozné. Chceli sme žiť vlastným životom, chceli sme si nájsť vlastné šťastie, chceli sme život začať znova a…“

„Prosím vás, môžete nám povedať, čo sa vlastne stalo?“ spýtal sa Mason. „Iba fakty, pani Elmorová.“

„Niekto nás sledoval a Montrose sa hrozne naľakal. Povedal, že sú ľudia, ktorí… ktorí pasú po ňom a…“ Znova sa rozplakala.

„Dobre, pani Elmorová, musím vám položiť niekoľko otázok. Prosím vás, odpovedajte mi krátko a vecne. Kde je vaše auto?“

„Tam vonku,“ ukázala neurčitým smerom.

„Kde?“

„Na ceste v piesku.“

„Kde?“

„Na míle odtiaľto.“

„Ako ďaleko?“

„Neviem.“

„Ako dlho ste sa viezli, kým ste z neho vystúpili?“

„Stalo sa to… asi dvadsať minút po tom, čo sme odtiaľto odišli.“

„Kedy ste odtiaľto odišli?“

„Neviem. Hádam okolo polnoci.“

„Prečo ste odišli?“

„To isté auto, čo nás sledovalo, bolo zaparkované na tomto parkovisku. Montrose ho spoznal.“

„Vedel, kto je za volantom?“

„Nie.“

„Ale auto vás sledovalo.“

„Áno.“

„Ste si tým istá?“

„Áno. Celkom istá. Ten človek zastavil pri benzínovej pumpe, aby sme ho predišli, a potom sa znova pokúšal zavesiť sa nám na päty. Spomalili sme a nechali ho predísť.“

„Spoznali ste toho muža za volantom?“

„Prečo by som ho mala spoznať? Som z Massachusetts. Toto je Kalifornia. Okrem toho bola som na pravej strane, on nás predchádzal po ľavej.“

„Aha,“ povedal Mason. „Teda Montrose a vy ste nasadli do auta. Kde ste mali namierené?“

„Chcel sa so mnou pozhovárať. Chceli sme si urobiť plány a mysleli sme si, že nás niekto špehuje, nuž sme šli autom na miesto, kde by nás nikto nevyrušoval a nikto nevypočul náš rozhovor.“

„Kde ste šli?“

„Najprv sme šli po dláždenej ceste a potom sme odbočili na prašnú cestu.“

„Pamätáte sa, kade ste šli po dláždenej ceste?“

„Po tej istej, ako sme prišli.“

„Smerom na Yumu?“

„Áno, myslím, že áno. Bolo to tým smerom.“

„Čo sa stalo potom?“

„Prišli sme k prašnej ceste, odbočili na ňu a zaparkovali.“

„Ako ďaleko ste po nej išli, kým ste zastali?“

„Neviem, ale iba kúsok – len toľko, aby sme sa dostali od hlavnej cesty.“

„Nazad ste šli pešky?“

„To bolo potom… no potom.“

„Po čom?“

„Po tom, čo ten človek prinútil Montrosa vystúpiť z auta.“

„Dobre. Tam ste zastali. Sedeli ste v aute a zhovárali sa. A čo sa stalo?“

„To auto prišlo až k nám. Svetlá malo vypnuté. Všimli sme si ho, až keď bolo celkom za nami. Potom Montrose otvoril dvere, vystúpil, a ten človek tam stál a mal cez tvár previazanú vreckovku. Nebolo nič vidieť totiž jeho črty – videli sme len bielu vreckovku, ktorá mu pod strechou klobúka zakrývala tvár. Rozkázal: ‚Vystúpte.‘ Zároveň namieril na Montrosa revolver.“

„Videli ste ten revolver?“

„Áno, áno! Svietil mesiac, videla som, ako sa jeho svetlo odráža od modrého kovu revolvera.“

„Môžete mi povedať, čo sa stalo potom? A prosím vás rýchlo povedzte mi to hneď, je to dôležité.“

„Ten človek mi rozkázal, aby som ostala, kde som, on a Monty šli dozadu, a potom sa Monty zrazu pokúsil vytrhnúť mu revolver, ale ten človek ho udrel, Monty spadol, ten chlap nad ním ostal stáť a bil ho, bil, bil… Och, bolo to hrozné, hrozné, hrozné! Ja som…“

„Spamätajte sa. Nepoddávajte sa hystérii. Čo sa stalo? Vaše pocity nie sú dôležité, potrebujeme vedieť, čo sa stalo.“

„Nuž ten človek nechal Montyho ležať vedľa cesty. Bol mŕtvy. Viem, že bol mŕtvy. Veď ho tak hrozne zmlátil. Dobre som počula zvuk úderov a…“

„Dobre, ten chlap sa vrátil k autu. Čo nasledovalo potom?“

„Sadol si ku mne, hľadal čosi v priehradke na rukavice. Potom mi vytrhol z ruky kabelku a rozkázal mi, aby som viedla auto rovno ďalej.“

„To znamená, že ste sa vzďaľovali od hlavnej cesty?“

„Áno.“

„Išli ste po tej prašnej ceste?“

„Áno.“

„Ten chlap sedel za vami?“

„Nie. Nasadol do svojho auta a šiel tesne za mnou.“

„So zapnutými svetlami?“

„Nie, ešte vždy ich mal vypnuté.“

„Vreckovku mal na tvári?“

„Áno.“

„Čo sa stalo potom?“

„Pokračovala som v ceste, kým nezatrúbil a nezapol svetlá. Vtedy som zastavila, on vystúpil z auta a povedal: ‚Panička, choďte rovno tak dlho, kým to bude možné.‘“

„A potom?“

„Potom sadol do svojho auta a začal cúvať.“

„Čo ste urobili vy?“

„To, čo mi rozkázal. Pravda, aj sama od seba by som to bola urobila, lebo som sa chcela od neho dostať preč. Videla som, ako začal cúvať a obracať sa, a verte mi, dupla som na spojku a priam letela po ceste.“

„A čo sa stalo potom?“

„Zrazu som sa ocitla na piesčitej pôde, auto sa začalo šmýkať a myslím, že som stratila hlavu. Pridala som ešte plyn, až kolesá vyryli jamy a motor zhasol.“

„A potom?“

„Strašne som sa usilovala dostať na pevnú pôdu, ale márne. Kolesá sa len krútili a čoraz hlbšie zabárali do piesku.“

„Čo ste teda urobili?“

„Chvíľu som čakala a potom som sa vracala pešky.“

„Vracali ste sa tou cestou, ktorou ste tam prišli?“

„Áno.“

„Teraz sa vás spýtam na niečo dôležité,“ upozornil Mason. „Spoznali ste pri návrate miesto, kde vás ten chlap zastavil?“

„Nie, iba som šla a šla. Šla som po ceste. Ustavične som myslela, že uvidím Montyho… jeho telo… ale ten človek naložil telo do svojho auta a vzal so sebou.“

„Nepočuli ste výstrel?“

„Nie.“

„Čo bolo s vami ďalej?“

„Šla som a šla, až kým som sa celkom neunavila, takže som si musela oddýchnuť. V topánkach som mala piesok a štrk a iste som zablúdila. Kdesi som zrejme odbočila na vedľajšiu cestu, blúdila som medzi dunami piesku… napokon som vyšla na hlavnú cestu a znova som len išla, zdalo sa mi, že kráčam hodiny a hodiny, až nakoniec zastalo jedno auto a to ma zviezlo.“

„Môžem sa pozrieť na vaše nohy?“ spýtal sa Mason.

Zdvihla nohu.

„Stiahla som si pančuchy,“ vysvetľovala. „Celkom sa mi dotrhali, išla som naboso v topánkach.“ Mason jej vyzul topánku, pozrel sa na jej poranené chodidlo a spýtal sa: „Videli ste, ako ten človek mlátil pána Dewitta?“

„Pravdaže! Videla som ho a počula. Bože, bože, aké to bolo strašné! Mlátil ho, mlátil, a hoci Monty už ležal a ani sa nepohol, jednostaj ho mlátil a kopal doňho a…“

„Ale výstrel ste nepočuli?“

„Nie, nepočula som nijaký výstrel.“

„Ostaňte tu sedieť a odpočiňte si, pani Elmorová. Ja a moja sekretárka si musíme zatelefonovať…“

„Ja… ja pôjdem do kúpeľne,“ povedala, vstala z kresla, ale keď chcela urobiť prvý krok, bola by spadla, keby ju Mason nebol zachytil.

„Bože, moje nohy,“ zastenala. „Moje úbohé nohy.“

„Upokojte sa,“ povedal jej Mason.

Odkrivkala do kúpeľne a zatvorila za sebou dvere.

„Nehovorila pravdu,“ povedal Mason Delle Streetovej.

„Ako to myslíte?“

„Videl som mŕtvolu. Na tvári nemá ani škrabanec, nič také, čo by nasvedčovalo, že ho ten človek zmlátil. Neviem, ako umrel, ale zopakuje to, čo nám povedala… nesmieme dopustiť, aby toto znova rozprávala.“

„Ako jej v tom zabránite?“

„Pozrite, Della, teraz sa nezaobídeme bez človeka, ktorý pozná tunajšie pomery. Je tu jeden advokát, s ktorým som už pracoval. Volá sa Duncan Crowder. Choďte do pouličného automatu, zavolajte ho a povedzte mu, aby hneď prišiel sem. Povedzte mu, že chcem s ním spolupracovať na jednom prípade. Povedzte mu, aby nechal všetko tak a čo najrýchlejšie prišiel.“

„A čo ak nebude doma?“

„Ak ho nezoženieme, je s nami zle; nepoznám iného advokáta, ktorému by som mohol dôverovať. Crowder je skúsený bojovník.“ Právnik podišiel k oknu, odhrnul záclony a pozrel von.

Pred štrnástkou parkovalo niekoľko áut a asi tucet ľudí postávalo v hlúčiku neďaleko dverí.

Keď sa Della Streetová vrátila, Lorraine Elmorová bola ešte vždy v kúpeľni.

„Spojili ste sa s ním?“ spýtal sa Mason.

„Spojila a je na ceste sem. Najskôr sa chcel na všeličo spýtať, ale povedala som mu, že teraz na to nie je čas, nech sa čím skôr náhli sem. Povedala som mu, že ho potrebujete, a to hneď.“

„Ste skvelá, Della. A teraz…“

Zmĺkol, lebo sa otvorili dvere kúpeľne a Lorraine, Elmorová, bledá a unavená, krivkala ku kreslu.

Della k nej pribehla.

„Nechcete si na chvíľu ľahnúť?“ spýtala sa.

„Áno. V noci som vzala nejaké tabletky a potom… zrejme som zaspala. Bože, najradšej by som na všetko zabudla. Nemáte tu nejaký prášok na upokojenie?“ Della Streetová ju odviedla k posteli, uložila ju a povedala: „Len pekne ležte, namočím do studenej vody uterák a dám vám ho na čelo.“ Pani Elmorová sa vďačne usmiala: „Ja… ale mala by som to oznámiť polícii.“

„Na to je čas aj neskôr,“ povedal Mason. „Della, postarajte sa o ňu.“ Náhlivo vyšiel z izby a zamieril k telefónnej búdke. Zažiadal o súrny hovor s Lindou Calhounovou.

Keď počul jej hlas, povedal: „Linda, pri telefóne je Perry Mason. Dobre počúvajte a…“

„Pán Mason, preboha, čo sa stalo? Čo sa stalo tete Lorraine? Čo…“

„Mlčte,“ zahriakol ju Mason, „a počúvajte. Počúvajte pozorne. Montrose Dewitt je mŕtvy. Vaša teta prežila čosi strašné. Podľa jej výpovede zmlátili ho na smrť pred jej očami. Ale vaša teta je hysterická a rozrušená. To, čo povedala, celkom nesedí. To, čo povedala, je – no, poviem otvorene, nie je presvedčivé.“

„Teta Lorraine by neluhala,“ ohradila sa Linda.

„Ste si tým istá?“

„Nuž, ja… povedala by som, že áno.“

„Ani keby jej to niekto rozkázal?“

„Je… no je zaľúbená a…“

„V tej veci je niečo, čomu nerozumiem. Ale teraz mi povedzte, či súhlasíte s tým, aby som zastupoval vašu tetu. Potrebuje advokáta, a to hneď teraz.“

„Pravdaže súhlasím! Veď po celý čas som iné ani nechcela, pán Mason. Chcela som, aby ste vy…“

„Moment,“ povedal. „V tom je práve ten háčik. Keď budem zastupovať vašu tetu, nemôžem zastupovať vás ani vášho Georgea.“

„Ale vy chcete zastupovať moju tetu a… A potom, čo má s tým spoločné George?“

„Neviem. George možno niečo vie, možno nevie. Ak budem zastupovať vašu tetu, je mojou klientkou. Teda ešte raz, chcete, aby som ju zastupoval, alebo nie?“

„Áno, áno. Prosím vás o to, pán Mason.“

„Dobre, buďte blízko telefónu. Ohlásim sa, len čo budem vedieť niečo nové.“

„Nemala by som prísť tam? Nemala by som…“

„Mali by ste. Budete zrejme musieť prísť lietadlom, ak nemáte nikoho, kto by vás odviezol autom.“ Muž stojaci pri telefónnej búdke zaklopal na sklenené dvere a zakričal: „Som reportér, kamoš. Musím telefonovať do redakcie správu. Pusti ma k aparátu.“

„Hneď,“ povedal Mason a potom zasa do telefónu: „Zavolám neskôr.“ Zavesil slúchadlo a otvoril dvere búdky. Reportér vrazil dnu a už aj vytáčal číslo.

Mason sa vrátil do svojej izby, otvoril ticho dvere. Videl, že Della Streetová sedí na peľasti a drží na čele a očiach Lorraine Elmorovej vlhký uterák.

Della si položila prst na pery.

Mason ticho prešiel k oknu, pozrel na parkovisko a ľudí, ktorí tam postávali v skupinkách.

Niekto zaklopal na dvere.

Lorraine Elmorová sa pokúsila nadvihnúť na posteli.

„Len ležte,“ povedala Della Streetová. „Všetko je v poriadku.“ Mason pristúpil k dverám a spýtal sa: „Kto je?“

Ozval sa mužský hlas: „Som Duncan Crowder, pán Mason.“

Právnik otvoril dvere s úsmevom na privítanie, ale vzápätí sa mu úsmev na tvári rozplynul Mladý muž, ktorý stál na prahu dverí, bol taký vysoký ako Mason. Mal tmavé vlnisté vlasy, tvrdé sivé oči, pravidelné črty a prívetivý úsmev.

„Vy nie ste ten človek, po ktorého som poslal,“ povedal Mason.

Návštevník objasnil: „Usiloval som sa vysvetliť vašej sekretárke, že môj otec je v nemocnici. Prevezmem prípad zaňho a urobím všetko, čo bude v mojich silách. Vaša sekretárka ma nepripustila k slovu, povedala iba, aby som sem ihneď prišiel, a zavesila.“

„Ach, tak,“ povedal Mason zamyslene. „Škoda, že váš otec je chorý. Ste jeho spoločník?“

„Áno – Crowder a Crowder. Ja som Duncan Crowder junior.“

Mason sa spýtal Delly Streetovej: „Je vaša bunka otvorená, Della?“ Prikývla.

„Pozhovárame sa tu,“ povedal Mason, odstúpil a premeral si mladíka.

„Prosím o prepáčenie,“ ospravedlnil sa Crowder, keď Mason ticho zatváral dvere. „Mal som pocit, že ide o veľmi súrnu vec. Nemal som možnosť vysvetliť situáciu do telefónu, nuž som si povedal, že neodkladne prídem sem a urobím to osobne.“

„Ako dlho už vykonávate prax?“

„Asi dva roky, pán Mason. Môj otec mi o vás neraz rozprával a mám pocit, že vás poznám. Vaše prípady som sledoval v novinách – tak ako každý!“

„Dobre,“ prisvedčil Mason, viedol ho do bunky, v ktorej bývala Della Streetová, a otvoril dvere. „Poďte dnu a sadnite si. Teraz sa naučíte niečo, čo sa nedozviete z právnických kníh.“

„Chcete, aby som s vami spolupracoval?“ spýtal sa Crowder.

Mason prikývol.

„O čo ide?“

Mason vytiahol bankovku: „Prosím, tu je dolár. To je ako preddavok. Ďalší honorár dostanete neskôr. Neviem, koľko to bude. Neviem ani, koľko dostanem ja. Ale teraz ste dostali preddavok, nuž ste môj spoločník.“ Crowder si vážne vzal dolárovú bankovku, strčil si ju do vrecka a povedal: „Počúvam.“ Mason začal: „V bunke číslo štrnásť je mŕtvy muž. Je možné, že ho zavraždili. Celkom iste to neviem.

Viem iba toto: Lorraine Elmorová, ktorá je našou klientkou, je tu, mala hysterický záchvat. Podarilo sa nám upokojiť ju. Myslí si, že bola svedkom vraždy.“

„Tu v moteli?“

„V moteli nie. V tom je práve ten háčik. Jej výpoveď je čudná, málo pravdepodobná, a keď ju porovnáte so zistenými skutočnosťami, sú v nej protiklady. Nechcem, aby opakovala túto svoju výpoveď, a predsa, ak to neurobí, bude práve v takom zlom položení, ako keby ju povedala. Preto sa dá urobiť iba jedno.“ Crowder pozrel Masonovi do očí, zamyslel sa a povedal: „Chcete povedať, že potrebujeme dobrého lekára.“

„Mladý muž, vám to právnicky myslí. Vidím, že ste žiakom starej školy. Mám dva dôvody na to, aby na prípade pracoval miestny právnik. Predovšetkým potrebujeme lekára a potom niekoho, kto bude v spojení s ohliadačom mŕtvol, reportérmi, miestnymi občanmi a kto zhromaždí fakty, kým bude musieť začať vypovedať naša klientka.“

„Ako je to s týmto telefónom ako je prepojený?“ spýtal sa Crowder.

„Prechádza malou centrálou v kancelárii a hovory sa dajú odpočúvať. Ale vonku je telefónna búdka.“ Crowder prikývol, pristúpil k dverám, potom sa vrátil a pokrútil hlavou: „Pred búdkou stoja traja.“

„Dobre,“ povedal Mason, „použijeme tento telefón. Ale pozor na každé slovo.“ Crowder zdvihol slúchadlo a po chvíli povedal: „Môžem dostať linku do mesta?… Ach, tak, ak musíte vytáčať číslo, chcel by som nepoznám číslo dotyčnej osoby a nemám tu telefónny zoznam, ale je to doktor Kettle… Zazvoníte mu, prosím?“ Chvíľu bolo ticho, potom Crowder povedal: „Horace, pri telefóne Duncan Crowder junior. Som tu, v moteli Palm Court, bunka číslo sedem. Je to neďaleko ulice, keď zabočíte na parkovisko na pravej strane. Chcem, aby ste sem ihneď prišli. Áno, ihneď… Áno, je to súrne, nie, nijaký chirurgický zákrok, ale chcem, aby ste tu boli čím skôr… Fajn.“ Crowder zavesil slúchadlo. „Bude tu hneď. Zhodou okolností doktor Kettle často pracuje s miestnym ohliadačom mŕtvol – je hlavne pri pitvách.“

„Ach, tak. Predpokladám, že je vaším priateľom.“

„Áno. Je to náš klient a otcov osobný lekár.“

„Váš nie?“ usmial sa Mason.

Aj Crowder sa usmial: „Ja ešte nepotrebujem doktora.“

„Ten mŕtvy je Montrose Dewitt,“ vysvetľoval Mason. „Naša klientka je Lorraine Elmorová. Je vdova, je zo štátu Massachusetts. Všetko nasvedčuje tomu, že Dewitt bol gauner – taký, čo poľuje na ženy a možno je za tým aj niečo horšie.“

„Je možné, že zavraždil niektorú svoju obeť?“ spýtal sa Crowder.

Mason prikývol.

„A čo sa stalo jemu?“

„Je mŕtvy. Našli ho na dlážke štrnástky. Naša klientka bola v šestnástke. Všetko nasvedčuje tomu, že niekto obe izby v rýchlosti prekutal. Ktokoľvek to urobil, mal viac času na štrnástku. Kufor je otvorený, niektoré veci z neho chýbajú, no neporiadok tam nie je. Ale v šestnástke, teda v izbe, v ktorej bola Lorraine Elmorová, dotyčný mal zrejme naponáhlo, vyhodil z kufrov ženské veci a rozhádzal ich po celej izbe. Je možné, že naša klientka mala pri sebe značnú sumu v hotovosti. Začal som sa zaujímať o ten prípad, lebo neter pani Elmorovej – volá sa Linda Calhounová – chcela, aby som chránil jej tetu pred možným zavraždením.“

„I pred manželstvom?“ spýtal sa Crowder.

„Čím lepšie vás poznávam, Crowder, tým väčšmi som presvedčený, že tento prípad bude v dobrých rukách. Linda Calhounová má priateľa. Je to George Latty, je tu v moteli, prišiel sem už v noci. Zhodou okolností má bunku dvanásť, hneď vedľa tej, ktorú mal Montrose Dewitt. Povedal mi, že steny sú veľmi tenké, počuť všetko, čo sa v susednej izbe hovorí. Na tejto strane sú nepárne čísla, párne sú na druhej. Ak Latty počul rozhovor cez stenu, musela to byť štrnástka alebo desiatka.“

„Nepovedal, čo počul?“

„Nie, a ani to neurobí. Niečo mu síce vykĺzlo z úst, ale teraz si už dá dobrý pozor.“

„Je možné, že by niečo o tom vedel?“

„To je veľmi možné.“

„Aký je to človek?“

„Študuje právo. Nazdávam sa, že je z tých ľudí, čo sa vidia v hrdinoch televíznych filmov a radi sa dívajú do zrkadla, či sa im podobajú. Linda je zamestnaná,“ pokračoval Mason, „a zrejme má pekný plat. Z toho platu prispieva na Lattyho štúdium A teraz vám poviem niečo, čo je podľa mňa typické pre Lattyho povahu: Latty mi povedal, že mal menšiu sumu, ktorú si usporil – teraz ho citujem – zo svojej apanáže, a teraz ho už necitujem, Linda nič nevedela o tej sume, on jej to zatajil.“

„Je mi to jasné,“ povedal Crowder. Po chvíli sa spýtal: „Má bokombrady?“ Mason priložil ruku do polovice líca: „Potiaľto.“

„V čom sa výpoveď našej klientky odlišuje od zistených skutočností?“

„V mnohom. Trvá na tom, že Dewitta zmlátili a ubili na smrť v púšti. Jej auto je tam niekde vonku a sám pánboh vie, aké sú v aute stopy. Čakám každú chvíľu detektíva s prenajatým lietadlom. Jej výpoveď o tom, kde nechala auto, je trocha neurčitá, lebo nepozná okolie, ale si myslím, že keď si ju lekár vezme na starosť, trocha si zalietame a…“ Na dverách sa ozvalo zaklopanie.

Muž, ktorý stál na prahu, bol päťdesiatnik, nízkej postavy, energický, škrobený. Bystrými očami si premeral Masona.

„Je tu Crowder?“ spýtal sa.

„Vy ste doktor Kettle?“

„Áno.“

„Ja som Perry Mason.“

Crowder podišiel k dverám a pozdravil: „Dobrý deň, pán doktor. Poďte dnu.“

„Teda vy ste Perry Mason, ten slávny právnik,“ povedal doktor Kettle.

„Tuším mám dobrého tlačového tajomníka,“ usmial sa Mason.

„To máte,“ súhlasil doktor Kettle. „Čo vy dvaja odo mňa chcete?“

„Dovolíte, pán Mason?“ spýtal sa Crowder.

„Prosím, hovorte,“ vyzval ho Mason.

„Máme v susednej izbe klientku,“ začal Crowder, „ktorá potrebuje lekárske ošetrenie. Hádam vám najskôr opíšem symptómy.“ Doktor Kettle pokrútil hlavou: „Diagnózu si urobím radšej sám.“

„Jednako by som vám mal povedať príznaky jej choroby.“

„Môže hovoriť?“ spýtal sa doktor Kettle.

„Áno.“

„Nuž diagnózu si určím sám.“

„Ale predsa len by som vám chcel povedať tie príznaky,“ nástojil Crowder.

Doktor Kettle sa usmial: „Tuším mi to dnes nemyslí. Dobre teda, vyrukujte s tými symptómami.“

„Tá žena možno bola, možno nebola svedkom vraždy. Prežila hrozné chvíle. Má už vyše štyridsať, je citovo rozrušená a hysterická. Neskôr bude musieť vypovedať pred políciou, ale nateraz by to bolo podľa mňa, laika, zo zdravotného hľadiska nerozumné.“

„Prečo?“ spýtal sa doktor Kettle. Jeho otázka zaznela ako šľahnutie bičom.

„Lebo je rozrušená, mala hysterický záchvat a jej spomienky môžu byť v rozpore so zistenými skutočnosťami. Bolo by teda nesprávne, keby ju vypočúvali, kým je takto rozrušená.“

„Pozriem sa na ňu, ale podľa toho, aké symptómy ste uviedli, Duncan, som si istý, že je v stave akútnej hystérie a že bude musieť mať úplný pokoj. Dám jej silné sedatíva, dám ju previezť do nemocnice, prideliť jej zdravotnú sestru, postarám sa o to, aby ju nikto nenavštívil, aby aspoň dvadsaťštyri hodín mala úplný pokoj. Potom, keď liek prestane pôsobiť, zvážim, či bude môcť opakovať svoju výpoveď.“

„Myslím, pán doktor, že je čas, aby ste sa pozreli na pacientku,“ povedal Mason.

„I ja som tej mienky,“ prikývol doktor Kettle.

„Dáte ju previezť sanitkou?“

Lekár pokrútil hlavou: „Sanitky priťahujú pozornosť. Vezmem ju do svojho voza a sám ju zaveziem do nemocnice; pravda, ak môže chodiť.“

„Myslím, že môže. Ale bude ju to bolieť.“

„Prečo?“

„Veľmi dlho blúdila po púšti.“

„Ach, tak.“

Mason otvoril dvere bunky. Doktor Kettle vyšiel, rozhliadol sa a potom prešiel k susednej bunke.

Mason otvoril dvere a povedal: „Toto je moja sekretárka, Della Streetová. Della, toto je doktor Kettle… Pani Elmorová, je tu lekár, ktorý vám pomôže a pozrie sa vám aj na nohy. Nesmie sa do nich dostať infekcia.“ Potom sa obrátil k Delle Streetovej: „Myslím, Della, že bude najlepšie, ak necháme pána doktora s pacientkou samého.“ Doktor Kettle otvoril lekársky kufrík, vybral obväz a injekčnú striekačku a povedal: „Cítite sa nervózna, pani Elmorová?“ Lorraine Elmorová si sňala z čela vlhký uterák a pokúšala sa posadiť na posteli.

„Len pokojne ležte,“ povedal doktor Kettle. „Viem, že ste mali hrozný zážitok.“ Lorraine Elmorová prikývla, chcela niečo povedať, potom sa rozfikala.

Lekár otvoril fľašku. Po miestnosti sa rozšíril pach liehu. „Podajte mi ľavú ruku, pani Elmorová.“ Tu zasiahol Mason: „Pani Elmorová, odpovedzte mi na jednu otázku, skôr ako vám doktor Kettle podá liek na utíšenie. Mali ste pri sebe veľkú sumu v hotovosti?“ Pani Elmorová sa strhla: „Bože, áno! Celkom som na to zabudla. Aj Monty mal pri sebe väčšiu sumu v hotovosti.“

„Kde sú tie peniaze?“

„Ja… my… sú pod sedadlom čalúnenej stoličky v jeho izbe. Povedali sme si, že bude lepšie, ak peniaze skryjeme, kým budeme preč.“

„Zhovárali ste sa o tom?“

„Áno. Rozhodli sme sa, že necháme peniaze tu a joj!“

„A je to,“ povedal lekár a vytiahol injekčnú striekačku.

„Postaráte sa o tie peniaze?“ spýtala sa pani Elmorová.

„Urobíme všetko, čo bude v našich silách,“ sľúbil Mason.

Lekár im naznačil, aby odišli.

Mason, Della Streetová a Duncan Crowder vyšli mlčky z bunky.

„Prepáčte,“ obrátil sa Duncan Crowder k Delle Streetovej, „ale nedali ste mi možnosť vysvetliť, že môj otec je v nemocnici a že ho zastupujem, ako najlepšie viem.“

„Moja vina,“ povedala Della Streetová. „Ale prípad je taký súrny, že som nemohla strácať čas. Pán Mason ma poveril zariadiť, aby Duncan Crowder ihneď prišiel sem, a keď som sa vás spýtala, či ste Duncan Crowder, a vy ste prisvedčili a potom dodali ‚ale‘ trocha prudko som vás prerušila.“

„To áno,“ usmial sa Crowder.

„Pán Crowder, čaká nás robota,“ povedal Mason.

„Tie peniaze?“

Mason prikývol.

Crowder pozrel na hlúčik ľudí, čo postával pred bunkou, v ktorej bol Montrose Dewitt. „Ak nemáte nič proti tomu, pán Mason, navrhujem, aby ste ostali tu. Vaša fotografia bola už veľa ráz v novinách. Ľudia vás hneď spoznajú a hneď to budú všetci vedieť. Pôjdem tam ja a zamiešam sa medzi dav. Okrem toho poznám ohliadača mŕtvol a riaditeľa polície. Pravdepodobne sa tam budem môcť pozrieť, ale nebudem smieť ničím pohnúť.“

„Choďte,“ súhlasil Mason. Vzal Dellu Streetovú za ruku, ostali stáť vo dverách jej bunky a hľadeli na Duncana Crowdera, ako sa prediera hlúčikom ľudí a s niektorými sa pozdravuje. Potom videli, že sa zhovára s akýmsi mužom a vzápätí vstupuje do bunky s pokojnou istotou človeka, čo vchádza do vlastného domu.

Crowder tam bol dobrých päť minút, potom vyšiel, kráčal rezko a nevšímavo. Tentoraz nezastal, nedal sa s nikým do reči, šiel rovno k miestu, kde čakali Mason a Della Streetová.

„Našli ste?“ spýtal sa Mason.

„Nič som nenašiel.“

„Pozreli ste sa i pod vankúše veľkého kresla?“

Crowder prikývol.

„Boli vidieť nejaké stopy, že vankúš z toho veľkého kresla niekto odstránil?“ Crowder pokrútil hlavou: „Nijaké stopy. Je možné vziať vankúš z kresla a vrátiť ho tam a pritom ničím nepohnúť. No predsa som si všimol čosi dôležité.“

„Čo ste si všimli?“

„Medzi vankúšom a operadlom kresla som našiel niekoľko mincí. Mince mohli vypadnúť z bočného vrecka nohavíc človeka, ktorý tam sedel s nohou prehodenou cez nohu. Alebo ich tam mohol dať niekto, kto chcel, aby sa zdalo, že vankúšmi nikto nepohol. Ja by som jej bol skôr uveril, ale… Nože sa pozrite tamto!“ Mason sledoval Crowderov pohľad.

„Vidíte toho chlapíka? O našich klobúkoch so širokými strieškami sa v Bostone hovorí, že sú priveľmi nápadné. Ale pozrite sa na čiapočku na hlave toho chlapíka. Pripomína mi jablkový koláč, ktorý piekla moja matka. Vždy uštipla kúštik kôrky z jedného konca a…“

Mason ho prerušil: „Duncan, bežte ta! To je Howland Brent z Bostonu, finančný poradca Lorraine Elmorovej. Zrejme bol v niektorej bunke. Zistite, kedy sem prišiel a pod akým menom sa zapísal. Bože, toto teda riadne komplikuje situáciu!“

„Už bežím,“ zvolal Crowder. „Pán Mason, staňte si tak, aby vás nevideli.“ Crowder odišiel do kancelárie motela, o chvíľu sa vrátil a oznámil: „Áno, tak sa volá: Howland Brent z Bostonu, štát Massachusetts. Zrejme prišiel prenajatým autom, lebo to auto má poznávaciu značku Kalifornie. Zapísal sa krátko predtým, ako ste prišli v noci vy. Má bunku jedenásť. Hneď tú vedľa vás.“ Mason privrel oči, sústredene rozmýšľal.

„Začínate priťahovať pozornosť,“ varoval ho Crowder. „Akosi sa vynímate v dave a slečna Streetová je naozaj driečna. Všimol som si, ako ju poniektorí miestni občania na druhej strane parkoviska hltajú očami.“

„Aj ja som si to všimla,“ zasmiala sa Della Streetová, „hoci som sa tvárila, že to nevidím.“

„Tuším bude lepšie, keď sa poberieme preč,“ povedal Mason.

„Myslím, že pani Elmorová je v dobrých rukách.“

„Nebude vypovedať najmenej dvadsaťštyri hodín,“ sľúbil Crowder. „Kým je tu doktor Kettle, celkom iste nie. Aspoň nepovie čosi také, čo by sa roznieslo. Všetko, čo povie, bude dôverne oznámené ošetrujúcemu lekárovi.“

„Alebo zdravotnej sestre,“ prisvedčil Crowder.

„Radšej už poďme,“ naliehal Mason, „hoci čakám Paula Draka.“

„Kto je to?“

„Detektív, ktorý pracuje na tomto prípade. Bude tu každú chvíľu.“

„Dobre,“ súhlasil Crowder, „na dvadsaťštyri hodín máme istotu. Čo urobí, keď sa tá lehota skončí?“

„To by som rád vedel i ja.“

„Najlepšie urobíte, ak nasadnete do auta, vyjdete na ulicu a počkáte na detektíva tam.“

„Počkajte chvíľu,“ ozvala sa Della Streetová, „ide sem taxík.“

„To je Paul,“ povedal Mason, ktorý sa rýchlo rozhodol. „Della, vy si sadnite do prenajatého auta, Duncan môže ísť s vami. Ja si prisadnem k Paulovi.“ Mason sa poponáhľal na chodník. Taxík práve spomalil a odbočoval.

Paul Drake strčil ruku do vrecka.

„Zadrž taxík, Paul,“ zvolal Mason. „Idem s tebou.“

Právnik prudko otvoril dvere, rýchlo si prisadol a povedal taxikárovi: „Späť na letisko, prosím.“ Taxikár obrátil auto a spýtal sa: „Stalo sa tu dačo? Na dvore je plno ľudí.“

„Nejaká ruvačka, alebo niekto nabral zaparkované auto. Ako rýchlo nás zaveziete na letisko?“

„Veľmi rýchlo. Počujte, to auto za nami nás sleduje!“

„Áno, ide za nami. Sú v ňom naši ľudia.“

„Ach, tak.“

Drake spýtavo pozrel na Masona.

Právnik ho varoval pohľadom. „Je lietadlo pripravené na odlet, Paul?“

„Môže štartovať hneď.“

„Fajn. Budeme mať ťažký deň, Paul.“

„I ja si to myslím,“ prikývol Drake.

7

Keď autá zastali na letisku, Mason pristúpil k pilotovi.

„Ste pripravený na odlet?“

„Áno.“

„Benzínu máte dosť?“

„Dosť.“

Mason sa obrátil ku Crowderovi: „Vaša kancelária má zrejme tu v Imperial Valley dobré obchodné styky.“

„Hlavne na južnom konci,“ odpovedal Crowder.

„A nepochybne, niektorí vaši klienti majú pozemky na predaj, však?“

„Určite.“

„Poznáte niekoho, kto má pozemok na východ odtiaľto a mal by záujem ho predať?“

„Áno, myslím, že poznám.“

„Mohli by ste mi ukázať ten pozemok z lietadla?“

„Môžem sa o to pokúsiť.“

„Mám záujem o pozemok tu v údolí,“ vysvetľoval Mason.

„Myslím, že by to bola dobrá investícia. Rád by som sa preto niečo dozvedel o miestopise krajiny aj to, kde sú piesočné duny.

Počul som, že sú niekde na severovýchod odtiaľto. Skôr ako sa vrátim do Los Angeles, chcel by som si pozrieť tento kraj z výšky.“

„Pôjdem s vami,“ povedal Crowder. „Neskôr zostavím zoznam pozemkov, čo sú na predaj, spolu s cenami. Nateraz vám môžem dať iba všeobecnú informáciu.“

„Zatiaľ potrebujem iba všeobecnú informáciu. Myslím, že bude najlepšie letieť na východ a sledovať cesty, čo vedú na sever. To je kraj, o ktorý mám najväčší záujem, a rád by som poznal jeho miestopis.“

„Ak pôjdete so mnou a odpoviete na moje prípadné otázky, zavezieme vás naspäť na letisko.“

„Rád,“ súhlasil Crowder.

„Budeme musieť letieť hodne nízko,“ upozornil Mason pilota, „a potom možno zamierime do Los Angeles. Ale dúfam, že si nebudete musieť doplniť pohonné hmoty.“

„To je v poriadku,“ povedal pilot. „Môžem s vami letieť, kdekoľvek chcete. Prirodzene, ak nebudete žiadať nemožné.“ Nastúpili do lietadla a pripútali sa. Pilot zahrial motory, rozbehol sa po štartovacej ploche a vzlietol.

„Kde mám letieť?“ spýtal sa.

Mason sa obrátil k Duncanovi Crowderovi.

„Leťte asi dvanásť míľ na východ,“ povedal Crowder. „Pre orientáciu leťte najprv nad Calexico, potom pozdĺž dláždenej hradskej vedúcej do Yumy.“ Pilot prikývol. Lietadlo nabralo kurz.

Keď leteli nad motelom v Calexicu, Mason pozrel dolu a všimol si, že auto, aké používa pohrebná služba, bolo pri dverách bunky číslo štrnásť.

Lietadlo urobilo obrat. „Okej?“ spýtal sa pilot.

„Okej,“ prikývol Crowder a ukázal na východ.

Niekoľko minút leteli nad lesknúcou sa stuhou hradskej.

„Teraz si všímajte každú cestu vedúcu na sever,“ povedal Mason.

„Ako ďaleko?“

„Až po jej koniec. Je to iba niekoľko míľ od druhej hradskej z El Centro a Holtville. Chceme si dobre pozrieť územie medzi nimi.“

„Môžete mi povedať, čo hľadáte?“ spýtal sa pilot.

„Iba pozemky,“ odpovedal Mason.

Pilot zostúpil s lietadlom do výšky tristo metrov nad zemou, letel pozdĺž jednej bočnej hradskej, potom sa vrátil k hlavnej ceste, letel ponad inú a povedal: „Možno tam vpredu je to, čo hľadáte.“ Mason, ktorý sedel vedľa neho, hovoril: „Nevidím nič.“

Lietadlo pokračovalo v lete, preletelo nad uviaznutým autom, urobilo obrat a vracalo sa.

„Zrejme zaviazlo v piesku,“ povedal pilot. „Tak to aspoň vyzerá.“

„Dobre,“ povedal Mason, „leťte asi dve míle na sever, potom sa vráťte na letisko. Zostaňte pri lietadle, postarajte sa, aby ste mali dosť benzínu, a buďte pripravený na štart, keď sa vrátime.“

„Okej.“ povedal pilot, nabral výšku a vracal sa na letisko.

Mason sa obrátil ku Crowderovi: „Nájdete tú cestu?“

Crowder prikývol.

„Je blízko pozemku, ktorý vlastní váš klient?“

„Vedie cez ten pozemok,“ odpovedal Crowder a prižmúril jedno oko.

„Rád by som ho videl zblízka.“

„Zaveziem vás ta,“ sľúbil Crowder.

„Toto veru netrvalo dlho,“ povedal pilot.

Lietadlo zakrúžilo nad letiskom a o niekoľko minút zosadlo. Pilot zaroloval k prenajatému autu a zastavil lietadlo.

Pasažieri vystúpili a kráčali k autu.

Keď ich už pilot nemohol počuť, Mason povedal Crowderovi: „Šoférujte vy. Vy tieto končiny poznáte. Poznáte dobre aj túto cestu?“

„Poznám. Je to hneď za zavlažovanými pozemkami. Vedie k ceste na Holtville. Je to vlastne najprv udlapčený púšťový štrk a potom piesok.“

„Čo myslíte tým udlapčený púšťový piesok?“

„Tu dujú vetry niekedy veľmi prudké. Za tie tisícročia odfúkli všetko pohyblivé z povrchu púšte. Ostal iba tvrdo udlapčený a pieskom obrúsený štrk. Keď sa vetry stíšia, začínajú vrstviť piesok. Preto tu nájdete toľko kontrastov: naplaveninu, pieskové kopce a tvrdú pôdu s kameňmi, ktoré obrúsil piesok a vyleštilo slnko. Mám dojem, že tu pôsobí nejaký chemický proces, čo dáva skalám temný lesklý povrch na miestach, ktoré sú vystavené slnku.“

„Teda stopy sa tu zrejme ťažko hľadajú,“ poznamenal Mason.

„Človek nájde stopy auta, sú čerstvé – ak máte na mysli práve toto.“

„Práve toto som nemal na mysli, ale pozrieme sa na to. Ponáhľajte sa. Náš čas je drahý.“ Crowder prikývol, pridal plyn.

„Nie som si istý etickou stránkou situácie,“ povedal. „To prenechávam výlučne vám.“

„Čo máte na mysli pod etickou situáciou?“

„Nazdávam sa, že objavíme nejaké dôkazy.“

„Aké dôkazy?“

„Neviem.“

„Ani ja,“ priznal sa Mason. „Chceme si zistiť hmatateľné skutočnosti.“

„Ale čo urobíme s tými skutočnosťami? Vari… no čo ak sa tie skutočnosti stanú dôkazmi neskôr?“

„Práve toto mám na mysli. Pokúsime sa tú chvíľu čo najväčšmi oddialiť, ak sa ukáže, že naša klientka bola citove rozrušená.“

„Ale čo urobíme, ak budú niečo dokazovať?“

„Ak to zistíme, upozorníme na ne príslušné úrady.“

„Myslíte si, že budú niečo dokazovať?“

„Obávam sa, že budú. Ale pokiaľ ide o etickú stránku veci, nezabúdajte, že právnik je viazaný ochraňovať klienta. To je prvá a najdôležitejšia zásada právnickej etiky. Ľudia, ktorí formulujú zásady právnickej etiky, pokladajú za prirodzené, že právnik bude chrániť svojho klienta, nuž formulujú zásady profesionálneho správania preto, aby právnik nezašiel priďaleko. Ale prvoradou etickou zásadou je, že právnik má byť lojálny voči svojmu klientovi a že ho má ochraňovať. Naša klientka je hysterička. Je citove rozrušená. Jej výpoveď nemôžem opakovať pred úradmi, lebo s tým, čo vie, sa mi zverila ako svojmu advokátovi a ja to musím pokladať za dôverné. Keď nemôžem povedať jej príbeh úradom bez porušenia právnickej etiky, nemôžem, pravdaže, povedať ten istý príbeh ani prostredníctvom činov.“

„Čo máte na mysli?“

„Ak sa úrady dozvedia, že sme si vzali auto a prišli sem, budú, prirodzene, predpokladať, že sme mali na to dôvod a že naša klientka nám povedala niečo, prečo sme sa rozhodli takto konať.“

„Chápem.“

„Preto nevidím dôvod, prečo by sme úradom mali povedať, že sme sem išli hľadať auto.“

„Už viem, prečo ste sa chceli pozrieť na tie pozemky a prečo ste predstierali nezáujem o to auto.“

„Myslím si, že pilot je dôveryhodná osoba, nebolo potrebné podrobiť ho praktickej skúške.“

„Preto vám tak veľmi záleží na tom, aby bol čím skôr späť v Los Angeles?“ Mason sa usmial: „Keď nie je tu pri nás a nepočuje nič o tej vražde, nuž nebude hovoriť.“

„Nuž poďme na vec,“ povedal Crowder.

Potom mlčali, až kým Crowder nezabočil doľava.

„Je to tá cesta?“ spýtal sa Mason.

Crowder prikývol.

„Choďte pomaly a hľadajme stopy.“

„Po tejto ceste chodí málo áut,“ povedal Crowder. „Zablúdia sem zvyčajne iba poľovníci. Táto cesta sa tiahne povedľa tých pohyblivých dún, o ktorých som vám rozprával. V týchto končinách sa tvoria veterné víry, a keď vietor nesúci piesok stratí rýchlosť, piesok z neho, dá sa povedať, vypadne a začína tvoriť pohyblivé duny.“

„Táto pôda je priam spečená, tvrdá, ako keby v nej bol cement.“

„Možno tam i je. Vidíte, ako sa tie hladké žabice lesknú na slnku?“ Auto pokračovalo v ceste, potom, keď prechádzalo po piesčitom úseku, spomalilo a znovu sa rozbehlo na úseku tvrdej, zo žabíc vytvorenej pôdy.

„Auto je tam pred nami,“ povedal Crowder. „Má poznávaciu značku štátu Massachusetts.“

„Zastavte tu,“ požiadal Mason. „Alebo nie, choďte ďalej, kým nebude hroziť, že by ste uviazli.“

„Môžem ísť dosť ďaleko, lebo som vyrástol v tomto kraji. Viem, ako tu treba jazdiť. Ak sa pustíte za pasy s pieskom, uviaznete. Ak idete pomaly a vírite piesok, pôjdete bez ťažkostí. A ak by ste nejaké mali, vypustíte z pneumatík trocha vzduchu a…“

„To je ono,“ zvolal Mason. „Zastavte a vypustite z pneumatík trocha vzduchu. Nechcem tu nechať viac stôp, ako je nevyhnutné.“

„Dobre, vypustím z pneumatík trocha vzduchu. Budete prekvapený, čo to urobí.“ Crowder zastavil. Vytiahol zápalku, stlačil guľôčky ventilov a z pneumatík začal unikať vzduch.

„Budeme musieť ísť veľmi pomaly, keď sa budeme vracať kým neprídeme k prvej pumpe.“

„To nič,“ povedal Mason.

„Chcete to auto vytiahnuť? Mohli by sme to urobiť.“

„Ale nemáme ťažné lano.“

„Tu na okolí iste nájdeme ostnatý drôt. Keď ho viac ráz preložíme, budeme mať pevnú ťažnú reťaz.“

„Myslím, že nemusíme hýbať tým autom, ale nevidím dôvod, prečo by sme nešli až na miesto, kde zatarasilo cestu.“ Crowder zašiel autom asi na dva metre k uviaznutému vozu.

„Vidíte, čo sa stalo,“ povedal. „Šofér pridal plyn… zrejme chcel voz obrátiť… zvíril piesok a celkom v ňom uviazol.“ Mason prikývol a povedal Crowderovi: „Teraz vy a ja vystúpime. Paul a Della, vy ostaňte sedieť. Nechcem tu nechať viac stôp, ako je nevyhnutné.“

„Navôkol sú stopy,“ namietol Crowder. „Zrejme tu chodili ľudia, niekto vystúpil z auta na ľavej strane a ani sa nenamáhal zatvoriť za sebou dvere. Keď sa dvere otvoria, automaticky sa vnútri rozsvieti svetlo. Pravda, po čase sa baterka vybije. Myslíte, že by sme mali zatvoriť tie dvere?“

„Nemyslím. Najlepšie bude, keď všetko necháme tak, ako sme to našli.“ Pristúpili k autu a nazreli dnu.

„Hľadáte krv, či niečo iné?“ spýtal sa Crowder.

„Niečo hľadám.“

Mason si zakrútil ruku do vreckovky, otvoril zadné dvere, pozrel dnu, potom sa zrazu vzpriamil.

„Čo je?“ spýtal sa Crowder.

„Na šoférovom sedadle je nejaké zelené dražé. Podľa veľkosti a tvaru by to mohol byť barbiturát – uspávací prostriedok.“

„Niekedy sa používa ako ‚sérum pravdy‘.“

„Keď sa vstrekne pod kožu, aby sa mohla kontrolovať sila dávky ale prečo je tu?“

„Myslím, že by sme ho mali vziať so sebou a dať zistiť, čo to je.“

„Necháme ho tam, kde je,“ nesúhlasil Mason, „ale vyberieme kľúč zo zapaľovania a otvoríme zadný kufor.“ Právnik strčil ruku cez otvorené dvere, vytiahol kľúč od zapaľovania, vybral kľúč od zadného kufra, otvoril ho a pozrel dnu.

„Nič,“ povedal Crowder. „Čakali ste to?“

„Ja nič nečakám. Zisťujem a rozmýšľam.“

Mason zatvoril kufor, vrátil kľúč od zapaľovania na miesto, kývol na Crowdera a obidvaja sa vrátili k autu.

„To je všetko?“ spýtal sa Crowder.

„Všetko.“

„Čo ste našli?“ opýtal sa Drake.

„Nič, čo sa dá nájsť pri takej zbežnej prehliadke, ale na šoférovom sedadle je akési zelené dražé, vlastne na sedadle vedľa šoféra. Dražé mohlo vypadnúť zo ženskej kabelky.“

„To je všetko, čo ste našli?“

„To je všetko.“

„Zdá sa, že sa ti uľavilo.“

„Vieš, v takejto situácii človek nikdy nevie, čo môže v aute nájsť.“

„Myslíš ďalšiu mŕtvolu?“

„Myslím, že človek nikdy nevie, čo tam môže nájsť.“

Crowder zacúval, šikovne stočil auto nabok, pridal iba toľko plynu, aby sa kolesá hýbali, ale nešmýkali a nevírili piesok.

Mlčky sa viezli až po dláždenú cestu.

Keď po nej prišli k prvej benzínovej pumpe, Crowder si dal nafúkať pneumatiky. Mason si zatiaľ išiel z telefónnej búdky zavolať šerifovu kanceláriu.

Keď sa ozval hlas: „Šerifova kancelária,“ Mason povedal: „Som právnik z Los Angeles. Mám záujem o nejaký pozemok v tomto údolí a keď som z lietadla pozoroval ten kraj, zazrel som auto, ktoré pravdepodobne uviazlo v piesku, a tí, čo boli v ňom ho nechali tam. Auto je na ceste, čo spája hradskú z Calexica do Yumy s hradskou Holtville – Yuma. Je to asi pätnásť míľ od Calexica. Navrhujem, aby ste sa na to pozreli. Neboli tam známky života, nikto nevolal nejakými znameniami o pomoc, nuž sme autu nevenovali veľkú pozornosť, ale neskôr, keď som si ta vyšiel autom, dostal som sa do blízkosti toho voza. Je to auto s poznávacou značkou štátu Massachusetts. Uviazlo v piesku a tí, čo v ňom boli, ho opustili. Myslel som si, že vás to bude zaujímať.“

„Ďakujem vám, poznamenal som si to,“ povedal službukonajúci do telefónu.

Mason zavesil slúchadlo, pristúpil ku Crowderovi a povedal: „Nechávam vám to tu na starosti. Aj Paul Drake ostane tu a bude vám pomáhať. Oznámil som šerifovej kancelárii, že sme našli auto. Nezabudnite, že sme hľadali pozemok, ktorý jeden váš klient chce predať.“

„Nezabudnem na to,“ sľúbil Crowder. „To je všetko?“

„Všetko.“

„Ideme na letisko?“

Mason prikývol a povedal: „Preddavok som vám dal. Toto bude na výdavky.“ Otvoril náprsnú tašku, vybral z nej dve stodolárové bankovky.

„Okej,“ povedal Crowder, „moje telefónne číslo máte. Budeme v spojení.“

„A hláste mi všetko, čo sa stane,“ upozornil ho Mason. „Linda Calhounová príde sem a bude sa vypytovať na svoju tetu. Linda je veľmi priateľsky naklonená Lattymu. Všetko, čo sa dozvie, mu pravdepodobne povie. Všetko, čo sa dozvie Latty, je schopný povedať hocikomu. Paul, ty si nechaj toto auto, ponevieraj sa po Calexicu, buď v spojení s Crowderom a pozorne načúvaj – a zisti všetko, čo sa dá. Daj sledovať aj Howlanda Brenta. Ak by si niečo všimol, detektíva odvolaj.“

„Čo mám povedať, ak ma budú vypočúvať teda úradne?“ spýtal sa Drake.

Mason sa usmial. „Povieš, že všetko hlásiš mne, a ja, prirodzene, som ochotný spolupracovať s úradmi.“

„Áno, poznám tú tvoju spoluprácu,“ Drake si ukazovákom akoby podrezával hrdlo.

„Ale, Paul, prekvapuješ ma! Veď vieš, že spolupracujeme s úradmi. Povedali sme im všetko, čo sme zistili.“

„Ale nepovedal si im, prečo si to hľadal.“

„Ako by nie! Povedal som im, že mám záujem o pozemok v tomto kraji. Aj mám. Bola by to dobrá investícia. Rád by som si prenajal nejaký ten pozemok na tridsať dní, ba i na viac.“

„Chápem,“ súhlasil Drake sucho.

„A prirodzene,“ pokračoval Mason, „keď si to už spomenul, to, že auto má poznávaciu značku štátu Massachusetts, je čistá náhoda, Paul.“ Keď už boli na letisku. Mason podal Crowderovi ruku: „Pracujte na tom prípade, Duncan. Zatelefonujte mi, len čo objavíte niečo nové. Paul Drake bude s vami aj so mnou v spojení.“

„Myslím, že chápem, o čo vám ide, pán Mason.“

„Som rád, že to chápete,“ uškrnul sa Mason. „A verím, že chápete aj to, o čo mi nejde.“

„To je, prirodzene, ťažšie, ale tak trochu to tuším. Viem, že ste veľmi zamestnaný človek a že nemáte čas ma informovať o všetkých detailoch. Je nepríjemné, najmä pokiaľ ide o úrady, že sa tak veľmi rýchlo musíte vrátiť do kancelárie v Los Angeles, takže ani nemáme čas si sadnúť a porozprávať sa o celej veci.“

„To je mi ľúto. Budete sa musieť spoľahnúť na vlastný úsudok.“

„Urobím, čo bude v mojich silách,“ sľúbil Crowder.

Mason vzal Dellu Streetovú za ruku, odviedol ju k lietadlu a pomohol jej nastúpiť. Pilot spustil motory. Duncan a Paul Drake im kývali, kým lietadlo neopustilo štartovaciu plochu.

„Ten mladý advokát tam nebude môcť zaháľať,“ povedala Della Streetová.

„Ale to sa musí nechať, právnicky mu to dobre mysli.“ usmial sa Mason.

8

Keď Mason a Della Streetová vstúpili do kancelárie. Gertie, ktorá zaznamenávala návštevy a mala na starosti zapájanie telefonických hovorov, povedala: „Pán Mason, pred chvíľou volal Paul Drake z Calexica. Chce sa s vami zhovárať, len čo sa vrátite. Povedal, že bude čakať pri aparáte. Predpokladá, že prídete o tomto čase.“

„Fajn,“ prikývol Mason. „Zavolajte mu, Gertie, a zistite, či tam ešte je.“ Mason a Della Streetová odišli do Masonovej súkromnej kancelárie. Della Streetová začala otvárať poštu. Robila to obratne ako pravá sekretárka. Z kôpky listov neotvorila ešte ani polovicu, keď zazvonil telefón.

Mason kývol Delle Streetovej, aby aj ona zdvihla slúchadlo. Počul Drakov hlas: „Ahoj, Perry.“

„Okej,“ prihlásil sa Mason. „Počúvam.“

„Celá vec je búrka v pohári vody,“ oznamoval Drake. „Ten chlapík umrel prirodzenou smrťou.“

„Vieš to iste, Paul?“

„Ohliadač mŕtvol je o tom presvedčený. Ten chlapík prosto umrel prirodzenou smrťou pravdepodobne na srdcový záchvat. O vražde nemôže byť ani reči. Podistým mu to prišlo vhod.“

„Upovedomil si o tom Crowdera?“

„Áno.“

„Vieš niečo o Linde Calhounovej?“

„Áno. Je tu. Prišla zrejme práve vtedy, keď ste odlietali. Bola už v moteli, keď som tam prišiel.“

„Povedal si jej niečo o Crowderovi?“

„Áno, Crowder bol so mnou, predstavil som jej ho. Crowder jej povedal, že pracuje s tebou, a vzal ju do svojej kancelárie.“

„A George Latty?“

„Ten kdesi zmizol. Z motela odišiel, odhlásil sa. Myslím, že si to namieril do Los Angeles.“

„Čo je s tým opusteným autom?“

„Pokiaľ viem, nikto s ním nič nerobí. Tvoju hlášku vzali na vedomie, a nič viac. Myslím, že nikto si pre to auto neláme hlavu.“

„A čo Howland Brent?“

„Robí všetko, aby presvedčil doktora Kettla, že musí zobudiť Lorraine, lebo sa s ňou musí zhovárať. Doktor Kettle odmieta. Nuž Brent si prenajal auto a pobral sa preč. Ale jeden môj človek je mu v pätách. Pravdepodobne je aj on na ceste do Los Angeles.“ Mason sa rýchle rozhodol: „Dobre, Paul, ak ide o prirodzenú smrť, niet dôvodu, aby úrady ponechali bunky v moteli zapečatené. Poponáhľaj sa a najmi si ich, kým ťa niekto nepredbehne. Povedz správkyni, že zastupuješ Lorraine Elmorovú, a zaplať nájomné vopred. Povedz jej, že pani Elmorová stratila kľúč. Vypýtaj si druhý. Choď tam a prehľadaj to centimeter po centimetri. Ohliadač mŕtvol dá odniesť Dewittove veci z bunky. Potom sa tam ihneď nakvartíruj ty. Povedz správkyni, že prídem ja. Ale moje meno jej neprezraď. Najmi si obe bunky na svoje meno.“

„Okej,“ prisvedčil Drake. „Urobím to.“

„Ešte jedna vec. Najmi si aj izbu, ktorú mal George Latty. Takže budeme mať tri izby. A poriadne to tam prekutaj.“

„Načo, Perry? Vražda sa nekonala a…“

„Ale konala sa krádež je to vyše tridsaťpäťtisíc dolárov,“ prerušil ho Mason. „Pravdepodobne sa nám nepodarí tie peniaze nájsť, ale, dočerta, podarí sa nám zistiť, kde nie sú.“

„Okej. Už aj bežím.“

„Tak bež, nestrácaj čas,“ zdôraznil Mason.

„Už aj letím,“ povedal Drake a zavesil slúchadlo.

Mason a Della Streetová položili slúchadlo.

„Čo ďalej?“ spýtala sa Della Streetová.

Mason zavrtel hlavou.

„Necháme to tak, keď úrady urobia to isté?“ spýtala sa.

„Prečo nie?“

„Máte výpoveď ženy, ktorá povedala, že videla, ako ho zavraždili.“

„Ale telo nemá na sebe nijaké stopy vraždy. Nič nenasvedčuje tomu, že išlo o násilie, a umrel prirodzenou smrťou.“

„Vy veríte, že umrel prirodzenou smrťou?“

„Nebudem pochybovať o názore úradov. Skúste, či sa vám podarí dostať Duncana Crowdera k telefónu, Della.“ Della Streetová prepojila na Gertie a o chvíľu kývla na Perryho Masona: „Už sa prihlásil.“ Mason zdvihol slúchadlo a počul, ako Duncan Crowder povedal: „Haló.“

„Tu je Perry Mason, Duncan, čo je u vás nové?“

„Všetko v poriadku. Ten človek umrel prirodzenou smrťou. Predpokladám, že váš detektív vám to dal vedieť.“

„Dal. Čo ešte viete?“

„Nie veľa. Linda Calhounová je tu v kancelárii so mnou. Navštívili sme zopár ľudí a… no, tak trocha sme sa bližšie spoznávali. Je George Latty v spojení s vami?“

„Nie.“

„Zrejme sa vracia do Los Angeles a pokúsi sa s vami spojiť.“

„Keď sa budete zhovárať s Lindou, upozornite ju, že všetky zistené skutočnosti v tomto prípade naznačujú, že jej teta bola citove rozrušená. Neviem, čo spôsobilo tento jej stav, ale predpokladám, že ho mohlo zaviniť dlhšie užívanie uspávacích prostriedkov. Pravdepodobne šla do bunky Montrosa Dewitta, zaklopala na dvere, a keď neodpovedal, otvorila ich, aby sa presvedčila, prečo sa neohlásil, a videla, že leží mŕtvy na dlážke. Dostala z toho veľký nervový šok, bežala do svojej izby, povyhadzovala veci z kufra, potom chytro sadla do auta a vyšla si do púšte. Nie som lekár, ale predpokladám, že ak žena zhltne veľkú dávku sedatív a potom zažije taký šok, odíde autom do púšte, pričom si v podvedomí uvedomuje, že muž, ktorého mala rada, je mŕtvy, môže v nej skrsnúť predstava, ako jej milého vraždia.“

„Všetko je možné,“ súhlasil Crowder. „Málo vieme o tom, ako pracuje ľudská myseľ.“

„Túto možnosť by ste mohli naznačiť doktorovi Kettlovi.“

„To by bolo zbytočné. Doktor Kettle bude s nami všemožne spolupracovať, ale kvôli nikomu nesfalšuje nijakú skutočnosť.“

„Toto nie je skutočnosť,“ namietol Mason. „Toto je teória. Môžete mu naznačiť, že Lorraine Elmorová mohla užiť väčšiu dávku barbiturátu, aby zaspala. Mohla počuť nejaký zvuk možno ju Dewitt volal, keď cítil, že prichádza naňho srdcová slabosť. Ponáhľala sa k nemu a on umrel v jej náručí. A to mohlo v nej prebudiť celý rad predstáv.“

„Chápem, čo máte na mysli. Pochopil som to hneď, ale chcem vás upozorniť, pán Mason, že doktor Kettle si nedá povedať, ak to nebude sedieť z lekárskeho hľadiska.“

„Ja si myslím, že z lekárskeho hľadiska sa to dá obhájiť. S Lindou sa môžete zhovárať v tomto smere.“

„Pozhováram sa s ňou o tom,“ sľúbil Crowder. „Zdá sa, že je veľmi inteligentná.“

„Som presvedčený, že obaja ste inteligentní ľudia,“ ubezpečil ho Mason a zavesil slúchadlo.

Vzápätí zazvonil aparát Delly Streetovej. Zdvihla slúchadlo a povedala: „Áno, Gertie,“ a potom: „Počkaj chvíľu.“ Obrátila sa k Masonovi so slovami: „V kancelárii je Belle Freemanová. Bola by rada, keby ste ju prijali.“

„Belle Freemanová? Tá žena, čo poznala Dewitta a vyzdvihla si povolenie na sobáš s ním?“ Della Streetová prikývla.

„Myslím, že ju prijmem. Vidím, že tento prípad je naozaj zamotaný. Choďte a priveďte ju, Della. Dozvieme sa, čo chce povedať.“ Della prikývla, vyšla do prijímacej miestnosti a vrátila sa s asi tridsaťpäťročnou ženou, ktorá však mala postavu ako dvadsaťročná. Belasé oči jej iskrili, chôdzu mala pružnú.

„Pán Mason,“ začala, „viem, že sa vtieram, ale minulú noc som sa zhovárala s Lindou Calhounovou. Mám pocit, že vás už poznám, a myslím si, že mi môžete pomôcť.“

„Okamih, prosím,“ povedal Mason. „Som veľmi rád, že ste sem prišli. Už som myslel na to, že by som sa mal s vami stretnúť, ale pomôcť vám nemôžem. Toto je prípad, v ktorom už mám klientku. Nesmiem ani pomyslieť na to, že by som zastupoval niekoho, čie záujmy by mohli byť v rozpore s…“

„Ale nie sú v rozpore. Chcem iba svoje peniaze späť a mám priateľa v El Centro, ktorý mi pomôže.“

„Nuž, tu by mohlo zdôrazňujem tu by mohlo dôjsť ku konfliktu záujmov. Ale za predpokladu, že nič z toho, čo mi poviete, nebude mať dôverný charakter a že vás nemôžem zastupovať, kým jestvuje možnosť konfliktných záujmov, rád sa s vami pozhováram, lebo máte istú potrebnú informáciu.“

„Akú, pán Mason?“

„Chcel by som toho veľa vedieť o Montrosovi Dewittovi.“

„Ten človek je oplan, lotor a luhár.“

„Viem vás pochopiť. Ale nemám na mysli jeho charakter. Ide mi o jeho minulosť.“

„Neviem toho veľa o jeho minulosti, ale viem všetko o jeho povahe, a dúfam, že ho budete môcť poslať do žalára. Preto som prišla za vami. Chcela som…“

„Nemôžeme ho poslať do žalára,“ prerušil ju Mason.

„Nemôžete?“ spýtala sa a na tvári sa jej zračilo sklamanie. „Teraz, keď ste ho našli, prečo…“ Mason pokrútil hlavou: „Je mŕtvy.“

„Čože?“

„Je mŕtvy. Umrel minulú noc v Calexicu.“

„Ako… prečo… Ako sa to stalo?“

„Zrejme umrel v spánku.“

Bolo vidieť, že chce niečo povedať, ale potom sa zarazila.

Mason spýtavo zdvihol obočie.

„Ľutujem,“ povedala. „Nemám vo zvyku hovoriť zle o mŕtvych. Nevedela som, že už nežije.“

„Ale to by vás nemalo odradiť povedať mi niečo, čo by mi bolo kľúčom k jeho minulosti.“

„Nemôžem vám v tomto veľmi pomôcť, pán Mason. Bol to záhadný človek, mal i záhadnú minulosť a záhadne aj zmizol.“

„Pripravil vás o peniaze?“

„O všetky moje úspory.“

„Koľko to bolo?“

„Bolo to viac, ako som spočiatku pripustila. Niečo som zdedila a on sa zmocnil celého môjho dedičstva.“

„Oznámili ste to polícii?“

„Nie, to nie, pán Mason. Ja… mala som na to dôvody. Nemohla som si dovoliť, aby sa to dostalo na verejnosť. Myslím, že pre vás takéto niečo nie je nič nové, ale ja som bola ešte len neskúsené dievča. Išla som za ním ako ovca na jatky. Povedal mi, že dáme dokopy naše úspory a že on získa ďalšie peniaze od priateľov. Zabožil sa, že má možnosť zarobiť milióny, potrebuje iba menší kapitál.“

„Vedel človeka presvedčiť, však?“

„Mňa presvedčil.“

„Rečami?“

„Viete, on vedel, ako na človeka. Vedel, ako zalichotiť žene, dať jej pocítiť, aká je dôležitá a… nuž, naletela som mu.“

„Ako ste sa s ním zoznámili?“

„Pomocou listov. Napísala som list novinám, v ktorom som protestovala proti uverejnenému článku. Noviny list uverejnili. Neuviedli moju adresu, ale on si ju zistil – to iste nebolo ťažké. Bola som zapísaná vo volebných zoznamoch. Napísal mi list, v ktorom uviedol, aká som bystrá, ako dobre som vyjadrila svoje myšlienky, ako sa mu páčili, aké osviežujúce je stretnúť sa s takou inteligentnou a prezieravou osobou na stránkach tlače.

Pravda, to mi zalichotilo. Jeho adresa bola v ľavom hornom rohu obálky, nuž som mu napísala krátky ďakovný list. Potom mi zas on napísal a k listu pripojil výstrižok z novín, o ktorom si myslel, že by ma mohol zaujímať. Zrazu sme sa stretli, začali sme spolu chodiť na večere a… no a on potom išiel do toho ako víchor.“

„Ale čo vlastne povedal o sebe? Povedal vám, aké má zamestnanie?“

„Nerobil nič. Krátko predtým sa vrátil z Mexika. Vykonával tam akúsi odbornú činnosť, ale povedal, že o tom nemôže hovoriť. Vraj prežil pri tom veľa dobrodružstiev. Bol to naslovovzatý lovec Šťasteny.“

„Ako dlho bol v Mexiku?“

„Povedal, že tam bol vyše roka ale viete, pán Mason, je na tom niečo čudné. Ten človek nevedel po španielsky.“

„Naozaj?“

„Nemyslím, že poznal viac ako tucet španielskych slov. Porozprával mi o svojich dobrodružstvách, ja som ho potom predstavila priateľovi, ktorý hovoril po španielsky, spomenula som mu, že Montrose bol v Mexiku, a môj priateľ hneď naňho spustil po španielsky.“

„Čo sa stalo?“

„Montrose ho prerušil, povedal, že nemal záujem naučiť sa po španielsky, lebo cítil, že by to bolo preňho nevýhodné, že je vždy lepšie mať tlmočníka a pracovať s jeho pomocou.“

„Vás to vysvetlenie uspokojilo?“

„V tom čase áno. Obdivovala som všetko, čo urobil.“

„Čo sa stalo, keď od vás dostal peniaze?“

„Mali sme sa vziať, ale už sa neukázal. To je všetko. Jednoducho sa vyparil.“

„Nič vám neodkázal, nič nevysvetlil?“

„Nie.“ Zovrela pery. „Neviete si predstaviť, ako mi bolo, keď som začala tušiť… Najprv to bola hrozná úzkosť, najskôr som sa bála, či ho nezrazilo auto alebo či sa mu niečo iné nestalo. Potom som sa pokúsila nájsť ho a naostatok sa ma zmocnil hrozný pocit, že ma podviedol.“

„Podnikli ste niečo v tej veci?“

„Usilovala som sa ho nájsť.“

„Ako?“

„Najala som si súkromného detektíva, ale čoskoro som pochopila, že len vyhadzujem peniaze.“

„Detektív ho nemohol nájsť?“

Pokrútila hlavou: „Nenašiel po ňom nijakú stopu.“

„Podával detektív hlásenia?“

„Áno, podrobne ma informoval o tom, čo urobil. O Montrosovi hovoril vecne, a správy tak šikovne štylizoval, aby som nadobudla presvedčenie, že ho neplatím nadarmo. To bolo všetko za peniaze odvádzal robotu.“

„Nemáte náhodou jeho hlásenia? Odložili ste si ich?“

„Mám ich so sebou. Chcela som pomôcť Linde a… nuž viete, chcela som si byť s tým Dewittom načistom.“ Otvorila kabelku, vybrala z nej obálku a bez slova ju podala Masonovi.

„Môžem si tie hlásenia na nejaký čas ponechať?“ spýtal sa.

„Nechajte si ich trebárs navždy, ak chcete. Nemám si ich prečo odkladať. Sú to iba spomienky na veľké sklamanie.“

„Ten človek musel mať nejaký úkryt, kde mohol zmiznúť pravdepodobne mesto, kde potom vyvíjal svoju činnosť. Možno pracoval vo viacerých mestách naraz. Je nezvyčajné, aby si človek ponechal svoje meno a pritom sa celkom stratil.“

„I ja som si to myslela, ale povedala som si, že vyhadzujem zbytočne peniaze. Istý môj priateľ mi povedal, že veľa tým nezískam, aj keď ho nájdem, ak len… no, nechcela som ho žalovať pre podvodné vylákanie peňazí či pre niečo iné. Ak mám byť úprimná, pán Mason, ani neviem, či chcel tie peniaze vylákať podvodne. Ja som mu dôverovala a dala som mu ich, aby ich investoval. Mali sme byť partnermi na celý život, no a tak a ja som mu na to naletela. Myslím si, že vaše skúsenosti a právnické znalosti vám pomôžu dať si dokopy to, čo sa mi stalo. Bola som blázon.“

„Boli ste predtým vydatá?“ spýtal sa Mason.

Pokrútila hlavou. „Bola som slobodná. Raz som sa strašne zaľúbila. Muža, ktorého som ľúbila, zavraždili. Dosť dlho som bola verná jeho pamiatke. Potom som sa cez to preniesla. Zaľúbila som sa znova, ale znova mi to nevyšlo. Vtedy som si uvedomila, že už nie som mladá, a usilovala som sa navrávať si, že je mi to jedno. Pochopila som, že som už stará dievka. Povedala som si, že budem žiť sama, že sa na nikoho nebudem viazať. Ale ženy na to nemajú povahu, pán Mason. Chcú pre niekoho pracovať, niekoho ľúbiť, niekoho zbožňovať, ba aj niekoho poslúchať. Potom sa zjavil Montrose Dewitt, oslňujúci muž, a ja som stratila hlavu.“

„Mal auto?“

„Áno, stojí to aj v tých hláseniach. Detektív zistil, kto je majiteľ, a všetko okolo toho. Z hlásení zistíte aj to, že Montrose Dewitt neplatil daň z príjmu, ani dôchodkové poistenie, ale mal vodičský preukaz.“

„Vy ste v tom čase bývali v Los Angeles?“

„Nie, pán Mason, vo Venture, tam som pracovala. Montrose Dewitt mal byt v Hollywoode. Práca, ktorú som mala, mi nedovolila, aby sa o mne hovorilo v súvislosti s nejakým škandálom, teda som musela zaťať zuby a začať znova. Nemohla som si dovoliť, aby som sa dostala do rečí, a nemôžem si to dovoliť ani teraz. To je jeden z dôvodov, prečo som prišla za vami, pán Mason. Veľmi by mi uškodilo, keby ma Linda Calhounová zaplietla do tohto prípadu. Pokúsila som sa ju zastihnúť dnes dopoludnia, ale nepodarilo sa mi to. Viem, že ju zastupujete, nuž som si povedala, že zájdem za vami, že vám poskytnem pomoc, akú budem môcť, a že vás požiadam, aby ste ma chránili, nakoľko to bude možné – myslím, aby ma do tej veci nezaplietli.“

„Ďakujem vám. Ak dovolíte, aby som si preštudoval tie hlásenia, možno sa z nich niečo dozviem, a som vám zaviazaný za všetko, čo ste mi povedali.“ Podala mu ruku: „Chcela som, aby to už bola uzavretá kapitola môjho života, ale akosi to nejde. Uľavilo sa mi, že som vám toto všetko o sebe povedala a odovzdala vám tie hlásenia. Dúfam, že vám pomôžu.“

„Pozorne si ich prečítam,“ sľúbil Mason, keď Della Streetová odprevádzala Bellu Freemanovú k dverám.

„Tak čo na to poviete?“ spýtal sa, keď sa dvere zatvorili.

Della Streetová potriasla hlavou. „Ten chlap vedel, ako ísť na ženy.“

„A ako vraví polícia, mal svoj modus operandi. Zoznámil sa s ňou pomocou listu. To znamená, že musel napísať listy viacerým ženám. Nemohol si predsa vždy vytipovať vhodnú obeť len tak, že si zapísal mená žien, ktorým noviny uverejnili listy. Iste sa stalo, že naďabil na vydatú ženu, alebo dotyčná žena nemala peniaze, alebo mala milenca, ktorý by sa poľahky nevzdal svojej ženy či milej iba preto, lebo Dewitt bol oslňujúci muž, lebo mal čiernu pásku na oku a tajomnú minulosť.“

„To je pravda,“ súhlasila Della Streetová.

„Inými slovami, ten človek musel napísať tucty listov. Keď dostal odpoveď, začal si dotyčnú overovať. Keď zistil, že tá žena má peniaze, vydal sa na lov.“

„Pomôže nám to nejako?“

„Môže nám to trocha objasniť jeho minulosť. Ináč nám to asi nepomôže, lebo už vieme, ako pracoval. Chcel som iba poukázať na problémy, ktoré tento podvodník musel riešiť. Čo si však neviem vysvetliť, je, ako mohol tak bez stopy zmiznúť. Človek si povie, že chlap, ktorý chce podvádzať, sa neopováži používať taký identifikačný znak, ako je čierna páska na oku.“

„Ale mohol to robiť preto, lebo sa tým odlišoval od iných a bol zaujímavejší,“ povedala Della Streetová.

„Lenže o to nápadnejší a…“

Mason sa zrazu odmlčal.

„Čo je?“ spýtala sa Della.

„Nosil čiernu pásku, lebo chcel byť nápadný. Dal si ju naoko, len keď chcel niekoho podviesť. Keď zmizol, jednoducho si čiernu pásku sňal a nahradil ju skleneným okom. Potom sa prosto mohol stratiť v dave. Nikomu by ani na um nezišlo hľadať niekoho iného ako muža s čiernou páskou.“

„To znie veľmi logicky.“

Mason zrazu vzrušene povedal: „Spojme sa s Paulom, Della. Chcem, aby mi zadovážil farebnú kresbu Dewittovho oka. Potom nájdeme tých, čo zhotovujú sklenené oká. Nie je ich veľa – je to špeciálne povolanie…“ Vtom začal zvoniť telefón, niekoľko krátkych cengnutí, signál, ktorý používala Gertie, keď išlo o súrny hovor, alebo keď ju niečo rozrušilo.

Della Streetová zdvihla slúchadlo a ohlásila sa: „Prosím.“ Potom sa obrátila k Masonovi: „Je to Paul Drake. Je rozčúlený.“ Mason zdvihol slúchadlo a povedal: „Ahoj, Paul. Čo je?“

„Je tu pravé peklo.“

„Čo sa stalo?“

„Montrose Dewitt mal v kufri fľašku whisky. Jeden z pomocníkov ohliadača mŕtvol si z nej glgol. Nechcel, aby tá znamenitá whisky vyšla nazmar.“

„A čo sa stalo?“

„Ten chlapík je teraz v lekárskom ošetrení. Vo whisky bola nejaká silná droga, pravdepodobne dajaký barbiturát. To vrhá na celý prípad iné svetlo. Zdá sa, že predsa len ide o vraždu. Budú analyzovať obsah Dewittovho žalúdka a dajú v labáku preskúmať aj iné jeho orgány, či nie sú v nich barbituráty. Povedal som si, že toto musíš vedieť.“

„Vie o tom Crowder?“

„Vie.“

„Linda?“

„Tak viem, že Crowder sa usiluje s ňou dostať do styku.“

„Dobre,“ povedal Mason. „Urob teraz toto: povedz ohliadačovi, aby dovolil zhotoviť farebnú skicu Dewittovho oka. Zožeňte kresliara a nech nakreslí oko toho človeka. Nech na ňom zachytí všetky farebné škvrnky. Chcem, aby skica bola čo najvernejšia.“

„Potom čo?“ spýtal sa Drake.

„Potom príď sem, ako najrýchlejšie budeš môcť, a začni hľadať ľudí, ktorí zhotovujú sklenené oči Nájdi toho, čo zhotovil sklenené oko Dewittovi.“

„Ale on nemal sklenené oko, Perry. Celý čas nosil iba čiernu pásku a…“

„A keď chcel zmiznúť,“ skočil mu do reči Mason, „schoval čiernu pásku do šuplíka, založil si sklenené oko a je veľmi pravdepodobné, že sa vydával za niekoho iného. Iste si spomenieš na tento významný fakt: vydával sa za obchodného cestujúceho, ale jeho auto malo nabehaných málo kilometrov. Daj si to všetko dokopy, Paul, a dovtípiš sa, že Montrose Dewitt sa vydával v okolí Los Angeles za niekoho iného. Ak to bolo naozaj tak, chýbajú dvaja muži, ale je len jedna mŕtvola. Nuž sa poponáhľaj a zisti nezvestné osoby. Nájdi aj človeka, čo zhotovil to sklenené oko. Rýchlo sa vráť a daj sa so svojimi ľuďmi do roboty.“

„No,“ povedal Drake, „to nie je zlá myšlienka, Perry. Idem.“

„Urobil už šerif niečo s tým autom?“

„Tvoje hlásenie o aute je zrejme pochované v archíve.“

„Okej, máme ešte čas, kým na Lorraine Elmorovú prestanú pôsobiť sedatíva. Ale zrejme nemáme dosť času dovtedy, než polícia príde k tomu autu a uvedomí si, aké bolo moje hlásenie dôležité. Musíme ich predstihnúť, lebo fakt, že vo whisky bola droga, znamená, že niekoho obvinia z vraždy, a celkom dobre to môže byť naša klientka.“

„Bože, bože,“ vzdychol si Paul Drake a po chvíli dodal: „Viem, o čo ti ide, Perry. Už tam idem.“

9

Okolo štvrtej sa ozvalo na dverách Masonovej súkromnej kancelárie dohovorené zaklopanie Paula Draka.

Della Streetová otvorila dvere a povedala: „Ale ste sa poponáhľali, Paul.“

„Taký som dostal príkaz. Chytil som lietadlo z Imperial Valley cez Palm Springs.“

„Je niečo nové, Paul?“ spýtal sa Mason.

„Je toho dosť, ale nemám v tom jasno.“

„Čo je to?“

„V prvom rade si myslím, Perry, že som prišiel na niečo, keď som požiadal ohliadača, aby mi zariadil farebnú skicu oka toho mŕtveho.“

„Čo sa stalo?“

„Našli sme tam maliarku, naozaj talentovanú, ktorá sa veľmi ochotne podujala urobiť farebnú skicu toho oka. Lenže je to malá obec a ohliadač sa dovtípil, že by to bol dobrý článok pre noviny. Chce znovu kandidovať a potrebuje pomoc novín, nuž si to nenechal pre seba.“

„Čo ďalej?“

„To by bolo vari všetko, Perry Prišiel som pred hodinou, odovzdal farebnú skicu jednému z mojich najlepších detektívov a prikázal som mu, aby vyhľadal všetkých výrobcov sklenených očí. Vieš, Perry, to nie je ľahké povolanie. Iba skutočný majster zhotoví také sklenené oko, ktoré by vyzeralo ako celkom naozajstné.“

Mason prikývol.

Zazvonil telefón.

Della Streetová zdvihla slúchadlo a povedala „haló“, potom kývla na Paula Draka. „Je to pre vás, Paul.“

Drake pristúpil k aparátu, povedal „haló“, chvíľu počúval a prikývol: „Okej, aká je adresa?“

Napísal si ju do bloku a spýtal sa: „Ste si tým istý?“

„Áno.“

„Ako sa volá? Hale? H-a-l-e. Dobre. Jeho krstné meno? Hláskuj ho. W-e-s-t-o-n. Dobre. To je všetko, čo som od teba potreboval. Overíme si to.“

Položil slúchadlo a obrátil sa k Masonovi: „Tak sa mi vidí, že sa dostaneme o krôčik ďalej, Perry. Môj detektív našiel istého Selwiga Hedricka, je to jeden z najväčších znalcov v tejto profesii a okamžite spoznal to oko. Povedal, že ho zhotovil pre istého Westona Hala. Adresa je Roxley Apartments.“

„Stavím sa o hocičo, že ten Weston Hale dnes v noci zmizol a nikto nebude vedieť, kde sa podel alebo čo sa mu stalo,“ povedal Mason.

„Chceš povedať, že Weston Hale a Montrose Dewitt sú jedna a tá istá osoba?“

Mason prikývol.

Zazvonil telefón, Della Streetová zdvihla slúchadlo, povedala „haló…“ potom kývla na Masona: „Z Calexica volá Duncan Crowder.“

Mason zdvihol slúchadlo na svojom aparáte a povedal: „Haló… áno, pri telefóne Perry Mason… dobrý deň, Duncan, čo je nové?“

„Nerád vám hlásim zlé správy, pán Mason, ale myslím, že je to zlá správa.“

„Čo je to?“

„Polícia si z akéhosi dôvodu zrazu uvedomila dôležitosť vášho hlásenia o aute uprostred púšte s poznávacou značkou štátu Massachusetts. Poslali tam vlečné auto, vytiahli ten voz z piesku a dali ho preskúmať. Na prednom sedadle našli dražé somniferalu a v bunke Lorraine Elmorovej našli fľašku s dražé somniferalu. Bola to veľká fľaška a mohlo byť v nej sto dražé podľa údaja na etikete.“

„Jestvuje na ňu recept?“

„Áno. Všetko nasvedčuje tomu, že naša klientka bola veľmi rozrušená. Nejaký lekár jej ten liek predpísal. Povedala mu, že ide na dlhšiu cestu, že chce mať dostatočne veľkú dávku uspávacích prostriedkov pri sebe. Lekár jej dražé predpísal. Šerif sa s ním zhováral telefonicky. Doktor mu povedal, že zdravotný stav pani Elmorovej sa ihneď zhorší, keď bude mať obavu, že nemá dostatočnú dávku liekov na spanie. Povedal, že užíva len jedno dražé, keď ju niečo rozruší, že priemerne užije za mesiac osem až dvanásť dražé, ale keby mala pocit, že jej nevystačia, znepokojí sa a jej nervová choroba sa veľmi zhorší. Prirodzene, teraz chce každý vedieť od nej, ako sa dostal somniferal z fľašky Dewittovi do žalúdka.“

„Nemôžu dokázať, že je to ten istý somniferal,“ povedal Mason.

„Možno nie, ale oni si myslia, že doktor Kettle je neústupný. Hovorí, že jeho pacientka je pod účinkom silných sedatív, že akákoľvek jej výpoveď by bola v tomto stave nepresná, že skutočnosti by mohli byť prepletené so spomienkami a predstavami zo snov. Doktor Kettle to povedal veľmi ostro a rozhodne.“

Mason sa na chvíľu zamyslel, potom povedal: „Dobre, Duncan. Nech doktor Kettle opätovne zdôrazní, že každá jej výpoveď by v jej terajšom stave mohla byť nepresná, skreslená predstavami a nespoľahlivá. Ale ak chcú prevziať zodpovednosť za výpoveď v takýchto okolnostiach, nech im dovolí, aby ju vypočuli, len čo sa zobudí.“

„Oni sa dychtivo chopia takejto ponuky,“ poznamenal Crowder. „Sú nedočkaví dozvedieť sa, čo sa vlastne stalo, ako sa to auto dostalo ta, aký vzťah je medzi pani Elmorovou a Dewittom, kedy ho videla naposledy a všetko ostatné. Má ju doktor Kettle už zobudiť?“

„Nie. Nech počká, kým sa sama zobudí. Povedzte doktorovi Kettlovi, aby dôrazne upozornil, že každá jej výpoveď môže byť veľmi nepresná. Keď sa zobudí, nech ju vypočujú.“

„Iste viete, čo potom urobia. Uväznia ju a neskôr, keď už bude celkom pri vedomí, prehrajú jej magnetofónový záznam s jej výpoveďou a spýtajú sa jej, čo z toho je pravda a čo nie je pravda.“

„Dovtedy jej poradíme, aby nepovedala nikomu nič. Sledujte situáciu. Len čo urobí výpoveď, upovedomte ma o tom. Potom telefonicky vyjadrím veľké rozhorčenie, že takto zneužili stav mojej klientky. Poviem im, že som jej poradil, aby v nijakom prípade neurobila nijaké vyhlásenie v neprítomnosti obidvoch svojich právnych zástupcov.“

„Myslíte, že bude mlčať ako ryba?“

„Ako ryba,“ ubezpečil ho Mason.

„Ozaj si to myslíte?“

„Bude mlčať, ak jej to správne vysvetlíte.“

„Čo to znamená správne?“

„Keď ju postrašíte.“

„Okej,“ súhlasil Crowder. „Urobím to.“

„My tu máme novú stopu,“ povedal Mason. „Hrajte to tam u vás tak, ako som vám povedal. Po výpovedi nech ani nemukne.“

„Urobím, ako si želáte,“ sľúbil Crowder a zavesil slúchadlo.

10

„Pozrieme sa teraz na toho Westona Hala?“ spýtal sa Drake, keď Mason položil slúchadlo na vidlicu.

Mason prikývol: „Toto je prípad, v ktorom sme o krok pred políciou, Paul, namiesto toho, aby sme boli dva kroky za ňou. Je to skvelý pocit.“

„Myslím na to, ako sa budeme cítiť, keď nás polícia dohoní,“ povedal Drake.

„Neporušujeme zákon. Nezatajujeme nijaký dôkaz. My jednoducho pátrame. Na to má každý právo.“

„Viem, viem, ale aj tak mi to robí starosti.“

„Mimochodom,“ pokračoval Mason, „nenájdeme nijakého Westona Hala. Zistíme, že jednoducho zmizol.“

„Chcete, aby som išla s vami?“ spýtala sa Della Streetová.

Mason sa na chvíľu zamyslel, potom povedal: „Nie, Della. Ostaňte tu a o všetko sa tu starajte. Máme namierené do slepej uličky, ale aby sme mali v tomto bode jasno, musíme si overiť, či je to slepá ulička. Poď, Paul, ideme.“ Roxley Apartments bol šesťposchodový obytný dom pre majetnejších ľudí. Podľa zoznamu nájomníkov zistili, že byt Westona Hala má číslo 522.

„Pôjdeme hore,“ povedal Mason, „a zaklopeme na dvere. Potom si nájdeme správcu a uvidíme, čo sa od neho dozvieme.“ Vyšli hore výťahom, zamierili k dverám spomenutého bytu a stlačili zvonček.

Ozvalo sa zazvonenie, ale nikto neotvoril.

„Zazvoň tri razy,“ radil Mason „Musíme mať istotu, že tam nikto nie je.“ Drake prikývol a znovu zazvonil.

Takmer súčasne sa otvorili dvere. Stál v nich chlap v župane s napuchnutými očami, červeným nosom a povedal takým chrapľavým hlasom, že mu bolo sotva rozumieť: „Čo chcete?“

„Ste pán Hale?“ spýtal sa Mason.

Chlap pokrútil hlavou: „Hale tu nie je. Čo chcete od neho?“

„Chceli sme sa s ním trocha pozhovárať. Býva tu?“

„Hale a ja tu bývame spolu. Som prechladnutý, mám zrejme chrípku. Aj vy ju chytíte, ak sa tu zdržíte. Príďte inokedy.“

„Kde je pán Hale?“

„V robote tam, kde pracuje.“

„Kde pracuje?“

„V Investičnej a hypotečnej spoločnosti.“

„Kde je to?“

„Na West Bemont Street. Čo chcete od neho? Kto ste?“

„Má pán Hale sklenené oko?“

„Čože?“

„Sklenené oko.“

„To je mi novinka. Nezbadal som nič také. Čo vlastne chcete? Kto ste?“

„Ako sa voláte vy?“ spýtal sa Mason.

„Ronley Andover. Ale počujte, mám chrípku, už niekoľko dní ležím a liečim sa. Teraz stojím v prievane. Hybajte radšej preč, lebo aj vy dostanete chrípku.“

„Pôjdeme dnu,“ povedal Mason. „Zdržíme sa iba chvíľku.“

„Ak chcete ísť dnu, ja si ľahnem a tak sa budem s vami zhovárať. Mám horúčku, musím ležať, musím byť dobre prikrytý, piť ovocné šťavy, trocha whisky a hltať aspirín. Ale ak aj vy chcete dostať chrípku, poďte teda dnu.“ Drake sa zatváril pochybovačne, ale Mason povedal: „Riskujeme to.“ Vošli do bytu.

„Je to dvojbyt?“ opýtal sa Mason.

„Hej. Halova izba je hentam. Má vlastnú kúpeľňu. Moja spálňa je tamto. I ja mám vlastnú kúpeľňu. Túto obývačku používame obaja. Kuchyňa je vzadu. Ale, mládenci, o Halovi vám nemôžem povedať nič. Iba to, že je v práci. Hybajte za ním Ja si ľahnem. Je mi nanič.“ Chlap vošiel do spálne, ľahol si v župane, trochu ho striasla zimnica, vytiahol inhalátor, zhlboka sa nadýchol a hľadel na nich vodnatými očami.

„Chceme zistiť všetko o Westonovi Halovi. Je to veľmi dôležité,“ povedal Mason.

„Čo je na tom dôležité?“ spýtal sa Andover.

Mason pokračoval, ale nebola to odpoveď na jeho otázku: „Som právnik a môj druh je detektív.“

„Poliš, alebo súkromný fízel?“

„Súkromný detektív.“

„Čo chcete?“

„Chceme sa dozvedieť všetko o Halovi.“

„Prečo sa neopýtate jeho?“

„Urobíme to, len čo odtiaľto odídeme.“

„Nuž hybajte už preč. Nikto vás tu nedrží.“

„Pôjdeme a zájdeme za ním, ale najskôr by sme chceli vedieť, či je to on, o ktorého máme záujem. Môžeme sa pozrieť do jeho izby?“

„Iste… prečo nie? Alebo nie, počkajte… Dočerta, nie! Nie som vo svojej koži, preto som povedal, že môžete… Nesmiete sa pozrieť do jeho izby. Nedovolím, aby cudzí ľudia snorili v jeho izbe.“

„Môžete s nami ísť až k dverám. Nechajte nás, nech tam nazrieme. Ničoho sa nedotkneme.“

„Čo hľadáte?“

„Chceme o ňom vedieť všetko.“

„Prečo?“

„Ide o vážnu vec, o ktorej sa musíme s nim porozprávať.“

„Nič sa nedozviete, ak nazriete do jeho izby. Myslím, že jemu by sa to nepáčilo. Ani mne. A z postele nevstanem. Je mi celkom nanič a keď aj vy ochoriete, oľutujete, že ste kedy počuli meno Weston Hale.“

„Ako dlho býva s vami?“ spýtal sa Mason.

„Neviem. Štyri alebo päť mesiacov. Predtým som mal iného spolubývajúceho, ale ten sa odsťahoval… Nebývam rád sám… toto je veľký byt… Ale prečo máte tak naponáhlo s tým Westonom Halom?“

„Iba sa s ním usilujeme spojiť. Povedzte, nosil čiernu pásku na sklenenom oku?“

„Už som vám povedal, že neviem o tom, že mal sklenené oko. Ja som nič také nezbadal.“

„Má prenosný písací stroj?“

„Áno, má.“

„Písaval na ňom?“

„Často. Keď je doma, búcha doň až do samého rána. Je to pracant.“

„Myslíme si, že jeho priateľ, Montrose Dewitt, sa dostal do nejakých ťažkostí, a radi by sme sa o ňom porozprávali s Halom. Počuli ste ho niekedy spomenúť meno Montrose Dewitt?“

„Nie, už som vám to vravel.“

„Prídeme, keď vám bude lepšie, pán Andover,“ povedal Mason.

„Čo znamená tento rozruch? Čo je s tým Dewittom?“

„Myslíme si, že ho zavraždili v Calexicu. Minulú noc.“

„Zavraždili?!“

„Áno.“

„Viete o tom dačo bližšie?“

„Môžeme sa po tom, čo sme vám povedali, pozrieť do Halovej izby?“ spýtal sa Mason.

„Po tom, čo ste mi povedali, môžete urobiť iba jedno stratiť sa dakde do pekla a vrátiť sa jedine s policajným inšpektorom.“ Andover sa obrátil na posteli, zaodŕhal, pritiahol si prikrývku až k brade a povedal: „Varujem vás, nesnorte tu po byte. Berte sa preč. A to hneď.“

„Ďakujeme vám za spoluprácu, pán Andover. Ľutujeme, že sa necítite dobre, a mrzí nás, že nás nechcete pochopiť.“

„Páni, s tým sa vy netrápte. Na celej veci sa nič nemení, či vás chápem, alebo nie, zato, dočerta, dobre chápem svoje položenie, a do jeho izby nestrčí nos nikto, kým nedôjde človek, čo bude na to oprávnený.“ Mason kývol Drakovi a povedal: „Tak vám ďakujeme, pán Andover.“

„Nemáte za čo,“ uškrnul sa Andover.

Mason a Drake vyšli zo spálne a chvíľu postáli v obývačke. Mason zavrtel hlavou, otvoril dvere do chodby a zavolal: „Zbohom, pán Andover.“ Zo spálne nedostali odpoveď.

„Písaval listy,“ konštatoval Mason. „Musel dostať na ne veľa odpovedí. Ten chlap si musel pripraviť veľa vnadidiel, kým sa na jeho háčik chytila ryba, čo chcel lapiť. Veľmi by nám pomohlo, keby sme našli niektoré odpovede na jeho listy.“

„Ale to by nám neposkytlo dôkaz o tom, kto ho zavraždil,“ namietol Drake.

Mason prižmúril oči od sústredenosti. „Ukázali by, aký to bol gauner a čím sa živil. Nie je málo takých vrážd, Paul, keď sa ukáže, že človek, ktorého zavraždili, bol lotor a že ten, kto ho zavraždil, bol vlastne dobrodinec ľudí.“

„Teraz teda ideme za Halom?“

„Teraz sa pozrieme na to, čo si Hale vlastne vymyslel, aby ho nebolo možné nájsť. Hale je iste mŕtvy.“

11

Henry T. Jasper, hlavný riaditeľ Investičnej a hypotečnej spoločnosti, povedal: „Je to pre mňa naozaj veľká česť, pán Mason. Veľa som o vás počul a poznám dobre niektoré vaše významné prípady.

Toto je pán Drake z Drakovej detektívnej kancelárie?

Predpokladám, páni, že by ste za mnou neprišli tak neskoro odpoludnia, keby nešlo o veľmi dôležitú vec.“

„Neviem,“ povedal Mason. „Ak mám povedať pravdu, nevieme si s jednou vecou rady, a preto sa usilujeme získať informácie.“

„Môžem vám dajako pomôcť?“

„Myslím, že áno. Čo nám môžete povedať o Westonovi Halovi?“

„Nie je toho veľa,“ usmial sa Jasper, „lebo vlastne neviem o ňom veľa. Hale je jeden z tých tichých, utiahnutých ľudí, ktorí sa vyžívajú v podrobnostiach. Patrí k našim najspoľahlivejším zamestnancom. Pracuje u nás už sedem rokov a nezaobídeme sa bez neho.“

„Mohli by sme sa s ním pozhovárať?“

„Pravdaže.“

„Teraz?“

„Poďte, poďte, páni. Pravda, u nás sa úradné hodiny už skončili. Ja som tu ešte pracoval na istej dôležitej veci a, prirodzene, niektorí úradníci sú ešte tu… ale predpokladám, že pán Hale už išiel domov. Počkajte chvíľu, zistím to.“ Jasper stisol tlačidlo na svojom stole a o niekoľko sekúnd otvorila dvere unavená, asi štyridsaťročná žena a povedala: „Želáte si, pán Jasper?“

„Je Hale ešte tu?“

„Nie, pane.“

„Odišiel domov?“

„Dnes tu nebol.“

„Ale! Nebol tu?“

Pokrútila hlavou: „Išiel urobiť nejaký obchod v Santa Barbare. Veď ste mu uložili, aby sa tam pozrel na stav nehnuteľností. Išlo o vydanie úverových listov na tie pozemky.“

„Ach, áno. Pamätám sa na to. Chcel som, aby sa na to pozrel. Hovorili sme o tom pred pár dňami. Povedal, že ta pôjde, len čo si tu dokončí niektoré záležitosti.“

„Viete, kde by sme sa s ním mohli stretnúť?“ spýtal sa Mason.

Jasper zdvihnutím obočia vyzval ženu, stojacu vo dverách, aby odpovedala na otázku.

Pokrútila hlavou: „Viem len, že je v Santa Barbare. Zrejme sa ubytoval v moteli. Myslím, že šiel autom.“

„Smiem vedieť, prečo vás ten človek zaujíma, pán Mason?“ opýtal sa Jasper.

„Ide len o zistenie totožnosti. Mohli by ste mi povedať, či má pán Hale sklenené oko?“ Jasper sa usmial a pokrútil hlavou: „Nie, má obidve oči a…“ Odrazu sa zarazil, keď videl výraz tváre ženy stojacej vo dverách. „Čo je, slečna Selma?“ spýtal sa.

„Niekedy som si s tým nebola načistom. Všimli ste si, pán Jasper, že vždy, keď pán Hale na niečo pozrel, obrátil celú hlavu? Nikdy sa nedíval iba očami. Pri rozhovore s dvoma či viacerými osobami počúval jedného, potom vážne obrátil hlavu k druhému, aby počul, čo chce povedať. Ja si to už všímam nejaký čas. Najprv som si myslela, že je nahluchlý a z pohybov pier chce vyčítať, čo dotyčný hovorí, ale odnedávna som na pochybách. Rozmýšľala som, prečo to robí. Nikdy mi neprišlo na um, že má sklenené oko, ale teraz si myslím, že tak sa dá vysvetliť jeho správanie.“

„Je ženatý?“ spýtal sa Mason.

Tentoraz odpovedal Jasper: „Nie, nie je. Myslím, že ten človek žije iba práci. Mnohé večery trávi tu u nás v kancelárii. Hale je strašný pedant, má veľký zmysel pre podrobnosti a využíva to na preverenie stavu spoločností, ktoré žiadajú úver a o ktoré sa my zaujímame z hľadiska investícií.“ Mason pozrel na Paula Draka. „Myslím, že to nám pomôže,“ obrátil sa k Jasperovi. „Veľmi rád by som sa stretol s pánom Halom. Keby sem zavolal, budete taký láskavý a poviete mu, aby mi zatelefonoval?“

„Bude tu zajtra,“ povedal Jasper. „Lepšie povedané predpokladám, že tu bude, ak len v Santa Barbare nenaďabil na nejakú komplikáciu, ktorú nečakal.“

„Mohlo by tam ísť o nezvyčajnú situáciu?“

„Nuž, do istej miery áno. Investovali sme nejaké peniaze do úverových cenných papierov, ktoré vydala obchodná spoločnosť so stavebnými pozemkami. Ide o papiere, ktoré majú zabezpečiť úpravu pozemkov. No a nedávno vznikla pochybnosť – ale prepáčte mi, prosím, nerád by som o tom teraz hovoril, najmä preto, lebo ešte nemám hlásenie od pána Hala.“

„Hale je plne oprávnený zisťovať si záležitosti takéhoto druhu?“ spýtal sa Mason.

Jasper sa usmial: „Hale je tá najpodšitejšia líška, akú som kedy poznal. Keď sa do niečoho pustí, všetko vysnorí, preberie všetky, aj najmenšie detaily a má neuveriteľný talent dostať sa k jadru veci… To je všetko, slečna Selma, ďakujem vám. Iba som chcel vedieť, či pán Hale je v kancelárii.“ Usmiala sa a odišla.

„Nuž tak si myslím, že toto všetko objasňuje situáciu.“

„Budem rád, keď sa stretnete s pánom Halom,“ povedal Jasper. Potom dodal tónom, ktorý prezrádzal zvedavosť: „Predpokladám, pán Mason, že keď ste prišli sem osobne, znamená to, že nejde o bežnú vec.“

„Áno, myslím, že je to tak. Mimochodom, mal Hale brata povedzme dvojča?“

„O tom nič neviem. Nikdy som nepočul, že by spomínal príbuzných. On… ale prepáčte, povedali ste, či mal, pán Mason?“ Mason prikývol.

„Použili ste minulý čas?“

„Je možné, že muž, ktorý minulú noc umrel v jednom moteli v Calexicu, bol Halov príbuzný.“

„Och, on nemá nijakých príbuzných, aspoň nie v týchto končinách. Som si tým celkom istý, a keby bol mal brata… Ale vy ste použili minulý čas, pokiaľ ide o pána Hala.“

„To je pravda. Ak mŕtvola nie je jeho dvojčaťom, je celkom dobre možné, že je to mŕtvola Westona Hala.“

„Je to možné?“ zvolal Jasper nedôverčivo.

„Jednoducho spomínam možnosti. Nie som ochotný niečo tvrdiť v tomto zmysle a som tu len preto, aby som získal informácie.“

„Ale… ale veď musíte mať nejaký dôvod pre váš predpoklad, pán Mason.“

„Rád by som mal. Nateraz iba sledujem stopu. Neviete, či Hale je v nejakej spojitosti s Montrosom Dewittom?“

„Dewitt… Dewitt,“ opakoval Jasper. „To meno mi znie dajako povedome, ale neviem, kde ho presne zaradiť.“

„To nič. Situácia sa nepochybne vysvetlí, keď sa porozprávam s Halom. Ďakujem vám, pán Jasper.“ Drake a Mason si potriasli ruky s Jasperom a vyšli z kancelárie. Riaditeľ spoločnosti ostal stáť pri stole a na tvári sa mu zračila nechápavosť.

„No,“ povedal Mason, keď vychádzali z budovy, „tak sa mi vidí, že sme na správnej ceste.“

„Na správnej ceste, ale ako ďaleko po nej dôjdeme?“ spýtal sa Drake.

„Až na jej koniec.“

Drake bol pesimistický: „Predsa len sa mi zdá, že to môže byť slepá ulička.“ Mason akoby ho nebol počul. Jeho tvár prezrádzala, že tuho rozmýšľa. Viedol auto do budovy, kde mal kanceláriu, takmer bez slova. Keď vyšli z výťahu a Drake otvoril dvere kancelárie, Mason v nich okamih postál. „Chcem byť s tebou stále v styku, Paul, a…“ Telefonistka v Drakovej kancelárii ho prerušila: „Pán Mason, mám pre vás odkaz.“ Mason vošiel do kancelárie.

„Volala slečna Streetová. Na vaše tajné číslo. Máte jej zatelefonovať, kým odídete do svojej kancelárie.“ Mason spýtavo zdvihol obočie. „Neviete, o čo ide?“

„Nie. Bude to podistým niečo dôležité.“

„Dobre, zapojte mi ju. Ktorý aparát mám použiť?“

„Tamten na stole.“

„Perry, je dosť pravdepodobné, že ťa čaká zástupca polície, a Della chce, aby si to vedel vopred,“ povedal Drake.

Mason pokrútil hlavou: „Keby bol v kancelárii zástupca polície, Paul, nedal by Delle možnosť, aby ma na to upozornila.“ Telefonistka zapojila hovor a kývla na Masona.

„Haló, Della,“ povedal Mason.

Della sa ozvala tichým hlasom: „Čakajú tu na vás, šéf. Myslela som, že budete rád, ak sa to dozviete skôr, ako vojdete do kancelárie.“

„Kto je to?“ spýtal sa Mason.

„Jeden z tých ľudí je váš priateľ, George Latty.“

„A ten druhý?“

„Ten druhý je Baldwin L. Marshall, okresný prokurátor z Imperial Valley.“

„To je čudná zostava. Tvária sa voči sebe nepriateľsky, alebo naopak?“

„To je ťažko povedať, ale zdá sa, že je to naopak. Latty akosi zosmutnel, ale myslím si, že je zajedno s okresným prokurátorom, a tak som si povedala, že vás musím na to upozorniť.“

„Aký človek je ten okresný prokurátor?“

„Má asi tridsaťpäť rokov, vyzerá veľmi čulý. Má ryšavkasté vlasy, belasé oči a rýchle, nervózne pohyby. Správa sa veľmi agresívne.“

„Aký je vysoký?“

„Okolo päť stôp a jedenásť palcov. Je skôr štíhly, nervózny, skrátka človek, s ktorým bude ťažká robota, ak si viete domyslieť, čo chcem povedať.“

„Viem si to domyslieť. Prídem do kancelárie o niekoľko minút… predpokladám, že ten okresný prokurátor sa správa nepriateľsky.“

„Áno, a tvári sa veľmi, veľmi úradne.“

„Latty mu čosi hovoril.“ povedal Mason, „otázka je, čo a koľko. Dobre, Della, nedajte znať, že ste ma naňho upozornili. Prídem ta o dve či tri minúty. Kde sú tí ľudia?“

„Zaviedla som ich do knižnice. Nechcela som ich nechať v prijímacej miestnosti.“

„Odkiaľ voláte?“

„Od Gertie, z centrály.“

„Dobre, choďte do mojej kancelárie a nechajte dvere do knižnice otvorené…“

„Už sú otvorené. Oni ich za sebou nezavreli.“

„Dobre, prídem dverami do čakárne. Len čo vojdem, zapojte sa do toho aj vy.“

„Ako sa mám zapojiť?“

„Ako budete chcieť. Ja vám naznačím, čo máte robiť.“

Mason zložil slúchadlo, obrátil sa k Paulovi Drakovi, zamyslel sa a potom povedal: „Ktovie, čo hovoril George Latty okresnému prokurátorovi z Imperial Valley, keď sa ráčil dostaviť až sem?“

„Je možné,“ poznamenal Paul Drake, „že mu povedal pravdu.“

Mason sa usmial: „Otázka je, koľko z pravdy mu povedal.“

„Koľko by si jej vydržal?“

Mason sa namiesto odpovede uškrnul: „Najlepšie bude, keď čím skôr pôjdem ta a presvedčím sa, o čo vlastne ide.“

„Chceš, aby som išiel s tebou?“

Mason pokrútil hlavou: „Ty pokračuj vo svojej práci, Paul. Nech tvoji chlapi nespustia pohľad z Howlanda Brenta a nech sa aspoň jeden zavesí na päty Georgeovi Lattymu, keď odíde z kancelárie. Ten mládenec je všadeprítomný, a mne je to proti srsti.“ Mason vyšiel z detektívovej kancelárie, prešiel chodbou k svojim dverám, na ktorých bol nápis Perry Mason súkromná kancelária, strčil kľúč do zámky, odomkol a otvoril dvere.

Della Streetová stála pri jeho stole a triedila poštu.

„Dobrý deň, Della,“ pozdravil Mason. „Je čas, aby ste šli domov. Je niečo nové?“

„Máte tam dvoch návštevníkov. Pána Baldwina Marshalla a pána Georgea Lattyho.“

„Lattyho? No toto! Ten chlapík je jednoducho všade. Čo chce? A kto je ten pán Marshall?“

„Pán Marshall je okresný prokurátor z Imperial Valley. Sú v knižnici,“ Della ukázala na otvorené dvere.

„Fajn, rád sa s nimi pozhováram. Priveďte ich sem, Della.“

Mason práve mieril k stolu, keď obaja muži vyšli z knižnice. Baldwin šiel prvý, kráčal ráznymi krokmi, Latty šiel za ním akosi nesmelo.

Mason vyšiel v ústrety Marshallovi a povedal: „Predpokladám, že ste Baldwin Marshall – okresný prokurátor z okresu Imperial Valley – mám pravdu?“

„Máte,“ Marshall mu podal ruku. „Lattyho iste poznáte.“

„Pravdaže. Kdekoľvek sa obrátim, narazím naňho. Čo vás priviedlo ku mne?“

„Zastupujete pani Lorraine Elmorovú, však?“

Mason prikývol.

„Montrosa Dewitta zavraždili v Calexicu a ja by som chcel vypočuť pani Elmorovú. My…“

„Zavraždili?“ prerušil ho Mason.

„Aspoň si to myslím. Prirodzene, budem k vám otvorený, pán Mason. Pracujeme zatiaľ na základe nepriamych dôkazov, ale je niečo na tomto prípade, čomu, to priznávam, nerozumiem. Pani Elmorová hrala dosť čudnú úlohu… Fakt je, že je určitý rozpor medzi jej výpoveďou a skutočnosťami, ako si ich vykladáme my.“

„Pred kým vypovedala?“

„Pred vami.“

Mason spýtavo zdvihol obočie.

„Veľa som o vás počul, pán Mason. Pokladajú vás za nebezpečného protivníka, ktorý ma roztrhá na márne kúsky. Ste ohromne skúsený právnik, génius v umení súdnej stratégie. Ja som iba vidiecky okresný prokurátor. Je možné, že som vám vôbec nie roveň, ale hovorím vám, že sa vás nebojím a že si s vami poradím.“

„To je chvályhodné. Ale teraz mi hádam poviete, o čo vlastne ide.“

„Tu pán Latty,“ pokračoval Marshall, „má niečo na svedomí.“

Mason si zvedavo premeral Lattyho. „Obrátil sa na vás?“

„Nie, ja som vyhľadal jeho. Latty sa usiloval utajiť istý čas, čo vedel, ale ja som vycítil, že niečo tají… nuž otvorene poviem, trocha som ho pritlačil, tak ako pritlačím aj vás.“

„Mňa?“ spýtal sa Mason.

„Áno. Povedal som vám, že nemám vaše skúsenosti, ani som nepôsobil vo veľkých mestách. Ale hovorím vám aj niečo iné: mám zákon na svojej strane. A čo je ešte dôležitejšie, väčšina voličov v Imperial County bude stáť za mnou. Ak dôjde k meraniu síl medzi nami, je možné, že vaša argumentácia zaváži, ale boh mi je svedok, že ten prípad prehráte, lebo vás obviním práve tak ako hocikoho iného. Vaša reputácia mi nenaháňa ani najmenej strachu.“

„To by som ani nechcel,“ povedal Mason. Potom sa obrátil k Lattymu a spýtal sa ho: „Čo ste to vlastne tajili, George?“

„Počkajte chvíľu,“ ozval sa Marshall. „Tu budem hovoriť ja.

Vy pravdepodobne podrobíte Lattyho krížovému výsluchu na lavici svedkov, preto vám poviem niečo, čo je známe mne; potom vám poviem niečo, čo budem od vás chcieť, a Latty bude mlčať ako ryba.“ Marshall sa obrátil k Lattymu: „Rozumeli ste mi?“

Latty prikývol.

Marshall pokračoval: „Pani Elmorová vám rozprávala, ako zabočila autom na vedľajšiu cestu. Niekto prinútil vystúpiť Montrosa Dewitta z auta, odviedol ho kúsok ďalej a tam ho dobil; potom sa vrátil a povedal pani Elmorovej, aby pokračovala autom ďalej, kým neuviazla v piesku.“

„Toto mi povedala?“

„Áno.“

„Môžem sa spýtať, odkiaľ máte túto informáciu?“

„Prečo nie,“ usmial sa Marshall, „ale vám neodpoviem. Spytujem sa vás preto, aby som si overil pravdu. Povedala vám to? Áno, či nie?“ Mason ukázal na stoličku: „Sadnite si. Urobte si pohodlie. Zrejme náš rozhovor potrvá dlhšie, nuž…“

„Nesadnem si, postojím, a rozhovor nebude dlhý, aspoň pokiaľ to bude záležať na mne. Chcem vedieť, či toto vypovedala pred vami.“

„Zastupujem pani Elmorovú. Je moja klientka,“ povedal Mason vážne.

„To viem.“

„Preto,“ pokračoval Mason, „každá jej výpoveď, ktorú predo mnou urobila, je úplne dôverná. Nemôžem ju opakovať.“

„Ale iste mi môžete povedať, či pani Elmorová bola obeťou prepadu a ohrozenia osobnej bezpečnosti.“

„Obávam sa, že vám nemôžem povedať ani to.“

„Prečo nie?“

„Všetko, čo dosiaľ viem o tomto prípade, je informácia od osoby, ktorú pokladám za dôvernú.“

„Pôjdem teda ešte ďalej. Dnes ráno ste boli v Calexicu. Išli ste ta aerotaxíkom Povedali ste pilotovi, aby letel nízko nad niektorými cestami na východ od Calexica, až kým ste neuvideli auto, čo uviazlo v piesku. Potom ste pilotovi prikázali, aby sa vrátil na letisko.“

„Môžete mi povedať, od koho máte túto informáciu?“

„Na otázky nebudem odpovedať iba ja,“ odpovedal Marshall.

„Myslel som si, že chcete urobiť precedens,“ usmial sa Mason.

„V tomto prípade áno, lebo som si veci overil na letisku, zistil číslo toho aerotaxi, vyhľadal som pilota a vypočul som ho.“

„Vidím, že ste nezaháľali.“

„Usilujem sa ísť po stopách, pokým sú horúce.“

„To je veľmi chvályhodné. Myslím, že sa z vás vykľuje ohromne nebezpečný protivník.“

„Musíme stáť proti sebe ako protivníci?“

„To závisí od vás. Ak neobviníte moju klientku z nejakého zločinu, nevidím dôvod, aby sme stáli proti sebe.“

„Nechcem ju obviniť z nijakého zločinu, ak nie je vinná.“

„To je chvályhodné.“

„Lenže ak nedostanem uspokojujúce odpovede na niektoré otázky, budem nútený dať ju zadržať, aby bola korunnou svedkyňou.“ Mason sa usmial a milo povedal: „To jej dá možnosť ponúknuť záruku, a som presvedčený, že má dostatočné zdroje, aby dala každú záruku, ktorú súd bude žiadať.“

„V tom prípade pôjdem ešte ďalej a dám ju do vyšetrovacej väzby.“

„V tom prípade,“ nedal sa Mason, „budem žiadať habeas corpus a prinútim vás, aby ste na ňu podali žalobu, alebo ju prepustili.“

„V tom prípade podám žalobu,“ odsekol Marshall.

„V tom prípade sa ocitneme proti sebe ako protivníci,“ usmial sa Mason.

„Dobre, pôjdem ďalej,“ pokračoval Marshall. „Mám dôvod veriť, že keď ste uvideli z lietadla to zaviaznuté auto, nechali ste lietadlo na letisku a ponáhľali ste sa autom na miesto, kde ten voz uviazol. Auto malo poznávaciu značku štátu Massachusetts a patrilo Lorraine Elmorovej, vašej klientke. Porozhliadli ste sa okolo a mám dôvod veriť, že ste si vzali so sebou nejaký dôkaz, lebo ste nechceli, aby ho našla polícia, a možno iný dôkaz ste tam narafičili alebo povedal by som to takto: možno ste tam nechali nejaké predmety, o ktorých ste dúfali, že by ich polícia mohla pokladať za dôkazy.“

„Nebolo by to nemorálne?“

„Myslím, že áno.“

„A predsa si myslíte, že som to urobil?“

„Poviem to takto: jestvuje dôkaz, ktorý naznačuje, že ste to urobili.“ Mason mlčal.

„Urobili ste to?“ naliehal Marshall.

„Nie.“

„Chcete povedať, že ste nešli k tomu autu a neprezreli ste si ho?“

„To som nepovedal.“

„Povedali ste, že nie.“

„A tak som to aj myslel. Spýtali ste sa ma, či som prezrel auto, či som tam nechal predmety, o ktorých som dúfal, že ich bude možné pokladať za dôkaz, spýtali ste sa ma, či som odtiaľ vzal iné predmety, a ja som povedal, že nie.“

„Dobre,“ povedal Marshall, „teda inak. Šli ste na miesto, kde auto uviazlo v piesku?“

„Nemám k tomu čo povedať.“

„Vybrali ste niečo z auta?“

„Nemám k tomu čo povedať.“

„Podstrčili ste niečo do auta?“

„Nemám k tomu čo povedať.“

„Dobre, to je všetko, čo som chcel vedieť. Bol som iba zvedavý, či chcete so mnou spolupracovať. Vidím, že nechcete. Teraz vám teda niečo poviem, pán Mason. Bol som ochotný brať na vás ohľad. Bol som ochotný brať ohľad na vašu klientku. Odmietli ste so mnou spolupracovať, nuž nič ma nenúti, aby som ja spolupracoval s vami. Tu v Los Angeles, ako sa zdá, súdy sú veľmi pod vplyvom vašej povesti. Tá povesť zrejme ovplyvňuje aj políciu. U nás dole budete iba jedným z losangeleských právnikov, čo sa zatáral medzi ľudí, pre ktorých je cudzím človekom. Môžem vás dať pokojne zatvoriť, a ak to bude treba, aj to urobím.“

„Nech sa páči. Voľakedy som sa vedel zvŕtať, keď som sa musel brániť. Dúfam, že som nestratil túto svoju schopnosť.“

„Postarám sa, aby ste si dobre zatrénovali,“ sľúbil mu Marshall a obrátil sa na podpätkoch. „Ideme, George.“

„Počkajte,“ zvolal Mason. „Naozaj ste si mysleli, že odpoviem na všetky tie otázky, pán Marshall?“

„Položil som vám ich ako úradná osoba.“

„Na to sa vás nespytujem. Čakali ste, že vám na ne odpoviem?“

„Nie.“

„Nuž prečo ste prišli sem a položili mi ich?“

„Teraz hovorím ako súkromná osoba. Chcel som, aby tlač v Imperial County povedala občanom tohto okresu, že som vám položil tie otázky a že vy ste odmietli na ne odpovedať.“

„Ach, teda tak je to.“

„Tak,“ prikývol Marshall a vyviedol Lattyho z kancelárie.

Della Streetová pozrela na Masona s obavou v očiach. „Spojte ma s Crowderom,“ prikázal jej.

Della Streetová zapojila hovor, potom, keď bol Crowder pri aparáte, kývla na Masona.

Mason zdvihol slúchadlo a povedal: „Duncan, tu Perry Mason. Mal som práve úradnú návštevu. Bol u mňa okresný prokurátor od vás. Niekto voľačo prezradil.“

„Niečo vážne?“

„Veľmi vážne. Chcem, aby ste mi zistili, kto to bol.“

„Môžete mi o tom povedať niečo viac?“

„Myslíte, že tento náš hovor odpočúvajú?“ spýtal sa Mason.

„Veru áno. Je naozaj možné, že moje hovory odpočúvajú, a takisto je možné, že odpočúvajú aj vaše. Úrady sa dušujú, že zákon zakazuje odpočúvať hovory, ale od priateľov, ktorí sa vyznajú v elektronike, viem, že sa odpočúvajú tisícky hovorov. Vy a ja môžeme patriť medzi takých.“

„Dobre, začnem sa spytovať. Zhováral sa doktor Kettle s niekým?“

„O čom?“

„O tom, čo mu mohla povedať pacientka.“

„Na to vám odpoviem hneď. Odpoveď znie, že nie. Doktorovi Kettlovi možno veriť. On iste nepovedal nikomu nič.“

„A čo vy? Vy ste niekomu niečo povedali?“

„To teda nie.“

„Ani dôverne?“

„Nie, vravím vám, že nie.“

„Dnes ráno som mal bunku číslo deväť v tom moteli. Della Streetová mala bunku číslo sedem. Howland Brent mal číslo jedenásť. Jeho izba bola spojená jednou stenou s mojou. Viem, že steny v tom moteli sú tenké. Chcel by som vedieť, aké sú tenké. Choďte ta a vezmite si číslo deväť a jedenásť a overte si, či počuť cez stenu hlasy.“

„Dobre,“ súhlasil Crowder. „Kedy to mám urobiť?“

„Teraz. Chcem vedieť, či Brent mohol počuť všetko, o čom sme tam hovorili.“

„Kedy vám mám dať vedieť, čo som zistil?“

„Hneď ako to zistíte. Budem čakať tu v kancelárii.“

„Dobre. Môžem ta ísť hneď. Tá bunka iste nebude obsadená, iba ak by si Brent bol podržal svoju.“

„Ak si ju podržal, prenajmite si číslo sedem a deväť a overte si to, o čo vás žiadam,“ inštruoval ho Mason.

„Nemyslím, že podmienky budú tie isté,“ namietol Crowder. „Sedmička a deviatka sú v oddelených bunkách, kým deviatka a jedenástka sú v tej istej bunke a medzi nimi sú iba dvere tenké dvere. Ak treba, môžu sa otvoriť a obe izby bunky sú spojené. Všetky bunky sú také v každej sú dve izby.“

„Ach, tak. Teraz už mám o tom lepšiu predstavu. No, choďte tam a potom sa ozvite, Duncan. Urobíte to?“

„Pravdaže. Vezmem niekoho so sebou a zistíme, ako sa budeme počuť. Mám si vziať magnetofón a urobiť formálny test?“

„Nie, nechcem to ako dôkazový materiál. Je to len pre moju informáciu.“

„Dobre, vydržte v kancelárii. Zavolám.“

Mason zavesil slúchadlo.

Della Streetová sa spýtala: „Čo asi urobí?“

„Crowder?“

„Marshall.“

„Môže hovoriť,“ povedal Mason. „Už hovoril. Môže hroziť. Už aj hrozil. Môže dať našu klientku do väzby, alebo ju môže dať predvolať pred obžalovaciu porotu. Nezveličoval, keď sa vystatoval, že má zákon za sebou. Môže urobiť všetko, čo mu zákon umožňuje, ba môže urobiť aj to, čo mu nedovoľuje… A teraz mi povedzte, čo dočerta mu mohol Latty povedať, keď sa to takto rozbehlo. Čo myslíte, čo má Latty na svedomí?“

„Nemám ani potuchy!“

„Drake posiela za ním svojho človeka, ten ho nespustí z očí, pôjde za ním ako tieň, len čo sa odtiaľto pohne. Môžbyť sa o ňom dozvieme niečo viac. Viete čo, Della, uvarte teraz kávu, lepšie sa nám bude čakať na hlásenie Duncana Crowdera.“

„Mám dojem, že mu to nebude dlho trvať.“

Mason sa usmial a prikývol.

Della Streetová uvarila kávu a priniesla škatuľku plnených keksov.

Mason si s povzdychom sadol, pochutnával si na keksoch a popíjal kávu.

„Dnes sme mali znamenitý, dlhý deň,“ konštatoval.

„Aj minulá noc bola znamenitá a dlhá,“ podotkla Della Streetová. „Vlastne sme si ani nezdriemli.“ Mason prikývol a zívol. „Takto to chodí v našej právnickej profesii.“ Dopil kávu, položil šálku a tanierik na kraj svojho stola, pohodlne sa uvelebil, zatvoril oči a takmer okamžite zaspal.

Della ho nechala spať, kým sa neozval z Calexica Crowder.

Zobudila ho: „Volá Duncan Crowder, šéf.“

Mason zdvihol slúchadlo telefónu na svojom stole a naznačil Delle, aby počúvala na svojom aparáte.

„Okej, Duncan,“ povedal. „Čo ste zistili?“

„Zistil som toho veľa. Tá stavba je odsúdená na zánik. Musia ju opraviť, zmeniť konštrukciu alebo zbúrať. Pravda, o ten motel sa vedie boj. Niektoré bunky sú modernejšie, no iné, tie, ktoré sú rozdelené na dve miestnosti, ale majú spojovacie dvere, majú múry ako papier. Medzi deviatkou a jedenástkou sú iba jedny tenké dvere. Keď priložíte na ne ucho, počujete, čo sa hovorí v druhej izbe, ak je navôkol ticho. Hlasy počuť tak zreteľne, že rozumiete takmer každé slovo.“

„To je mi už jasné. Ale ako je to medzi dvanástkou a štrnástkou?“

„Také isté. Pravda, v týchto dvoch miestnostiach som nebol, ale podľa konštrukcie usudzujem, že aj to je bunka, ktorú je možné prenajať ako jedno či dvojizbovú. Aj tá má iste tenkú deliacu stenu.“

„Dobre, Duncan, nuž dáme sa do toho. Len čo sa dostanete k doktorovi Kettlovi, odovzdajte tento odkaz Lorraine Elmorovej Povedzte jej, že nesmie vypovedať pred nikým, a to za nijakých okolností.“

„Mám jej to povedať čím skôr?“

„Skôr ako sa váš okresný prokurátor vráti do svojej kancelárie, a najlepšie ešte skôr, ako zatelefonuje šerifovi.“

„Vykonám,“ povedal veselo Crowder a zavesil slúchadlo.

12

Na druhý deň ráno o deviatej Perry Mason odomkol dvere svojej kancelárie, usmial sa na Dellu Streetovú a povedal: „Svitá nám nový deň.“

„To vidím i ja.“

„Čo je nové, Della?“

„Pred piatimi minútami volal Duncan Crowder. Máte mu zatelefonovať.“

„Fajn, spojte ma s ním. Paul Drake má niečo nové?“

„Paul vám to chce povedať osobne. Jeho ľudia sa pousilovali. Má informáciu, s ktorou si vraj nevie rady.“

„To je všetko?“

„Nie. Volala Linda Calhounová. Chce vedieť, kde je jej priateľ.“

„Kde je?“

„V Calexicu.“

„Zamotáva sa to. Volajte Crowdera.“

O chvíľu, keď mal Crowdera na linke, povedal: „Tu Perry Mason. Čo je tam u vás nové, Duncan?“

„Je toho dosť. Môj vážený vrstovník, pán Baldwin L. Marshall, si zaumienil, že z prípadu urobí udalosť.“

„Ako to?“

„Jednostaj dáva najavo, že vidiecky prokurátor sa pustí do boja s lišiakom z veľkomesta – že Dávid sa postaví proti Goliášovi.“

„Ako šíri takéto reči?“

„Pomocou novín.“

„Cituje ma?“

„Nie priamo, oboznamuje verejnosť s činnosťou nášho nebojácneho prokurátora a s vyhláseniami našich úradov. ‚Sentinel‘ ho podporoval pred voľbami a teraz rozkrútil všetky kolesá.“

„To sú miestne noviny?“

„Vychádzajú v El Centro, to je hlavné mesto okresu.“

„Na čom sa zakladajú jeho útoky?“

„Dávid z Imperial Valley sa pustí do Goliáša z Los Angeles hrá na city miestneho obyvateľstva. Kým sa podarí zostaviť porotu, zistíme, že tu pôjde o boj domácich proti lišiakovi z veľkomesta a porota, ktorú zostavia z miestnych ľudí, bude nadŕžať svojim.“

„To je zaujímavé,“ poznamenal Mason. „Marshall je nebezpečný človek.“

„Je nebezpečný, ale aj ctižiadostivý.“

„Čo ešte viete?“

„Tak sa ukazuje, že nateraz je najpodozrivejšia Lorraine Elmorová. Marshall síce netvrdí, že je narkomanka, ale pripustil pred novinármi, že užíva silné uspávacie prostriedky; keď odišla z Bostonu, podarilo sa jej vraj vymámiť od lekára recept na takú dávku liekov, ktorá jej mala vystačiť až na tri mesiace. Pre vašu informáciu ešte toto: úrady sa usilujú nájsť ten liek. Lorraine Elmorová zrejme užila medzi odchodom z Bostonu a príchodom do Calexica sedem dražé. Jedno dražé užila v deň vraždy. Jedno dražé našli na prednom sedadle auta. Približne deväťdesiat dražé chýba. Pálenka, ktorú našli vo fľaške whisky v Dewittovom kufri, bola plná barbiturátov. Úrady si myslia, že Lorraine Elmorovú, o ktorú sa teraz stará lekár v miestnej nemocnici a ktorá má zakázané návštevy, ta dostal práve Perry Mason. Baldwin Marshall, náš bojovný okresný prokurátor, vraj má o tom v rukách tento dôkaz: len čo sa lišiak obhajca dozvedel, čo vypovedala Lorraine Elmorová a že to je v rozpore so skutočnosťami, podnikol kroky, aby ju úrady nevypočúvaj.“

„To je zaujímavé. Tak sa zdá, že ten prípad majú rozsúdiť noviny.“

„To pustite z hlavy! Marshall sa hnevá na publicitu. Pritom však vraví, že podľa jeho mienky ľudia majú právo vedieť, čo sa robí, aby sa vyšetrila tajomná smrť, ktorá čím ďalej, tým väčšmi vyzerá ako úkladná vražda.“

„Písali noviny o veľkej sume, ktorú Lorraine Elmorová mala údajne pri sebe?“

„Nie. Noviny píšu, že Marshall povedal svojim dôverným priateľom, že má po krk právnických vykrúcačiek, že takáto taktika môže zapôsobiť vo veľkých mestách, ale neobstojí v obci na vidieku, kde sa dodržiavajú zákony; že dnes o desiatej predpoludním zájde za pani Elmorovou, aby ju vypočul. Požiada súd, aby určil lekára, ktorý preskúma jej zdravotný stav, a hneď jej chce dať doručiť predvolanie, aby sa dostavila pred obžalovaciu porotu.“

„Dali ste vedieť pani Elmorovej, že nemá vypovedať?“

„Povedal som jej, aby im nedala možnosť spýtať sa ani, koľko je hodín.“

„Dá sa na ňu spoľahnúť?“

„Neviem, ale dôrazne som Linde Calhounovej povedal, že za nijakých okolností nesmie vypovedať. Linda Calhounová je veľmi vnímavá dievčina, Perry. Stojí nohami pevne na zemi a myslí jej to dobre.“

„Fajn.“ uspokojil sa Mason. „Ale doktor Kettle nech nič neprepína. Teraz budeme musieť ísť na to ináč. Pani Elmorová odteraz neurobí na radu svojho obhajcu nijakú výpoveď.“

„To znamená, že Marshall ju dá do väzby a obžaluje z vraždy.“

„To urobí v každom prípade. Počúvajte, Crowder, chcem, aby ste teraz urobili jedno Ak sa o tomto prípade budú rozpisovať noviny, priživíme sa na tom aj my.“

„Okej, čo mám robiť?“

„Zatelefonujte tomu lekárovi do Bostonu. Pozhovárajte sa s ním. Rozhovor usmerňujte vy. Keď bude ochotný s vami rozprávať, môžete o ňom informovať zástupcov tlače ako jej miestny právny zástupca. Tým vyhlásením chcem dosiahnuť všeličo. Chcem, aby sa ľudia dozvedeli, že je tu miestny právny zástupca, že tu nebudú stáť proti sebe vidiecky Dávid a veľkomestský Goliáš a že vy hráte v tomto prípade dôležitú úlohu“

„Tušil som, že vám ide o toto,“ povedal Crowder. „Čo mám ešte urobiť? Čo mám urobiť s tým bostonským lekárom?“

„Jemu najmä zdôraznite, že pani Elmorová je v životnom období, v ktorom romantické city ešte neodumreli; že žila v úzkom kruhu spoločnosti pod starostlivými očami susedov, čo s ňou spolucítia, lebo je ešte pomerne mladá a príťažlivá vdova; a že v tej spoločnosti si nenašla vhodného partnera, že prakticky spoločensky nežije; že preto má pocity frustrácie a že podľa nás on pokladal za potrebné upokojiť jej nervy utišujúcimi liekmi cez deň a sedatívami cez noc. Keď sa vydávala na tú cestu, bola znepokojená, že si nebude môcť doplniť zásobu sedatív, nuž jej predpísal väčšie množstvo. Vedel, že nemá samovražedné úmysly, a vedel aj to, že keď sa začne trápiť, lebo nemá dostatok sedatív a bude ich asi potrebovať, celkom jej zlyhajú nervy. Veľká dávka sedatív bola iba psychologickým faktorom pri jej liečbe. Pozná dobre jej povahu aj povesť. Je to veľmi čestná žena a nič neriskoval, keď jej predpísal veľkú dávku liekov na spanie.“

„Myslíte, že to tak povie?“

„Iste to povie. Musí to dokonca povedať. Ináč by mal z toho zle, že predpísal pacientke takú veľkú dávku silných hypnotík. Môžete mu naznačiť, že jeho povesť tým utrpí a že skôr ako ho začnú vláčiť po novinách, bude dobré, keď sa ľudia dozvedia pravdivé fakty.“

„Potom mu mám povedať, ktoré sú tie pravdivé fakty?“

„Prirodzene. Poznáte pravdepodobnejšie vysvetlenie?“

„O to sa ani nepokúsim,“ odpovedal Crowder skromne.

Mason sa usmial: „Dobre, Duncan, dajte sa do toho. Keď chcú ten prípad pretriasať v novinách, dáme novinám k dispozícii niečo také, aby sme urobili publicitu obžalovanej. Úbohej, vystrašenej, sklamanej vdove, pred ktorou sa znova otvárala nádej a prísľub lepšieho života a ten jej rozdrvila krutá ruka smrti. Nečudo, že je s nervami v koncoch. Je vôbec zázrak, že neprišla o rozum.“

„Chápem vás. Chcete, aby boli toho plné noviny.“

„Presne tak, Duncan,“ prisvedčil Mason.

„Okej. Idem na vec,“ povedal Crowder a zavesil slúchadlo.

Mason sa uškrnul na Dellu Streetovú. „Ak pán okresný prokurátor nechce ísť proti nám v rukavičkách, budeme tvrdí aj my. Publicitu v novinách môžu robiť aj dvaja.“

„Tak sa mi vidí, že teraz im začneme riadne podkurovať,“ povedala Della.

„Máme na to, oheň bude blčať jedna radosť,“ pošúchal si ruky Mason. „Ale zistime, čo nám povie Paul Drake.“

Della Streetová zazvonila Paulovi Drakovi. Neprešla ani minúta a Drake zaklopal na dvere Masonovej kancelárie dohovoreným znamením.

Mason naznačil Delle, aby otvorila dvere. Paul Drake vošiel dnu.

„Ahoj, Krásavica,“ povedal Paul. „Čo vám prinieslo toto utešené slnečné ráno?“

„Prinieslo toho dosť.“ odpovedal Mason. „Hádam až priveľa.“

„Okresný prokurátor sa ukazuje ako bezohľadný človek, však?“

„Je… no povedzme, že je to tvrdý chlapík. Hrá na strunu lokálpatriotizmu. Zastupuje Imperial County, ja zastupujem mestských lišiakov. Boj sa povedie pred porotou zloženou z farmárov a obchodníkov z Imperial County.“

„Ale máte tam aj miestneho právnika.“

„S tým si ľahko poradí. Boj povedú mladý svedomitý okresný prokurátor, stelesnenie všetkých vidieckych cností, a skazený veľkomestský podvodník, ktorý použije všetky triky, čo mu zákony umožnia. Okrem toho naša klientka je narkomanka, ktorú treba ľutovať, ale ktorej nemožno odpustiť vraždu.“

„Veľmi zaujímavé,“ podotkol Drake.

„Najhoršie na tom je, že neviem, ako z toho chcú urobiť prípad proti Lorraine Elmorovej. Keby už bola vypovedala, bolo by to iné; ale ona ešte nevypovedala.“

„Lenže oni vedia, čo povie.“

„Zdá sa, že áno. Vďaka tenkým stenám v moteli Palm Court v Calexicu. Ale stále mi nejde do hlavy, čo majú za lubom. Veď z tohoto sa nedá urobiť prípad. Okresný prokurátor by mal zaujať opatrné stanovisko a povedať: ‚Ešte je privčas tvrdiť, čo sa stalo, ale chceme vypočuť Lorraine Elmorovú, a to, že má advokáta, ktorý si zrejme neželá, aby vypovedala, je podozrivé.‘ Keby sa rozhodol pre tento krok, mohol by vyvíjať na mňa nátlak a vyvolať napäté očakávanie, aká bude výpoveď Lorraine Elmorovej. Namiesto toho zrejme vychádza z predpokladu, že jeho žaloba bude sedieť, a pripravuje si pôdu na to, aby mu porota bola naklonená, tým, že poskytuje informácie novinám.“

„To mu nemôžeš mat za zlé. Chce ten prípad vyhrať.“

Masonovi sa v očiach zablyslo: „I ja chcem vyhrať tento svoj prípad, Paul… Ale povedz mi niečo o ľuďoch, ktorých si dal sledovať. Vieš o nich niečo?“

„Ovládni sa, Perry. Zažiješ prekvapenie.“

„Čože?“

„Opravujem: budú to dve prekvapenia.“

„Tak vyrukuj s nimi, Paul.“

„Začnem s Howlandom Brentom. Nuž tento milý investičný poradca, staromódny, v tvídových šatách, zrazu začne vyčíňať ako divý v Las Vegas, v štáte Nevada.“

„V Las Vegas!“ zvolal Mason.

„Tak veru. Prenajal si auto, šiel do Palm Springs, potom odletel do Las Vegas a začal tam skúšať šťastie.“

„Skúšal šťastie? Dal sa na hazardné hry?“

„Hrá ako divý,“ odpovedal Drake, „a zrejme si nazhŕňal peknú sumičku.“

„Netáraj!“

„Netáram.“

„Tí konzervatívni východniari. Človek nevie nikdy, čo v nich väzí. Každý v kútiku duše túži po divokom západe. Stavím sa, že keby niekto takému chlapíkovi dal opasok a dva kolty s puzdrami, naskutku by si stal pred zrkadlo, skúšal by ich bleskurýchle ťahať a mal by z toho radosť ako naozajstný zloduch. Koľko vyhral?“

„To ťažko povedať, ale urobil čudné veci. Pri hre akoby ho zachvátil ošiaľ. Údajne mal pred sebou na ruletovom stolíku hŕbu žetónov. Ľudia si šli na ňom oči vyočiť. Chlapče, ten musel nahrabať peňazí.“

„Čo sa stalo potom?“

„Podarilo sa mi zistiť iba to, že vyhral tridsaťpäťtisíc dolárov.“

Mason hvízdol.

„Zhŕňal, zhŕňal, ale zrazu bolo s ním zle.“

„Začal prehrávať?“

„Áno.“ prisvedčil Drake, „a keď vyšiel z herne, nemal ani cent. Bez slova vstal od stola a odvtedy o hru v Las Vegas neprejavil ani najmenší záujem. Ba nestrčil ani cent do hracieho automatu.“

„Kde je teraz?“

„Podľa poslednej informácie je ešte v Las Vegas. Vstáva veľmi neskoro. Dvaja moji ľudia ho nespúšťajú z očí, vedia o ňom všetko, čo robí celých dvadsaťštyri hodín. Len čo vstane a vyjde z hotela, už mi telefonujú.“

„Dobrá robota, Paul. A to druhé prekvapenie?“

„To je tvoj priateľ, George Keswick Latty.“

„Čo je s ním?“

„Ten blond mládenec sa stal miláčikom okresného prokurátora v Imperial Valley.“

„Ako to mám rozumieť?“

„Keď okresný prokurátor odišiel z tvojej kancelárie, zrejme mu zišlo na um, že ho iste dáš sledovať. Použil zvyčajné dobre známe opatrenia, aby sa sledovateľa striasol, také, čo vyčítal zo zošitových detektívok, také, čo boli účinné pred desiatimi rokmi. My sme však použili elektronického chrobáka.“

„Ako ste to urobili?“

„Detská hračka,“ odpovedal Drake. „Prezreli sme si parkovisko, našli sme tam tri autá s poznávacou značkou Imperial Valley. Z registračných dokladov sme zistili, že jedno auto je na meno Baldwin Marshall, pripevnili sme naň elektronického chrobáka, posadili dvoch našich mužov do áut a tí už len čakali.“

„Čo urobil Marshall?“

„Urobil osmičku okolo najbližších obytných blokov, na križovatkách prechádzal na zelenú ako posledný, stále sa obzeral, naostatok sa uistil, že je všetko v poriadku, a potom zaviezol Lattyho hádaj kde?“

„Do Las Vegas?“

Drake pokrútil hlavou: „Do Tijuany. V aerotaxi.“

„Do Tijuany!“ zvolal Mason.

„Áno. Cez mexickú hranicu. Takže každé predvolanie, čo by si mu dal doručiť, bude márne, aj keď ho nájdeš. Ten chlapík je mimo jurisdikcie našich súdov, je v cudzej krajine.“

„Doparoma!“

„Ubytoval toho mladíka v najlepšom hoteli v Tijuane, a recepčnému úradníkovi povedal, že okres Imperial Valley bude hradiť jeho ubytovanie i stravovanie.“

„A čo ďalej?“

„Baldwin Marshall, veľmi spokojný sám so sebou, odletí späť do El Centro a rozdáva interviewy svojim najbližším priateľom, ktorí promptne informujú novinárov.“

„Veľmi zaujímavé,“ poznamenal Mason.

„Mám však pre teba ešte ďalšie novinky, Perry. Tvoj priateľ dostáva aj inú pomoc.“

„Čo tým chceš povedať?“

„Tým chcem povedať to, že okresný prokurátor nielen privolil platiť jeho ubytovanie a stravovanie, ale dal mu aj peniaze.“

„Vieš to iste?“

„Ten mladík nemal ani cent, a teraz nakupuje jedna radosť,“ povedal Drake. „Správa sa ako zámožný americký turista. Zrejme to od neho žiadali, a taká úloha Lattymu vyhovuje ako máloktorá. Priam sa v nej vyžíva.“

Mason prižmúril oči. „Paul, je mi jedno, koľko ľudí na to bude treba, ale nech Lattyho sledujú. Vždy keď niečo kúpi, nech zistia, čo to bolo a čo to stálo. Inými slovami, chcem vedieť o každom cente, ktorý minie. Potom, keď ho okresný prokurátor predvolá na lavicu svedkov, predvediem Baldwinovi Marshallovi niečo z právnickej praxe, čo už možno zabudol. Jedna vec je strčiť svedka do hotela, kde ho nikto nevyrušuje, a celkom iná je dať svedkovi kôpku peňazí v hotovosti na takzvané výdavky, najmä keď sa svedok, ktorý nemal prakticky ani cent, správa ako boháč a rozhadzuje peniaze. V prvom prípade je to úhrada výdavkov za niekoho, v druhom podplácanie. Ktovie, či Latty oznámil Linde, kde je.“

„Ja som si takmer istý, že jej to nedal vedieť. Podľa starostlivých opatrení, ktoré Marshall urobil, myslím si, že nemá možnosť spojiť sa s nikým, že je úplne incommunicado.“

Zazvonil telefón.

Della Streetová zdvihla slúchadlo a povedala Masonovi: „Volá Duncan Crowder z Calexica.“

Mason naznačil, že berie na vedomie. „Držte linku, Della,“ prikázal jej a zdvihol slúchadlo na svojom prístroji. „Haló, Duncan.“

„Mám pre vás novinku, Perry,“ povedal Crowder. „Čo viete o sekáčiku na ľad?“

„O sekáčiku na ľad?“

„Áno. Je to vražedná zbraň.“

„Tak to predsa bola vražda? Myslel som, že umrel na veľmi veľkú dávku barbiturátov.“

„To si mysleli všetci – až donedávna ale tak sa zdá, že okresný prokurátor skrýval tromf v rukáve. Dewitta zrejme uspali whisky, v ktorej bola droga, nato niekto vzal sekáčik na ľad a vrazil mu ho do hlavy tesne nad čelom. Potom, aby si bol istý, že je mŕtvy, viac ráz ho s diabolskou rozvahou bodol do srdca. Pritom nevytiekla ani kvapka krvi, čo naznačuje, že vtedy, keď páchateľ bodal Dewitta do srdca, bol už mŕtvy. Stopy po bodnutí boli také nepatrné, že by ich neboli objavili, keby Marshall nebol žiadal podrobnú pitvu. Zavolal si dokonca z Los Angeles jedného z najlepších súdnych patológov, aby asistoval pri pitve.“

„To však podstatne mení pohľad na tento prípad,“ povedal Mason.

„Ešte niečo vám poviem o tom, ako sa pohľad na tento prípad mení,“ pokračoval Crowder. „Vražednú zbraň našli v aute Lorraine Elmorovej.“

„Čože?“ zvolal Mason.

„Áno, našli ju pod rohožkou batožinového priestoru a okrem toho vyšlo najavo, že sekáčik je z izby šestnásť v moteli Palm Court teda že bol v izbe, ktorú mala Lorraine Elmorová.“

„Ako to môžu tak presne vedieť?“

„Každá miestnosť má otvárač na fľašky a sekáčik na ľad. Čísla sú vyznačené na drevených rúčkach. Sú to malé čísla, ktoré si človek nevšimne, ak ich práve nehľadá. Správkyňa však trvala na tom, aby každý sekáčik bol v izbe, kde patrí, nuž ich očíslovala iný dôvod na to nemala. Mala číslovačku, nuž vytlačila čísla na drevo. To isté urobila aj na otváračoch fľašiek.“

„Teda toto je ten utajovaný tromf.“

„Áno, a Marshall ziape a vehementne žiada, aby pani Elmorovú vypočuli. Chce, aby Lorraine Elmorová vypovedala pred súdom. Je síce možné, že dosiahnem, aby doktor Kettle trval na primeranom odklade, ale…“

„Nič nepodnikajte,“ skočil mu do reči Mason. „Neusilujte sa dosiahnuť odklad. Nech Marshall koná. Skôr chcem od vás, aby ste sa tvárili, že si neviete rady, že ste z toho celý ohúrený. Nech začne Marshall svoj veľký triumfálny pochod, nech zariadi, aby sa začalo predbežné vypočúvanie v čase, ktorý si sám určí.“

„Obžalovaná má právo na odklad,“ poznamenal Crowder.

„Viem, ale vyvolajte dojem, že nie ste si celkom istý, čo sa týka vašich práv. Správajte sa neobratne. Vrhne to na vás síce zlé svetlo, ale neskôr zasiahnem ja a všetko bude iné.“

„Máte plán?“

„Dočerta, nie. Nemám plán, ale prichytil som Baldwina Marshalla na hruškách. Prichytil som ho pri podplácaní svedka.“

„Pri podplácaní svedka!“ zvolal Crowder.

„Tak to nazvú, len čo toto skončím,“ povedal Mason a v očiach mu zaiskrilo. „Nechajte Marshalla konať, nech určí dátum. Vaša jediná starosť bude byť so mnou v styku, aby ste vedeli, aké mám iné záväzky. Takže na starosti toho budete mať dosť. Nechcem, aby sa predbežný výsluch začal skôr ako o dvadsaťštyri hodín, a nebudem žiadať odklad na základe uplatňovania ústavných práv svedkov obhajoby.“

„Chcete, aby sa pokúsil pripraviť ju o jej ústavné práva? To nepôjde, ak ju pred súdom bude zastupovať advokát, či áno?“

„Pred súdom ju bude zastupovať advokát, a nebudem sa spoliehať na technickú stránku súvisiacu s uplatňovaním ústavných práv. Chcem však, aby váš priateľ Baldwin Marshall rozdával interview, aby roztruboval o tom prípade svoje názory, a potom príde sprcha vystúpim s dôkazom, že podplatil svedka.“

„To bude niečo!“

„Myslím dokonca, že vás poverím ten dôkaz predložiť. Tak budete mať riadny podiel v tejto hre a celý prípad neprekročí miestne hranice.“

„Ste skvelý človek,“ povedal Crowder. „Mimochodom, Linda Calhounová sa ide utrápiť kvôli Lattymu. Čo ste mu urobili?“

„Ja som mu neurobil nič,“ odpovedal Mason.

„Linda si myslí, že áno. Myslí si, že ste ho poriadne znosili, posadili do autobusu a poslali späť do Bostonu.“

„Nič také som neurobil.“

„Teda kde je?“

„Neohlásil sa Linde?“

„Nie.“

„To je čudné.“

„Veru je, lebo podľa všetkého by ju zasa mal pumpnúť o nejaké groše.“

„To iste. Ten chlapík nemal už ani cent a Linda mu poslala telegraficky do El Centra dvadsať dolárov. Ja som mu dal dvadsať dolárov v Yume. Musel si kúpiť benzín a zaplatiť v moteli za izbu. Ale myslím si, že čoskoro o ňom počujeme.“

Mason sa obrátil k Drakovi a významne naňho žmurkol.

„Okej. Ešte niečo?“ spýtal sa Crowder.

„Už nič,“ povedal Mason. „O hodinu odchádzame do El Centra. Strážte to, kým ta nedôjdeme.“

13

Linda Calhounová a Duncan Crowder čakali Masona, Dellu Streetovú a Paula Draka na letisku.

„Vítam vás znova v Imperial County,“ pozdravil ich Crowder.

„Mal som čo robiť, aby som unikol novinárom. Vedia, že predbežné pojednávanie sa začne zajtra, nuž si domysleli, že prídete sem už dnes, a chcú interview.“

„Prečo by nechceli?“ povedal Mason.

„Vy ste ochotný poskytnúť im interview?“

„Som.“

„To som nevedel. Myslel som, že najprv vás na to upozorním. Ten Marshall je vskutku prefíkaný človek. Pozná veľa trikov. Niektoré sú naozaj rafinované.“

„To áno.“

Linda Calhounová sa ozvala: „Pán Mason, bola by som rada, keby ste zistili, čo sa stalo Georgeovi Lattymu.“

„Stalo sa mu niečo?“

„Neviem. Mám taký pocit.“

„Nedal vám o sebe vedieť?“

„Dal. Ale bolo to len niekoľko riadkov. A neviem, kde je teraz.“

„Čo vám dal vedieť?“

„Prišiel do hotela, keď som bola v meste, a spýtal sa, či mi môže nechať odkaz. Na recepcii mu povedali, že môže. Požiadal recepčného, aby mi povedal toto: okolnosti, ktoré teraz nemôže vysvetliť, ho nútia, aby sa nejaký čas neukazoval na verejnosti. Vraj sa má dobre, nemám mať oňho strach, ale že nemôže byť so mnou v styku a musí sa spoliehať na moju lojálnosť.“

„Rozumiem,“ povedal Mason.

„Myslíte, že je v poriadku?“

„To závisí od toho, čo myslíte pod tým, že je v poriadku. Máte na mysli, či nepije, či žije mravne a počestne, či je vám verný, alebo chcete vedieť, či je v bezpečí?“

„Teraz mám na mysli, či je v bezpečí.“

„Z jeho odkazu usudzujem, že mu nič nehrozí.“

„Ale kde je, preboha?“

„Linda, to vám nemôžem povedať a znovu vás upozorňujem, že zastupujem vašu tetu. Robím to na vašu žiadosť, je moja klientka. Jej záujmy sú u mňa na prvom mieste.“

„Ale ako to súvisí s Georgeom?“

„Dokonca ani to vám neviem povedať. Možno to s ním veľmi nesúvisí, možno vôbec nie, ale sú veci, ktoré nemôžem riskovať.“

„Mám taký pocit, že vy a Duncan mi čosi tajíte, pán Mason,“ povedala Linda.

Mason pozrel na mladého právnika, keď počul, že ho nazvala krstným menom.

Crowder sa dovtípil, čo ho zarazilo, a usmial sa: „Linda a ja sme sa tak trocha spriatelili, Perry.“

„To vidím,“ povedal Mason.

Linda sa trochu začervenala a obrátila sa k Paulovi Drakovi: „Vy vyšetrujete fakty v tomto prípade, pán Drake. Netušíte vy, kde môže byť George alebo čo sa stalo?“

„Detektív tuší všeličo, slečna Calhounová, ale mnoho ráz sa mu to nevyplatí,“ usmial sa Drake.

Della Streetová vzala Lindu pod pazuchu: „Viem iba toľko, že nemusíte mať oňho obavy, Linda.“

„Ale ja to nechápem. George je… No, financie sú jeho slabou stránkou a nemá nijaké peniaze. Prišiel sem, aby bol tu so mnou a… nuž, môžem vám povedať, že toto sa naňho nepodobá.“

„Myslím si, že polícia ho pravdepodobne vypočula, aby sa dozvedela, čo všetko vie,“ povedal Mason.

„A čo vôbec vie, pán Mason?“

„To sa dá ťažko povedať. Bol v tom moteli a povedal, že steny sú tenké ako papier. Pri prehliadke izby, v ktorej bol, vysvitlo, že to bola dvojizbová bunka a že v druhej bol Montrose Dewitt. Za týchto okolností je len prirodzené, že mohol niečo počuť.“

„O tom niet pochybností, ale prečo mi to nepovedal a ako to súvisí s jeho zmiznutím?“

„To vám nemôžem povedať.“

„Ale viete to?“

„Urobme to takto, slečna Calhounová,“ povedal Mason. „Pôjdeme do Duncanovej kancelárie. Odtiaľ môžete zatelefonovať okresnému prokurátorovi a priamo sa ho spýtať, či vie niečo o Lattym, alebo či vie, prečo sa vám George neozýva.“

„Povie mi to?“

„Je nejaký dôvod, aby vám to nepovedal?“

„Nepoznám taký dôvod.“

„Nuž, urobme toto,“ Mason rýchle pozrel na Crowdera. „Môžete sa s ním zhovárať telefonicky a Duncan a ja budeme počúvať na vedľajšej linke. Takto sa presvedčíme, či o tom niečo vie.“

„Keď vojdete do mojej kancelárie,“ povedal Crowder, „reportérov sa nezbavíte.“

„Dajako to už vydržím. Teraz by som však veľmi rád počul, čo Marshall odpovie na otázku slečny Calhounovej.“ Zaviezli sa do Crowderovej kancelárie a Linda zavolala do kancelárie Baldwina Marshalla.

Perry Mason a Duncan Crowder počúvali na vedľajšej linke.

„Pri telefóne Linda Calhounová, pán Marshall,“ ozvala sa Linda, len čo mala okresného prokurátora na linke.

„Dobrý deň, slečna Calhounová.“ povedal Marshall. V jeho hlase bola predstieraná srdečnosť, ale i chladná opatrnosť.

„Chcem zistiť, čo sa stalo Georgeovi Lattymu. Pomyslela som si, že vy mi hádam v tomto pomôžete.“

„Prečo si myslíte, že sa mu niečo stalo?“

„Nemám o ňom nijaké správy.“

„Nijaké?“

„Len jeden krátky, záhadný odkaz. Vraj si nemám robiť oňho starosti a že verí, že mu budem naďalej oddaná.“

„Odkázal vám, že si nemáte oňho robiť starosti?“

„Áno.“

„A robíte si starosti?“

„Áno.“

„Iste mal nejaký dôvod, že vám nedal ten odkaz.“

„O tom som presvedčená.“

„A dal si záležať na tom, aby vás ubezpečil, že si nemáte robiť starosti?“

„Áno.“

„Ale vy si ich predsa robíte.“

„Chcem vedieť, kde je.“

„Obávam sa, že v tomto vám nemôžem pomôcť.“

„Dovoľte mi priamu otázku, pán Marshall. Viete, kde je?“ Marshall chvíľu váhal, potom povedal: „Nie, slečna Calhounová. Otvorene vám hovorím, že neviem, kde je.“

„Ale myslíte si, že je v bezpečí?“ naliehala Linda.

„Keď vám odkázal, aby ste si oňho nerobili starosti, zariadil by som sa podľa toho. Dôveroval by som mu, veril by som, že mi ostáva priateľom, a nevšímal by som si, čo hovoria iní. Teraz však dovoľte mne jednu otázku, slečna Calhounová. Voláte z vlastnej vôle?“

„Áno, prirodzene.“

„Mám tým na mysli, či vám niekto neporadil, aby ste mi položili tú otázku.“ Linda zaváhala.

„Neporadil vám váš advokát Perry Mason, aby ste mi zatelefonovali a spýtali sa, kde je Latty?“

„Nuž… ja… mala som strach a…“

„Ďakujem vám,“ povedal Marshall. „Som presvedčený, že za týmto telefonátom stojí Perry Mason. Dovoľte mi ešte otázku. Nepočúva Perry Mason náš rozhovor?“ Linda Calhounová zalapala po dychu.

„Tu som,“ ozval sa Mason. „Dobrý deň, pán Marshall.“

„Tušil som, že ste jej to vy poradili. Keby som sa vás chcel ja na niečo spýtať, pán Mason, tak sa to spýtam rovno ako chlap a nebudem sa skrývať za ženskú sukňu.“

„Ja sa neskrývam za ženskú sukňu. Iba si overujem vaše vyhlásenie. Nechcem, aby sa s vami rozprávala, ak nepočujem, o čom sa rozpráva.“

„Nuž teraz ste počuli, o čom sme sa zhovárali.“

„Počul som vás veľmi zreteľne. Počul som, ako ste povedali, že neviete, kde je Latty.“

„Povedal som slečne Calhounovej a hovorím to aj vám, že neviem, kde je George Latty,“ skríkol Marshall a prudko zložil slúchadlo.

„Ale teraz si naozaj robím oňho starosti,“ priznala sa mu Linda.

„Ľutujem, že vám neviem pomôcť,“ zahundral Mason. „Musíte sa prispôsobiť situácii.“

„Ale aká je to situácia?“

„To sa ešte uvidí. Som presvedčený, že Latty nie je fyzicky ohrozený mám taký pocit, že naozaj nie je.“ Crowderova sekretárka vošla dnu a oznámila: „V kancelárii sú dvaja reportéri. Trvajú na tom, aby im pán Mason poskytol interview.“

„Nech vojdú,“ prikývol Mason.

Crowder naznačil sekretárke, aby otvorila dvere.

Do kancelárie vošli dvaja reportéri a jeden fotoreportér. Jeden z reportérov povedal: „Pán Mason, položím vám jednu priamu otázku. Zhovárali ste sa pred chvíľou telefonicky s pánom Baldwinom Marshallom?“

„Zhováral som sa telefonicky s pánom Baldwinom Marshallom.“

„Smiem sa spýtať, prečo?“

„Slečna Calhounová sa obáva o svojho snúbenca, o ktorom nemá nijaké správy. Myslela si, že pán Marshall bude vedieť, kde jej snúbenec George Latty práve je. Zatelefonovala mu a spýtala sa ho na to. Ja som počúval na vedľajšej linke.“

„Teda ste sa nezhovárali s pánom Marshallom. Iba ste načúvali.“

„Zhováral som sa s pánom Marshallom.“

„Môžete mi povedať obsah vášho rozhovoru?“

Mason zaváhal.

„Ponúkli ste mu, že priznáte vinu Lorraine Elmorovej na zabití, ak takto pozmení obžalobu?“

„Preboha, to nie,“ zvolal Mason. „Ako ste prišli na takúto myšlienku?“

„Šíria sa také reči.“

„Hádam z podnetu okresného prokurátora?“

„Neviem, odkiaľ to ľudia vzali. Viem len to, že sa o tom hovorí. Veľa ľudí sme počuli hovoriť práve toto.“

„Vedzte,“ povedal Mason a pohľad mu stvrdol, „že v našom rozhovore nepadlo o niečom takom ani slovo a že na také niečo sme ani nepomysleli – nemám absolútne v úmysle ponúknuť niečo také absurdné. Môžem vám povedať to, že som sa osobne zhováral s pánom Marshallom, keď slečna Calhounová skončila. A môžem povedať, že Marshall ubezpečil slečnu Calhounovú i mňa, že nevie, kde je Latty.“

„Prečo je Latty taký dôležitý?“ spýtal sa reportér.

„O tom nie som nateraz ochotný sa vyjadriť.“

„Prečo nie?“

„Nemám potrebné informácie.“

„Dovoľte, aby som sa vás opýtal na toto: predbežné pojednávanie sa má začať zajtra o desiatej. Budete žiadať o odklad?“

„Vždy je ťažké predvídať budúcnosť.“ usmial sa Mason. „Ale ako vidíte, pán Crowder, je tu, i ja som tu a vďaka pánu Baldwinovi Marshallovi a šerifovi bude k dispozícii aj obžalovaná Lorraine Elmorová.“

„Znamená to, že súhlasíte, aby sa zajtra začalo predbežné pojednávanie?“

„Mohlo by to znamenať. Ale veľmi rád by som sa pozhováral s Lattym, kým sa veci pohnú ďalej.“

„Prečo? Je svedkom?“

„Nie naším.“

„Je svedkom obžaloby?“

„O obžalobe sa nemôžem vyjadrovať.“

„Viete celkom iste,“ spýtal sa druhý reportér, „že Marshall vám povedal, že nevie, kde je Latty?“

„Áno.“

„Ale prečo Latty zmizol?“

„To ja naozaj neviem.“

„Medzi ľuďmi sa šíria reči,“ povedal prvý reportér, „že alebo budete ochotný priznať vinu vašej klientky na menšom zločine, alebo nepristúpite k obhajobe a dáte súhlas, aby ju postavili pred porotu.“

„Odkiaľ pochádzajú takéto chýry?“

„Nuž, jeden sa zrodil priamo v kancelárii okresného prokurátora Baldwina Marshalla, ktorý dôrazne a nekompromisne vyhlásil, že neprijme ponuku, aby Lorraine Elmorová bola obžalovaná iba zo zabitia.“

„Povedal, že v tejto veci sa už urobili nejaké kroky?“

„Povedal, že vôbec nebude uvažovať o takomto návrhu.“

„Spýtajte sa ho,“ vyzval Mason reportéra a v očiach sa mu zaiskrilo, „či mu dal niekto taký návrh, a keď povie, že niektorý z obhajcov žalovanej to urobil, môžete napísať, že Mason by ho v takom prípade nazval luhárom.“ Reportéri si robili zápisky ostošesť.

„Ak okresný prokurátor vyjadril svoj dojem,“ pokračoval Mason, „že ktokoľvek z obhajcov ponúkol priznanie Lorraine Elmorovej k zabitiu, ak tak docieli odvolanie obžaloby z vraždy, pán Marshall uviedol fakt, ktorý nezodpovedá skutočnosti.“

„Počkajte,“ povedal jeden z reportérov, „on vlastne len povedal, že nebude uvažovať o takom návrhu. Nehovoril, že taký návrh odznel.“

„Okej, za týchto okolností môžete napísať, že nebudeme uvažovať o nijakom návrhu zo strany okresného prokurátora, aby sa pani Elmorová priznala trebárs iba k prepadnutiu. My chceme, aby bola úplne zbavená viny.“

„Môžem toto odcitovať?“ usmial sa reportér.

„Môžete nás citovať obidvoch. Nezabúdajte, že aj Duncan Crowder patrí k obhajobe.“

„Nezabudneme na to,“ ubezpečil ho reportér. „Zajtra budeme v súdnej sieni.“

„Aj my,“ uškrnul sa Mason.

Reportéri vyšli z kancelárie.

Hneď nato Drake na Masona významne žmurkol a Mason išiel za ním do kancelárie.

„Ten štátny zástupca luže,“ povedal Drake.

„O Lattym?“

„Áno, Latty je teraz za hranicami v Mexicali. V hoteli je zapísaný pod menom George L. Carson. Asi pred hodinou telefonoval Marshallovi a zhováral sa s ním.“

„Čo vlastne robí?“ spýtal sa Mason.

„Užíva si. Minulú noc priam hodoval. Na večeru mal pečenú zverinu, tortilly, frijoles a šampanské. Objednal si aj dve jarabice, ale zrejme už nevládal, lebo zjedol iba jednu. Šampanské vypil do poslednej kvapky a cestou do hotela mu prišlo nevoľno.

Zajtra chce byť k dispozícii pri predbežnom pojednávaní, ale príde, až keď ho okresný prokurátor zavolá. To, že predstúpi ako svedok, má byť veľké prekvapenie; a vie zrejme o niečom, čo podľa Marshalla rozdrví obhajobu.“

„Ten Marshall je naozaj chlapík, však, Paul?“

„Nazveš ho pred súdom luhárom?“

Mason spýtavo zdvihol obočie. „V čom luhal?“

„Veď pred chvíľou povedal, že nevie, kde je Latty. Alebo sa mýlim?“

„Ubezpečil Lindu, že jej nemôže povedať, kde je Latty že to nevie.“

„No a?“

„Linda nebola taká bystrá, aby sa spýtala, kde bol Latty pred polhodinou, alebo pred hodinou, alebo hocikedy predpoludním. Ona sa jednoducho spýtala, či vie, kde je Latty, a on povedal, že nevie. Jeho presné slová boli: ‚Nie, slečna Calhounová, poviem vám to otvorene, neviem, kde je.‘“

„Prečo si ho nechytil za slovo?“ spýtal sa Drake. „Ak používa takéto triky, prečo si sa ho rovno nespýtal, či vie, kde bol Latty predtým?“

„Keby som sa ho bol na to spýtal, bola by mi ryba ušla z háčika.“

„Čo tým chceš povedať?“

„Chytil sa totiž na háčik ako ryba,“ usmial sa Mason. „Je taký prešibaný, že tentoraz preľstil samého seba.“

„Ako mám tomu rozumieť?“

„S týmto prídem pred súd zajtra. Ubezpečím súd, že máme slávnostné vyhlásenie okresného prokurátora, že neviem, kde je Latty. Marshall vyskočí na rovné nohy a povie, že nám nič také nepovedal. Povedal iba, že nevie, kde je Latty vo chvíli, keď sme telefonovali. Linda sa ho totiž spýtala: ‚Viete, kde je George Latty?‘“

„No a?“

„Keď túto vec skončíme, či lepšie, keď ju skončím s ním,“ pokračoval Mason, „bude vyzerať ako podvodník, oplan a luhár. No keby som sa bol hneď spýtal do telefónu, či vie, kde je Latty, bol by mi povedal, aby som šiel v čerty, a bol by zavesil. A keby som bol prišiel s tým pred súd, potom by som to bol ja, kto nepresne reprodukuje rozhovor. Zajtra sa budem správať dôstojne, budem sa tváriť urazene a možno aj ohúrene rýchlym vývinom udalostí. Necháme Marshalla, nech si len vysvetľuje.“

„Budeš sa tváriť ako urazený mučeník, alebo ako blázon?“

„To závisí od toho, čo najväčšmi prospeje mojej klientke.“

„Podľa mňa by si mal zúriť.“

„Rozmyslím si to.“

„Teba nič nerozzúri?“

„Dobrý advokát môže zúriť vždy, keď mu za to niekto zaplatí, ale keď človek už viac ráz dostal peniaze za to, aby bol duševne zdravý, alebo predstieral zúrivca, ani za svet by som sa nechcel tváriť ako jedoš, keď mi za to nikto neplatí.“

„Ach, vy advokáti!“ uškrnul sa Drake.

„Vy detektívi!“ vrátil mu Mason. „Nespúšťajte z oka Georgea Lattyho.“

„Moji ľudia sú mu tak v pätách, že vidia, či má čistý golier na košeli,“ povedal Drake.

14

Sudca Horatio D. Manly si sadol na svoje kreslo, preletel pohľadom nabitú súdnu sieň a povedal: „Otváram predbežné pojednávanie vo veci štátu Kalifornia proti Lorraine Elmorovej.“

„Obžaloba je pripravená,“ povedal Marshall.

„Obhajoba je pripravená,“ povedal Mason a povzbudivo poklepal Lorraine Elmorovú po pleci.

Sudca Manly si odkašlal. „Skôr ako začneme prerokúvať tento prípad, chcem povedať, že sa o ňom veľa popísalo v novinách, o okolnostiach aj o ľuďoch do prípadu zapletených. Upozorňujem divákov, že toto nie je divadlo, ani debatný krúžok či dajaká estráda. Toto je súdna sieň. Diváci sa musia teda podľa toho správať. Ak nie, súd urobí opatrenia, aby zabezpečil dôstojný priebeh.“ Mason vstal a spýtal sa: „Môžem dostať slovo?“

„Prosím. Slovo má pán Mason,“ povedal sudca Manly.

„Obhajoba,“ začal Mason, „by veľmi potrebovala dostať sa do styku s istým Georgeom Lattym. Máme dôvod myslieť si, že obžaloba pána Lattyho alebo skrýva, alebo vie, kde je, hoci pán okresný prokurátor nás osobne ubezpečil, že nevie, kde je Latty.“

„Okamih, prosím, okamih,“ zvolal Marshall a vstal. „Protestujem proti tomuto tvrdeniu.“

„Je moje tvrdenie nepravdivé?“

„Áno, je nepravdivé.“

„Vaša ctihodnosť,“ pokračoval Mason, „včera som bol pri telefonickom rozhovore, v ktorom pán okresný prokurátor ubezpečil Lindu Calhounovú, neter obžalovanej, že nemá potuchy, kde je George Latty. Chcel by som, aby toto vyhlásenie zopakoval tu pred súdom.“

„To jednoducho nie je pravda. Nič také som nepovedal.“

„Naozaj?“ spýtal sa prekvapene Mason.

„Nepovedal. Slečna Calhounová sa ma spýtala presne toto: ‚Viete, kde je pán Latty?‘ a ja som jej povedal, že neviem. Nemohol som to vedieť. Zhováral som sa s ňou telefonicky. Nevedel som, čo robí v tej chvíli, alebo kde vlastne je práve v tom okamihu.“

„Aha, v tom okamihu,“ zopakoval Mason. „Ale to ste jej nepovedali. Povedali ste, že nemáte ani potuchy, kde je, alebo niečo v tom zmysle.“

„Myslím, že obhajca zámerne prekrúca moje slová, vaša ctihodnosť.“

„Dobre teda, aby nenastalo teraz nedorozumenie, spytujem sa, či viete, kde je Latty teraz, alebo či viete, kde bol pred hodinou, pred polhodinou alebo pred dvadsiatimi štyrmi hodinami. Alebo či môžete povedať, ako sa Linda Calhounová môže stretnúť s pánom Lattym. Linda Calhounová a George Latty sú totiž zasnúbení, vaša ctihodnosť.“

„Nemusím odpovedať na vaše otázky. Nie som povinný podrobiť sa vášmu krížovému výsluchu,“ protestoval Marshall. „Vediem úrad okresného prokurátora, nie sobášnej agentúry. Ak sa Latty chce stretnúť s Lindou Calhounovou, iste to môže urobiť.“

„Pravda, ak ho neinštruovali, aby to nerobil. Nuž aby nenastalo nedorozumenie, spytujem sa pána žalobcu, či dal, alebo nedal Lattymu inštrukcie, aby sa nedal do styku s Lindou Calhounovou.“

„Celkom iste som neurobil nič také. Naopak, výslovne som inštruoval Lattyho, aby sa dal do styku s Lindou Calhounovou.“ Mason spýtavo zdvihol obočie. „A povedali ste slečne Calhounovej, kde je?“

„To som nepovedal.“

„Dobre, vyjadrím sa ináč. Spytujem sa vás, či ste výslovne neprikázali Lattymu, aby neprezradil Linde Calhounovej, kde je.“

„Nie som povinný odpovedať na vaše otázky. Nepripustím, aby ste ma podrobovali krížovému výsluchu,“ ohradil sa Marshall.

„Prosím, ale súd vidí všetky technické dvojzmysly, manévrovanie a vykrúcačky, ktoré charakterizujú úrad pána žalobcu v súvislosti s pokusmi obhajoby zistiť, kde George Latty je. Prosím vašu ctihodnosť, aby prikázala pánu okresnému prokurátorovi, aby prezradil obhajobe miesto terajšieho pobytu pána Lattyho.“ Mason si sadol.

„Viete, kde je Latty?“ spýtal sa sudca Marshalla.

„Prepáčte, vaša ctihodnosť, ale toto nie je spravodlivá otázka,“ povedal Marshall. „Nech pán obhajca povie, že chce použiť Lattyho ako svedka obhajoby, a potom budú takéto otázky do istej miery na mieste. My nie sme povinní odhaliť obhajobe, čo vieme, len preto, aby sme pomohli príbuznej obžalovanej stretnúť sa s významným svedkom obžaloby.“ Sudca Manly pozrel na Masona.

Mason dôstojne vstal a povedal: „Ak súd dovolí, nevieme, či Latty bude svedkom obhajoby, alebo nie. Nemali sme možnosť vypočuť ho odvtedy, čo sme sa dozvedeli niektoré skutočnosti. Je však možné, že si budeme chcieť vyjasniť niektoré body v súvislosti s obhajobou našej klientky.“

„Ak súd dovolí,“ poznamenal Marshall, „obhajoba ho nemá v úmysle predvolať ako svojho svedka. Celý tento cirkus kvôli terajšiemu miestu Lattyho pobytu je len preto, aby uviedol obžalobu do pomykova.“

„Dobre,“ povedal sudca Manly, „vraciam sa k svojej otázke: viete, kde je Latty?“

„Prirodzene, že vieme, kde je. Je svedkom obžaloby a držíme ho tam, kde ho nikto nemôže ovplyvniť.“

„Smiem sa spýtať, čo myslíte výrazom ovplyvniť?“

„Aby niekto naňho nepôsobil tak, že by zmenil svedeckú výpoveď. Vzhľadom na to, že svedok ľúbi neter obžalovanej, mohol by ho prefíkaný advokát, čo nepozná škrupule, priviesť k tomu, aby zmenil svedeckú výpoveď.“

„Nazdávate sa,“ spýtal sa Mason, „že tento svedok je natoľko labilný, že po kontakte s neterou obžalovanej by mohol zabudnúť na to, čo vie, alebo čo videl?“

„Vy veľmi dobre viete, čo si myslím,“ zvolal Marshall. „Myslím si to, že by ste mohli na svedka vyvinúť taký nátlak, že by ten mladý človek bol z toho celý popletený.“

„Ak si pán okresný prokurátor o svojom svedkovi myslí,“ usmial sa Mason, „že neobstojí, keď ho bude vypočúvať niekto iný než on, a len vtedy nezmení svoju svedeckú výpoveď, rád prijímam takéto vyhlásenie.“

„Tak som to nepovedal! To som nemal na mysli a vy to viete!“ kričal Marshall s tvárou červenou od hnevu.

Sudca Manly zasiahol: „Páni, páni, to stačí. Pán žalobca bude nabudúce adresovať svoje poznámky súdu. Nuž teraz sa vás súd spytuje, pán okresný prokurátor, toto: vzhľadom na to, že zrejme viete, kde George Latty je, prečo sa miesto jeho pobytu nemôže dozvedieť táto mladá žena, s ktorou je zasnúbený, alebo prečo zástupca obhajoby nemôže doručiť predvolanie za svedka?“

„Je v kancelárii štátneho zástupcu, tam čaká, kým ho nepredvolajú ako svedka obžaloby – povedal by som ako veľmi dôležitého svedka obžaloby.“

„Vaša ctihodnosť,“ povedal Mason. „potom sa nazdávam, že slečne Calhounovej treba dať na vedomie, že keď sa jej snúbenec nedal s ňou do styku, konal na základe príkazu pána okresného prokurátora.“

„Slečna Calhounová nie je na tomto pojednávaní, netreba jej dávať nič na vedomie,“ namietol Marshall.

„Mám tomu rozumieť tak, pán okresný prokurátor,“ spýtal sa sudca Manly, „že máte v úmysle predvolať Lattyho do súdnej siene?“

„Bude tu o hodinu,“ odpovedal Marshall.

„Výborne,“ povedal sudca Manly. „Myslím, že je to dostatočná odpoveď na otázku. Bez ohľadu na to, čo sa urobilo v súvislosti so zatajovaním či nezatajovaním miesta svedkovho pobytu, alebo bez ohľadu na to, prečo sa to robilo, svedok bude prítomný v súdnej sieni a obhajoba bude mať možnosť spýtať sa ho, kde bol a prečo nič nedal vedieť svojej…“

„Ale ja sa nazdávam, že také otázky budú nepatričné, vaša ctihodnosť,“ skočil sudcovi do reči Marshall. „Latty je len svedok. Nie je stránkou v spore.“

„Obhajca môže vždy preskúmať predpojatosť svedka, a každý svedok, ktorý je natoľko predpojatý a tak dokonale pod kontrolou obžaloby, že nie je ochotný ohlásiť sa svojej snúbenici len preto, aby vyšiel v ústrety záujmom obžaloby, nie je hodnoverný a nestranný svedok. Obhajoba má právo zistiť motiváciu takéhoto počínania,“ povedal Mason.

„To si myslím i ja,“ prisvedčil sudca Manly.

„Vaša ctihodnosť,“ poznamenal Marshall. „to si budeme môcť vyjasniť, keď táto otázka príde na pretras.“

„V poriadku. Nie je potrebné diskutovať o tom teraz,“ súhlasil sudca Manly. „Vrátim sa k tomu, keď sa svedok zjaví na lavici svedkov.“

„Rozumiem tomu tak, že obžaloba ho určite predvolá,“ povedal Mason.

„Obžaloba nie je povinná prezradiť svojich svedkov obhajobe.“

„Už ste ubezpečili súd, že Latty tu bude o hodinu.“

„Áno, to som povedal,“ prikývol Marshall.

Mason sa usmial a spôsobne sa uklonil sudcovi. „Keby to bol zástupca obžaloby povedal skôr, mohlo nám to ušetriť veľa času a možno aj isté rekriminácie.“ Marshall, od hnevu bez seba, zvolal: „Nemám rád, keď ma niekto chce prinútiť, aby som vopred prezradil svoj prípad obhajobe.“

„Nuž, teraz ste to urobili,“ povedal sudca Manly. „Predvolajte svojho prvého svedka.“ Chvíľu sa zdalo, že Marshall chce o tom so sudcom diskutovať, ale naostatok, keď sa horúčkovite pošepky poradil so svojím zástupcom, ktorý sedel pri ňom, povedal: „Ako svojho prvého svedka predvolávam okresného zememerača.“

Okresný zememerač predložil súdu plán motela v Calexicu, mapu ciest v okolí Calexica a označil na nej miesto, kde sa našlo auto Lorraine Elmorovej.

Obhajoba otázky nemala.

Šerif, ktorého tiež predvolali ako svedka obžaloby, vypovedal, že auto našli uviaznuté v piesku a na prednom sedadle našli dražé.

„Viete, čo bolo v tom dražé?“ spýtal sa Marshall.

„Áno, viem.“

„Máte to dražé pri sebe?“

„Mám.“

„Predložíte ho, prosím?“

Šerif vytiahol z vrecka fľaštičku. Bolo v nej zelené dražé.

„Čo je v tom dražé?“ spýtal sa Marshall.

Crowder pozrel na Masona. „Mám protestovať?“ zašeptal.

Mason pokrútil hlavou.

„Je v ňom somniferal,“ odpovedal šerif.

„Viete, čo to je?“

„Áno, pane.“

„Čo je to?“

„Je to jeden z novších uspávacích prostriedkov. Je dosť silný a má tú vlastnosť, že veľmi rýchlo účinkuje a jeho účinok trvá dlho. Väčšina uspávacích prostriedkov, ktoré rýchlo zaberú, veľmi skoro prestávajú účinkovať, kým tie, ktoré pôsobia pomalšie, účinkujú dlhšie. Táto pomerne nová droga somniferal, to je názov, pod ktorým sa predáva rýchlo účinkuje a jej účinok trvá dlho.“

„Povedala vám obžalovaná niečo o tom dražé?“ spýtal sa Marshall.

„Odmietla o ňom čokoľvek povedať. Odôvodnila to tým, že tak robí na radu svojho obhajcu.“

„Našli ste fľašku, z ktorej je toto dražé?“ spýtal sa Marshall.

„Áno,“ rýchle odpovedal šerif. „Bola v kabelke obžalovanej.“

Crowder s úzkosťou hľadel na Masona a keď videl, že sa nechystá protestovať, naklonil sa k nemu a zašeptal: „To je predsa svedkov záver. Nemôže vedieť, z ktorej fľašky je to dražé.“ Mason sa usmial, priložil pery na Crowderovo ucho a povedal: „Proti takým veciam neprotestujte. To prezrádza amatéra. Len ho nechajte, nech vypovedá ďalej, a potom pri krížovom výsluchu mu zamotajte hlavu. Zapamätajte si, keď mu budete klásť otázky, musíte zdôrazniť to, ako vie, že to bola tá fľaštička. Doveďte ho k tomu, aby sa ukázalo, že to je nepatričné. Spýtajte sa ho, či si túto časť výpovede nepredebatoval s okresným prokurátorom či mu práve on nepovedal: ‚Položím vám túto otázku a vy na ňu odpovedzte tak rýchlo, aby obhajoba nemohla protestovať. Pravda, viete to iba z počutia, ale musíme sa o to pokúsiť.‘ Takto dokážete jeho predpojatosť.“

„Počkajte, počkajte,“ šeptal Crowder. „Ja ho mám podrobiť krížovému výsluchu?“

„Iste. Aj vy chcete odviesť prácu v tomto prípade, či nie?“

„Bože, veľmi rád, ale nevedel som, že chcete, aby som i ja kládol svedkovi otázky.“

„A nechcete?“

„Akoby nie. Ja… V súdnej sieni je istá mladá žena, pred ktorou… nuž, budem úprimný, rád by som dostal príležitosť a zapôsobil na ňu.“

„Budete mať tú príležitosť,“ ubezpečil ho Mason.

Keď sudca Manly zbadal, že obidvaja obhajcovia si šeptajú, povedal: „Otázka, ktorú šerifovi položili, znela, či našiel fľašku, v ktorej bolo toto dražé, a on povedal, že áno. Je z fľaštičky, ktorú našli v kabelke obžalovanej v moteli v Calexicu.“

„Bolo to dražé vydané na lekársky predpis?“ spýtal sa Marshall.

„Áno.“

„Kde bol predpis vystavený?“

„V Bostone, v štáte Massachusetts.“

„Lekár tu nie je ako svedok?“

„Nie.“

„Ale vysvetlil vám, prečo vystavil recept na nezvyčajne veľký počet dražé?“

„Áno.“

„Nateraz nemám ďalšie otázky. Môžete sa ho spytovať vy,“ Marshall sa Masonovi uklonil, akoby veľkomyseľnou ponukou, aby svedka podrobil krížovému výsluchu, obhajcovi vyšiel všemožne v ústrety a prejavil svoj zmysel pre poctivú hru.

Mason kývol hlavou Crowderovi. „Začnite, Duncan,“ vyzval ho.

„Šerif, povedali ste, že v tomto dražé je somniferal?“ spýtal sa Crowder

„Áno, povedal.“

„Ako viete, že je v ňom somniferal. Dali ste urobiť analýzu?“

„Videl som recept.“

„Aký recept?“

„Recept, na základe ktorého liek vydali.“

„Odkiaľ ste mali ten recept?“

„Od lekára, ktorý ho vystavil“

„Bol to originál receptu?“

„Isteže nie. Ten má lekárnik“

„Aha, tak vy ste nemali v ruke ten recept.“

„Originál nie.“

„Dražé ste nedali analyzovať, však?“

„Isteže nie. Je nedotknuté.“

„Ako teda viete, že to dražé vydali na základe receptu, čo ste spomenuli?“

„Podľa nálepky na fľaštičke.“

„Kde sa našla tá fľaštička?“

„V izbe motela, ktorú si prenajala obžalovaná.“

„Ako viete, že dražé bolo z tej fľaštičky, šerif?“

„Lebo je to také isté dražé, aké boli vo fľaštičke.“

„Ako to viete?“

„No, má tú istú farbu, ten istý tvar.“

„Teda ste presvedčený, že dražé bolo v tej fľaštičke, lebo sa zistilo, že je v nej somniferal, a vy viete, že v dražé je somniferal, lebo vychádzate z toho, že dražé je z tej fľaštičky. Alebo, aby sme to formulovali ináč, keďže predpokladáte, že v dražé je somniferal, muselo byť vo fľaštičke, o ktorej predpokladáte, že bol v nej somniferal, lebo niekto vám telefonicky povedal, že je v ňom somniferal.“

„Tak som to nepovedal,“ ohradil sa šerif.

„Dobre, teda povedzte, ako ste to vlastne mysleli.“

„No, telefonoval som s lekárom, ktorý vystavil recept, a on mi povedal, čo je v dražé. Overil som si…“

„Áno, áno, pokračujte, šerif. Čo ste si overili?“

„Nuž, porovnal som si obsah fľaštičky s receptom, ktorý vystavil lekár obžalovanej.“

„Nedali ste si teda prácu a netelefonovali ste s lekárnikom, ktorý liek vydal, nepovedali ste mu číslo fľaštičky a nevypočuli ste jeho opis obsahu?“

„Nie, nemyslel som, že je to potrebné.“

„Viete, že svedectvo z počutia je neprípustné?“

„Áno, viem to dobre.“

„Neuvedomili ste si, že toto je iba svedectvo z počutia?“

„Bol to jediný spôsob, ako získať ten dôkaz. Nemohli sme zavolať tých ľudí, aby pricestovali až z Bostonu kvôli niečomu, čo bolo úplne jasné.“

„Ako viete, že dražé je z tej fľaštičky?“

„Lebo je rovnako veľké a má tú istú farbu.“

„Je na veľkosti či na farbe dražé niečo, čím by sa odlišovalo od iných?“

„Tu je rozhodujúca farba.“

„Je to zelená farba?“

„Áno.“

„Povedal vám ten lekár, že somniferal sa dáva do dražé zelenej farby?“

„Nie, nepovedal.“

„Kto vám to povedal?“

Šerif sa v pomykove zavrtel: „Lekárnik v El Centro.“

„Je ten lekárnik tu a bude vypovedať?“

„To neviem.“

„Ak súd dovolí,“ povedal Crowder, „navrhujem vyčiarknuť šerifovo svedectvo, čo sa týka obsahu a zloženia dražé vydaného na recept, a to preto, lebo podľa všetkého celé svedectvo sa zakladá na záveroch a skutočnostiach z počutia.“

„Vaša ctihodnosť,“ povedal Marshall. „náš mladý vzdelaný priateľ nám servíruje malicherné technické podrobnosti, ktoré sa zrodili v jeho fantázii. Keď bude svoju právnickú prax vykonávať dlhšie, bude vedieť, že pri nepodstatných veciach sa riadime profesionálnou zdvorilosťou a niekedy niečo uzná jedna strana, inokedy druhá.“

„Obžaloba nám ešte nič neuznala, vaša ctihodnosť,“ upozornil Crowder. „To sú všetko plané reči. Nikto nevie, čo je v dražé. Obžaloba predpokladá, že je to somniferal, lebo si myslí, že je z tej fľaštičky, a preto si myslí, že vo fľaštičke bol somniferal, lebo istý lekár v Bostone povedal, že tam je. Zatiaľ však nemáme dôkaz, že to dražé bolo v tej fľaštičke.“

„Vášmu návrhu vyhovujem,“ povedal sudca Manly. „Čo sa týka drogy v dražé, svedectvo je nedostačujúce.“

„Ale, vaša ctihodnosť,“ zvolal nazlostene Marshall, „toto sa týka podstaty veci. My chceme dokázať, že mŕtvemu dali vypiť whisky, v ktorej bol uspávajúci prostriedok, a že to bol somniferal. Chceme dokázať, že obžalovaná mala pri sebe túto drogu.“

„Dokážte to presvedčivými faktmi a nebudeme mať námietky.“ povedal Crowder. „Ale nedopustíme, aby celý prípad proti obžalovanej bol vybudovaný na dôkazoch z počutia a holých domnienkach obžaloby.“

„Súd o tejto veci rozhodol,“ povedal sudca Manly.

Ale, vaša ctihodnosť, toto je len predbežné pojednávanie, protestoval Marshall.

„Isté zásady však platia pre dôkazové pokračovania ako na riadnom súde,“ zvolal Crowder.

„Myslím, že je to z technického hľadiska správne,“ prikývol sudca Manly. Potom povedal vľúdnejšie štátnemu prokurátorovi. „Hádam budete môcť tento dôkaz uviesť neskôr.“

„Pravda, bude sem musieť priletieť svedok až z Bostonu,“ podotkol Marshall.

„Obhajoba dá veľmi rada súhlas k odročeniu pojednávania, aby sa sem mohol dostaviť svedok,“ povedal Crowder zdvorilo. „Veľmi radi by sme toho lekára podrobili krížovému výsluchu. Chceli by sme sa dozvedieť, čo bolo vo fľaštičke a ako ju mohol identifikovať po telefóne. Ukáže sa hádam, že lekár len vystavil recept a nemal nič do činenia s vydaním lieku. Iba lekárnik bude môcť povedať, čo je v dražé.“

„Dobre, predvoláme si aj lekárnika, ak si len to želáte,“ povedal Marshall.

Crowder sa usmial: „Ja si želám iba to, aby obžaloba predložila spoľahlivé dôkazy a nespoliehala sa na svedectvo z počutia.“

„Súd už o tom rozhodol,“ povedal sudca Manly. „Teraz zavolajte ďalšieho svedka a pokúste sa nadviazať na tento bod neskoršie, pán okresný prokurátor.“

„Prosím,“ znechutene zahundral Marshall, lebo videl, že reportéri si všetko horlivo zaznamenávajú. „Môj ďalší svedok je Hartwell Alvin, riaditeľ polície v Calexicu.“

„Predstúpte, pán Alvin,“ vyzval ho sudca Manly.

Alvin, vysoký, mŕtvolne bledý muž, asi päťdesiatnik s bezvýraznými očami, ktoré akoby sa skrývali za hmlistú clonu, podišiel dopredu, zdvihol ruku, zložil prísahu a zaujal miesto na lavici svedkov. Jeho správanie bolo pokojné, odmerané.

„Vy ste Hartwell Alvin a ste teraz a boli ste aj v posledných rokoch riaditeľom polície v Calexicu aj v Imperial County, v štáte Kalifornia?“

„Áno, to je správne,“ prisvedčil Alvin.

„Obraciam vašu pozornosť na ráno štvrtého tohto mesiaca a spytujem sa, či ste boli v moteli Palm Court v Calexicu vo včasných raňajších hodinách.“

„Áno.“

„Keďže zástupca obhajoby má námietky proti každej svedeckej výpovedi z počutia, nebudem sa spytovať, prečo ste ta prišli, lebo všetko, čo ste sa dozvedeli telefonicky, bola by výpoveď z počutia. Povedzte nám iba, čo ste zistili, keď ste ta prišli.“

„Našiel som mŕtveho muža v izbe číslo štrnásť.“

„Poznali ste toho človeka?“

„Nie.“

„Zistila sa potom jeho totožnosť?“

„Áno.“

„Zistilo sa, že ten muž je istý Montrose Dewitt z Los Angeles?“

„Áno.“

„Kedy ste prišli do tej izby?“

„Krátko po siedmej.“

„Ráno?“

„Áno.“

„Čo iné ste tam našli?“

„Našiel som mŕtvolu toho muža na dlážke štrnástky. Zistil som, že veci v tej miestnosti boli rozhádzané, ako to vidieť na fotografiách, ktoré som dal urobiť. Niektoré priečinky boli totiž otvorené, takisto aj kufor a taška. V šestnástke bol oveľa väčší neporiadok. Priečinky boli povyťahované, šatstvo a iné veci vyhádzané na dlážku, batožina bola otvorená.“

„Fotografovali ste v oboch izbách?“

„Áno. Totiž zariadil som, aby sa to vyfotografovalo.“

„Máte snímky?“

„Mám.“

„Buďte taký láskavý a predložte ich. Keď mi ich budete podávať, hovorte, čo na nich vidieť.“ Svedok niekoľko minút podával zástupcovi obžaloby fotografiu po fotografii a vysvetľoval, čo je na nich, kedy bola ktorá fotografia urobená a o ktorú z izieb ide.

„Prezreli ste si registračné záznamy v moteli?“ spýtal sa Marshall.

„Áno. Šestnástku dali žene, ktorá používala meno Lorraine Elmorová, a štrnástku mužovi, ktorý sa zapísal ako Montrose Dewitt.“

„Boli ste so šerifom, keď sa našlo v púšti auto patriace Lorraine Elmorovej?“

„Bol.“

„Preskúmali ste okolie auta?“

„Áno.“

„Dali ste to odfotografovať?“

„To sa stalo neskoršie. Zariadil som, aby to odfotografovali.“

„Máte snímky pri sebe?“

„Áno, mám, pane.“

Alvin znova vytiahol asi pol tucta fotografií, na ktorých bolo vidieť auto uviaznuté v piesku.

„Našli ste niečo v aute?“

„Našiel.“

„Čo?“

„V batožinovom priestore pod krytom dlážky som našiel sekáčik na ľad.“

„Máte ho so sebou?“

„Mám.“

„Predložte ho.“

Svedok predložil sekáčik na ľad a Marshall požiadal, aby ho odložili na identifikáciu.

„Je na ňom číslica šestnásť. Môžete mi povedať, či bola na rúčke sekáčika, keď ste ho našli?“

„Bola.“

„Našli ste ešte niečo?“

„Videl som, ako šerif zdvihol zelenkasté dražé. Bolo na prednom sedadle auta.“

„Boli ste pri tom, keď šerif našiel fľaštičku s číslom receptu?“

„Bol.“

„Kde sa fľaštička našla?“

„V šestnástke, v kabelke.“

„Môžete svedka podrobiť krížovému výsluchu,“ povedal Marshall.

Mason šepol Duncanovi Crowderovi: „Prevezmite si ho vy, Duncan. Veľa z neho však nedostanete. Negeneralizujte. Pridŕžajte sa jednej podrobnosti, na ňu klaďte dôraz a potom mu dajte pokoj.“ Mason si sadol a hľadel pozorne na mladého advokáta.

Duncan Crowder vstal, usmial sa na riaditeľa polície a povedal: „Ako som vyrozumel z vašej svedeckej výpovede a ako vidím z týchto fotografií, šestnástka bola v strašnom neporiadku.“

„To je pravda.“

„Niekto sa kutral v batožine i v priečinkoch bielizníka.“

„Je to tak.“

„Hľadali ste odtlačky prstov?“

„Áno, pokúšali sme sa vyvolať i latentné odtlačky.“

„Podarilo sa vám to?“

„Áno.“

„Prečo ste to nespomenuli vo svedeckej výpovedi, keď vás vypočúval okresný prokurátor?“

„Nespýtal sa ma na to.“

„Prečo sa vás na to nespýtal?“

Marshall vyskočil. „Vaša ctihodnosť, mám námietku proti tomuto výsluchu a pokladám otázku za neprístupnú. Svedok nemôže čítať v mysli okresného prokurátora.“

„Námietke sa vyhovuje,“ povedal sudca Manly.

„Budem otázku ináč formulovať,“ usmial sa Crowder. „Zhovárali ste sa o tomto prípade so zástupcom obžaloby?“

„Isteže.“

„Skôr ako ste zasadli na lavicu svedkov?“

„Áno, prirodzene.“

„Dohodli ste sa s ním o tom, čo budete vypovedať?“

„Áno.“

„Povedal pán okresný prokurátor pri tomto vašom rozhovore, že nechce, aby ste spomínali odtlačky prstov, ktoré ste našli, ak sa vás na to nespýtajú, a nepovedal vám, že on sa nebude na to pri výsluchu vypytovať?“

„Protestujem, vaša ctihodnosť,“ zlostne zvolal Marshall. „Tento ani akýkoľvek iný rozhovor tohto svedka s prokurátorom nemá pre tento prípad nijaký význam. Ja predsa nestojím pred súdom.“ Crowder však pokračoval: „Ale keby sa ukázalo, že svedok zámerne upravil svoje svedectvo a zámerne zatajil isté fakty na prokurátorovu žiadosť, znamenalo by to, že svedok bol predpojatý, vaša ctihodnosť, a moja otázka by bola na mieste.“

„Myslím, že to je správne,“ prikývol sudca Manly. „Námietka sa zamieta.“

„Odpovedajte na otázku,“ vyzval svedka Crowder.

Marshall zrejme uvažoval, či má ustúpiť. Chvíľu stál bez slova a potom si zdráhavo sadol.

Svedok povedal: „Požiadal ma, aby som nepovedal nič o odtlačkoch prstov, ak sa ma na to neopýtajú.“

„Povedal, prečo?“

„Povedal, že by to celú vec iba zamotalo.“

„Dobre, ale ja sa vás na ne spytujem. Čo ste našli?“

„Boli to odtlačky obžalovanej Lorraine Elmorovej. Boli tam aj odtlačky Montrosa Dewitta.“

„V obidvoch izbách?“

„Áno.“

„Pokračujte. Aké ďalšie odtlačky ste našli?“

„Boli tam odtlačky chyžnej, ktorá upratuje izby, ako aj viaceré odtlačky, čo sa nedali identifikovať.“

„Sú dostatočne zreteľné, aby ich bolo možné identifikovať?“

„Ak by sme našli osobu, ktorá ich tam zanechala, bolo by možné ich porovnať. Sú dosť zreteľné.“

„Máte snímky tých odtlačkov?“

„Mám.“

„Predložte ich, prosím.“

„Vaša ctihodnosť,“ prihlásil sa o slovo Marshall, „svedka sa možno spýtať pri krížovom výsluchu, čo zistil, ale obhajoba nemá právo pokladať snímky tých odtlačkov za súčasť krížového výsluchu. Ak obhajoba chce zaradiť tie odtlačky medzi dôkazový materiál, môže predvolať tohto svedka ako svedka obhajoby a potom sa na snímky spýtať.“

„To si nemyslím.“ nesúhlasil sudca Manly. „Tohto svedka sa spýtali, čo zistil; vyfotografoval vnútrajšok izieb alebo si dal zhotoviť snímky a predložil ich ako dôkaz. Ak fotografie boli zámerne zatajené na žiadosť okresného prokurátora a vyšlo to najavo pri krížovom výsluchu, obhajca má právo žiadať o predloženie tých fotografií odtlačkov.“

„Mám námietku, vaša ctihodnosť, proti tvrdeniu, že boli zámerne zatajené na žiadosť okresného prokurátora.“

„Proti tomu môžete mať námietku,“ povedal sudca Manly, „ale ostávajú súčasťou dôkazov. Vysvetľujem iba dôkazový postup.“ Svedok predložil fotografie odtlačkov a Crowder ich dal zaradiť medzi dôkazy.

„Dobre teda,“ povedal Crowder prívetivo, „všetko nasvedčuje, že voľakto urýchlene prekutal batožinu a priečinky, ako keby niečo hľadal. Je to tak?“

„Áno.“

„Ale obraz tých izieb mohol byť taký istý, ak by bol niekto chcel podstrčiť dajaký dôkaz, ako napríklad fľaštičku dražé, do niektorého kufra. Nemám pravdu?“

„Celkom nie. Ak by tam voľakto chcel niečo podstrčiť, bol by to položil na jedno miesto a ostatných kufrov by sa vôbec nedotkol.“

„Dobre, poviem to teda takto,“ pokračoval Crowder. „Ak voľakto prehľadal kufre, aby sa presvedčil, že nejaký predmet nie je v kufri, a keď zistil, že tam naozaj nie je, mohol podstrčiť iný predmet do niektorého kufra, aby ho vyšetrovateľ celkom iste našiel; neporiadok v izbách by bol práve taký, ako ste ho videli vy.“

„To je pravda,“ pripustil svedok. „Keď nájdeme taký neporiadok, nemôžeme povedať, či niekto odtiaľ voľačo vzal, alebo či tam dakto iba niečo hľadal. Keď človek nemá zoznam toho, čo bolo na začiatku v izbe, nemôže povedať, čo chýba, ani čo tam pribudlo.“

„Veľmi vám ďakujem za objektívne zhodnotenie situácie, pán riaditeľ,“ uklonil sa mu Crowder „Vážim si vašu úprimnosť a nemám iné otázky.“

„Nie je vôbec potrebné, aby tu obhajca rečnil,“ ozval sa Marshall.

„Obhajca iba poďakoval svedkovi,“ poznamenal sudca Manly a v očiach sa mu mihol náznak úsmevu.

„Ale nemá právo to robiť.“

„Môžbyť nie, ale nie je prítomná porota a nikomu to nepoškodí. A skôr ako budeme pokračovať, aj súd chce poďakovať svedkovi, že bol priamy a otvorený. Môžete odísť, pán Alvin.“ Alvin odišiel z lavice svedkov.

„Zavolajte Ronleyho Andovera,“ povedal Marshall.

Mason sa obrátil a spýtavo zdvihol obočie smerom k Drakovi, ktorý pokrčil plecami a tak mu naznačil, že nevedel, že Andovera predvolajú ako svedka.

Andover zložil prísahu, zaujal miesto na lavici svedkov a povedal svoje meno aj adresu.

„Videli ste mŕtvolu v koronerovej úradovni?“ spýtal sa Marshall. „Mŕtvolu, ktorá bola v ohliadačovom protokole zapísaná ako Dewitt Montrose?“

„Videl.“

„Poznali ste toho človeka, kým žil?“

„Poznal.“

„Pod akým menom ste ho poznali?“

„Pod menom Weston Hale.“

„Bývali ste spoločne?“

„Áno.“

„Je vám známe, či mal pri sebe pomerne veľkú sumu v hotovosti, keď odišiel z Los Angeles?“

„Áno, pane.“

„Koľko to bolo?“

„Pätnásťtisíc dolárov.“

„Môžete ho podrobiť krížovému výsluchu,“ povedal Marshall. Mason sa dotkol Crowdera a šepol mu: „Vezmem si ho na starosť ja, Duncan.“ Mason vstal. „Pán Andover, ako viete, že mal pätnásťtisíc dolárov?“

„Lebo som mu ich dal ja.“

„A kde ste ich vzali vy?“

„Dal som si preplatiť šek, ktorý mi vystavil Weston Hale na pätnásťtisíc dolárov, a peniaze som odovzdal jemu.“

„Viete, či Weston Hale je jeho pravé meno, alebo používal iné meno?“

„Myslím, že Weston Hale je jeho pravé meno.“

„Viete, prečo si zvolil meno Montrose Dewitt?“

„Nie.“

„Viete o tom, že mal prenajatý byt pod menom Montrose Dewitt, osobitnú totožnosť aj osobitný bankový účet?“

„Teraz to viem. Predtým som to nevedel.“

„Odovzdali ste teda peniaze Westonovi Halovi?“

„Áno.“

„Kedy?“

„Tretieho.“

„Kde?“

„Zastavil pred naším spoločným bytom.“

„Vyšiel hore do bytu?“

„Nie, požiadal ma, aby som zišiel dolu a stretol sa s ním na chodníku.“

„Urobili ste to?“

„Urobil.“

„Viedol vtedy vlastné auto?“

„Nie, pane. Viezol sa v aute, v ktorom bola za volantom žena. Bola to obžalovaná.“

„Vystúpil z auta?“

„Nie, pane. Auto iba zastalo a ja som mu odovzdal obálku s peniazmi.“

Mason sa zamračil, chvíľu uvažoval, potom pomaly vyslovil: „Nemám ďalšie otázky.“ Marshall dal predvolať ohliadača, potom lekára, ktorý vykonal pitvu. Ten podal svedectvo o zraneniach na hlave a na trupe; rany boli spôsobené dlhým tenkým predmetom, podobným sekáčiku na ľad.

Potom Marshall predvolal správkyňu motela. Vypovedala, že každá izba má sekáčik na ľad podobný tomu, ktorý našli v aute Lorraine Elmorovej, že každý má na držadle vyrazené číslo izby, do ktorej patrí, a že číslo šestnásť na tom sekáčiku znamená, že patril do šestnástky.

Crowder pozrel na Masona. Čakal inštrukcie.

Mason pokrútil hlavou:

„Nemáme otázky. Doteraz ste sa držali dobre. Títo svedkovia môžu odísť.“

Baldwin Marshall vstal a dramaticky povedal: „Vaša ctihodnosť, ak súd dovolí, mojím ďalším svedkom je George Keswick Latty. Po jeho výpovedi môže ho pán obhajca podrobiť podľa ľubovôle krížovému výsluchu.“

„Toto je nevhodná poznámka,“ povedal sudca Manly. „Ak je teraz Latty vaším ďalším svedkom, dajte ho predvolať a zbytočne tu nerečnite.“

„Prosím, vaša ctihodnosť,“ prikývol Marshall, „ale vzhľadom na to, že pán obhajca naznačil, že mám strach z otázok obhajoby tomuto svedkovi, chcem len, aby pán obhajca vedel, že svedok mu bude k dispozícii.“

„Také niečo obhajcom nemusíte hovoriť,“ povedal sudca Manly. „Majú právo podrobiť krížovému výsluchu každého vášho svedka,“ Potom celý červený v tvári dodal: „Vyhlásili ste, že ho obhajcovia môžu vypočúvať podľa ľubovôle. Súd vás berie za slovo a krížový výsluch tohto svedka môže byť, pokiaľ ide o súd, neobmedzený. Teraz teda predvolajte svojho svedka.“

„Pán Latty, zaujmite miesto na lavici svedkov,“ povedal Marshall, ktorý zrejme ignoroval slová sudcu Manlyho.

Nastalo napäté očakávanie. Všetky oči sa obrátili k dverám súdnej siene. Potom sa v nich dramaticky zjavil Latty v sprievode policajta. Hlavu mal vztýčenú, tváril sa sebavedome, bolo vidieť, že si uvedomuje, aké dramatické možnosti mu dáva situácia. Potom, stále so vztýčenou hlavou, kráčal uličkou k lavici svedkov, zdvihol pravú ruku, zložil prísahu a sadol si.

Zachytil Lindin pohľad a usmial sa. Bol to milostivý úsmev, akým osoba z kráľovského rodu obdarúva poddaných.

„Voláte sa George Keswick Latty,“ povedal Marshall, „a ste zasnúbený s Lindou Calhounovou, ktorá je neterou obžalovanej. Je to tak?“

„Áno, pane.“

„Výborne. Teraz sa vás spytujem, kde bývate?“

„V štáte Massachusetts. Neďaleko Bostonu.“

„Navštevujete tam univerzitu?“

„Áno, pane.“

„Kedy ste odtiaľ odišli?“

„Ráno tretieho tohto mesiaca.“

„Lietadlom?“

„Áno, pane. Prúdovým lietadlom.“

„Kde ste šli?“

„Do Los Angeles.“

„Za kým ste šli v Los Angeles?“

„Za Lindou Calhounovou.“

„To je neter Lorraine Elmorovej?“

„Áno.“

„Zhovárali ste sa s Lindou o záležitostiach Lorraine Elmorovej?“

„Áno.“

„Nebudem sa vás spytovať na obsah vášho rozhovoru, lebo to by bolo len svedectvo z počutia a nezáväzné pre obžalovanú, ale spytujem sa vás, či v dôsledku vášho rozhovoru ste začali konať.“

„Áno.“

„Čo ste podnikli?“

„Išli sme tretieho ráno k Perrymu Masonovi, aby sme sa s ním poradili.“

„Znovu sa teraz nebudem spytovať, o čom ste sa zhovárali, ale predpokladám, že v čase, keď ste sa radili s Perrym Masonom, Linda a jej teta boli rozvadené kvôli…“

„Okamih, prosím, vaša ctihodnosť,“ prerušil ho Mason, „mám námietku proti tejto otázke, lebo je navádzacia a núti svedka k výpovedi z počutia.“

„Námietke vyhovujem,“ prikývol sudca Manly

„Dobre,“ povedal nazlostene Marshall, „ak to nemôžem dokázať priamo, vaša ctihodnosť, dokážem to z okolností. Pán Latty, čo ste urobili, keď ste odišli z kancelárie pána Masona?“

„Najal som si auto.“

„Čo ste urobili, keď ste si to auto najali? Kde ste šli?“

„Sledoval som Lorraine Elmorovú, ktorá šla svojím autom.“

„Kde vás stopovanie priviedlo?“

„Do jej auta nastúpil Montrose Dewitt. Potom naložili do auta kopu kufrov a zamierili na juh, najprv však zastali pri jednom chodníku. Tam Dewitt prevzal obálku od muža, ktorý, ako teraz už viem, sa volá Ronley Andover.“

„Čo ste urobili?“

„Sledoval som ich ďalej, ale naostatok som ich stratil z dohľadu asi desať míľ pred hranicami Arizony.“

„Čo ste urobili potom?“

„Pokračoval som v ceste do Arizony.“

„Videli ste tam niekoho známeho?“

„Áno. Videl som tam Perryho Masona a detektíva Paula Draka.“

„Čo sa stalo potom?“

„Potom som sa vrátil do El Centra. Telefonoval som Linde z El Centra. Povedala mi, že Lorraine Elmorová sa jej ozvala a že je v moteli Palm Court v Calexicu.“

„Čo ste urobili potom?“

„Mal som v úmysle vrátiť sa do Los Angeles, ale keďže motel v Calexicu bol iba desať či dvanásť míľ od El Centra, rozhodol som sa, že pôjdem ta a preskúmam tam situáciu.“

„Urobili ste to?“

„Áno.“

„Kedy ste prišli do Calexica?“

„Presný čas neviem, ale bolo to krátko pred polnocou.“

„Čo ste urobili?“

„Zašiel som do motela Palm Court. Pozrel som sa, aké autá tam parkujú, a zistil som, že medzi nimi je aj auto Lorraine Elmorovej s poznávacou značkou štátu Massachusetts.“

„Čo ste urobili?“

„Všimol som si, že auto parkovalo pred bunkou číslo štrnásť. Všimol som si aj oznámenie, že sú ešte voľné bunky, nuž som požiadal o izbu a dostal som bunku bližšie k ulici. Spýtal som sa, či nemajú ďalej od ulice. Ponúkli mi dvanástku. Vzal som si ju.“

„Ako bola umiestená dvanástka vzhľadom k izbe, ktorú mal Montrose Dewitt?“

„Montrose Dewitt bol v štrnástke, ja som bol v susednej izbe na západ od jeho izby.“

„Čo ste urobili, keď ste sa nasťahovali do svojej izby?“

„Nuž, preskúmal som situáciu.“

„Čo tým chcete povedať?“

„No, trocha som sa tam poobzeral.“

„Čo ste zistili?“

„Dvanástka a štrnástka boli zrejme postavené tak, aby ich bolo možné prenajať ako dvojitú bunku v prípade, že by hostia chceli spojiť obidve miestnosti. Zistil som i to, že medzi nimi sú spojovacie dvere. Boli zamknuté, ale niekto prevŕtal do nich dierku – iste veľmi malým nebožiecom, ale bolo cez ňu vidieť do susednej izby.“

„Dalo sa počuť cez tie dvere?“

„Cez dvere len slabo. Mohol som sa cez dierku pozrieť a vidieť určitú, veľmi malú časť susednej izby. Ale keď som vstúpil do šatníka a priložil ucho k stene, dosť zreteľne som počul, o čom sa tam ľudia zhovárajú.“

„Čo ste urobili?“

„Pozrel som cez otvor vyvŕtaný v spojovacích dverách. Videl som časť postele v susednej izbe. Videl som Montrosa Dewitta a Lorraine Elmorovú, sedeli vedľa seba na peľasti postele. Videl som, že sa zhovárajú, ale nerozumel som, čo hovoria. Nuž som od dverí odišiel a vstúpil do šatníka. Keď som priložil ucho k stene, rozumel som, čo hovoria.“

„Celý ich rozhovor?“

„Nie celý, ale takmer celý.“

„Čo ste vlastne počuli?“ spýtal sa Marshall.

„No, zhovárali sa o osobných veciach.“

„Čo tým chcete povedať?“

„Nuž oni… oni si tak trocha hrkútali.“

„Chcete povedať, že sa milovali?“

„Nie, to nie. Objímali sa a… slovami si vyznávali lásku.“

„Dobre,“ povedal Marshall a s úsmevom na tvári sa obrátil k obecenstvu, „poďme radšej ďalej. Zhovárali sa o svojich plánoch do budúcnosti.“

„Áno.“

„Čo si hovorili?“

„Pán Dewitt povedal Lorraine, že Linda chce jednoducho dostať jej peniaze, že ju chce ovládať a donútiť ju žiť podľa svojej predstavy, teda žiť odlúčene od ľudí, puritánskym životom, v ktorom nebude mať miesto ľúbostný cit; že pri takom živote predčasne zostarne a že Linde neleží na srdci blaho jej tety.“

„Čo bolo ďalej?“

„Lorraine sa rozčúlila, povedala mu, že sa v Linde mýli, že Linda je síce popudlivá, ale keď sa naďabí príležitosť, ona ich zoznámi, a on si ju zaiste obľúbi. Lorraine povedala, ako veľmi ľutuje, že sa pohádala s Lindou, že jej zatelefonovala, ospravedlnila sa jej a povedala, že príde k nej na druhý deň odpoludnia. Dodala, že ona a Dewitt už budú svoji a že chce, aby ju Dewitt poznal.“

„Dobre,“ povedal Marshall, „pokračujte. Čo sa stalo potom?“

„Dewitt sa rozzúril, keď počul, že telefonovala Linde. Povedal: ‚Kázal som ti, aby si sa jej vyhýbala. Povedal som ti, že budeme žiť vlastným životom, že peniaze budeme investovať spoločne a nikomu o tom ani nemukneme a o niekoľko mesiacov zhrabneme niekoľko miliónov.‘ Potom – povedal Lorraine – bude môcť povedať svojim priateľom, kde je a čo robí. V tom čase už bude boháčkou.“

„Pokračujte. Čo sa stalo potom?“

„Lorraine sa nazlostila a urazila. Povedala, že už teraz má dosť peňazí, nemusí obetovať priateľstvo s príbuznými len preto, aby ešte väčšmi zbohatla, a že peniaze nie sú v živote všetko.“

„A potom?“

„Dewitt sa ospravedlnil, ľutoval, že sa neovládol, začal sa jej zaliečať, ale ona neustúpila. Povedala, že nevidí dôvod, aby prerušila styky so všetkými, ktorých pozná, len preto, lebo s ním začína nový život. Ešte chvíľu sa zhovárali, potom mu zaželala dobrú noc a povedala, že ide do svojej izby.“

„Išla tam?“

„Pohla sa k dverám, prišla až k nim, potom si Dewitt všimol čosi na parkovisku, čo ho znepokojilo. Spomínal voľačo o aute. V tom čase už stáli na prahu, a tak som nemohol dobre počuť, čo hovoria, ale povedal niečo o aute. Potom chodili hore-dolu, len sem-tam utrúsili slovo, zrazu svetlá zhasli a počul som štartovať jej auto. Utekal som k dverám, pozrel na parkovisko a videl som oboch v jej aute s poznávacou značkou štátu Massachusetts. Auto sa práve pohýnalo.“

„Kto bol za volantom?“

„Ona.“

„Kto ona?“

„Lorraine.“

„Vždy keď ste povedali Lorraine, koho ste mali na mysli, pán Latty?“

„Lorraine Elmorovú, obžalovanú, ženu, ktorá sedí tam vedľa Perryho Masona.“

„Čo ste urobili potom?“

„Usiloval som sa ich sledovať. Bežal som k svojmu autu, naskočil doň a naštartoval. Keď som vychádzal na ulicu, oni už zahýnali za roh. Vedel som, že nemám čas na rozmýšľanie. Zrejme zahli doľava, do mesta, nuž som i ja zabočil doľava. Až potom som prišiel na to, že som urobil chybu. Pred sebou som ich nevidel. Chcel som sa hneď obrátiť, ale uvidel som policajné auto zaparkované na konci bloku budov, nuž som musel obehnúť celý blok, a keď som sa vrátil na križovatku, nebolo po nich ani stopy. Asi hodinu som blúdil, pokúšal som sa ich nájsť, ale nepodarilo sa mi to.“

„Čo ste urobili potom?“

„Potom som vyšiel z mesta a dal sa hradskou až k miestu, kde sa spája s cestou do Holtvillu. Nepodarilo sa mi ich nájsť, nuž som sa vrátil.“

„Pokračujte,“ vyzval ho Marshall.

„Bol som veľmi sklamaný. Mal som pocit, že som všetko zbabral. Vedel som, že pán Mason si neodpustí ďalšie uštipačné poznámky, a bál som sa ich účinku na Lindu. Priznám sa, že mi bolo nanič. Počkal som ešte vari pätnásť či dvadsať minút, viac to hádam nebolo, potom som si povedal, že mi definitívne unikli. Nemohol som už urobiť nič iné ako ľahnúť si a vyspať sa, nuž som si ľahol. Bol som veľmi ukonaný. Zaspal som takmer okamžite.“

„Čo vás zobudilo?“

„Zvuk hlasov v susednej izbe.“

„Keď hovoríte teraz o susednej izbe, máte na mysli štrnástku, tú, ktorú mal Montrose Dewitt?“

„Áno.“

„Čo sa stalo?“

„Vyskočil som z postele a utekal do šatníka, odkiaľ sa dalo počúvať.“

„Neusilovali ste sa pozrieť dnu?“

„Nie, mohol som sa pozrieť cez otvor vo dverách, ale zo šatníka som mohol počúvať. Keďže tam niekto hovoril, chcel som počuť, čo hovorí.“

„Čo ste počuli?“

„Počul som Dewittov hlas. Dewitt hovoril, že je veľmi ospanlivý, že nikdy v živote nebol taký unavený, a povedal čosi v tomto zmysle: ‚Teraz nás čakajú veľké časy, darí sa nám,‘ alebo niečo podobné. Potom hovoril ďalej, lepšie povedané skôr mumlal, ako hovoril, jeho hlas znel, akoby hovoril zo spánku. Veľmi ťažko som mu rozumel. Potom spomínal kufre a počul som, ako zdvihol kufor, položil ho na dlážku, a počul som silné buchnutie.“

„Čo myslíte tým silným buchnutím?“

„Znelo to, akoby bol niekto sťažka spadol na dlážku, akoby sa bol zrútil.“

„Čo sa stalo potom?“

„Usiloval som sa prísť na to, čo znamená ten zvuk. Najprv som si myslel, že spadol kufor. Potom, kým som ešte o tom rozmýšľal, počul som, že niekto chodí po izbe, a pomyslel som si, že je to Dewitt.“

„Nás nezaujíma, čo ste si mysleli,“ povedal Marshall, „Počuli ste buchnutie a potom niekoho chodiť.“

„Áno, je to tak.“

„Čo ste robili potom?“

„Počúval som ďalej, dúfal som, že znova budem počuť rozhovor.“

„Splnilo sa vaše očakávanie?“

„Nie.“

„Čo ste teda urobili potom?“

„Vyšiel som zo šatníka a zamieril k dverám. Dúfal som, že niečo uvidím, lebo keď som počul, že niekto chodí po izbe, bol som si istý, že skôr či neskôr toho človeka zazriem cez dierku vo dverách.“

„Stalo sa to?“

„Nie. Len čo som prišiel k dverám, svetlo zhaslo, v izbe zostala tma a ticho.“

„Čo ste urobili potom?“

„Stál som tam a rozmýšľal. Nakoniec som si spomenul, ako Dewitt povedal, že je ukonaný, že si ľahne. Nuž som si povedal, že si iste ľahol a Lorraine urobila to isté…“

„Nás nezaujíma, čo ste si mysleli,“ povedal Marshall. „Takto vypovedať nemôžete. Povedzte jednoducho, čo ste povedali, čo ste počuli a čo ste urobili.“

„Šiel som si znovu ľahnúť. Ležal som asi pätnásť minút, ale nemohol som zaspať. Napokon som si povedal, že sa pozriem, či sa u Lorraine svieti. Vstal som a začal som sa obliekať.“

„Povedali ste, že ste sa začali obliekať?“

„Áno.“

„Čo sa stalo?“

„Počul som, že v susednej izbe buchli dvere, teda v štrnástke.“

„Počuli ste, že buchli dvere?“

„Áno.“

„Čo sa potom stalo?“

„Bežal som k dverám a stihol som ešte uvidieť zadné svetlá auta, čo vychádzalo z parkoviska na cestu.“

„Poznali by ste to auto?“

„S absolútnou istotou nie. Nemohol som rozoznať číslo.“

„Dobre, čo myslíte, aké to bolo auto?“

„Mám námietku proti tejto otázke, lebo vyžaduje od svedka jeho úsudok,“ povedal Crowder.

„Námietke sa vyhovuje,“ prikývol sudca Manly. „Svedok povedal, že by nemohol auto poznať. To, čo si myslí, nie je v tomto prípade dôležité.“

„Prosím. Čo ste urobili potom?“ spýtal sa Marshall.

„Čo najrýchlejšie som sa obliekol, znovu naskočil do auta a pustil sa do pátrania. Tentoraz som však s tým nestratil veľa času. Prešiel som mestom, ale po Lorraininom aute nebolo ani stopy. Nuž som sa vrátil do svojej izby, ľahol som si a usiloval som sa zaspať, ale nepodarilo sa mi to. Asi o piatej alebo o pol šiestej ráno som vstal, obliekol som sa, odišiel som do reštaurácie a naraňajkoval som sa. Keď som sa vrátil, v moteli bol Perry Mason. Krátko nato začal som sa holiť. Ako som sa holil, začul som výkrik. Nebol som si istý, odkiaľ sa výkrik ozval, chvíľu som sa usiloval uhádnuť, odkiaľ zaznel, potom som si povedal, že bude najlepšie, ak si to zistím. Išiel som k dverám svojej izby, ostal som stáť na prahu ešte s namydlenou tvárou, v tričku a v spodkoch, a potom som sa dozvedel o tej vražde.“ Marshall sa obrátil k Masonovi a uklonil sa mu. „Teraz pristúpte ku krížovému výsluchu,“ povedal. „Ubezpečujem vás, že obžaloba nebude mať námietky ani proti jednej vašej otázke. Spytujte sa, na čokoľvek chcete.“ Sudca Manly zaklopal ceruzkou na dosku stola: „Pán žalobca, súd vás už po druhý raz nebude varovať. Neželám si nijaké posmešné poznámky a vy nemáte nijakú príčinu stavať vec tak, že robíte obhajobe ústupky v súvislosti s krížovým výsluchom svedka.“

„Ak vaša ctihodnosť dovolí,“ ozval sa Marshall, „iba som vyhlásil, že nebudem mať námietky proti nijakým otázkam, ktoré obhajoba položí svedkovi pri krížovom výsluchu.“

„Pokračujte, pán Mason,“ povedal sudca Manly.

Mason vstal a skúmavo si premeral svedka.

Latty jeho pohľadu chvíľu vzdoroval, potom uhol zrakom a zamrvil sa na lavici svedkov.

„Ste zasnúbený s Lindou Calhounovou?“

„Áno, som.“

„Ako dlho ste s ňou zasnúbený?“

„Niečo vyše päť mesiacov.“

„Už ste si určili dátum sobáša?“

„Čakáme, kým neskončím práva na univerzite.“

„Kto vás finančne podporuje na štúdiách?“

Marshall vyskočil na rovné nohy a zvolal: „S dovolením, vaša ctihodnosť, toto je…“

„Sadnite si,“ odsekol sudca Manly. „Povedali ste, že nebudete mať nijaké námietky proti otázkam obhajoby. Zopakovali ste to viac ráz, takže súd to pokladá za riadny procesný návrh. Každý váš protest zamietnem. Sadnite si.“

„Ale toto je naozaj neprípustná otázka,“ trval na svojom Marshall.

„Táto otázka môže ukázať svedkovu zaujatosť,“ ohradil sa Mason.

„Je mi jedno, čo môže ukázať,“ povedal sudca Manly. „Podľa dohody môžete svedka podrobiť krížovému výsluchu, ako uznáte za vhodné, a že žaloba nebude mať námietky. Pokiaľ ide o tento súd, môžete pokračovať.“

„Moja snúbenica mi požičiava peniaze, ktoré mi umožnia dokončiť štúdiá, a potom jej ich vrátim.“

„Vrátite jej ich tým, že sa s ňou oženíte?“

„Dá sa to tak povedať. Áno.“

„Peniaze, ktoré potom zarobíte, budú spoločným vlastníctvom?“

„O tom som ešte vôbec neuvažoval.“

„Kedy ste naposledy videli Lindu Calhounovú, skôr ako ste pred chvíľou vkročili do súdnej siene?“

„Stretli sme sa tretieho.“

„Vtedy ste ju naposledy videli, skôr ako ste vošli do tejto súdnej siene?“

„Ja… nuž… ja… Áno, vtedy som sa s ňou posledný raz zhováral.“

Mason pozorne sledoval svedkovo správanie a spýtal sa: „Spytujem sa vás, kedy ste ju naposledy videli!“

„No, videl som ju na ulici v Mexicali, na zlomok sekundy.“

„Kedy?“

„Včera.“

„Zhovárali ste sa s ňou?“

„Nie.“

„Ako blízko nej ste sa ocitli?“

„Bola odo mňa na vzdialenosť pol domového bloku.“

„Pokúsili ste sa ju dohoniť?“

„Nie.“

„Čo ste urobili?“

„Išiel som do svojho hotela a zavolal som do hotela, kde sa ubytovala.“

„Pýtali ste si ju k telefónu?“

„Áno.“

„Bolo to okamžite po tom, čo ste ju zazreli na ulici v Mexicali?“

„Áno.“

„Teda ste vedeli, že nebude vo svojom hoteli?“

„Áno.“

„Čo sa stalo potom? Čo ste povedali do telefónu?“

„Pýtal som si Lindu k telefónu, a keď mi povedali, že v jej izbe sa nikto nehlási, spýtal som sa, či jej môžem nechať odkaz. Odpovedali, že áno, nuž som jej nechal odkaz, aby si o mňa nerobila starosti, že som v úplnom poriadku.“

„Pýtali ste si ju k telefónu, hoci ste vedeli, že nie je vo svojej izbe!“

„Predsa nemohla byť na dvoch miestach naraz.“

„Ale čakali ste, až kým ste si neboli istý, že nebude vo svojej izbe, keď zavoláte.“

„Takto sa to nedá povedať.“

„Nechali ste jej ten odkaz, lebo ste sa báli, že si o vás bude robiť starosti?“

„Prirodzene.“

„Už nejaký čas od vás nemala nijakú správu?“

„Áno.“

„Dva dni?“

„Áno.“

„Nechali ste jej ten odkaz a upokojovali ste ju, aby si o vás nerobila starosti, lebo ju ľúbite, ako aj preto, lebo ste vedeli, že si bude robiť starosti a nebude mať pokoj, kým nebude vedieť, čo je s vami?“

„Áno.“

„Prečo ste jej teda nenechali odkaz skôr?“

„Lebo… lebo mi povedali, že nikto nesmie vedieť, kde sa zdržiavam.“

„Kto vám to povedal?“

„Pán okresný žalobca. Pán Baldwin Marshall.“

„Poslúchli ste jeho rozkaz?“

„Povedal by som to skôr takto: súhlasil som s jeho žiadosťou.“

„Do tej miery, že ste pripustili, aby vaša snúbenica mala o vás starosti?“

„Práve som vám povedal, že som jej nechal odkaz, aby si nerobila o mňa starosti.“

„Ale neposlali ste ho skôr, kým ste si neboli istý, že nie je vo svojej izbe, aby ste s ňou nemuseli telefonovať.“

„Nuž… áno.“

„Teda celých dvadsaťštyri hodín ste neurobili nič, aby ste jej starosti zmiernili.“

„To je pravda. To som už pripustil.“

„Urobili ste to len preto, lebo vám to kázal okresný prokurátor?“

„Povedal, že je dôležité, aby nikto nevedel, kde som. Spýtal som sa ho, či môžem nechať svojej snúbenici odkaz, ale on nechcel, aby som sa s ňou zhováral. Nechcel, aby som sa s niekým stretol.“

„Po rozhovore s okresným žalobcom ste šli rovno do Mexicali?“

„Nie, šiel som najprv do Tijuany.“

„Do Tijuany!“ zvolal Mason prekvapene. „Ako dlho ste sa zdržali v Tijuane?“

„Prenocoval som tam.“

„Potom ste odišli do Mexicali?“

„Áno.“

„Autobusom?“

„Nie.“

„Súkromným autom?“

„Lietadlom.“

„Kto ta šiel s vami?“

„Pán Marshall, okresný prokurátor.“

„Spomenul pán okresný prokurátor pri tej ceste moje meno?“

„Vaša ctihodnosť,“ ozval sa Marshall. „to už zachádza priďaleko. Je to už na smiech! To, o čom som sa zhováral so svedkom, nemá pre tento prípad nijaký význam, je to celkom vedľajšie. Toto svedectvo nie je možné pripustiť. Vo svedkovej priamej výpovedi neodznelo nič, čo by vás oprávňovalo na takúto otázku a ja mám proti nej námietku.“

„Zamieta sa,“ odsekol sudca Manly. „Pokračujte, pán Mason. Klaďte akékoľvek otázky, ktoré by mohli dokázať zaujatosť tohto svedka.“

„Prepáčte, vaša ctihodnosť,“ namietol Marshall, „ale nijaká otázka v tomto smere nemôže dokázať svedkovu zaujatosť. Iba ukazuje, že som urobil rozumné opatrenia, aby sa obhajoba nedozvedela všetko o mojom prípade.“

„O tom tu nebudeme diskutovať,“ povedal sudca Manly. „Námietka sa zamieta.“ Obrátil sa k svedkovi. „Otázka znela: spomenul pán Marshall meno pána Masona?“

„Áno.“

„Raz, či viac ráz?“ spýtal sa Mason.

„Viac ráz.“

„Spomenul moje meno viac ako raz?“

„Áno.“

„Viac ako dva razy?“

„Áno.“

„Viac ako tri razy?“

„Áno.“

„Viac ako desať ráz?“

„Nepočítal som, koľko ráz.“

„Ale mohlo to byť viac ako desať ráz?“

„Mohlo.“

„Vy ste spomenuli moje meno?“

„Áno.“

„Pán okresný prokurátor vám vtedy, pravda, naznačil, že chce, aby vaša výpoveď v tomto prípade trafila obhajobu ako bomba, a že preto urobí všetky opatrenia, aby ste nepovedali nikomu, čo budete vypovedať?“

„Myslím, že áno.“

„Pán okresný prokurátor si vašu výpoveď s vami viac ráz zopakoval?“

„Áno. O tom, čoho som bol svedkom, sme sa zhovárali dosť podrobne. Opätovne ma žiadal, aby som si všetko dobre vybavil v pamäti a tak mohol rozšíriť svoju výpoveď.“

„Ach, tak. Okresný žalobca chcel, aby ste svoju odpoveď rozšírili?“

„Nuž, on… nuž presne tak to nebolo.“

„Práve ste povedali, že vás žiadal, či by ste nemohli svoju výpoveď trocha rozšíriť.“

„Nuž, slovo rozšíriť bol vlastne môj výklad toho, čo mi povedal.“

„Dobre, pokiaľ sa dobre pamätáte, čo vám povedal okresný žalobca, bolo to tak, že vás žiadal, aby ste rozšírili výpoveď. Je to tak správne?“

„Áno.“

„Dal vám peniaze, aby ste to urobili?“

Marshall vyskočil. „Vaša ctihodnosť, toto je vec osobného práva. Mám proti otázke námietku. Toto je neprípustný krížový výsluch. Toto je zbabelé obvinenie! Toto je lož!“

„Máte proti otázke námietku?“ spýtal sa sudca Manly.

„Áno.“

„Námietka sa zamieta. Sadnite si!“

„Odpovedajte na otázku,“ vyzval svedka Mason. „Dal vám pán Marshall peniaze?“

„Dal, ale nie preto, aby som rozšíril výpoveď.“

„Dal vám pán Marshall peniaze?“

„Áno.“

„Boli ste celkom závislý od peňazí, ktoré vám dávala Linda Calhounová?“

„Nuž, nejaké úspory som mal na účte.“

„Úspory?“

„Áno.“

„Z čoho ste si nasporili?“

„Zo svojho vreckového.“

„Z akého vreckového?“

„Čo mi dávala Linda. Už som vám to povedal.“

„Linde ste povedali, že ste si niečo odložili nabok?“

„Nie.“

„Linda je zamestnaná?“

„Áno.“

„Odriekala si maličkosti, čo pre mladú ženu toľko znamenajú, a dávala vám peniaze, aby ste mohli dokončiť právnické štúdium?“

„Áno.“

„A vy ste časť tých peňazí spreneverili?“

„Čo tým chcete povedať, že spreneveril?“ zvolal svedok. „Tie peniaze mi dala.“

„Dala vám ich na istý účel, či nie?“

„Pravdaže.“

„A vy ste si z tých peňazí časť odložili, aby ste ich mohli použiť na iný účel?“

„Nie, na iný účel nie.“

„Dávala vám ich, aby ste mohli kryť výdavky svojich štúdií?“

„Áno.“

„A vy ste ich nepoužili na ten cieľ?“

„Dávala mi viac, ako som v skutočnosti potreboval.“

„To, čo vám ostalo, ste jej nevrátili?“

„Nie. Neplytval som peniazmi, pán Mason. Odriekal som si veci, ktoré som chcel, len aby som mohol pomôcť.“

„Komu?“

„Linde.“

„Mali ste teda zvyšok poslať späť Linde, ak ste si všeličo odriekali, len aby ste jej pomohli.“

„Povedal som už, že zvyšok som si odložil ako úspory.“

„Na svoje meno?“

„Áno.“

„Večer tretieho ste sa so mnou stretli v Yume, však?“

„Áno.“

„A povedali ste mi, že nemáte ani cent?“

„Áno.“

„Dal som vám dvadsať dolárov?“

„Áno.“

„Potom ste sa okamžite vrátili do El Centra a zatelefonovali ste Linde, povedali ste jej, že nemáte ani cent, a požiadali ste ju, aby vám poslala telegraficky dvadsať dolárov, však?“

„Požiadal som ju o peniaze, aby som sa mohol vrátiť domov… Áno.“

„Požiadali ste ju, aby vám poslala telegraficky dvadsať dolárov na vaše meno?“

„Áno.“

„Povedali ste jej, že ste bez peňazí?“

„Áno.“

„Ale v tom čase ste mali dvadsať dolárov, čo som vám dal ja, je tak?“

„Áno, no to bola pôžička.“

„Chceli ste ju vrátiť?“

„Prirodzene.“

„Ale mali ste ich?“

„Áno.“

„Vedeli ste, že som vám ich dal na krytie výloh?“

„Nie, vy ste mi ich nedali na taký účel.“

„Nie na taký účel?“ spýtal sa Mason.

„Tak je, pane. Nedali. Povedali ste mi, aby som si vzal tie peniaze a šiel do motela v Yume.“

„Vy ste tie peniaze vzali, a predsa nešli do Yumy?“

„Rozhodol som sa ináč.“

„Ale peniaze ste mali.“

„Myslel som si, pane, že tie peniaze ste mi zverili na iný účel. Povedali ste mi, aby som išiel do motela v Yume. Rozhodol som sa, že to neurobím. Preto som nechcel použiť vaše peniaze. Telefonoval som Linde a požiadal som ju, aby mi poslala telegraficky peniaze.“

„Teda čo ste urobili s dvadsiatimi dolármi, ktoré som vám dal? Poslali ste ich poštou do mojej kancelárie, uviedli ste, že ľutujete, ale…“

„Nie, to nie. Mal som ich pri sebe.“

„Ako dlho ste ich mali pri sebe?“

„Ja… ja vám ich môžem vrátiť teraz.“

„Nežiadam, aby ste mi ich vrátili teraz. Spytujem sa vás, ako dlho ste ich mali pri sebe.“

„Ešte vždy ich mám.“

„Neminuli ste ich?“

Svedok zaváhal, potom odpovedal: „Nie.“

„Boli ste v Tijuane. Ubytovali ste sa v najdrahšom hoteli,“ povedal Mason.

„Áno.“

„Výlohy ste mali hradené?“

„Ja som si platil výlohy.“

„Z peňazí, čo vám poslala Linda?“

„Nie, tie som už minul.“

„Aké peniaze ste použili?“

„Peniaze, čo mi dal pán Marshall.“

„Poprezerali ste si pamätihodnosti Tijuany?“

„Áno.“

„Uzatvárali ste stávky na dostihoch?“

Svedok zaváhal, potom prikývol: „Áno.“

„Viac ako raz?“

„Áno.“

„Dal vám pán okresný žalobca peniaze, aby ste mohli uzatvárať stávky?“

„Nepovedal, na čo mám použiť tie peniaze.“

„Iba vám dal istú sumu?“

„Áno.“

„Koľko?“

„Prvý raz stopäťdesiat dolárov.“

„Prvý raz!“

„Áno.“

„Teda vám dal peniaze aj druhý raz?“

„Áno.“

„Koľko?“

„Stopäťdesiat dolárov.“

„Teda dostali ste tristo dolárov od okresného prokurátora?“

„Áno.“

„Viac vám nedal?“

„Nuž… vyplatil moje výdavky v moteli v Mexicali. Povedal majiteľovi motela, aby mi poskytol všetko, čo si zažiadam, a aby útraty pripísal na účet okresu. Povedal, že okres preplatí môj hotelový účet.“

„Teda v hoteli ste boli na útraty okresu?“

„Áno.“

„Použili ste peniaze, ktoré som vám dal, na uzatváranie stávok na dostihoch?“

„To som neurobil.“

„Použili ste na uzatváranie stávok peniaze, čo vám dal pán okresný žalobca?“

„Nuž… áno.“

„Okresný žalobca vám dal peniaze na to, aby ste ich použili na uzatváranie stávok?“

„Prirodzene, že nie.“

„Nuž prečo ste použili peniaze na ten účel?“

„Boli to moje peniaze. Mohol som s nimi robiť, čo som chcel…“

„Tie peniaze ste nedostali na útraty?“

„Ja… predpokladám, že nie.“

„Čo vám povedal? Na čo máte použiť tie peniaze?“

„Nepovedal nič. Iba mi dal peniaze a povedal, že budem potrebovať ďalšie.“

„Platili ste výdavky z tých peňazí?“

„Nuž… áno.“

„Začali ste uzatvárať stávky?“

„Ja… musel som čosi robiť. Nesmel som sa stýkať s priateľmi. Zakázali mi s kýmkoľvek sa stýkať.“

„Dobre, teraz sa vráťme ku chvíli, keď pán okresný žalobca spomenul moje meno. Čo povedal o mne?“

„Mám námietku,“ protestoval Marshall. „To nie je prípustný krížový výsluch, toto nepatrí k veci.“

„Zamieta sa,“ odsekol sudca Manly.

„Povedal,“ pokračoval Latty, „že ste síce veľkohubý advokát, ale že z vás nemusí mať strach a že… Nuž, že v tomto okrese, kde má za sebou tlač, vám dá poriadne zabrať a že vás rozdrví.“

„Chcel, aby ste mu v tom pomohli?“ opýtal sa Mason.

„Povedal, že moja svedecká výpoveď mu veľmi pomôže.“

„Chcel, aby som sa nedozvedel, aká bude vaša svedecká výpoveď?“

„Povedal, že nechce, aby som sa s kýmkoľvek rozprával.“

„Za pobytu v Mexicali ste navštívili aj obchod so suvenírmi, však?“

„Áno.“

„Kúpili ste si nejaký suvenír?“

„Kúpil som si ich niekoľko.“

„Pre priateľov?“

„Áno.“

„Aj pre seba?“

„Áno.“

„Kúpili ste si aj dosť drahý fotoaparát, však?“

„Nuž… áno.“

„Čo je s tým aparátom?“

„Mám ho pri sebe.“

„Kde?“

„V kufri.“

„Povedali ste štátnemu žalobcovi, že ste si kúpili fotoaparát?“

„Nie.“

„Čo ste zaň zaplatili?“

„Dvestopäťdesiat dolárov.“

„To bolo takmer za babku.“

„Isteže. Tu by stál päťsto dolárov.“

„Zahlásili ste ten aparát na colnici, keď ste sa vracali?“

„Nemusel som. Nebol nový.“

„Oznámili ste to colníkovi?“

„Nie.“

„Spýtali sa vás na colnici, čo si prinášate z Mexika?“

„Áno.“

„Nepovedali ste im nič?“

„Nič… nič.“

„Prečo nie? Kto to ohlásil?“

„Pán Marshall.“

„Teda keď ste boli ešte v Mexicali, pán Marshall ta šiel za vami, aby vás priviedol sem?“

„Áno.“

„Povedal colným úradníkom vo vašej prítomnosti, že ste si za svojho pobytu v Mexicali nič nekúpili?“

„Áno.“

„Nepovedali ste mu pravdu? Neprerušili ste ho na colnici a nepovedali ste colníkom, že ste si kúpili fotoaparát?“

„Nie.“

„Kde ste vzali peniaze, za ktoré ste si kúpili fotoaparát?“

„Kúpil som si ho z výhier na dostihoch.“

„Ach, vy ste teda vyhrali na dostihoch.“

„Áno. Dosť veľké peniaze.“

„Koľko?“

„To vám nemôžem presne povedať.“

„Sto dolárov?“

„Viac.“

„Dvesto dolárov?“

„Viacej.“

„Päťsto dolárov?“

„Viac.“

„Uvedomujete si, že budete musieť urobiť daňové priznanie o týchto výhrach a zaplatiť z nich príslušné poplatky?“

„Nie. Tie peniaze som vyhral v cudzine.“

„Na tom vonkoncom nezáleží,“ povedal Mason. „Vyhrali ste peniaze a priniesli ste ich do tohto štátu. Kde sú tie peniaze teraz?“

„Sú tu aj inde.“

„Ako to myslíte: tu aj inde?“

„Niečo z nich mám pri sebe.“

„Teraz? V náprsnej taške?“

„Áno.“

„Čo keby sme ich spočítali a presvedčili sa, koľko ste vlastne vyhrali.“

„Do toho vás vôbec nič, koľko mám peňazí,“ skríkol Latty. „Sú to moje peniaze.“

„Myslím si, že pán zástupca obhajoby má právo zistiť, odkiaľ pochádzajú tie peniaze,“ reagoval sudca Manly, „aj to, či vám ich pán okresný žalobca dal preto, aby ste mohli uzatvárať stávky na dostihoch.“

„Povedal mi, aby som si popozeral pamätihodnosti mesta a vôbec bavil sa, ako uznám za vhodné.“

„Dal vám na ten účel peniaze?“

„Nedal to s tou podmienkou. Jednoducho povedal, že budem potrebovať nejaké peniaze.“

„Páni,“ povedal sudca Manly, „už minulo poludnie, súd preruší pojednávanie na dve hodiny. Otvorí ho znova o druhej hodine.“

„Smiem položiť svedkovi jednu otázku?“ spýtal sa Mason.

„Ale buďte stručný.“

„Na ktoré kone ste vyhrali?“

„Nuž, vyhral som… No, vyhral som na viaceré kone.“

„Menujte mi aspoň jedného. Na ktorého koňa ste vyhrali najviacej?“

„Na koňa menom Easter Bonnet.“

„Vyhrali ste na toho koňa toľko, že ste si mohli kúpiť fotoaparát?“

„Áno.“

Sudca Manly znovu zasiahol: „Páni, je už pätnásť minút po dvanástej. Súd nerád prerušuje tento krížový výsluch, ale je celkom očividné, že ho nedokončíme za niekoľko minút, preto sa pojednávanie odročuje až do druhej hodiny.“ Sudca Manly vstal a odišiel. Linda Calhounová prebehla uličkou medzi sedadlami, aby sa mohla porozprávať s Lattym, ale skôr ako sa k nemu dostala, Marshall ho chytil za ruku a už ho strkal k bočným dverám vedúcim k sudcovým kanceláriám. Linda v pomykove zastala.

Jeden fotograf v tej chvíli stlačil spúšť aparátu.

Mason sa rýchle obrátil k Lorraine Elmorovej „Rýchlo!“ povedal. „Povedzte mi, je jeho svedectvo pravdivé? Sedeli ste na posteli? Rozprávali ste sa s Dewittom o svojom telefonickom rozhovore s Lindou?“ Lorraine Elmorová so slzami v očiach prikývla.

„Potom ste sa s Dewittom vrátili do motela?“

„Pán Mason, boh mi je svedok, že hovorím pravdu. Ja… ako som sa mohla vôbec vrátiť? Moje auto uviazlo v piesku.“

„Hovorili ste vtedy ešte o niečom inom?“

Kým sa usilovala rozpomenúť, Mason si všimol Duncana Crowdera, ktorý sa ochraňujúco pripojil k Linde a robil všetko, aby ju ušetril od rozpakov a poníženia.

„Povedala som niečo o peniazoch. Na to sa pamätám.“

„Čo ste povedali o tých peniazoch?“

„Nuž, on chcel, aby sme si vyšli a… Ale nechcela som si vziať takú veľkú sumu v noci do auta, bála som sa vziať si toľko peňazí. Vysmial sa mi, ale ja som trvala na tom, že peniaze musíme nechať v moteli, že ich skryjem. Znovu ma vysmial a povedal, že nejestvuje také miesto, kde by ich nikto nenašiel. Povedala som mu, že ich strčím do čalúneného kresla. Povedala som, že nikomu ani na um nezíde prehľadávať izbu v moteli, najmä keď sa vedelo, že tam prespíme, ale že veľmi ľahko by sme mohli o ne prísť, keby sme ich mali v aute.“

„Čo povedal na to?“

„Chvíľu rozmýšľal a napokon so mnou súhlasil.“

„Hovorili ste vtedy ešte aj o niečom inom?“

„Nepamätám sa už.“

„Myslíte, že Latty hovorí pravdu? Myslíte, že…“

„Áno, och, áno! Och, pán Mason, cítim sa taká pokorená, taká zahanbená! Najradšej by som sa prepadla pod čiernu zem. Usilovala som sa sedieť a mať oči zatvorené.“

„Dobre,“ povedal Mason, „cez poludnie budete ešte musieť ostať vo väzbe.“

Prikývla so slzami v očiach a povedala: „Ale, pán Mason, Montrose sa nemohol vrátiť spiatky! Videla som, ako ho zavraždili! Hovorím vám, že som to videla na vlastné oči!“

„Ešte neprišla reč na drogy, pani Elmorová,“ povedal Mason. „Myslím si však, že budete musieť uznať, že pod silným účinkom drogy ste mohli mať mylnú predstavu o tom, čo sa v skutočnosti stalo. Ubezpečujem vás, že preveríme všetky stránky celého prípadu. Len sa netrápte. Naši detektívi na veci pracujú a s pánom Lattym sme ešte neskončili.“

„Taký lotor,“ povedala opovržlivo. „Preboha, čo na ňom Linda vidí!“

„Neviem,“ pripustil Mason. „Osobne som presvedčený, že sudca ho má až po krk. Pravda, jeho výpoveď o skutočnostiach budeme musieť nejako vyvrátiť, či už dôkazmi, alebo inými prostriedkami. No, tým sa vy netrápte. Uvidíme sa o druhej hodine.“

15

Pri obede v reštaurácii postavenej v mexickom slohu, kde dostali malý súkromný salónik. Paul Drake oboznámil Perryho Masona so všetkými podrobnosťami, ktoré nazbieral, kým súd zasadal.

„Moji ľudia predstierali, že sme pracovníci daňového úradu,“ povedal Drake. „snorili, kde sa dalo, dôkladne si prezreli každé miesto, kde ten chlapík bol, a pozisťovali, čo všetko nakúpil. Do tejto chvíle mu môžeme dokázať, že minul osemstošesťdesiatdva dolárov a sedemdesiatpäť centov. Ale môžem vám povedať aj niečo iné. Ten chlap, Marshall, je pevne rozhodnutý podať na vás žalobu pre urážku na cti, ak čo len nadštrkneme, že išlo o podplácanie.“

„Nech ju len podá. Ja s tým vyrukujem a on nech sa berie včerty. Ba pôjdem i ďalej. Keď niekto zaplatí výdavky svedkovi, ktorého miesto pobytu sa tají, je to jedna vec. Keď mu dá peniaze na dlaň a povie mu, aby si platil výdavky z nich, to je niečo celkom iné.

Marshall je vyložený karierista, bezhranične ctižiadostivý, ale pomerne neskúsený. Ešte veľa sa musí učiť, ako si počínať v prípadoch, kde ide o obžalobu z vraždy.“

„Ale je miláčikom okresu,“ poznamenal Drake sucho. „Ten chlapík nie je ženatý, je to muž na ženenie, bystrý človek a všetci, prakticky všetci mu držia palce. Ty si na tom dobre, tvoja povesť a popularita sú zabezpečené. Môžeš si dovoliť prehrať prípad a vôbec ti to nepoškodí, ale keď ten chlapík vyhrá prípad proti Perrymu Masonovi, získa si tak slávu v celom okrese.“

„Viem to. Je prešibaný, skúsený vo verejnej činnosti a využíva svojich priateľov novinárov, aby si získal sympatie a náklonnosť obyvateľstva.“

„Čo hodláš urobiť?“ pýtal sa Drake.

„Neviem, ale pustím sa s ním riadne za pasy a vydržím až do konca.“

„A nakoniec vyhráte.“ povedala Della Streetová.

„Dívajte sa na celú vec rozumne.“ pokračoval Mason. „Žena ako Lorraine Elmorová, podistým veľmi sklamaná, nervózna, pritom však veľmi slušná, neprejde z jedného konca Spojených štátov na druhý len preto, aby sa s niekým stretla a potom ho zavraždila pre pätnásťtisíc dolárov či pre akúkoľvek inú sumu, čo mal pri sebe. Tá žena má dosť vlastných peňazí a…“

„Ale on sa práve bude usilovať dokázať, že to nebola pohnútka jej zločinu,“ prerušil ho Drake.

„Čo nebola pohnútka?“

„Peniaze.“

„Čo teda je tá pohnútka?“

„Žiarlivosť, sklamanie, zúrivá pomstychtivosť.“

„Pokračuj,“ vyzval ho Mason.

„Na niečo som dnes prišiel a lámal som si nad tým hlavu. No myslím, že mám na to odpoveď. Zišla mi na um práve teraz. Mal som na to myslieť skôr.“

„Čo to je?“

„Ide o Bellu Freemanovú.“

„Čo je s ňou?“

„Objednala si medzimestský hovor s motelom Palm Court. Chcela sa zhovárať s Lorraine Elmorovou. Zrejme sa aj tak stalo. Povedala pani Elmorovej, aký človek je Dewitt, a Lorraine, v záchvate zúrivej žiarlivosti, ho uspala a prebodla sekáčikom na ľad.“

„Ako si sa dozvedel to o Belle Freemanovej?“ spýtal sa Mason a prižmúril oči.

„Správkyňa mi povedala, že prišiel medzimestský hovor pre Lorraine Elmorovú z Los Angeles.“

„Zrejme volala Linda Calhounová.“

„To som si myslel najprv i ja,“ povedal Drake, „ale asi volal niekto iný.“

„Viem, že okresný žalobca predvolal Bellu Freemanovú na výsluch,“ povedal Mason. „Zastihol ju v tomto okrese a dal jej doručiť predvolanie. Jej milý býva tu. Nemohol som prísť na to, čo chce s jej pomocou dokázať.“ Mason sa na chvíľu odmlčal a rozmýšľal, potom doložil: „Paul, zisti, ako to bolo s tým koňom, Easterom Bonnetom. Zisti, koľko sa naňho vyplácalo. Kľúčové postavy tohto prípadu sú zapletené do hazardných hier. Vezmi si Howlanda Brenta. Dofrčí do Las Vegas a vrhne sa na ruletu. Vyhrá a odíde. Potom George Latty dostane nejaké peniaze a upaľuje na dostihy.“

„Ale on nebol na dostihoch,“ poznamenal Drake. „Zrejme podal tikety niekde v stávkovej kancelárii v meste.“

„Ešte sa ti nepodarilo zistiť jeho bookmakera?“ Drake pokrútil hlavou: „To je jedna z vecí, ktorá je mi hádankou. Moji ľudia sledovali Lattyho po celý ten čas, ale prirodzene, keď je niekde v dome a tam sa s niekým zhovára, nemôžeš ta poslať svojho človeka, aby počúval, čo hovoria.“

„Máš pravdu,“ prikývol Mason, „ale môžeš ta svojho človeka poslať neskôr, aby zistil, o čo vlastne išlo. Nevieš, kde má ten bookmaker kanceláriu?“

„Môžeme len hádať, kde vykonáva svoju činnosť. Najskôr v tom obchode so suvenírmi alebo s fotoaparátmi. Latty bol v jednom aj v druhom a nejaký čas tam pobudli.“

„Je celkom dobre možné, že si tam niečo kúpil, aby nevyšlo najavo, že vsádza na kone,“ uvažoval Mason. „Pritom však bol v takej situácii, že to ani nemusel skrývať. Mal stopäťdesiat dolárov na výdavky. Mohol ich použiť na stávky a v prípade výhry by bol mal dosť peňazí na ďalšie vsádzky. V prípade prehry mohol zavolať svojmu priateľovi, okresnému prokurátorovi, a povedať: ‚Mal som smolu a rýchle potrebujem ďalšie peniaze. Ináč budem musieť telefonovať Linde alebo Perrymu Masonovi.‘“

„Ktovie, či toto neurobil viac ráz. Rád by som vedel, či sa trocha nezahryzol do pána Marshalla. Na celej tejto veci niečo nesedí.“

„A čo Brent?“

„To je stále tá istá pesnička znova tie tenké steny. Brent si zrejme povedal, že Lorraine sa chce vydať. Len čo sa to stane, začne jej finančné záležitosti spravovať pán manžel a preňho tam už nebude miesto. To sa ho, prirodzene, dotýkalo. Zdá sa, že účet pani Elmorovej uňho bol dosť vysoký, že preňho znamenal pekný príjem, nuž takisto počúval za dverami. Zrejme počul Lorraine, ako ti rozprávala svoj príbeh, a Marshall sa to usiluje využiť ako svedectvo v prospech obžaloby.“

„Ale to je dôverné oznámenie právnemu zástupcovi, či nie?“ spýtala sa Della Streetová.

„To nemusí byť tak,“ odpovedal Mason. „Rozhodne je to dôverné oznámenie, pokiaľ sa to týka klienta a jeho právneho zástupcu, ale ak ten rozhovor počúval dakto iný: je to iná, pravdepodobne hlavne technická otázka. Budem musieť argumentovať hľadiskom zákona. Ak sa ukáže, že je to dôležité, požiadame, aby pojednávanie bolo odložené o dvadsaťštyri hodín, a za ten čas sa nám vari podarí nájsť v judikatúre niečo, čo bude pre nás priaznivé.“

„Je to podstatný bod?“ opýtal sa Drake.

„Postaráme sa, aby to bol podstatný bod.“

„Ak dovolíš, pôjdem si zatelefonovať. Chcem pozisťovať všetko okolo toho koňa.“ Drake šiel k telefónu a bol preč niekoľko minút. Keď sa vrátil, významne žmurkol na Masona.

„Máš niečo nové?“ spýtal sa Mason.

„Mám.“

„Tak von s tým.“

„Ten kôň nevyhral – prehral.“

Na Masonovej tvári sa pomaly zjavil úsmev. „Kto by to bol povedal!“

„Zrejme vy niečo viete,“ povedala Della Streetová.

„Viem toho veľa a začínam už mať v celej veci jasno.“ Právnik stál niekoľko minút bez slova.

Paul Drake chcel niečo povedať, ale Della Streetová si položila prst na pery na znamenie, aby mlčal.

Mason zrazu odtisol svoju stoličku od stola, usmial sa a úsmev sa mu pomaly premenil na úškrn.

„Poďme na súd, a nech si pán Marshall vyberá tie svoje okruhliaky zo dna potoka.“

„Čo tým chceš povedať? Aké okruhliaky?“ spýtal sa Drake.

„Dávid a Goliáš. Už je načase, aby Dávid vložil do praku kameň a zakrútil ním nad hlavou. Len aby sa mu z toho nezakrútila hlava.“

16

Presne o druhej hodine sudca Manly zaujal miesto v sudcovskom kresle a povedal: „Súd otvára pojednávanie. Budeme pokračovať v prípade štátu Kalifornia proti Lorraine Elmorovej. Pán Latty, predstúpte.“ Latty si sadol na lavicu svedkov a sudca Manly dal pokyn Perrymu Masonovi.

„Koľko peňazí,“ začal Mason, „ste minuli od štvrtého tohto mesiaca, pán Latty?“

„Neviem.“

„Môžete to povedať aspoň približne?“

„Nie.“

„Vyše tisíc dolárov?“

„Toľko hádam nie.“

„Neviete to?“

„Nie.“

„Dobre, pôjdeme na to ináč… Koľko peňazí ste prijali od štvrtého tohto mesiaca?“

„Viete, dostal som nejaké peniaze na výdavky od pána Marshalla.“

„Koľko?“

„Mohlo to byť asi tristo dolárov. Viac nie.“

„Istú časť útraty ste urobili na úverový účet v hoteli v Mexicali.“

„Áno.“

„Teraz sa vás nespytujem na útraty, ktoré ste urobili so súhlasom okresu s tým, že ich okres neskôr zaplatí. Spytujem sa vás, koľko peňazí ste prijali v hotovosti. To by ste mali vedieť.“

„Viete, dostal som asi tristo dolárov od pána Marshalla a… No, to bolo myslím všetko.“

„Mali ste nejaké peniaze vo vrecku, keď ste prekračovali hranice v Tijuane? Mám na mysli peniaze, ktoré zostali z tých dvadsiatich dolárov, čo som vám dal ja, a z dvadsiatich dolárov, ktoré vám dala Linda Calhounová.“

„Nie, nemal som v tom čase ani cent. Musel som zaplatiť za auto, ktoré som si najal, a mal som ďalšie nevyhnutné výdavky, takže som si musel požičať peniaze.“

„Ale, ale, vy ste si museli požičať peniaze? A od koho, prosím?“

„Od pána Marshalla.“

„Ach, tak. Iný zdroj príjmov ste nemali?“

„Nie.“

„Nezabúdate na stávky?“

„Ozaj, vyhral som na dostihoch.“

„Koľko?“

„Neviem. Keď som vyhral, strčil som si peniaze do vrecka, znova som vyplnil tiket. Keď som prehral, platil som prehry, keď som vyhral, bral som výhry.“

„Tikety ste podávali priamo na závodisku?“

„No… nie som si istý.“

„Vy ste si nie istý, či ste boli na závodisku, alebo nie?“ čudoval sa Mason. „Povedzte teraz jasne, podávali ste stávky priamo na závodisku, alebo prostredníctvom bookmakera?“

„Prostredníctvom bookmakera.“

„Nemáte ani potuchy, koľko ste vyhrali?“

„Nie. Ale bola to slušná suma.“

„Vyše sto dolárov?“

„Áno.“

„Vyše päťsto dolárov?“

„To je možné.“

„Vyše tisíc dolárov?“

„Nie, nazdávam sa, že to nebolo toľko.“

„Vy sa nazdávate, že to nebolo toľko?“

„Áno.“

„Vyše dvetisíc?“

„Nie, viem, že to nebolo vyše dvetisíc.“

„Čo ste urobili s tými peniazmi?“

„Väčšiu časť som minul.“

„Ale neminuli ste ich všetky?“

Svedok zaváhal: „Ešte niečo mi zvýšilo.“

„Chcete odísť do Bostonu, len čo sa váš výsluch skončí?“

„Áno, len čo mi to dovolia, letím späť do Bostonu.“

„Máte už letenku?“

„Áno.“

„Ako ste platili letenku, keď ste odchádzali z Bostonu?“

„V hotovosti.“

„Z akého zdroja ste mali peniaze na letenku?“

„Linda mi ich poslala telegraficky.“

„Mali ste letenku len ta, alebo aj spiatočnú?“

„Vaša ctihodnosť,“ povedal Marshall, „tu sa zachádza do celkom nepodstatných podrobností. Výsluch nemá konca-kraja a k ničomu nevedie.“

„Máte námietku?“ spýtal sa sudca Manly.

„Áno, vaša ctihodnosť.“

„Zamieta sa,“ povedal sudca.

„Odpoviete na otázku, prosím?“ opýtal sa svedka Mason. „Mali ste spiatočnú letenku?“

„Nie. Len na cestu ta.“

„Teraz už máte letenku na lietadlo na východ, alebo ju máte iba rezervovanú?“

„Ja… no, mám letenku.“

„Kedy odlieta lietadlo?“

„O jedenásť tridsať dnes v noci.“

„Z Los Angeles?“

„Zo San Diega.“

„Letenka je vyplatená?“

„Áno.“

„Kto ju zaplatil?“

„Zariadil to pán Marshall.“

„Inými slovami, zaplatil ju on?“

„Áno.“

„Teda okresný prokurátor tohto okresu vám začal požičiavať peniaze, len čo zistil, že by vás mohol nahovoriť, aby ste prišli so svedectvom priaznivým pre obžalobu, ale držal vás v izolácii, aby ste neprezradili, čo budete vypovedať. Teraz zasa chce, aby ste sa dostali preč z právomoci tohto súdu tak rýchlo, ako to len bude možné.“

„Vaša ctihodnosť, mám námietku. Je to proti dobrým mravom a jeho narážku odmietam ako falošnú,“ povedal Marshall.

„No, tejto námietke som náchylný vyhovieť,“ prikývol Manly. „Napokon, súd si urobí záver sám. Ale nemyslím si, že zatiaľ by v tomto svedectve bolo niečo, čo by vás oprávňovalo na takéto obvinenie. Súd však vyhlasuje, že ho veľmi zaujímajú svedkove finančné pomery. Zdá sa, že odniekiaľ dostával peniaze.“

„Mal ich z výhry na dostihoch,“ odsekol Marshall nazlostene. „V tomto bol svedok k súdu úprimný.“

„Zdá sa, že mal neuveriteľné šťastie,“ poznamenal sudca Manly.

„Aj to sa stáva,“ rýchle odpovedal Marshall.

„Ale najviac ste vyhrali na koňa Easter Bonneta, však?“ spýtal sa Mason.

„Áno,“ prisvedčil Latty.

„Nepamätáte sa, koľko ste vyhrali?“

„Bola to väčšia suma.“

„Ste si istý, že ste ju vyhrali na toho koňa?“

Mason sa chvíľu na svedka díval potom zrazu povedal: „George, prečo nepoviete pravdu? Nevyhrali ste tie peniaze na toho koňa. Ten kôň prehral.“

„Prehral!“ zvolal Latty.

„Prehral,“ potvrdil Mason. „Nuž, teraz nám už povedzte pravdu. Odkiaľ máte tie peniaze?“

„Ja… Ja…“

„Ten rozhovor v susednej izbe v moteli Palm Court ste počuli zreteľne.“

„Áno.“

„V tom istom rozhovore, ktorý ste počuli, obaja účastníci hovorili o tom, čo urobia s peniazmi, ktoré majú pri sebe. Pani Elmorová nechcela tú veľkú sumu vziať so sebou, keď si mali vyjsť autom. Mala okolo tridsaťpäťtisíc dolárov a Dewitt mal asi pätnásťtisíc dolárov, všetko v hotovosti. Rozprávali sa o tom, kde ich ukryjú. To bola časť toho istého rozhovoru, ktorý ste vypočuli.“

„Ja… nepočul som ho celý.“

„Počuli ste dosť, aby ste vedeli, že ukryjú peniaze do čalúneného kresla. Mladý muž, dovolím si konštatovať, že ste sa pokúšali ich sledovať, stratili ste ich stopu, vrátili ste sa, skúsili ste, či sa nedajú otvoriť dvere vedúce do štrnástky, ktorú mal Dewitt, zistili ste, že sa dajú otvoriť, keď zdvihnete závoru na vašej strane, vošli ste do izby, podrobili čalúnené kreslo prehliadke a našli okolo päťdesiattisíc dolárov v hotovosti. Vy ste nikdy nemali nijaké peniaze. Boli ste odkázaný na svojich priateľov. Boli ste v ponižujúcom, nepríjemnom postavení človeka, ktorý musí žiadať od snúbenice peniaze na každú taľafatku, čo si chce kúpiť. Nevedeli ste odolať pokušeniu. Vzali ste tie peniaze.“

„Vaša ctihodnosť,“ zvolal Marshall, „to je absolútne nezmyselné. Pán obhajca nemá dôvod pre také obvinenie. To nie je otázka, ale obžaloba. Mám námietku, lebo ide o neprípustný krížový výsluch.“

„Námietka sa zamieta,“ odsekol sudca Manly, „A teraz, mladý muž, chcem, aby ste odpovedali na otázku, a chcem úprimnú odpoveď. Nezabúdajte, že ste pod prísahou.“

„Nič také som neurobil,“ zvolal Latty rozhorčene.

„Dobre,“ povedal Mason, „kde je vaša batožina? Máte všetko pripravené na odchod do San Diega, len čo sa skončí váš výsluch. Kde je vaša batožina?“

„V kancelárii okresného prokurátora.“

„Máte niečo proti tomu, aby sme dali batožinu doniesť sem a otvoriť ju?“

„Prirodzene! Nevidím dôvod, aby moju osobnú batožinu podrobili prehliadke.“

„Je v nej niečo, čo chcete skryť?“

„Nie.“

„Dobre,“ povedal Mason a urobil dva kroky k svedkovi, celému červenému v tvári. „Pozriem sa do tej batožiny. Ak to bude potrebné, požiadam o povolenie, aby som ju smel prezrieť. Sú, či nie sú v nej peniaze?“

„Prirodzene sú v nej peniaze. Veď som povedal, že som vyhral nejaké peniaze.“

„Je tam asi dvadsať dolárov?“

„Nie.“

„Je v nej tridsaťpäťtisíc dolárov?“

„Vravím vám, že neviem.“

„Dobre, ešte vám dám jednu príležitosť povedať pravdu, a nezabúdajte, že ste pod prísahou. Išli ste do Dewittovej izby v moteli? Pozor, skôr ako odpoviete na túto otázku, rozpamätajte sa, že polícia svedčila, že tam našla odtlačky prstov, ktoré nevedela identifikovať, ale ktoré sú dosť zreteľné, aby…“

„Dobre,“ pripustil Latty, „šiel som ta. Je to tak, ako ste povedali. Keď som zistil, že sa mi stratili, vrátil som sa, začal som sa hrať so spojovacími dverami a zistil som, že keď zdvihnem závoru na svojej strane, môžem ich otvoriť. Nuž som to urobil, vošiel dnu a začal hľadať.“

„A našli ste tie peniaze,“ doložil Mason.

Marshall vstal, zrejme chcel protestovať, ale sudca mu rukou kývol, aby si sadol.

Latty zrazu sklonil hlavu. „Áno,“ vzdychol. „Vzal som tie peniaze.“

„Myslel som si to,“ povedal Mason. „Teraz povedzte, zavraždili ste Montrosa Dewitta?“ Svedok zdvihol hlavu, v očiach mal slzy. „Prisahám vám, pán Mason, že nie. Prisahám na všetko, čo je mi drahé, pán Mason, že o tom nič neviem. Nezavraždil som ho. Pokušenie, pokiaľ ide o peniaze, bolo priveľké. Najprv som si povedal, že ich vezmem a potom si získam vďačnosť Lorraine Elmorovej, keď jej ich v príhodnom čase vrátim. Cítil som, že Montrose Dewitt je podvodník a hádam i vrah, a nebol som si istý, či vrátim i jeho peniaze. Ale zabiť som ho nezabil.“ Mason sa obrátil, vrátil sa na svoje miesto, sadol si a povedal. „Nemám ďalšie otázky.“ Marshall, ktorý stál, najprv pozrel na slziaceho svedka, potom na prísnu sudcovu tvár. Obrátil sa, pristúpil k stolíku obžaloby, zašeptal niečo svojmu zástupcovi a povedal: „Vaša ctihodnosť, toto svedectvo je, prirodzene, veľkým prekvapením pre mňa… ja… ja žiadam súd o odročenie pojednávania.“

„Nemôžem ho odročiť, ak k tomu nedá súhlas zástupca obhajoby. Podľa predpokladu má sa tento prípad skončiť iba jedným sedením, ak sa aj obžalovaná nepripojí k žiadosti o odročenie… Teda sa vás pýtam, čo zamýšľate urobiť s týmto svedkom?“

„Ja… odmietam ho ako svedka.“

„Mňa nezaujíma, či ho odmietate. Pred vami stojí človek, ktorý sa dopustil krivej prísahy a práve sa priznal k veľkej krádeži. Čo s tým chcete urobiť?“

„Ja… viem pochopiť jeho pokušenie, ale myslím, že ho budem musieť vziať do väzby.“

„To je rozhodne i môj názor,“ povedal sudca Manly.

Obrátil sa k Masonovi: „Aký názor má obhajoba na odročenie pojednávania?“

„Slávny súd, nemám v úmysle získať nejakú výhodu z prekvapenia pána okresného prokurátora,“ povedal Mason. „Som ochotný súhlasiť s odročením. Chcem však povedať, pokiaľ ide o nás, že pán Latty nemal nijakú nádej na úspech. Naši ľudia mu boli v pätách, vedeli, kde sa zdržiava, a vedeli, že míňa veľké peniaze.

Za týchto okolností a s vedomím, že bol celkom bez peňazí, keď prešiel do Mexika, bolo len prirodzené, že ma zaujímalo, odkiaľ má peniaze. Najprv som si naozaj myslel, že peniaze mu dala osoba, ktorá sa usilovala, aby ostal v úkryte. Ľutujem, že som obvinil pána okresného prokurátora, že sa pokúšal podplatiť svedka.“

„Pán okresný prokurátor si je sám na vine,“ poznamenal sudca Manly.

Marshall krotko povedal: „Ľutujem, že sa to stalo. Môžem požiadať o odročenie do zajtra rána do desiatej hodiny?“

„Obhajoba súhlasí,“ prikývol Mason. „ale navrhuje, aby obžalovaná bola do zajtrajšieho pojednávania prepustená na záruku.“

„Proti tomu protestujem,“ ohradil sa Marshall.

„Potom my nebudeme súhlasiť s odročením,“ odpovedal Mason.

„Môžem dostať pätnásť minút na prerokovanie celej veci so svojím asistentom?“ opýtal sa Marshall.

„To je rozumná požiadavka,“ uznal sudca Manly. „Súd prerušuje pojednávanie na pätnásť minút. Pokiaľ ide o svedka Georgea Lattyho, žiadam, aby ho vzali do väzby. Súd nie je vôbec spokojný s vysvetlením jeho správania. Ak išiel do tej izby a vzal peniaze, nevidím dôvod, prečo by nebol použil aj vražednú zbraň.“

„Teda ako sa mohla dostať zbraň do auta obžalovanej?“ spýtal sa Marshall.

„Dostala sa tam preto, lebo ju tam niekto dal,“ povedal sudca Manly. „Tento svedok bol vonku po druhý raz a to bolo po tom, čo si prisvojil peniaze. Ako vieme, kde šiel? Máme o tom iba jeho vyhlásenie.“

„Nezabil som ho! Hovorím vám, že nie!“ protestoval Latty.

„Povedali ste nám toho veľa,“ zasiahol sudca Manly. „Súd trvá na tom, aby vás vzali do väzby. Súd nariaďuje, aby vás vzali do väzby za krivú prísahu a za krádež. Súd teraz odročuje pojednávanie na pätnásť minúť.“ Keď sudca Manly vstal zo sudcovského kresla a odchádzal, Lorraine Elmorová stisla ruku Perryho Masona tak silne, že cítil, ako sa mu jej nechty zatínajú do pokožky. „Och, pán Mason,“ vzdychala. „Och, pán Mason.“ Linda Calhounová podišla rýchle dopredu. Najprv zamierila k Lattymu; keď videl, že sa ponáhľa k nemu, rýchlymi krokmi sa ponáhľal k východu, ktorým odvádzajú zo súdnej siene väzňov, a šerifov zástupca, čo sa náhlil za ním, povedal: „Okamih, Latty. Ste vzatý do väzby.“ Linda zamierila k obidvom obhajcom.

„Och, Duncan,“ povedala, „je mi tak strašne, je mi tak hrozne!“

„Prečo?“

„Ten oplan, koľko som si odriekala, aby mohol študovať práva, a pritom som vedela, čo si teta Lorraine o ňom myslí. Ja…“ Prudko zažmurkala, aby zadržala slzy.

Lorraine Elmorová ju objala a chlácholila ju „Ale, ale, milá moja. Už je to v poriadku. Teraz už všetko bude v poriadku.“ Obklopili ich novinári a fotoreportéri a žiadali o interview. Svetlá fotoaparátov blýskali.

„Ľutujem, páni,“ povedal Mason, „ale máme len pätnásť minút a musíme sa poradiť, ako budeme postupovať ďalej. Ak dovolíte, prejdeme tam do kúta súdnej siene.“ Mason kývol ostatným a všetci sa zhrčili v opustenom kúte súdnej siene za sudcovým kreslom.

„Čo bude ďalej?“ spýtal sa Drake.

„Teraz to už začína byť jasné,“ povedal Mason.

„Chceš povedať, že Latty ho zabil?“

„Bože, to nie. Latty ho nezavraždil. Latty by to nebol schopný. Na to by nemal silu, ani potrebnú rozhodnosť. Je šakal, nie lev.“

„Dobre, ale čo sa vlastne stalo?“

„Dewitt musel mať spoluvinníka.“

„Ako to myslíš, že spoluvinníka?“

„Je to jasné ako slnko. Chcel zmiznúť. Mal dve osobnosti, dve totožnosti. Jedna bola Montrose Dewitt, druhá Weston Hale. Weston Hale pracoval v kancelárii investičnej spoločnosti, kde mal príležitosť disponovať veľkými čiastkami peňazí. Podľa mňa si vymyslel Dewitta nato, aby Hale mohol spreneveriť peniaze a zmiznúť bez stopy. Ale čosi sa stalo, takže musel zmeniť plán a Hale tu zostal s Dewittovou totožnosťou k dispozícii. Zistil, že si môže s Dewittovou totožnosťou vyberať obete medzi ženami a získať tak dobrý vedľajší príjem. Neskôr bola Halovi Dewittova osobnosť na ťarchu, nuž sa rozhodol Dewitta zbaviť, rozhodol sa to urobiť za takých okolností, aby na tom nielen získal, ale aby aj mohol začať celkom nový život. Naplánoval si to teda tak, aby sa zdalo, že ho zavraždili. Ale chcel viac ako len zmiznúť. Chcel si vziať so sebou aj tridsaťpäťtisíc Lorraine Elmorovej. Nuž s ňou odišiel autom na vopred dohovorené miesto a tam jeho spoluvinník auto prepadol.“

„Ale ako vysvetlíte tú hroznú bitku, čo dostal?“ spýtala sa Lorraine Elmorová so slzami v očiach. „Ja som to videla. Ja som všetko počula.“

„Práve toto bolo potrebné,“ odpovedal Mason. „To bola súčasť hry. Zbil ho zrolovanými novinami, ktoré natrel na čierno, takže sa ponášali na obušok. Rozmachy a údery vyzerali hrozne, ale obeť ich necítila väčšmi, ako keby ju uštipla mucha.“

„Čo sa potom stalo?“ spýtal sa Drake.

„Potom všetko šlo presne podľa plánu. Spoluvinník šiel za vami, pani Elmorová, až kým ste neuviazli v piesku. Nato sa obrátil, vrátil sa a vyzdvihol Dewitta alebo Hala a vrátil sa na parkovisko motela. Prirodzene, mali v úmysle vziať peniaze a vypariť sa. A potom sa čosi stalo.“

„Čo sa stalo?“

„Len to, že spoluvinník sa rozhodol: keďže Hale či Dewitt bol úradne zavraždený a bolo jasné, že jeho zavraždenie oznámia polícii, jednoducho stačilo, aby sa z Dewitta stala naozaj mŕtvola a aby spoluvinník ubzikol aj s päťdesiattisíc dolármi.“

„Ale päťdesiattisíc dolárov má Latty,“ namietol Drake.

„To bola tá čiara cez rozpočet. S Lattym nepočítali,“ povedal Mason.

„Nuž teda kto bol vlastne spoluvinník?“ spýtal sa Drake.

„Niekto, s kým sa Dewitt dobre poznal, niekto, s kým mal možnosť obchodovať…“

„Máte na mysli Bellu Freemanovú?“ spýtala sa Linda Calhounová nedôverčivo.

Dvere do súdnej siene sa otvorili a vošiel sudca Manly. Všetci sa poponáhľali na svoje miesta.

Sudca Manly sa spýtal Marshalla: „Dohodla sa obžaloba na tom, či si želá odročenie pojednávania pod podmienkou, že obžalovanú prepustia na záruku?“

„Ak súd dovolí, my s tým jednoducho nemôžeme súhlasiť,“ odpovedal Marshall. „Boli by sme za odklad, ale nemôžeme súhlasiť, aby obžalovanú prepustili na záruku.“

„Chápem postavenie obžaloby. Ale to, že obžalobu prekvapil nečakaný vývoj tohto prípadu a že potrebuje čas, aby sa vyrovnala s touto situáciou, nie je dôvod, aby obžalovaná ostala vo väzbe ďalších dvadsaťštyri hodín. Ak nie ste ochotný prijať návrh obžaloby, bude sa pokračovať v pojednávaní.“

„Vaša ctihodnosť, keby som položil niekoľko otázok jednému zo svedkov, mohli by sme vyjasniť tento prípad do tej miery, že odklad by bol zbytočný.“

„Ktorému svedkovi?“

„Tomu, ktorý nám môže prezradiť o Dewittovi to, čo sme my možno prehliadli. Je to Ronley Andover.“ Sudca Manly pozrel na okresného prokurátora.

„Nemám námietky,“ povedal Marshall.

Sudca Manly kývol Andoverovi: „Zaujmite miesto na lavici svedkov, pán Andover. Prisahať už nemusíte.“ Andover vykonal, čo mu prikázali. Bolo na ňom vidieť, že je v pomykove, že je prekvapený.

Mason pristúpil k Andoverovi a pevne mu pozrel do očí.

„Pán Andover,“ spýtal sa, „kde ste boli v noci na tretieho?“

„V Los Angeles. Veď to viete. Bol som v posteli. Mal som chrípku.“

„Odišli ste v noci z Los Angeles?“

„Pravdaže nie.“

„Ako je potom možné, že odtlačky vašich prstov našli v moteli Palm Court v Calexicu?“ Andover priam stuhol od zlej predtuchy. „Neboli moje. Nemohli byť.“ Mason sa obrátil k šerifovi: „Šerif, bol by som rád, keby ste vzali odtlačky prstov tohto človeka.“ Šerif pozrel na Marshalla.

„Protestujem,“ povedal Marshall. „Pokladáme to za pokus zastrašiť svedka.“

„Za normálnych okolností by som vám dal za pravdu.“ reagoval na jeho slová sudca Manly. „Ale v tomto prípade, pán žalobca, došlo už k mnohým nečakaným prekvapeniam, že sa staviam na stranu obhajoby. Nech svedkovi vezmú odtlačky.“

„Protestujem!“ zvolal Andover. „Nemáte právo to urobiť! Predvolali ma ako svedka obžaloby. Nie som vo väzbe. Nepodozrievajú ma z ničoho.“

„Máte námietky proti tomu, aby vám vzali odtlačky prstov?“ spýtal sa Mason.

„Áno,“ skríkol Andover.

„Dobre. Aké sú tie námietky?“

Andover, ktorý vyzeral ako lapená zver, zrazu vyskočil z lavice svedkov. „Neostanem tu, nedám sa takto ponižovať. Poznám svoje zákonné práva.“

„Okamih,“ zvolal sudca Manly. „Šerif, vezmite toho človeka do väzby, ak sa pokúsi odtiaľto odisť. Za týchto okolností to vyzerá tak, že tie odtlačky prstov sú nesmierne dôležité.“ Andover zrazu strčil do šerifa, zvrtol sa a rozbehol sa k dverám.

Šerif skríkol: „Zatýkam vás! Stojte, lebo strelím!“

Andover pricapil pred šerifom dvere súdnej siene.

Šerif dvere prudko otvoril, zároveň vytiahol pištoľ.

V súdnej sieni nastal huriavk. Diváci sa začali tlačiť k východu, chceli vidieť, čo sa stane.

Mason pozrel na sudcu a zachytil jeho pohľad.

„Teraz,“ povedal sudca Manly, „súd bude pokračovať v pojednávaní z vlastného rozhodnutia a z vlastného rozhodnutia prikazuje, aby obžalovanú prepustili na záruku, ak len pán prokurátor neodvolá žalobu.“ Marshall chvíľu váhal, potom rozhodil ruky na znamenie, že sa vzdáva: „Dobre, obžalobu odvolávame,“ a bez jediného slova k obžalovanej alebo k Perrymu Masonovi vypochodoval zo súdnej siene.

17

Mason, Della Streetová. Duncan Crowder, Linda Calhounová, Lorraine Elmorová a Paul Drake sa zhromaždili v kancelárii Duncana Crowdera.

„Nazdávam sa,“ povedal Crowder, „že miestny Dávid svojím prakom netrafil a Goliáš Mason je v poriadku medzi nami.“

„Vďaka mimoriadne účinnej miestnej pomoci,“ povedal Mason.

Crowder sa mu na znak vďaky uklonil.

„Povedz mi, či mi je to jasné, Perry,“ povedal Drake: „Andover mal byť teda spoluvinníkom. Išiel na miesto, ktoré si predtým vyhliadli na prepad a kde sa Dewitt mal na základe dohovoru s Lorraine Elmorovou stretnúť. Vytiahol na Dewitta pištoľ, rozkázal mu, aby vystúpil z auta, odviedol ho kúsok nabok, zmlátil ho zrolovanými novinami natretými na čierno, aby vyzerali ako obušok. Nato sa vrátil, prinútil pani Elmorovú, aby zašla autom na miesto, o ktorom vedel, že tam uviazne v piesku.

Potom šiel naspäť, vyzdvihol Dewitta a spolu sa vrátili do motela; zrejme sa tam chceli zdržať dosť dlho na to, aby našli peniaze a odišli.“

„Áno, tak to chceli,“ prisvedčil Mason, „ale keď Andover prehľadával auto, našiel v priehradke na rukavice tú fľaštičku s uspávacími prostriedkami. To mu vnuklo myšlienku. Rýchlo vysypal dražé do fľaše s whisky, počkal, kým sa rozpustia, v tej tme dal Dewittovi vypiť, a keď prišli do motela, Dewitt bol taký omámený, že sotva vedel, čo sa robí. S najväčšou pravdepodobnosťou zaspal, len čo prišli do izby. Potom Andover, aby si bol istý, že s Dewittom už nebudú starosti, a vo vedomí, že má dokonalé alibi, jednoducho sa Dewitta zbavil pomocou sekáčika na ľad. Nato sa vrátil na miesto, kde ostalo uviaznuté auto. Nešiel cestou, ktorou sa dala Lorraine, išiel po hradskej vedúcej do Holtvillu, mieril na juh, až kým nedošiel k pásmu piesku. Potom položil sekáčik na ľad do jej auta a nechal dražé na prednom sedadle. V tom čase už Lorraine kráčala k hradskej. Keď toto Andover vykonal, vrátil sa do Los Angeles, užil výťažok z cibule alebo niečo podobné, na čo je alergický, takže mu začalo tiecť z nosa a očí, ľahol si do postele a predstieral, že má chrípku. Ale amatérsky zločinec vždy prehliadne niečo dôležité. Zabudol že zanechal v moteli odtlačky prstov, a keď mu to zišlo na um, uvedomil si, že urobil veľkú chybu – niečo, čo nebude vedieť vysvetliť.“

„Ale prečo prekutal izbu Lorraine Elmorovej?“ spýtal sa Drake. „Alebo nie, počkaj chvíľu – už je mi to jasné. Myslel si, že peniaze sú v čalúnenom kresle v Dewittovej izbe. Keď sa ich pokúšal nájsť a nenašiel ich tam, povedal si, že iste sú v izbe, ktorú mala Lorraine, nuž vošiel tam a podrobil ju dôkladnej prehliadke.

Mason prikývol. Mal kľúč. Rozpomeň sa, že od Lorraine vzal všetko, aj kabelku. Náhodou to, že kabelku našli v moteli bola ďalšia stopa. V čase, na ktorý naplánovali celú akciu, Dewitt nemohol vedieť, že Lorraine bude nástojiť, aby nechali peniaze v moteli. Prirodzene si myslel, že si ich vezme so sebou, ale keď navrhol polnočnú vychádzku autom, aby sa mohli nerušene pozhovárať to bola, pravdaže, súčasť plánu, ktorý si s Andoverom vymysleli predtým – Lorraine trvala na tom, že musia nechať peniaze v moteli. Vtedy sa zdalo, že to nie je dôležité, lebo Dewitt a Andover si mohli vziať peniaze z motela práve tak ľahko, ako ich mohli vziať Lorraine.“

„Ale nechápem,“ zaplietla sa do rozhovoru Della Streetová, „ako ste na to prišli, Perry. Ako ste došli k záveru, že spoluvinníkom je Andover.“

„Bolo to veľmi, veľmi jednoduché. Išlo o malú podrobnosť, ktorú som vtedy prehliadol, a potrvá dlhý čas, kým si to odpustím.“

„Čo tým chcete povedať?“

„Len čo som pochopil, čo sa stalo, totiž čo sa muselo stať, dovtípil som sa, že Dewitt musel mať spoluvinníka.“

Della Streetová prikývla.

„Nuž som začal uvažovať, kto mohol byť ten spoluvinník. Zrazu mi svitlo. Musel to byť Andover.“

„Prečo?“

„Preto, lebo Andover mal tých pätnásťtisíc dolárov pre Dewitta; tie peniaze mali byť pre Lorraine Elmorovú vnadidlom, aby si bez obáv vzala so sebou tridsaťpäťtisíc v hotovosti. Andover stál na kraji chodníka a odovzdal peniaze Dewittovi, keď Lorraine viedla auto, čo Dewitt určil pre stretnutie.“

„Pokračujte,“ vyzvala ho Della Streetová. „Ešte vždy mi to nie je jasné.“

„Spomeňte si, že Andover poznal Dewitta len ako Westona Hala, aspoň podľa jeho tvrdenia. Nevedel, že Weston Hale má sklenené oko. Ale vtedy, keď Andover odovzdal tie peniaze, Hale bol maskovaný ako Dewitt a mal čiernu pásku cez oko. Ak by bol Andover povedal pravdu a bol úprimný, hneď na začiatku bol by spomenul, že bol prekvapený, keď videl svojho priateľa s čiernou páskou cez oko.“

Drake luskol prstami. „Dočerta, to je pravda.“

„Áno, to je ono,“ povedala Della Streetová, „ale bola by som rada, keby mi niekto vysvetlil, čo spôsobilo, že Howland Brent tak napochytro odišiel do Las Vegas a začal tam ostošesť hrať hazardné hry.“

„To je hádanka i pre mňa,“ pripustil Mason.

Chvíľu bolo ticho. Potom povedala Lorraine Elmorová: „Poviem vám, prečo. Dúfam, že to nepoviete nikomu, lebo viem, že Howland oľutoval, čo urobil, a v budúcnosti sa už takého niečoho nedopustí. Skutočnosť je taká, že Brent mal veľké ťažkosti s niekoľkými naliehavými osobnými finančnými záväzkami. Mal v krátkom čase dostať nejaké peniaze, a keď sa dozvedel, že nie som v Bostone a mala som uňho deponované papiere, ktoré by mohol použiť, siahol po nich. Potom, keď pochopil, že sa idem vydávať, dovtípil sa, že môj manžel bude žiadať vyúčtovanie a jeho sprenevera vyjde najavo. Ten človek si úplne zúfal. Odletel sem a usiloval sa so mnou stretnúť. Chcel sa priznať k tomu, čo urobil, požiadať ma o odpustenie a získať odo mňa pôžičku, kým mi peniaze nebude môcť vrátiť. Keď sa dozvedel, že ma obvinili z vraždy, pochopil, že namiesto toho, aby sa dostal z tej šlamastiky, je v nej ešte hlbšie. Mal iba jedinú alternatívu. Postaviť všetko na poslednú kartu. Nuž sa rozhodol odísť do Las Vegas a skúsiť tam šťastie v hazardných hrách. Predsavzal si, že keď vyhrá sumu, čo spreneveril, z Las Vegas ihneď odíde a k rulete si už nikdy v živote nesadne. Keď prehrá, spácha samovraždu. Dúfam, že nikto z vás to nikdy nikomu nepovie. Ale mala som pocit, že to máte vedieť. Som si aj istá, že Howland Brent dostal dobrú príučku a že si už jakživ nezasadne k hazardným hrám.“

„Tak toto je naozaj vysvetlenie,“ zvolal Drake. „Nad tým chlapom som si dlho lámal hlavu.“

„Nuž, koniec dobrý, všetko dobré,“ povedal Crowder. „A tento prípad mi nijako nepoškodil. Veľmi vám ďakujem, že ste si ma vybrali na obhajobu, Perry.“

„Ja vám ďakujem,“ povedal Mason.

„Pomohli ste pánu Crowderovi k popularite,“ ozval sa Drake.

Mason sa k nemu obrátil: „Duncan mi povedal, že v súdnej sieni bola dievčina, na ktorú chcel urobiť dojem…“

Della Streetová kopla pod stolom Masona do holene tak silne, až zasyčal od bolesti.

Linda Calhounová sa zrazu začervenala; tvár jej priam horela.

„Môžem povedať, že na mňa teda urobil veľký dojem,“ povedala Della Streetová s úsmevom.

Zazvonil telefón, a to umožnilo Crowderovi obrátiť sa k aparátu a trochu sa spamätať.

Keď skončil, obrátil sa k Masonovi a povedal: „To boli chlapci od novín. Chcú nás všetkých odfotografovať tu v kancelárii. Vyhovieme im, však?“

Mason prikývol: „Všetko, čo si želáte, Duncan, je okej, naozaj všetko.“

Prípad zaľúbenej tety

(preložil E. Castiglione)

Erle Stanley Gardner

Prípad zaľúbenej tety

Z anglického originálu The Case of the Amourous Aunt.

Pan Books, London 1973, preložil Eduard Castiglione.

Vyšlo vo vydavateľstve Tatran, Bratislava 1983, ako 3937. publikácia a ako 43. zväzok edície Zenit, ktorú rediguje dr. Ivan Izakovič.

Zodpovedná redaktorka Evelína Radičová.

Prebal a väzbu navrhol Zoltán Salamon.

Výtvarná redaktorka Marianna Pollaczyková.

Technická redaktorka Zlatica Magalová.

Korigovala Anna Sykorová.

Vydanie prvé. Strán 304.

Vytlačila Pravda, tlačový kombinát KSS – Tlačiarenské závody Pravda, závod 01. Bratislava, Štúrova 4 –sádzané fotosadzbou v závode 02. Náklad 76 000 výtlačkov.

AH 20,31. VH 20,73. VHS 20,48. VHI 0.25.

TS 13.34 375/I-82

61-447-83

605/24/856

Kčs 35, –

Edícia METEOR prináša pozoruhodné historické romány klasických i súčasných autorov, ako aj romány so spoločenskou tematikou:

K. Enevoldová: Barbari tiahnu Európou M. Ferko: Medzi ženou a Rímom V. Hugo: Človek, ktorý sa smeje A, Jakubov: Ulugbekove poklady M. Jókai: Turecký svet v Uhorsku J. Lenčo. Odyseus, bronz a krv L. Passuth: Jana Neapolská W. Scott: Nevesta z Lammermooru J. Toman – M. Tomanová: Sokrates A. Trýb: Cisár chudobných K. Zuchardt: Umri, blázon!

V edícii PRAMEŇ vychádzajú priebojné, príťažlivé, žánrovo a tematicky rôznorodé ukážky prozaickej tvorby socialistických literatúr:

Bykav: Jej hviezdny čas Hoai: Západný kraj

Kostrhun: Pytliaci

Markov: Testament

Nosov: Orol krúži nad dolinou Rozman: Lietajúci tanier Volný: Deň nepoškvrneného srdca

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai