Případ zděšené servírky

Erle Stanley Gardner

(1999)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Advokát Mason řeší případ servírky Kit, které pomáhá čelit obvinění z krádeže stodolarové bankovky a pokusu o vraždu.

ERLE

STANLEY

GARDNER

Perry Mason

Případ

zděšené servírky

Erle Stanley Gardner

The Case of the Worried Waitress

Copyright © 1966 by Erle Stanley Gardner

Pocket Books, Inc. New York N. Y. 1968

KAPITOLA I

Perry Mason a Della Streetová obědvali v Madisonově restauraci. Mason se právě chystal něco vysvětlovat své sekretářce, když na stůl padl něčí stín. Zdvihl hlavu a hleděl do usměvavých očí majitele podniku Kelseyho Madisona.

„Jak jste spokojen, pane Masone?“ zeptal se Madison.

„Naprosto,“ řekl Mason, „jídlo je lepší než obvykle.“

„A obsluha?“

„Výborná!“

Madison rychle pohlédl za sebe a pak ztlumil hlas. „Měl jsem na mysli hlavně to druhé, Perry. Jaká je obsluha?“

Mason vypadal trochu překvapeně. „Perfektní!“

„Ptám se proto,“ řekl Madison, „že jsem se dozvěděl, že číšnice, která vás obsluhuje, si vás koupila od jiné servírky.“

„Co tím myslíte?“ zeptal se Mason.

„Možná že jste si všiml, že děvče, které vám přineslo máslo, vodu, příbory a podalo jídelní lístek, je jiné, než tu obvykle bývá.“

„Nedával jsem pozor,“ řekl Mason, „soustředil jsem se na jednání s Dellou.“

„Velmi nerad vás tím obtěžuji,“ řekl Madison, „ale u nás se stoly jindy neprodávají.“

„Co tím chcete říct?“ zeptal se Mason.

„V některých restauracích se to dělá. Vrchní číšník určuje servírkám stoly. Pokud přijde na večeři host, který vypadá, že by mohl dát štědré spropitné, může jiná servírka nabídnout, že stůl koupí. Například když někdo dá dvacetiprocentní diškereci a účet dělá pět dolarů nebo víc, znamená to nejméně dolarový tuzér. Servírka může nabídnout, že stůl koupí třeba za padesát centů. Číšnice, která stůl prodala, má v kapse padesát centů a ta, která koupila, má práci navíc, ale může získat ještě další padesáticentový výdělek. To všechno záleží na tom, jak moc děvčata potřebují peníze.“

„To vypadám na tak štědrého hosta?“ zeptal se Mason.

„Dost často býváte, Perry. Když se o vás děvče dobře stará, dáváte jí pětadvacet procent a někdy i víc. Ale nějak se mi zdá, že Kit má zájem o něco jiného než o diškereci; ostatně sem právě jde.“

„Co tím myslíte?“

„Pokud si od vás vyžádá nějakou právní radu, rád bych o tom věděl. Víte sám, jak je to s lékaři a právníky. Neustále je obléhají lidé, kteří od nich chtějí odborné služby zadarmo.“

„Tím se netrapte.“

„Jde totiž o to, že Kit je tu nová, a chtěl bych vědět, co se jí honí hlavou.“

„Kit?“ zeptal se Mason.

„Katherine Ellisová. Říká se jí Kit nebo občas Kitten. Není tu příliš dlouho a není ani profesionální číšnice. Je to její první místo v branži.“

„Tak dobře, děkuji vám za výstrahu,“ řekl Mason.

„To není jen výstraha, Perry. Pokud od vás bude něco chtít, dáte mi vědět?“

Mason se několik vteřin zamyšleně díval na restauratéra a pak se usmál. „Ne,“ odvětil.

„NE?“

„Ne,“ opakoval Mason. „Nejsem donašeč. Byl jsem varován a včasná výstraha je půl vítězství; ale jestli se chcete dozvědět, proč Kit chce právní radu od vašeho zákazníka, nezbývá vám než se jí zeptat.“

„Tak dobrá,“ řekl Madison, „ale budu vás z dálky pozorovat. Už vám nese objednávku.“

Madison se zvolna vzdálil, aniž věnoval jediný pohled mladé číšnici, která přinášela dva sendviče se sekaným hovězím, sklenici mléka a šálek kávy.

Položila jídlo před Masona a Dellu Streetovou. „Cukr a mléko do kávy?“ zeptala se Delly.

Della Streetová zavrtěla hlavou: „Mám ráda černou.“

Číšnice položila sklenici s mlékem a kávu před Masona a na okamžik přehlížela stůl. „Ještě něco?“ zeptala se.

„To je všechno,“ řekl Mason.

Náhle zaváhala.

Della Streetová vrhla chápavý pohled na Masona a pohlédla směrem ke kuchyni, kde stál se založenýma rukama Madison, zdánlivě dohlížející na vchod do jídelny, ale ve skutečnosti s pohledem upřeným na servírku.

„Všechno je v nejlepším pořádku,“ řekl Mason.

„Děkuji vám,“ zabručela Kit a odešla.

Mason se obrátil k Delle Streetové: „Co tomu říkáte, Dello?“

„To je jasné, má něco na srdci, ale neví jak do toho.“

„Nebo si všimla, že vzadu stojí Madison a sleduje ji orlím zrakem,“ uvažoval Mason.

Advokát podal Delle misku s hořčicí a sám si maso bohatě posypal kořením.

„Máte po ruce mou navštívenku?“ zeptal se.

Della Streetová přisvědčila, sáhla do kabelky a z peněženky vyndala vizitku. „Proč?“ zeptala se.

Mason se zašklebil a řekl: „Ale mám takový nápad. Podejte mi ji pod stolem.“

Potom nenápadně napsal na kartičku: „Můj obvyklý honorář za konzultaci je deset dolarů. Pod táckem je spropitné jedenáct dolarů.“

Advokát opatrně vytáhl z kapsy desetidolarovou a jednodolarovou bankovku, pak položil jedenáct dolarů a lístek pod oválný tácek na chleba.

Della Streetová ho pobaveně sledovala.

„A co když to není právě to, co to děvče chtělo? Třeba si jen chtěla říct o autogram.“

„V tom případě,“ řekl Mason, „má autogram a advokátní komora mě může obvinit z podbízení služeb.“

Se smíchem pokračovali v jídle. Když dojedli, přišla ke stolu Kit. „Ještě něco, prosím?“ zeptala se.

„To je všechno,“ řekl Mason.

Kit stála a pozorovala Masona, jak podepisuje účtenku. Pak se zeptala: „Mohla bych se vás na něco zeptat, pane Masone?“

„Prosím, v mé kanceláři.“ Pak vstal a přidržel židli Delle.

Jeho úsměv byl odzbrojující.

Kit ztuhly rysy. „Ach,“ vzdychla a vzala si od něho účtenku.

„Spropitné je pod táckem.“

„Děkuji vám,“ odvětila ledově.

Mason vzal Dellu za loket a vedl ji kolem pokladny. Della se ohlédla pres rameno.

„Rozhněvaná?“ zeptal se Mason.

„Spíš zklamaná,“ řekla Della Streetová, „ale teď - teď se dívá pod tácek‘.“

„No a?“ ptal se Mason.

„Nevím, je otočená zády.“

„Tak dobře,“ řekl Mason, „pokud Kelsey Madison pozoroval, jestli jedna z jeho číšnic chce dostat zadarmo radu od advokáta, tak si může dát pohov. Jak jí říkají, Dello?“

„Katherine Ellisová, poznamenala jsem si to.“

„Jestli přijde do kanceláře, řekněte mi,“ dodal Mason.

„Přijmete ji?“ zeptala se Della Streetová.

„Kdykoliv, ale zaúčtujte jí deset dolarů za návštěvu.“

KAPITOLA II

Bylo to nazítří krátce po deváté, když Della převzala telefonický hovor z přijímací kanceláře a řekla: „Je tu slečna Ellisová, Perry.“

„Ellisová?“ rozpomínal se Mason.

„Kit Ellisová, ta servírka.“

„Aha,“ řekl s úsměvem Mason, „zavolejte ji sem, Dello.“

Della vyšla z kanceláře a za okamžik se vrátila s rozzářenou Kit Ellisovou v patách.

„Já vůbec nevím, pane Masone, jak bych vám poděkovala. Vy máte takové porozumění!“

Mason se usmál. „Doufám, že diškerece byla dostatečná?“

Kit Ellisová vytáhla deset dolarů, dala je Delle Streetové a řekla: „Tak teď jsem zaplatila vaší sekretářce za poradu. Nevím, jak bych jen mohla ocenit způsob, jak jste to zařídil. Obávám se, že se pan Madison dovtípil, že se na vás chci obrátit a… Je to zkrátka báječné, že jste to zařídil právě takhle.“

„Sedněte si, slečno Ellisová, a řekněte mi, co vás trápí.“

„Moje teta Sophia.“

„A co je s ní?“

Je nějaká tajemná,“

„To je mnoho žen, ale když to dojde tak daleko, že jdete kvůli tomu k advokátovi, to už musíte opravdu mít nějaký důvod k poplachu.“

„K poplachu zrovna ne, ale starosti mám.“

„Tak byste mě měla nejraději seznámit se situací.“

„Je mi dvaadvacet let. Bydleli jsme daleko na východě. Oba moji rodiče zahynuli při automobilové havárii před šesti měsíci. Svou tetu jsem viděla jen jednou, jako malá holčička, ale zvykla jsem si psát jí dvakrát za měsíc - jen takové stručné dopisy, co dělám a tak.“

„A co jste tedy dělala?“ ptal se Mason.

„Hlavně chodila do školy. Můj otec nadělal nějaké peníze a zvykl si utratit všechno, co vydělal. Vždycky jsem si přála být advokátkou, a proto mi chtěl dát právnické vzdělání. V době, kdy zemřel, jsem chodila do přípravného právnického kurzu na univerzitě.

Veliký šok byla nejen smrt rodičů, ale také finanční záležitosti. Když jsem se s nimi seznámila, bylo to pro mne ještě větší překvapení. Zdá se, že taťka měl zcela mimořádné příjmy, posuzujeme-li to podle obvyklých měřítek. Byly to ale příjmy, které po jeho smrti okamžitě ustaly. Dům nejenže měl hypotéku, ale byly na něm i dluhy, nová auta byla koupena na úvěr a na splátky bylo i všechno v domě. Tak otec žil - lehce nabyl, lehce pozbyl. Byl realitní zprostředkovatel a dokázal by opravdu vymámit z jalové krávy tele. Ale nejenže své provize okamžitě utratil, ještě si na ně vypůjčil, když šlo o podmíněnou smlouvu… Takže když jsem si všechno spočítala, zjistila jsem, že nemám ani penny.“

„Vaše matka si nic neodložila stranou?“

Zavrtěla hlavou. „Matka přímo zbožňovala každý jeho čin. Nechávala všechno rozhodování na něm a věřila, že to tak musí být. Jediná věc, ve které neměl pravdu, bylo životní pojištění. Tomu nevěřil. Jeho heslem bylo žít a nechat žít - tak to říkával. Taková je situace, pane Masone.“

„Takže v této situaci,“ řekl Mason, „vás teta Sophia pozvala k sobě a vy jste přijala.“

Kit Ellisová přisvědčila.

„Proč?“ ptal se Mason. „Bylo by přece docela samozřejmé, že půjdete někam pracovat. Myslel bych si, že byste raději zůstala ve svém městě, najala si nějaký byt s jednou nebo dvěma dívkami svého věku a…“

Zavrtěla hlavou a přerušila ho: „…nechtěla jsem se setkat se svými kamarádkami, pane Masone. Taťka byl ke mně vždycky velmi štědrý. Měla jsem vlastní rentu, vlastní vůz, neměla jsem nikdy finanční starosti. Když jsme si někam vyšly s děvčaty z našeho kroužku, vždycky jsem byla hostitelkou já… Zkrátka nechtěla jsem, aby se dozvěděly, jak pronikavě se má situace zhoršila… Takové věci se sice budou za pár let zdát malicherné, ale v tom okamžiku to pro mě byl největší životní problém.

Také jsem nechtěla, aby mě lidé litovali. Nedokázala bych třeba obsluhovat hosty, kdyby přišla děvčata z našeho kroužku, mile se na mne usmívala a nechávala mi z útrpnosti bohaté spropitné.“

„Proč tedy pracujete jako číšnice?“ zeptal se Mason.

„Protože nic jiného neumím,“ řekla. „Zkoušela jsem si sehnat místo. Kdybych dělala servírku děle, asi bych mohla dostat docela pěkné místo; já jsem však neměla vůbec žádné zkušenosti -nejen v práci, ale i v hledání místa. Myslím, že jsem říkala nesprávné věci v nesprávnou dobu.

A tehdy mě teta Sophia pozvala, abych přijela sem a žila u ní, aspoň na čas. Cítila se osamělá, má dům se dvěma skromnými ložnicemi a říkala, že bude ráda, když budu žít u ní.“

„Takže jste přijela sem?“ zeptal se Mason.

Kit Ellisová přisvědčila.

„A chtěla jste po svém příjezdu jít dál pracovat?“

„To vlastně ne. Vždycky jsme si mysleli, že teta Sophia je dobře zaopatřená. Tehdy opravdu byla, ale i ji potkalo neštěstí a postihla ji velká finanční ztráta.“

„Pokračujte,“ řekl Mason a jeho hlas prozrazoval zájem, „povězte mi, co se stalo.“

„No přijela jsem sem k tetě Sophii a myslela jsem si, že snad budu moct pokračovat ve studiích - buď tak jako dosud, nebo bych si našla místo tak na rok, než si našetřím nějaké peníze, a pak. .. Ale nebuďme pokrytečtí, pane Masone. Myslela jsem, že bych ji mohla přesvědčit, aby mi umožnila dokončit vzdělání.“

„A ona ne?“ zeptal se Mason.

„A ona ne. Místo toho… opravdu nevím, jak bych to řekla.“

„Vy jste mě chtěla navštívit kvůli své tetě?“

„Vlastně ano.“

„A co tedy s ní je?“

„To je dlouhá historie a těžko se o tom mluví, ale já vám to vysvětlím. Teta byla sestra mého otce. Byla to úspěšná žena. Všichni jsme si mysleli, že si žije velmi dobře, a myslím, že to opravdu tak bylo. Patřil jí dům a ostatní jmění tomu bylo přiměřené. Před dvěma léty vstoupil do jejího života Gerald Atwood a já myslím, pokud se na to budete dívat z mého hlediska, že to byl malér.

Atwood byl ženatý, ale od své manželky Bernice odešel. Bernice byla pěkná potvora, prominete-li mi takové slovo. Chladnokrevná a hamižná, typický doklad pořekadla, že ani peklo nezná horší fúrii, než je odmítnutá žena.

Když Atwood od své ženy odešel, dal jí peníze, aby odjela do Nevady a zařídila rozvod. Tehdy se Gerald setkal se Sophií a nabídl jí sňatek. Požádal Bernici o doklady o rozvodu. Bernice se však vzepřela, takže nakonec Gerald a teta Sophia jeli do Mexika a oznámili, že se nechali oddat. Jestli ale k nějakému svatebnímu obřadu vůbec došlo, tak neměl cenu ani toho papíru, na kterém to bylo napsáno.

Já si myslím, že Gerald Atwood byl velký hazardér. Žil s Bernici v Palm Springs, a poněvadž měl ve svém domě i kancelář, trávil tam hodně času.

Gerald jel o jednom víkendu do Palm Springs, aby si zařídil nějaké své záležitosti. Počítal, že se tam zdrží několik dní. Byla již pokročilá roční doba a začínalo být velké horko. Zašel si zahrát golf, dostal úpal a zemřel přímo na hřišti.

V klubu měli na starém kartotéčním lístku adresu Bernice jako jeho manželky. Protože žila v Palm Springs, golfový klub vyhledal její telefonní číslo a oznámil jí Geraldovu smrt.

Bernice odvedla dokonalou práci. Zajela si na golfové hřiště a ihned se ujala péče o tělo. Zařídila pohřeb, pak si vzala klíče od domu v Palm Springs, zajela tam a zřejmě všechno prohledala.

Teta Sophia o Geraldově smrti nevěděla, dokud, znepokojena tím, že jí nevolá, mu nezatelefonovala domů. Ozvala se jí Bernice. Řekla jí, že pohřeb už zařídila a že v zájmu slušností nemá Sophia na pohřeb chodit.“

„Takže ve skutečnosti žádný rozvod nebyl?“ zeptal se Mason.

„Zřejmě ne. Bernice mu řekla, že se pojede rozvést do Nevady, ale patrně ani nevyplnila formuláře.“

„Ani majetkové vyrovnání?“ ptal se Mason.

„To jistě, majetkové vyrovnání bylo, ale všechno proběhlo jen ústně. Pochopte, Bernice měla všechno na své jméno, tak si to nechala a Geralda pěkně obrala. Chtěl tu záležitost znovu otevřít. Teta Sophia ale řekla, aby se o majetek nestaral, že ona mu dá do začátku dost. Pak zřejmě vybrala všechno, co měla, a převedla peníze na Geralda.“

„Dostala něco z toho zpátky?“ ptal se Mason.

„Nejspíš ne - protože teď je Gerald mrtvý a Bernice je jeho vdova. Teta Sophia převedla ty peníze na Geralda jako dar. On je investoval pod vlastním jménem a teta Sophia zůstala v nejistotě, pokud jde o platnost manželství.

V době, kdy uvažovali o svatbě, začal možná Gerald pochybovat, zda Bernice opravdu požádala v Nevadě o rozvod. Pokud ne, dopustil by se bigamie a Bernice by ho za to mohla dostat do vězení. V tom Gerald nechtěl být zranitelný.

Myslím, že on a teta Sophia si jenom vyjeli do Mexika, vrátili se, řekli svým přátelům, že se v Mexiku vzali, a všichni tomu věřili. Ale teta Sophia byla velmi, velmi nejistá, když jsem se jí na mexickou svatbu ptala. Přiznala se mi, že pravděpodobně nebylo něco v pořádku. Já si myslím, že vůbec žádná mexická svatba nebyla.“

„Za těch okolností,“ řekl Mason, „by bylo možné se na celou věc dívat jako na společné podnikání na podkladě sdružení kapitálu, takže by vaše teta měla nárok na polovinu majetku, který měl Gerald v okamžiku smrti. Je to sice trochu neobvyklý přístup podle obchodních zvyklostí, ale záleží hlavně na tom, jak probíhal převod peněz, jestli opravdu jako dar nebo zda byly vloženy jako vklad do společného podnikání, a jak bylo všechno uspořádané. Víte něco o finančním výsledku té záležitosti?“

„Vůbec nic, jen to, co jsem řekla vám. Teta Sophia odmítá jakékoliv styky s Bernicí. Říká, že si Bernice může ty peníze vzít, že jí ještě nemusejí přinést štěstí, že Bernice je jen hladová, bezcitná vyžírka, a když tolik po těch penězích touží, tak ať si celý ten krám nechá.“

„Takže vaše teta z toho vyšla úplně oškubaná?“

„O tom jsem právě s vámi chtěla mluvit, pane Masone. Je to jeden z problémů.“

„Tak pokračujte,“ vyzval ji Mason.

„Když jsem sem přijela a mluvila s tetou, přišla jsem na to, že převedla všechnu svou hotovost na Geralda Atwooda a po jeho smrti opravdu zůstala úplně oškubaná. Teta Sophia se nikdy nezmínila, že mě pošle na práva - což jsem si moc přála - a ani já jsem o tom nic neříkala.

Pak se ale stalo. .. no, upřímně, pane Masone, už v tom domě nechci bydlet déle, než bude nutné. Proto, abych se dostala odtud a abych byla nezávislá, jsem si našla to místo.“

„A co se tedy stalo?“ zeptal se Mason.

„Zvláštní věci,“ řekla, „věci, které mě zlobí a které mě děsí.“

„Pokračujte,“ vyzval ji.

„Teta Sophia patří mezi nejlakomější ženy, které znám -v určitém směru.“

„Ve vztahu k vám?“

„Ke mně i k jiným. Mám svůj pokoj, místo, kde mohu být, mám stravu a to je všechno. Do školy bych se ani nedostala, protože nemám možnost dopravy, šaty mám jen ty jediné, co mám na sobě. Jinými slovy, bez pomoci zvenčí jsou mé studie nemožné.“

„Dál,“ řekl Mason.

„Tak napřed jsem si myslela, že teta Sophia je na tom moc dobře. Dům je prostorný a pohodlný. Má zahradníka, aby pečoval o jeho okolí, ale hospodaří si sama. Nechce hospodyni v domě - říká, že všechny potřebují půl dne na práci, kterou by mohly udělat za hodinu.“

„Takže jste jí začala pomáhat s vedením domácnosti?“ zeptal se Mason.

Kit přisvědčila.

„A co pak?“ ptal se Mason.

„Potom jsem málem umřela hlady.“

„Jak to?“

„Teta Sophia si vezme noviny a studuje ceny, hlavně ve velkých obchodech s potravinami. Pokud může ušetřit tři centy na čtvrtce másla v jednom obchodě a pět centů na kousku špeku v jiném, lítá od jednoho ke druhému a nakupuje jen to zboží, které bylo právě ten den zlevněné. Přitom dává k jídlu porce jako pro vrabečka. Většinou jsem měla hrozný hlad.“

„Proto jste se rozhodla jít pracovat?“ zeptal se Mason.

„Rozhodla jsem se jít do práce, abych se mohla vymluvit, že obědvám venku. Tak se mohu aspoň jednou denně pořádně najíst.“

„Pokračujte,“ řekl Mason.

„Takže mám stejné problémy, jako jsem měla na východě. Mám klasické vzdělání, ale žádnou praxi.“

„Mnoho děvčat si o své praxi zalže, když chce dostat své první místo,“ řekl Mason a po očku ji pozoroval.

„Já nelžu, pane Masone.“

„Vy jste říkala eventuálním zaměstnavatelům plnou pravdu?“

Přisvědčila.

„Tak dál,“ řekl Mason.

„Řekla jsem jim pravdu, nechtěla jsem začínat nečestně. Řekla jsem jim, že bych se chtěla práci naučit, ale potřebuji na jízdné autobusem, na oběd, na běžná vydání - děvče přece musí na sebe dbát, na vlasy, na punčochy, šaty, boty - no a to všechno stojí peníze.“

Mason přisvědčil.

„A tak se mi podařilo dostat místo servírky u Madisonů a jsem ráda, že se mi to povedlo. Neznám ještě všechny triky, které jsou zapotřebí. Nevím, jak dostat velkou diškereci od běžného hosta, ale snažím se pracovat dobře, tak, aby si hosté všimli, že se činím. A pak, samozřejmě, je velmi důležité, že se tu mohu najíst. Mohu se nacpat, kolik jen chci, a věřte mi, že jsem to první dny potřebovala. V životě jsem nezakusila tolik hladu.“

„Madison je s vámi spokojen?“ zeptal se Mason.

„Prosím vás, ten snad ani neví, že existuji. Ale vrchní, který pracuje v jídelně, ten je prima. Měla jsem strach, že dříve nebo později si mě bude chtít vyzkoušet a že by mé zaměstnání mohlo záviset na věcech, na které raději nemyslím, ale teď je všechno v pořádku.“

„To už je riziko zaměstnání,“ řekl Mason a oči se mu zaleskly, „s tím advokát moc nenadělá. Proč jste za mnou přišla, slečno Ellisová?“

„Abych pravdu řekla,“ odpověděla, „byl to takový okamžitý nápad. Když jste se slečnou Streetovou přišli včera do restaurace, jedno z děvčat vás jmenovalo jako slavného advokáta a já… Zkrátka jsem si vás koupila. Dala jsem servírce od vašeho stolu 75 centů za možnost vás obsluhovat.“

„A na co jste myslela?“

„Ani nevím, na co jsem myslela, ale vím, že někdo to prozradil panu Madisonovi a on mě začal hlídat jako jestřáb. Hádám, že se číšnicím netrpí obtěžovat hosty osobními problémy; důvody jsou přece jasné.“

Mason přisvědčil.

„Ale vy jste velmi duchapřítomný a prostě báječný. Ani nevím, jak vám budu moct poděkovat.“

„No dobře,“ řekl Mason, „ale teď by mě spíš zajímalo, co za tím vším vězí.“

„Je za tím to, že teta Sophia žije v nějakém velkém podvodu a ve lži, a to mě rozčiluje.“

„Vážně?“ podivil se Mason.

„Ona jezdí od jedné velkoprodejny ke druhé a nakupuje přesně to zboží, které ohlásili v novinách na ten den jako zlevněné. Tím sice na svém denním nákupu ušetří pět centů, ale divné je na tom to, že od jedné prodejny ke druhé jezdí taxíkem a nechává řidiče čekat, než si nakoupí. Její účty za taxík musí být prostě ohromné.“

Masonovi se zaleskly oči zájmem. „A jinak se zdá normální?“ zeptal se.

„Ne tak docela,“ řekla Kit, „ve své ložnici má skříň, ve které jsou v řadě vyrovnané krabice na klobouky. Tu skříň má stále zavřenou, ale… je mi nepříjemné o tom mluvit, pane Masone.“

Mason se usmál: „Vás zkrátka přemohla zvědavost a chtěla jste se podívat dovnitř?“

„Když jsem zjistila to o těch taxících,“ řekla, „začala jsem být moc zvědavá, co se to skrývá ve skříni. Na dveřích je zaskakovací zámek a ona ho vždy zamyká. Řekla jsem vám, že jsem pomáhala při vedení domácnosti. Před několika dny, když jsem šla uklízet její ložnici, našla jsem skříň odemčenou.“

„Takže jste se tam podívala?“

„Nedívala jsem se. Jen jsem luxovala okolo. To by bylo v pořádku, ale na horní polici byla vyrovnaná celá hromada krabic na klobouky a mně bylo divné, nač má teta Sophia takovou spoustu klobouků. Takže mě přemohla ženská zvědavost a já otevřela krajní krabici, abych se podívala, jaký klobouk tam má. Bylo tam plno peněz,“

„Kolik peněz?“

„Nevím - hodně. Padesátky a stovky.“

„A co ostatní krabice?“

„Nevím. Přiklopila jsem víko zpátky na krabici, kterou jsem otevřela, a šla jsem pryč. Dveře jsem zavřela a zámek zapadl.

A právě to mě trápí, pane Masone. V tom domě může být úplný poklad, a kdyby na to přišli lupiči - a v domě žijí samy jen dvě ženy… A také mám starost o tetu Sophii. Sám víte, co se stane, když někdo začne v takové míře hromadit peníze. Často to znamená daňový podvod, a jestli je teta Sophia tak zámožná proto, že krátí stát na daních, stejně se s tím dříve nebo později něco stane.“

„Se staršími lidmi mívají úřady často potíže. Mnoho starších lidí…“

„Ale taková ona není! Není starší! Je jí teprve pětapadesát a na svá léta je velmi atraktivní. V obličeji byste jí nehádal víc než čtyřicet, ale obléká se staře.“

„A jak jste přišla na ty taxíky?“ zeptal se Mason.

„Byla jsem v jednom supermarketu, protože když četla o těch slevách hovězího, zahlédla jsem v inzerátech něco, co mě zajímalo. Nasedla jsem na autobus a právě jsem chtěla vejít do prodejny, když přijel taxík, z něho vystoupila teta Sophia a řekla řidiči, aby počkal.“

„A co jste udělala?“

„Ustoupila jsem do pozadí a čekala. Teta Sophia byla pryč asi deset minut a pak vyšla s balíčkem, mohlo to být tak půl kila hovězího. Nasedla do vozu a odjela. Auto jelo blízko kolem mne, a tak jsem zahlédla na sedadle ještě další balíčky.“

„A ona nepřijíždí a neodjíždí taxíkem z domova?“ zeptal se Mason.

„Propána, to ne. Z domova odjíždí autobusem a autobusem se vrací i s plnou taškou nákupů,“

„A to je důvod, proč jste chtěla se mnou mluvit?“

„Pane Masone, potřebuji od vás radu. Nechci, aby si teta Sophia myslela, že ji nějak špehuji, ale myslím, že za těch okolností nemohu zůstat v jejím domě.“

„Proč by si vaše teta měla myslet, že ji špehujete, Katherine?“

„Ona je na všechno sama. Můj otec byl její bratr. Byl to jediný žijící příbuzný, ovšem až na mne. Já jsem všechno, co jí zůstalo. V životě ji několikrát potkalo neštěstí. Je mi jí líto.“

„A co se tedy stalo v tom domě v Palm Springs?“ zeptal se stroze Mason.

„Tam bydlí Bernice a přijímá kondolence jako truchlící vdova.“

„Neexistovala žádná závěť?“

„Samozřejmě že existovala závěť,“ řekla Katherine Ellisová. „Byla v kanceláři v domě v Palm Springs, ale Bernice ji našla a spálila.“

„Gerald Atwood nezanechal žádné jiné příbuzné?“

„Ne. Jenom Bernice má syna z dřívějšího manželství, Huberta Deeringa. Žádné jiné děti nejsou, žádní příbuzní, a Bernice tedy zřejmě dostane všechno. Přísahá, že veškerý majetek, i s tím, který ve skutečnosti Geraldu Atwoodovi svěřila Sophia, aby ho investoval, byl jejich společný.“

„Odvolala se Sophia proti Berniciným nárokům?“

„Sophia je tichá jako myška,“ řekla Katherine, „a mně se to nelíbí. Chová se, jako by měla nějaké eso v rukávu, a přitom žije pořád takovým šedivým životem, mlčí a bydlí v tom strašidelném patrovém domě s mansardou.“

„Strašidelném?“ zeptal se Mason.

Katherine Ellisová sklopila oči. „O tom jsem vlastně ani nechtěla mluvit.“

„Strašidelné domy, to je moje,“ řekl Mason a v očích se mu objevil zájem, „když v domě straší, chci se o tom všechno dozvědět. Co je tam slyšet - vzdychání, nářek, plíživé kroky v noci nebo…“

„Kroky v noci.“

„Jaké kroky?“

„Ozývají se z míst, kde nemůže nikdo být.“

„Proč ne?“

„Někdo chodí po schodech nahoru a zase dolů,“ řekla Katherine Ellisová, „pak chodí po horních chodbách, všechno bez sebemenšího záblesku světla. Potom tiché šeptání, nato zase kroky a…“

„Tak mívá teta Sophia asi nějaké tajné návštěvníky,“ řekl Mason.

„Uprostřed noci a v úplné tmě? Otevřela jsem opatrně dveře a přesvědčila se, že je všude úplná tma.“

Mason chvíli přemýšlel a pak řekl: „Máte pravdu, Katherine, mně se to také nelíbí. Nelíbí se mi ani trochu situace, do které jste se dostala. Myslím, že by bylo nejlépe, kdybyste odešla.“

„Kdy?“

„Hned,“ řekl Mason, „ztraťte se, jakmile to jen bude možné.“

„A co řeknu tetě Sophii? Mám jí říct, že jsem přišla na to, že má spoustu peněz a že…“

„Neříkejte jí nic takového,“ řekl Mason, „prostě jí řekněte, že jste se rozhodla, že si najmete byt s jedním stejně starým děvčetem.“

„Ale to bude nějaký čas trvat a budu potřebovat víc peněz, než teď vydělávám. My vlastně máme největší část svých příjmů z diškerecí a věřte mi, že dostat slušné spropitné od zákazníka, v tom je kus kumštu.“

„Na to všechno je dost času, ale já chci, abyste odešla hned!“

„Co chcete říct tím ‚hned?“

„Kdy vám začíná směna?“

„Dnes pracuji od půl dvanácté do půl čtvrté. Pak mám do pěti hodin volno a pracuji až do devíti.“

„Odpoledne nechodíte na tu přestávku domů?“

„Ne, pro servírky, které právě nepracují, je tam taková odpočívárna, kde si můžeme dát nohy nahoru, natáhnout se na pohovku, osprchovat se a vůbec si odpočinout.“

„Až skončíte v devět, jděte domů. Zabalte si své věci. Vypadněte odtamtud.“

„Ale kam půjdu? Nemohu přece…“

„Jděte do motelu. Zmizte z toho domu,“ řekl Mason. „Je to nebezpečné. Nejde jen o to, že by ty peníze mohly někoho přilákat, ale kdyby se s nimi něco stalo, budete podezřelá v první řadě vy.

Je jasné, že vaše teta Sophia k vám nebyla zcela upřímná. Byla k vám milá, vy jste jí zavázaná vděčností, ale já myslím, že byste se měla svých závazků zprostit. Ostatně jste na to přišla i vy sama,“

„Už mě napadlo, že bych si měla najmout detektiva, aby sledoval tetu Sophii a vypátral, kam chodí.“

Mason zavrtěl hlavou. „Detektiv by vás stál padesát dolarů denně plus výlohy. To si nemůžete dovolit a nemůžete nechat sledovat tetu Sophii všude, kam půjde. Ne, jen odejděte! Zatelefonujte tetě, že jste se rozhodla zařídit si to jinak a že se dnes večer odstěhujete. Myslím, že nemáte příliš mnoho osobních věcí?“

„Velmi málo. Když jsem odešla z domu, měla jsem vlastně jen to, co jsem měla na sobě, a několik drobností na cestu. Mám dva kufry a tašku. Rozhodla jsem se, že budu cestovat jen nalehko. Mám několik krabic rodinných památek, které jsem si nechala poslat, a až mi přijdou, budu za ně muset platit skladné. Rozhodla jsem se, že budu žít za málo peněz a s málo životními potřebami.“

„Odejděte z toho domu hned, jak to jen bude možné. Nechte tu u slečny Streetové jméno a adresu své tety a až se někde ubytujete, nejlépe v nějakém motelu, zatelefonujte a dejte nám zprávu, kde jste.“

„Mohu vás někde zastihnout i po pracovní době?“

Mason se zamyslel a řekl: „Můžete se se mnou spojit prostřednictvím Drakeovy detektivní agentury. Vede ji Paul Drake. Ten také pro mne provádí všechna vyšetřování. Je to zde v budově, v témže patře a…“

„Ano, všimla jsem si jména na dveřích, když jsem vystupovala z výtahu. Právě to mě přivedlo na myšlenku, abych se pokusila zjistit, co vězí za tím podivným chováním tety Sophie.“

„Už se o to nestarejte,“ řekl Mason, „teď jste své starosti svěřila mně a budete jednat podle mé rady. Zavolejte tetě, řekněte jí, že se dnes večer odstěhujete, a pak, až se vrátíte z práce, zabalte si své věci, objednejte si taxík a jeďte do motelu. Kde bydlí teta Sophia?“

Katherine Ellisová vytáhla z kapsy vizitku a podala ji Masonovi. „Nechala jsem si je natisknout, když jsem hledala místo,“

Mason si přečetl adresu. „O několik set metrů nebo snad o půldruhého kilometru dál je několik dobrých motelů, myslím, že tam jede stejný autobus. Ale vy se netrmácejte autobusem -budete mít zavazadla a bude to v noci. Nečekejte na ulici na autobus. Vezměte si taxík. Máte na to dost peněz?“

„To mám.“

„Jak vypadá vaše teta?“ zeptal se Mason ledabyle.

„Měří necelý metr šedesát, je jí kolem pětapadesáti, ale mohla by se vydávat za pětačtyřicátnici, střední postavy, pěkně rostlá, ocelově šedé oči, oříškové vlasy, váží kolem devětapadesáti kilo - byla by to pěkná žena, kdyby se chtěla pořádně oblékat, ale ona se raději obléká staře a mluví také tak.“

„Tak dobrá,“ řekl Mason, „zavolejte mi, až se někam nastěhujete, abych věděl, kde jste.“

KAPITOLA III

Když Katherine Ellisová odešla, obrátil se Mason zamyšleně k Delle Streetové: „Proč jen ke všem čertům ta ženská studuje v novinách, kde by mohla ušetřit tři centy na čtvrtce másla nebo pět centů na hovězím, a pak jezdí od jedné prodejny ke druhé taxíkem a nechává ho čekat, dokud nedokončí ty své výhodné nákupy? A proč vystupuje z taxíku na stanici autobusu a dokončuje svou cestu autobusem?“

Della Streetová pokrčila rameny. „Tomu také nerozumím.“

„Mně je jasné,“ řekl Mason, „že tahle Sophia Atwoodová hraje nějakou divnou hru. Zavolejte Paula Drakea a požádejte ho, aby sem přišel.“

„Šéfe,“ protestovala Della Streetová, „nesnažte se…“

„Ale ano,“ odpověděl Mason, „naše klientka se zapletla do něčeho záhadného a možná nebezpečného. Z toho, co víme o důvodech, pro něž se nastěhovala ke své tetě Sophii, se zdá, že si z ní někdo chce udělat obětního beránka.

To je právě jedna ze špatných stránek soudnictví, že se jeho kolečka musí mazat penězi, aby se nepřestala točit. Katherine Ellisová nemá na to, aby si mohla zaplatit tolik, kolik je nutné pro její ochranu. Musíme pro ni něco udělat.

Advokát má povinnosti ke svým klientům. Já si mohu najmout detektivy. Kit Ellisová nemůže,“

„Šéfe,“ naléhala Della Streetová, „tohle jste měl všechno na mysli, když jste požádal Katherine Ellisovou, aby vám tetu podrobně popsala?“

Mason se usmál. „Nemá smysl snažit se něco utajit před sekretářkou,“ řekl. „No dobrá, tak tedy umíte číst myšlenky. Zavolejte sem Paula.“

Della zavolala Drakeovu detektivní kancelář a za malou chvilku již Paul Drake klepal smluveným signálem na dveře Masonovy kanceláře.

Della mu otevřela.

„Ahoj, Perry,“ řekl Drake, „ahoj, krasavice. Tak co máte hezkého? Něco pro mě?“

„Dostal jsem práci,“ řekl Mason. „Potřebuji přilepit někomu na paty stín, ale tvoji chlapci se nesmějí nechat nachytat a sledovaná osoba jim nesmí utéct.“

„A koho to mají sledovat?“

„Nějakou Sophii Atwoodovou,“ řekl Mason, „tady máš její adresu.“

Dal Paulu Drakeovi vizitku, kterou dostal od Katherine Ellisové.

„Co je to - nějaký pension?“ zeptal se Drake.

„Jednopodlažní domek s mansardou,“ řekl Mason. „Asi je to nějaký pěkně starý rodinný dům na spadnutí a pozemek, na kterém to stojí, má pětkrát větší cenu než celý barák.“

„A popis té paní, co má mít stín?“

„Přes padesát, v obličeji vypadá o hodně mladší, ale staře se obléká. Pěkná postava, oříškové vlasy, sto padesát sedm, váha kolem šedesáti kilo, ocelově šedé oči.

A teď ti ještě něco povím: odchází z domu, dojde na autobusovou zastávku, jede autobusem - nevím jak daleko – pak vystoupí, nasedne do taxíku, objede taxíkem spoustu nákupů, nechá se odvézt na autobus, zaplatí taxíkáři, vezme si své nákupy, vleze do nacpaného autobusu, sveze se několik bloků, vystoupí a jde půldruhého bloku ke svému domu.“

„No to jsem blázen,“ řekl Drake.

„Přesně tak,“ přisvědčil Mason.

„A proč to všechno dělá?“

„To právě chci, abys mi zjistil,“ řekl Mason.

„Můžeš mi něco říct o svém klientovi?“

„V téhle fázi nemám žádného klienta,“ řekl Mason. „Chci jen uspokojit svou zvědavost a nechci, abys mi účtoval nějaké fantastické výlohy. Jinými slovy potřebuji perfektní profesionální sledování a ta osoba nesmí mít ani zdání, že po ní někdo jde.“

„Dobrá,“ zašklebil se Drake, „tak to jsi na správné adrese. Myslíš, že v těch opičárnách bude dnes pokračovat?“

„Ať visím, jestli ne,“ řekl Mason.

„Tak to můžu hned zahájit akci.“

„Spusť to okamžitě,“ řekl mu Mason.

„Tak dobře,“ řekl Drake. „Mám tu jednoho dobrého detektiva, kterého na to mohu dát. V minutě bude na cestě.“

KAPITOLA IV

Bylo už po páté hodině, když Paul Drake zaklepal smluveným signálem na Masonovy dveře.

Della Streetová otevřela a Mason řekl: „Ahoj, Paule, zrovna se chystáme skončit pracovní den - a byl to pěkný den!“

„Jsem si myslel, že vás ještě chytím, než půjdete,“ řekl Drake, „narazil jsem na něco, co mi dělá těžkou hlavu.“

„A co to je?“ zeptal se Mason.

„Ta věc se Sophií Atwoodovou. Můj člověk přišel na něco divného. Před chvílí mi telefonoval, tak jsem si myslel, že bude nejlepší, když ti to poběžím hned říct.“

„Odkud ti volal?“ zeptal se Mason.

„Momentálně volal z auta,“ řekl Drake, „máme několik aut s telefonem a on má jedno z nich. Stojí před tou jednopodlažní vilou s mansardou, ale telefonoval z vozu.“

„No a v čem je ten malér?“

„Víš, z čeho je teta ve skutečnosti živa?“

„Chceš říct, že někde pracuje?“

„Pracuje,“ řekl Drake.

„A co dělá?“

„Prodává tužky.“

„Tužky?“

„Správně. Má tmavou halenku, tmavé brýle, košík tužek a stojí s tím před kancelářemi Gillco Manufacturing Company na Alvareno Street.“

„Chodí tam každý den?“ zeptal se Mason.

„Je tam pokaždé.“

„A oni neprotestují?“

„Zřejmě ne. Jeden z velkých akcionářů společnosti jim zavolal, aby jí nepřekáželi.“

„A na jak dlouho tam jezdí prodávat tužky?“ zeptal se Mason.

„Ještě jsem si nemohl udělat přesný obrázek,“ řekl Drake, „můj člověk se nechtěl příliš vyptávat. Ale zřejmě tam bývá zatraceně často, téměř celý den a někdy zase přijede jenom na hodinu nebo na dvě.“

„A čím tam jezdí a jak odjíždí?“ zeptal se Mason.

„Taxíkem.“

„Nebudí to pozornost, když si prodavačka tužek bere taxík?“

„Je to vždycky stejný taxík,“ řekl Drake, „a vypadá to, že s ní řidič má nějakou měsíční dohodu, aby ji vozil všude, kam chce.“

„Zastavuje jí na nákupy?“ zeptal se Mason.

„Jo, ona jezdí z jedné prodejny do druhé a vybírá si speciality. Jezdí taxíkem, ale nemusí to být vždycky stejný vůz. Přinejmenším to není ten taxík, kterým jezdí, když jede na své stanoviště před Gillco Manufacturing Company.“

„A ta Gillco Manufacturing Company, co je to zač?“

„Elektronika, všelijaká moderní technická zařízení. Něco si vyrábějí sami a různé věci dovážejí z Japonska. Oni…“

Zazvonil telefon.

Della Streetová se podívala tázavě na Masona. Právník pokrčil rameny a řekl: „Tak dobře, Dello. Vezmeme si poslední dnešní hovor,“

Telefonistka již odešla, a proto byl přístroj propojen přímo do kanceláře. Della řekla do sluchátka: „Kancelář Perryho Masona… Ano, tady je Streetová… kdo?… a co se děje? Jo, rozumím. Okamžik. Podívám se, jestli ho ještě budu moct chytit. Právě odchází.“

Della přikryla mikrofon rukou a řekla Perrymu Masonovi: „Je to vaše klientka, Kit Ellisová. A je v nějakém velkém maléru. Chce vědět, jestli by bylo možné se s vámi ihned spojit,“

Mason byl na okamžik překvapen, vyměnil si pohled s Paulem Drakem a potom řekl: „Tak dobře, Dello. Promluvím si s ní,“

Advokát zvedl telefon na svém stole.

„Pane Masone,“ řekla Kit, „vím, že je to ode mne velmi troufalé, ale je to pro mě smrtelně důležitá otázka. Můžete sem přijet?“

„Kam je to ‚sem‘?“ zeptal se Mason.

„Tam, kde bydlím - do domu tety Sophie. Adresu máte.“

„Co se děje?“

„Obvinili mě z krádeže.“

„Kdo? Vaše teta?“

„Ne tak docela. Nějaký chlápek, který si říká, že je přítel rodiny. Jmenuje se Stuart Baxley. Jeho naduté vystupování by snad mohlo na někoho udělat dojem…“

„To teď neříkejte,“ varoval ji Mason a přimhouřil oči.

„Dobře. Tak tedy Stuart Baxley naléhá na tetu Sophii, aby mě nechala zavřít. Je tady také detektiv a…“

„Řekla jste jim něco?“ zeptal se Mason.

„Co myslíte tím ‚řekla jste něco‘? Řekla jsem jim, že se zbláznili. Já jsem…“

„Řekla jste něco o tom, o čem jsme spolu mluvili?“

„Tak to tedy ne.“

Mason řekl: „Tak stůjte na svém. Řekněte jim, že jste nic nevzala, a kromě toho neříkejte nikomu nic o ničem. Neodpovídejte na žádnou otázku kromě toho, že váš advokát je na cestě a bude odpovídat na všechny otázky za vás. Rozumíte tomu?“

„Ano.“

„Já tomu rozumím tak,“ řekl Mason, „že se vaší tetě něco ztratilo.“

„Zřejmě.“

„Z peněz, které měla nakřečkované?“

„Nejspíš. Ale je to dlouhá a složitá historie.“

„Nic neříkejte,“ řekl Mason. „Neodpovídejte na žádné otázky. Opakujte, že jste nevinná, že jste nic neprovedla, a ve všem ostatním je odkažte na mne. Než tam přijedu, postupujte podle mé rady.“

Mason odložil telefon zpátky do vidlice a pokývl Delle Streetové: „Jdeme, Dello.“ Advokát otevřel dveře, přidržel je Delle a řekl Paulu Drakeovi: „Pokračuj na té věci, Paule. Zavolám ti hned, jak bude něco nového. Ale stáhni své stíny. Mohly by přitahovat nežádoucí pozornost. Jdeme, Dello.“

Della uchopila ve spěchu kabelku a vzala si kabát z věšáku. Mason jí kabát přidržel, a když šli chodbou, znělo v rychlém staccatu klapání Delliných podpatků, jak se snažila stačit Masonovým dlouhým krokům. Drake se za nimi loudal jako obvykle.

„Propána, šéfe,“ řekla Della, když Mason knoflíkem přivolával výtah, „jestli teta přišla o všechny peníze z těch krabic na klobouky, to mohl být pěkný poklad! A co vlastně víme o své klientce?“

„Ovšemže nevíme,“ řekl Mason, „co bylo v těch krabicích na klobouky. My můžeme jenom. ..“

Přijela zdviž, dveře se otevřely a Mason pobídl Dellu Streetovou do kabiny. Přitom jí naznačil, aby mlčela.

Pospíšili si na parkoviště. Mason řídil opatrně vůz, aby se dostal co nejdříve do domu, který stál na opačném konci bulváru.

Advokát zaparkoval vůz, pomohl Delle vystoupit a rychle vyběhli po schodech.

Mason stiskl tlačítko zvonku a téměř bezprostředně nato otevřel dveře širokoplecí, bojovně vypadající muž v polovině čtyřicítky a řekl bryskně: „Dovnitř nesmíte!“

„Dovolte, abych se představil. Jsem Perry Mason, advokát. Zastupuji Katherine Ellisovou, která, pokud vím, je tady. To je slečna Streetová, moje sekretářka. Chci mluvit se svou klientkou,“

„Dovnitř nesmíte.“

„Kdo to říká?“

„Já to říkám,“ ozval se hlas a ramenatý muž ustoupil, aby uvolnil místo malému, zlostnému mužíkovi, který dosud stál stranou a vypadal, že se pokouší stát se pánem situace.

„Jsem Stuart Baxley,“ řekl ten mužík. „Jsem přítel rodiny. Sophia se stala obětí podlého, krutého zločinu, kterého se dopustila Katherine Ellisová, a já trvám na tom, aby slečna Ellisová zaplatila za svůj zlý skutek. Jestli chcete mluvit se svou klientkou, můžete si s ní promluvit, až ji převezou na policejní stanici.“

„Upozornili jste už policii?“ zeptal se Mason.

„Zavolali jsme ji.“

„A vy jste od policie?“

„Ovšemže ne. Řekl jsem vám, kdo jsem.“

Mason zvýšil hlas: „Pojďte ven, Katherine!“ zavolal. „Půjdete se mnou.“

„Pochopitelně s vámi nepůjde,“ řekl Baxley.

„Chcete ji zadržet?“

„Ano.“

„Násilím?“

„Když to bude nutné. Tenhle muž vedle mne je soukromý detektiv pan Levering Jordán od firmy vyšetřovatelů Moffat a Jordán. Dokončuje šetření. Až bude hotov, navrhneme uvalení vazby. Buď policejní, nebo občanské.“

Mason řekl: „Nesnažím se vniknout násilím do vašeho domu ani do domu Sophie Atwoodové, ale chci mluvit se svou klientkou.“

Mason zaslechl spěšné kroky a potom Katherine Ellisová zpovzdálí zavolala: „Tady jsem, pane Masone!“

Stuart Baxley se obrátil a vyrazil proti ní.

Mason zvýšil hlas: „Jestli se mé klientky dotknete jenom prstem, Baxleyi, srazím vám vaz! Pojďte, Katherine, odcházíte s námi.“

„To nemůžete udělat,“ řekl Baxley.

Levering Jordán řekl: „Klid, pane Baxleyi! Pan Mason je velmi známý advokát.“

„Možná - ale nikomu nesmí lámat vaz,“ řekl Baxley.

Mason se ušklíbl: „Ale mohu to zkusit.“

„Jsme tu dva,“ řekl Baxley Jordánovi, „a vy jste přeci pěkná vazba.“

„Existují také nějaké zákony,“ namítl Jordán.

Mason se obrátil ke Katherine: „Pojďte, Katherine, pojďte za mnou. Jestli se vás kdokoliv pokusí zadržet, snažte se prorazit kolem něj a nechte mě, abych vám přišel na pomoc. A teď abychom si vyjasnili právní situaci, pánové. Je tady někdo, kdo chce uvalit občanskou vazbu?“

„Já uvaluji občanskou vazbu,“ řekl Baxley.

„Nechte toho raději, pane Baxleyi,“ varoval Jordán.

„Dobrá,“ řekl Mason. „Jste občan, můžete ji zadržet. Je to moje klientka, a když jste ji zadržel, jste povinen ji dopravit k nejbližšímu a nejsnáze dosažitelnému soudnímu úředníkovi. Doprovodím vás. Jdeme, Katherine.“

„Počkejte ještě, počkejte minutku,“ naléhal Jordán. „Ještě musíme dokončit nějaké vyšetřovací úkony. Slečna Ellisová nám dělala velké potíže.“

„Jaké?“ zeptal se Mason.

„Odmítla si nechat sejmout otisky prstů. Zabezpečoval jsem je, abychom je mohli předal policii.“

„Poďte, Katherine,“ řekl Mason, „na co ještě čekáte?“

Baxley se pohnul ke dveřím, aby je zatarasil, ale Katherine Ellisová se protáhla kolem něj a vyběhla ze dveří.

Jordán se ji nepokusil zadržet.

„Proklatě, Jordáne,“ rozčiloval se Baxley, „chyťte ji, zadržte ji!“

Mason objal Katherine kolem ramen, provedl ji kolem Delly Streetové a potom se obrátil k Baxleymu a Jordánovi.

„Slečna Ellisová je teď v mém opatrování.“

Baxley se zuřivě postavil do dveří: „Dobře, ale nemůžete ji odsud odvést!“

„Chcete se vsadit?“ zeptal se Mason.

„Dělejte něco, Jordáne, sakra dělejte něco!“ bouřil Baxley.

„Pan Jordán,“ podotkl Mason, „momentálně nevypadá příliš šťastně.“

Jordán ustoupil zpět a tiše něco říkal Baxleymu.

Mason řekl: „Pojďte, Kit,“ obrátil se a doprovodil Dellu Streetovou a Katherine Ellisovou před dům, kde parkoval jejich vůz.

Katherine naříkala: „Nemohu odsud odjet, pane Masone, nemám své věci, nemám s sebou ani kartáček na zuby.“

„Odjíždíte,“ přikázal Mason, „jsou ještě mnohem důležitější věci, než je kartáček na zuby. Jak vidím, kabelku máte…“

„Ano, popadla jsem ji, když začala ta bouřka.“

„Jaká bouřka?“

„Slovní.“

„A co jste jim řekla?“

„Neřekla jsem nic, kromě toho, co jste mi řekl vy. Prohlásila jsem, že jsem žádné peníze nevzala, že nebudu odpovídat na žádné otázky v nepřítomnosti svého advokáta, protože jsem žádný zločin nespáchala, a myslím si, že nemají vůbec právo se mě na něco vyptávat. Opakovala jsem to stále dokola.“

„Hodné děvče,“ pochválil ji Mason.

„Třese se jako list,“ podotkla Della Streetová a položila jí paži kolem ramen.

„Já vím,“ řekl Mason. „Teď pojedeme někam, kde si budeme moct promluvit.“

„Kam?“ zeptala se Katherine. „K vám do kanceláře?“

„To je moc daleko,“ řekl Mason. „Pojedeme rovně ulicí a podíváme se po nějakém dobrém motelu. Zapíšeme se tam a pak uvidíme, co se pro vás dá udělat. Vy dnes nepracujete, Katherine?“

„Dnes večer ne. Řekla jsem panu Madisonovi, že se budu stěhovat, a on řekl, abych si vzala na večer volno a v klidu se zařídila.“

„Výborně, jedeme hledat ten motel,“ řekl Mason. „Myslím, že tady na protější straně hlavní třídy nějaký je.“

Mason pomohl Delle Streetové a Katherine Ellisové na přední sedadla ve voze. „Sedneme si všichni tři dopředu. Budu řídit a za jízdy si promluvíme. Chci, abyste všechno dobře slyšely.“

Zavřel pravé dveře, obešel vůz k sedadlu pro řidiče, nastoupil, nastartoval a pomalu se zařadil do proudu vozidel.

„A teď, Katherine,“ řekl, „asi nemáme dost času, abychom mohli všechno podrobně probrat. Mohou vyrozumět policii a vůz s vysílačkou nás může zastavit.

Jakékoliv prohlášení, které učiníte mně jako svému právnímu zástupci nebo slečně Streetové nebo za přítomnosti slečny Streetové jako mé sekretářky, je důvěrné.

Žádal jsem vás, abyste odmítla odpovědět na jakoukoliv otázku. Udělal jsem to proto, že my - my všichni tři - víme, že jste obviněna z něčeho, co jste neudělala. Vaše zvědavost se obrátila proti vám. Nahlížela jste do zavřené skříně, ve které jste neměla co dělat.

V tom okamžiku, kdy jste se dotkla té krabice na klobouky, jste se stala zranitelnou. A teď: kolik říká vaše teta, že se jí ztratilo?“

„Sto dolarů.“

„Cože?“ zeptal se Mason překvapeně.

„Sto dolarů.“

„Z krabice, která byla plná peněz?“

„Je to všechno nějaké divné, pane Masone. Ta krabice už není plná peněz, ta krabice je prázdná,“

„A co ty ostatní krabice, které byly na polici?“

„Všechny jsou pryč.“

„A tváří v tvář faktu, že mohlo být ukradeno několik stovek tisíc dolarů, vaše teta Sophia prohlašuje, že se jí ztratila jenom stovka?“

„Ano.“

„Ať jde k čertu,“ zabručel Mason.

„Stuart Baxley ji přišel navštívit dnes odpoledne. Pozvala ho k večeři a pozvala také mě. Vypadalo to, jako by nás chtěla dávat dohromady. Odešla do svého pokoje a nechala nás nějakých deset nebo patnáct minut o samotě. Potom náhle začala křičet, že ji okradli.

Baxley vyběhl nahoru podívat se, co se stalo. Já jsem šla klidně za ním. Ona tam stála u dveří své skříně, dívala se na prázdnou polici a stále opakovala: ‚Okradli mě, okradli mě!‘. Nakonec ji Stuart uklidnil, ale nedovedete si představit, jak jsem se cítila já. Úplně mě zachvátila panika.“

Mason zastavil auto na křižovatce a řekl: „Tak dál.“

„Stuart se zeptal, co se jí ztratilo, a ona mu hned řekla, že sto dolarů. Že měla uložených sto dolarů v krabici na klobouky ještě dnes ráno a že ta krabice je teď prázdná,“

„A co řekla o ostatních krabicích?“

„Nic.“

„A co řekl Baxley?“

„Ó, ten starý dobráček Baxley,“ vybuchla Katherine, „byl na mě zřejmě nabroušený od chvíle, kdy jsem tam přišla, a potom byl samozřejmě první, kdo mě obvinil, že já jsem byla doma, že jsem měla příležitost vniknout do skříně a ukrást peníze.“

„Jak dlouho jste byla doma?“

„Měla jsem odpoledne volno, a tak jsem ho větší část strávila tím, že jsem si vyřizovala nějaké soukromé nákupy. Potom jsem přišla domů a balila. Teta Sophia přišla a pozvala mě na večeři. Já jsem to přijala.“

„A co se stalo potom?“

„Potom mi teta Sophia řekla, že pozvala k večeři i Stuarta Baxleyho.“

„Už jste ho viděla někdy předtím?“

„Ano, ale jenom krátce.“

„A co o nemovité?“

„Vůbec nic. Říká, že je přítel rodiny. A to tedy není, protože žádná rodina neexistuje. Totiž - teď neexistuje, od té doby, kdy moji rodiče zahynuli při automobilovém neštěstí. Ale nikdy jsem neslyšela, že by se o něm rodiče zmiňovali. Můj otec nerad psal dopisy a teta Sophia pro nás víceméně nebyla nic než jen jméno.

Psávala jsem tetě Sophii vždy po dvou týdnech, ale jen o drobných příhodách, protože jsem nechtěla, aby se cítila osamělá. Ona mi odpovídala krátkými dopisy, ale vždycky zdůrazňovala, jak si váží mých zpráv a jak mnoho to pro ni znamená. Kromě toho psala o různých drobnostech - o hudbě, kterou poslouchala v rozhlase a jak na ni působila. Ve skutečnosti mi o sobě prozradila jen velmi málo, ale pokud vůbec něco, nikdy nejmenovala Stuarta Baxleyho.“

„A co o něm tedy víte?“ zeptal se Mason.

„Příliš mnoho ne. Povídali jsme si deset nebo patnáct minut, zatímco teta Sophia byla nahoře. Vypadal velmi nesdílně, aspoň se mi to tak zdálo.“

„Řekl vám, co dělá?“

„Říkal, že provádí drobné investice a tu i tam malé finanční operace, ale já si myslím, že se jen snažil mi o sobě toho moc neprozradit.“

„Ptala jste se ho, jak dlouho zná tetu Sophii?“

„To ne, nedávala jsem mu žádné osobní otázky. Jen jsme si tak všeobecně povídali. On se mě ptal, jak se mi zde líbí, a říkal, že se dozvěděl, že jsem si našla místo. Já jsem mu řekla, že ano. On se ptal proč a já jsem mu odpověděla, že chci být samostatná. Zdálo se, že tato informace má pro něj nějaký význam, ale nevím proč.“

„Myslím si,“ řekl Mason zamyšleně, „že o Stuartu Baxleym ještě uslyšíme. Víte, je docela možné, že to může být třeba špicl.“

„Co tím chcete říct?“

„Je možné, že vyšťoural o vaší tetě, že za svou nuznou fasádou skrývá nějaký tajný majetek. Konečně - žena, která jezdí na trh v taxíku a nechává ho čekat, zatímco nakupuje ve výprodeji, by mohla být vhodným objektem pro lidi, kteří na takových věcech vydělávají.

Víte, jsou lidé, kteří dávají daňovému úřadu typy, a pokud se na podkladě jejich udání zjistí daňový únik, dostávají za to odměnu.“

„Možná,“ řekla. „Je to právě takový typ člověka, nebo aspoň dělá takový dojem. Je něčím podezřelý - asi tím, jak se vyhnul každému přímějšímu dotazu a potom rychle přeskočil na jiné téma.

Ptal se mě, jak mi chutná kuchyně tety Sophie, a já jsem mu řekla, že je výborná kuchařka, ale že od té doby, co mám zaměstnání, jím venku. Myslím, že chtěl ode mne slyšet, jak se u ní jí, ale já si myslím, že zde již byl na večeři někdy dříve.“

„Víte, jestli vaše teta chystala k večeři něco zvláštního?“

„Ne, to nevím. Přijela autobusem s nějakými balíčky. Byla pro ně v tržnici. Nevím, co přivezla.“

„Co jste mívaly obvykle k večeři?“

„Bylo to velmi, velmi skromné. Měla například tři nožičky párků. Ohřála je a dala mi dvě, protože jsem ve vývoji a potřebuji hodně jíst. Jednu si nechala pro sebe. Potom si dávala chléb s máslem, nějakou konzervovanou zeleninu a to tak bylo všechno. Nikdy v životě jsem nebyla tak hladová jako o těch večerech, které jsem v tom domě zažila, než jsem nastoupila do práce.“

„Dobrá,“ řekl Mason, „a potom, co vaše teta zjistila svou ztrátu a prohlásila, že byla okradena, co se pak stalo?“

„Potom Baxley požádal tetu Sophii, aby zavolala policii. A když řekla, že si nepřeje, aby se policie pletla do jejích záležitostí, řekl Baxley, že zná soukromého detektiva, který umí sejmout otisky prstů z krabice na klobouky.“

„Ty krabice byly pryč?“ zeptal se Mason.

„Všechny až na jednu. Jedna prázdná krabice ležela na zemi.“

„A co potom?“

„Stuart zavolal tu detektivní agenturu. Slyšela jsem jejich jméno. Byli to Moffat a Jordán. Pokoušela jsem se vám zavolat, ale bylo obsazeno. Potom se věci daly rychle do pohybu. Ten člověk, Jordán, přišel a byl velmi hrubý a sprostý. Chtěl ode mne otisky prstů a já jsem nechtěla. Řekla jsem mu, že vám zavolám. Na to mi řekli, že zavolají policii, a já na to, ať se tedy do toho hned dají; potom jsem vás chytla telefonem a… No, dál už víte.“

Mason řídil opatrně, a jakmile přijel na hlavní ulici, zajel k hotelu Wolverine. Nechal Katherine Ellisovou zapsat do knihy hostů, představil se recepční a řekl: „Slečna Ellisová je mou klientkou. Tohle je má sekretářka Della Streetová. Potřebujeme si na chvíli promluvit se slečnou Ellisovou.“

„To je v pořádku,“ řekla recepční. „Poznala jsem vás hned, když jste vešel, pane Masone. Jsem ráda, že vám mohu něčím pomoct v jednom z vašich případů.“

„Děkuji vám,“ odvětil Mason.

Odešli do domku, který byl přidělen Katherine Ellisové, dost nepohodlně se usadili a Mason řekl: „Mám pro vás nějaké novinky, Katherine. Dozvěděl jsem se několik maličkostí o vaší tetě. Ale myslím si, že bude pro vás lepší, když o tom nebudete vědět - aspoň prozatím.

Myslím si, že o tom později uslyšíme více. Mám za to, že se policie do věci dříve nebo později vloží, a myslím si, že vás budou vyslýchat. Nechci, abyste lhala. Proto bude podle mne lépe, když o některých věcech nebudete vědět.

A teď: vaše slabé místo je v tom, že jste objevila krabici na klobouky plnou peněz. V tom okamžiku, kdy to připustíte policii nebo komukoliv jinému, dostáváte se do podezření, že jste své tetě peníze ukradla. Vaše teta je měla schované a bojí se přiznat, kolik jich bylo. Proto říká, že to bylo jen sto dolarů.

Policie vám nebude moct nic dokázat, pouze nepřímo. Ale oni si vás vyberou jako viníka, nebudou dál pokračovat ve vyšetřování a budou přesvědčeni, že mají případ uzavřený.

Proto si nepřeji, abyste komukoliv něco říkala o tom, co jste našla ve skříni, a nebudete potom muset lhát.

To vás postaví do velice vážné situace. Budete muset trvat na tom, že neučiníte vůbec žádnou výpověď, jedině v mé přítomnosti.

Teď to ovšem vypadá velmi podezřele, ale já se pokusím, aby to znělo logičtěji. Jste velmi citlivá mladá žena, vyrostla jste ve vysoce kulturním prostředí, nejste zvyklá na těžší život a najednou jste byla obviněna Stuartem Baxleym a detektivní agenturou z krádeže. To by mohlo ohrozit vaši pověst; taková věc může způsobit, že si v současné době nepřejete učinit jakoukoliv výpověď. Také nevíte, jestli vaše teta podá trestní oznámení. Ze všech těchto důvodů jsem vás poučil, abyste prozatím neučinila vůči nikomu vůbec žádné prohlášení.“

Přisvědčila.

„Myslíte si, že to všechno správně zvládnete?“ zeptal se Mason.

„Ale ovšem, nejsem hloupá, pane Masone. Ostatně jsem také dostala nějaké vychování. Budu prostě stát na tom, že jsem svěřila celou věc do vašich rukou, že jste se rozhodl podat žalobu, ale že s ní jsou nějaké problémy a my dosud nevíme, jestli bude žaloba směřovat proti mé tetě. Proto jste mi řekl, abych nečinila jakékoliv prohlášení, dokud mi neřeknete.“

„Hodné děvče,“ řekl Mason.

Mason došel k psacímu stolku, vyhledal psací potřeby a řekl Katherine Ellisové: „Teď napište dopis Sophii Atwoodové. Oznamte jí, že jsem váš advokát. Že jste odešla kvůli tomu, co se stalo. Že možná zůstanete v mém opatrování. Že Della Streetová je oprávněna, aby došla do vašeho pokoje, zabalila vaše věci a přinesla vám je. Že když nebude moct zabalit všechno najednou, vrátí se později, ale že naléhavě potřebujete své věci ještě dnes večer.“

„Ale propána,“ řekla Katherine, „oni vás vyhodí. Oni vám nedovolí…“

„Mě nevyhodí,“ tvrdil Mason. „Mohou nám zabránit ve vstupu, ale myslím, že to neudělají.“

Katherine Ellisová na okamžik zaváhala a potom začala psát. Když skončila, podala dopis Perrymu Masonovi. „Je to tak dobře?“ zeptala se.

Mason pečlivě četl a potom přisvědčil. „Napište ještě datum,“ žádal.

Napsala datum.

„Už jste večeřela?“ zeptal se Mason. „Ne.“

Mason jí podal dvacetidolarovou bankovku. „Budete potřebovat nějaké peníze. Zde v motelu je restaurace. Dojděte si na večeři.“

„Já nebudu moct jíst, pane Masone. Jsem příliš rozčilená. Jsem docela vyvedená z míry.“

„To bude v pořádku,“ řekl Mason. „To je normální reakce. Přestaňte na to myslet, zkuste si trochu odpočinout a zkuste si uklidnit nervy. Myslím, že budeme zpátky asi za hodinu.“

Advokát vstal, kývl na Dellu Streetovou a oba odešli.

Z nejbližšího automatu zavolal Mason Paulu Drakeovi.

„Odešli jsme z domu Sophie Atwoodové, Paule,“ oznámil Mason detektivovi. „Myslím, že bude nejlépe, když ti řeknu, že má klientka Katherine Ellisová byla obviněna, že vzala peníze z krabice na klobouky, která byla na polici ve skříni. A teď bych chtěl nějaké informace.“

„Tak to vysyp.“

„Co víš o Moffatovi a Jordánovi, vyšetřovatelích?“

„Je to vážená agentura,“ řekl Drake. „Jsou pokládáni za nadprůměrně schopné.“

„Je Jordán dost schopný, aby sejmul otisky prstů z krabice na klobouky, Paule?“

„Pochybuji,“ řekl Drake. „Nemůžeš sejmout otisky prstů z papíru - pokud nepoužiješ jodové výpary - a to bys ještě musel mít velké štěstí. Daří se to jen v laboratorních podmínkách.“

„Tak to ti, Paule, povím novinku. Macdonell Associates of Corning v New Yorku vypracoval novou technologii, při které se nanáší černý magnetický prášek na povrch tak jemně, že se nic kromě prášku nedotkne povrchu. Potom je prášek magneticky odstraněn a ten proces je tak důmyslný, že zůstanou identifikovatelné otisky prstů nejen na lakovaných krabicích a na papíře, ale dokonce i na papírových kapesnících.“

„Hrom do toho,“ vyhrkl Drake. „To je teda novinka, ale jsem přesvědčen, že Jordán o tom taky neví.“

„Pokusil se získat její otisky prstů,“ řekl Mason.

„To je běžná rutina - nejspíš se ji pokusil zastrašit a získat od ní nějakou výpověď,“ řekl Drake. „To je jedna z Jordánových metod, on je zvyklý používat silnější prostředky. Přijímá také zakázky jako tělesný strážce, a proto bývá někdy trochu tvrdý.“

„Rozumím,“ řekl Mason. „Já jsem jenom chtěl získat přehled. Mohu tu agenturu žalovat pro urážku o náhradu sto dolarů.“

„To je mi fuk,“ řekl Drake. „Chceš, abych ještě něco dělal se Sophií Atwoodovou?“

„Teď ne,“ řekl Mason. „Zavolej svého člověka, ať je kde je, pošli ho domů a mně pošli účet.“

„Tak to udělám,“ řeíd Drake a zavěsil.

Mason se vrátil k autu, kde čekala Della Streetová.

KAPITOLA V

Stuart Baxley zaslechl zvonek u dveří. Když otevřel, stáli před ním Mason a Della Streetová.

„Vy už jste tu zas?“ vykřikl.

Mason se usmál. „Osobně. Chceme navštívit Sophii Atwoodovou.“

„Sophia Atwoodová teď nemůže s nikým mluvit.“

„Vy můžete mluvit za ni?“

„Ona nechce nikoho vidět.“

„A ona vám řekla, že nechce nikoho vidět?“

„Samozřejmě že mi to řekla.“

„Jste s ní ve styku?“

„Ovšem že jsem s ní ve styku.“

„Della Streetová, má sekretářka, má příkaz od Katherine Ellisové, příkaz, který jí dovoluje a ukládá, aby vyzdvihla jisté věci z místnosti, kterou Katherine Ellisová užívala.“

„No vy ale nesmíte dovnitř,“ řekl Baxley.

„Takový zákaz bych raději vyslechl přímo od paní Atwoodové,“ řekl Mason. „V této věci vaši autoritu neuznávám.“

„Pokuste se vstoupit do tohohle domu a pocítíte mou autoritu,“ vybuchl Baxley.

„Mám tomu rozumět tak, že chcete použít násilí, abyste zabránil slečně Streetové odnést to šatstvo?“

„Ano, užiju síly,“ oznámil Baxley vyzývavě.

Jordán, soukromý detektiv, kterého přilákal jejich hlasitý hovor, k nim přistoupil a řekl: „Pane Baxleyi, mohu s vámi na okamžik mluvit?“ - „Za moment,“ odpověděl Baxley.

„Má klientka byla vystavena obtěžování a ponižování. Byla falešně obviněna ze zločinu. Byla vyštvána z domu, kde bydlí, bez svých šatů. Chce své oblečení. Nebude-li mi dovoleno tyto šaty odnést, její škoda tím vzroste. Budu-li smět šaty odnést, mohla by tato okolnost příznivě ovlivnit další vývoj. Myslím, že to paní Atwoodová pochopí.“

„Minutku, okamžik,“ řekl Jordán, „počkejte minutku.“ Vzal Baxleyho pod paží a odvedl ho z doslechu. Mluvili spolu tichým hlasem dvě nebo tři minuty. Potom se rozzuřený Baxley vzdálil a Jordán se objevil ve dveřích.

„Vy a slečna Streetová můžete dovnitř, pane Masone,“ řekl. „Kdybyste počkal zde v knihovně, ukážu slečně Streetové pokoj Katherine Ellisové. Může si tam vzít všechno, co si přeje, ovšem za předpokladu, že její plná moc je v pořádku. My samozřejmě nepřebíráme žádnou odpovědnost za věci, které si vezmete.“

„To je v pořádku,“ řekl Mason. „Tady máte to zmocnění.“

Jordán ho několik okamžiků prohlížel a potom ho schoval do kapsy.

„Ta plná moc patří Sophii Atwoodové,“ upozornil ho Mason.

„My ji zastupujeme,“ řekl Jordán, „pojďte dál.“

„Z vaší ochoty,“ řekl Mason, „dovolit slečně Streetové odnést věci, usuzuji, že jste pokoj Katherine Ellisové už prohledal.“

Detektiv se ušklíbl. „To je vaše věc, jaký úsudek si uděláte.“

Vešli do domu. Mason se posadil do knihovny. Jordán doprovodil Dellu Streetovou nahoru po vrzajícím starodávném schodišti s točitým zábradlím. Baxley zůstal někde v domě.

O chvilku později zazněly na schodech lehké kroky, Mason povstal, protože do místnosti vešla přitažlivá žena.

„Vy jste pan Mason?“ zeptala se.

Advokát přisvědčil.

„Já jsem Sophia Atwoodová.“

„Těší mě, že vás poznávám,“ řekl Mason, „a to přesto, že jsem advokát a zastupuji odlišné zájmy. Ovšem, raději bych jednal s vaším právním zástupcem, když…“

„Ale prosím vás,“ řekla, „sedněte si, pane Masone. Chci si s vámi promluvit.“

„Jsem zde jako advokát Katherine Ellisové,“ řekl Mason.

„Ale já vím, já vím. Chystáte se podat žalobu o náhradu škody a tak dále. Ale nepokoušejte se na mě svalit zodpovědnost za cokoliv, co řekl Stuart Baxley.“

„On nejedná vaším jménem?“ zeptal se Mason. „Tím myslím, jestli není vaším zástupcem v této věci?“

„On se o to snaží. Dává mi rady a říká mi, co mám dělat a co ne. Ale já budu dělat to, co chci sama, a ne to, co si přeje někdo jiný.“

„Vy si skutečně myslíte, že vám Katherine Ellisová ukradla peníze?“ zeptal se Mason.

„Tak tomuhle vy právníci říkáte sugestivní otázka,“ řekla s úsměvem. „Na to vám teď neodpovím. Vždyť co si myslím já, není tak důležité.“

„Je to ale základní otázka,“ řekl Mason. „A každý občan má podle ústavy právo na ochranu před obviněním ze zločinu.“

„No dobrá,“ řekla, „tak jsem to nemyslela. Víte, já jsem žila dlouho sama a myslím si, že jsem se tím stala trochu podezíravá a možná i poněkud uzavřená.

Měla jsem sto dolarů v krabici na klobouky na polici ve skříni a tu skříň jsem zamykala. Někdo se do té skříně dostal a vzal těch sto dolarů z krabice na klobouky. Obávám se, že jsem nejdříve obvinila Stuarta Baxleyho, on se pochopitelně urazil, snažil se odvrátit pozornost od sebe, a proto prohlásil, že Katherine měla nejlepší příležitost.“

„Jinými slovy, on soustředil pozornost na Katherine a obvinil ji?“ zeptal se Mason.

„Už zase dáváte sugestivní otázky,“ řekla, „ale já to nevím. Nedávala jsem přesně pozor, jak ten hovor probíhal, ale já chci svých sto dolarů zpátky. Pro ženu v mém postavení je sto dolarů velmi mnoho peněz,“

Její bystré šedé oči za brýlemi v kovových obroučkách soustředěně pozorovaly advokáta.

„Je to velmi mnoho peněz,“ opakovala.

„Bylo to přesně sto dolarů?“ zeptal se Mason.

„Přesně sto dolarů.“

„Vy jste na ně nějaký čas šetřila?“ pátral Mason.

„Nejsem teď ochotná diskutovat o svých soukromých finančních záležitostech, ale řeknu vám, že jsem na to opravdu musela nějaký čas šetřit. Mám svůj účet v bance. Já si ukládám každých pět dolarů, jak často jen mohu, a již mám na svém účtu asi dvě stě padesát dolarů. Rozhodla jsem se vyrazit na nákupy, chtěla jsem si koupit nějaké šaty a vybrala jsem si na to krásnou šustivou stodolarovku. Nechtěla jsem nosit tolik peněz v kabelce, tak jsem si myslela, že ve skříni v krabici na klobouky bude v bezpečí.“

„A když jste se dnes večer šla na ni podívat, byly peníze pryč?“

„Přesně tak. A krabice na klobouky byla shozená na podlahu… Teď už chápu, proč ten detektiv, kterého Stuart Baxley zavolal, se pokoušel sejmout z té krabice otisky prstů. Tedy, snažil se o to.“

„Kolik lidí bralo tu krabici do rukou?“ zeptal se Mason.

„Já jsem ji brala do rukou, když to chcete vědět.“

„A když jste obvinila Baxleyho z krádeže, bral ji do ruky?“

„Zvedl ji a prohlížel ji, jestli nenajde nějaké stopy, ano.“

„A ten detektiv, pan Jordán, sahal na ni?“

„Ne, pan Jordán ne. Měl takové kleštičky a těmi ji bral.“

„Takže vy víte, že otisky Stuarta Baxleyho na té krabici jsou?“ řekl Mason.

„Ano.“

„A když teď najdete otisky Katherine Ellisové, neudiví vás skutečnost, že tam najdete také otisky Baxleyho?“

„No vždyť on k tomu měl důvod, protože ji zvedal, kdežto Katherine neměla v mé skříni naprosto co dělat.“

„A kdyby Katherine byla jedna z těch, kdo krabici zvedali, a potom by se našly otisky Baxleyho, to by byl zlodějem Baxley?“ ptal se Mason.

Chvíli si ho prohlížela pronikavýma šedýma očima, pak se usmála a řekla: „Vy právníci vždycky dokážete lidi poplést. Já bych si jenom přála, abyste věděl, že chci být k vám upřímná, pane Masone. Já jsem Katherine z ničeho neobvinila, já vás jenom seznamuji s fakty.“

„Mohu se zeptat, jak se stalo, že vás Baxley zastupuje?“ pátral Mason.

„Nezastupuje.“

„On říkal, že ano.“

„On se o to snažil, to je vše. Já se zastupuji sama.“

„Vy ho již znáte nějaký čas, viďte?“ zeptal se Mason.

„Nějaký čas, to sedí.“

„A co to znamená, nějaký čas?“

„To znamená nějaký čas.“

„Rok?“

„Tak dlouho ne.“

„Měsíc?“

„Možná.“

„A nyní jste přišla o sto dolarů?“

„Ano.“

„Jste si jistá, že je to právě sto dolarů?“ pátral Mason dále.

„To je pravda. Prostě stodolarová bankovka.“

„V záznamech banky bude zapsán váš výběr?“

„Jistě že tam bude. Když vám něco říkám, pane Masone, tak mluvím pravdu. Já na lži nevěřím.“

Znovu bylo slyšet kroky na schodech. Della Streetová, následována Leveringem Jordánem, sestupovala po schodech. Jordán nesl kufr. Della Streetová měla příruční tašku.

Della Streetová řekla: „Vybrala jsem tam nějaké věci, které bude potřebovat nejdříve. Vzala jsem její kosmetiku, věci na noc a to nejdůležitější na prvních několik dní.“

„No vždyť může kdykoliv přijít pro své ostatní věci,“ řekla Sophia Atwoodová.

Mason řekl: „To je má sekretářka, slečna Streetová, paní Atwoodová.“

Sophia Atwoodová vstala, šla naproti Delle Streetové a podrobně si ji prohlížela. „Velmi mě těší, že vás poznávám, slečno Streetová,“ řekla a podala jí ruku.

Della Streetová položila tašku, aby mohla Sophii Atwoodové stisknout ruku. „Děkuji vám,“ řekla. „Potěšení je na mé straně. Myslela jsem si, že vás najdu - no, řekněme poněkud citově rozrušenou.“

„Ale já jsem rozrušená,“ řekla paní Atwoodová, „ale doufám, že rozčilení se neprojeví na mém jednání ani na mém chování. Jste velmi milá mladá žena, slečno Streetová, příjemný vzhled, příjemné vystupování.“

„Ó, děkuji vám,“ řekla Della Streetová.

Paní Atwoodová se obrátila k Masonovi: „Pane Masone,“ řekla, „jste Katherininým advokátem.“

Mason přisvědčil.

„Nevěděla jsem, že zde Katherine zná nějakého advokáta.“

„Zná mě.“

„A už předtím, než jste sem přišel?“

„To ano.“

„Jak dlouho ji znáte?“

„Nějaký čas.“

Paní Atwoodová se zasmála. „Jste šikovný; tak se vás tedy zeptám, jak dlouho je to ‚nějaký čas‘?“

„Nějaký čas.“

Sophia řekla přísně: „Ale ona vám telefonovala ihned - hned potom, jak měla možnost dostat se k telefonu!“

„Mnoho lidí mi telefonuje a v jakoukoliv hodinu,“ řekl Mason.

„To si myslím, pane Masone. A chápu vaše stanovisko. Vy se mnou nechcete mluvit, protože bych mohla stát proti vám, když zastupujete Katherine, ale já vám chci říct, že jsem nikdy Katherine neobvinila z jakéhokoliv trestného činu.

Já pouze uvádím fakta. Měla jsem sto dolarů, které jsem si vybrala ze svého účtu v bance a uložila do krabice na klobouky na polici ve skříni. Když jsem skříň odemkla, ležela krabice na dně a peníze byly pryč.

Já bych vám jenom chtěla říct, že jakákoliv obvinění, se kterými přišli Stuart Baxley nebo pan Jordán, byla pouze výsledkem jejich vlastního úsudku a neměla vůbec žádnou souvislost s mým názorem.“

„Stuart Baxley není vaším zástupcem?“ zeptal se Mason. „Nejedná vaším jménem?“

„Propána, to už vůbec ne!“

„Děkuji vám,“ řekl Mason.

Usmála se. „Dobře, řekla jsem vám toho dost, pane Masone. A ještě vám řeknu, pokud jde o mě, nemám vůbec nic společného s událostmi, které vedly k odchodu Katherine. Své věci si může vzít kdykoliv, kdy si to bude přát. Myslíte, že má dost věcí na prvních několik dnů, slečno Streetová?“

„Myslím, že ano.“

„Katherine má totiž místo a já věřím, že je důležité, aby si ho zachovala. Myslím si, že práce je nejlepší medicína na světě. Já jsem si přála, aby si našla nějakou práci. Vyvinula jsem i určitý tlak, abych ji přiměla práci hledat.

A nyní vidím, že máte o svou klientku strach, když vyzvedáváte její věci. Dovedu si představit, jak špatně se teď Kit cítí. Řekněte jí, že teta Sophia ji pozdravuje a přeje jí všechno nejlepší.“

„A mohu jí také říct, že jste přesvědčena, že s krádeží peněz z krabice na klobouky nemá nic společného?“

„To nemůžete!“ zarazila ho Sophia Atwoodová. „Já nikoho předem neobviňuji, ale ani nezbavuji podezření. Fakta jsou fakta, jak vždycky říkám. A vy žádná fakta nemůžete uvést. Ale můžete si být zcela jistý, že já nikoho neobviňuji. Já nebudu vznášet žádná obvinění, dokud k tomu nebudu mít důvod.“

„Za pozvání soukromého detektiva je odpovědný Stuart Baxley?“ zeptal se Mason.

„Já budu vypovídat, jen když mě povoláte na lavici svědků, mladý muži,“ řekla Sophia Atwoodová a oči jí zneklidněly. „Prozatím jsem vám řekla, co můžete říct Kit. A teď mě, prosím, omluvte, protože mám za sebou namáhavý den a přeci jenom už nejsem žádná holčička.“

Zasmála se, řekla „tudy, prosím“ a doprovodila Masona a Dellu Streetovou ze dveří.

„Nuže?“ zeptala se Della, když Mason ukládal kufr do auta.

„Mazaná jako liška,“ řekl Mason. „Můžete si snadno představit, jak to bylo. Ona měla úplný poklad v hotových penězích, uložený nahoře ve skříni. Buď jí to někdo ukradl, nebo měla důvod si myslet, že Kit na peníze přišla, a možná se i bála, že by to Kit mohla prozradit finančním úřadům.

Tak co mohla dělat? Vymetla všechno, co měla, došla do banky, kde měla uloženy své úspory - 250 dolarů – vybrala sto dolarů, aby byl o výběru záznam, potom shodila otevřenou krabici na podlahu a začala křičet, že ji okradli.“

„Takže vy si nemyslíte, že někdo - třeba Stuart Baxley - našel peníze a všechno sebral?“

„V takovém případě,“ řekl Mason, „by Sophia Atwoodová jednala úplně jinak, než jak se chovala teď. Žena, která těžce střádá každý cent, by vzbouřila všechny policisty na světě, aby chytili viníka a zachránili z jejích peněz aspoň něco.“

„I kdyby jí tím měly vzniknout nepříjemnosti z krácení daně?“

„I kdyby měla mít nějaký malér z krácení daně,“ řekl Mason. „I potom by se napřed snažila získat zpátky, co se dá, a teprve potom by se starala o daň z příjmu.“

„Jinými slovy - Sophia si to tedy udělala sama?“

„Některé důkazy by tomu mohly nasvědčovat,“ řekl Mason. „Pokud nám ovšem Katherine Ellisová říká pravdu.“

„Klienti ale obvykle lžou,“ podotkla Della Streetová.

„To ano,“ souhlasil Mason vážně.

Jeli zpět do motelu a Mason zopakoval Katherine rozhovor se Sophií Atwoodovou.

Katherine pozorně naslouchala a přitom si vybalovala věci.

Náhle se obrátila k Delle Streetové: „Viděla jste tam na ramínku kostkovanou sukni a růžovou blůzu?“

„Vy jste ji chtěla?“ zeptala se Della Streetová. „Měla jsem ji vzít?“

„Doufala jsem, že mi ji vezmete. Už jsem vám chtěla telefonovat, ale potom jsem si to rozmyslela. Já… já jsem si to chtěla zítra vzít na sebe, ale na tom teď nezáleží. Mám tady jiné věci. A také bych ráda měla své krokodýlí boty. To jsou mé pracovní… Ale to je jedno. Vezmu si tyhle černé, které tu mám.“

„Pamatujte na to,“ řekl Mason, „že Sophia osobně je velmi srdečná. Říká, že si můžete kdykoliv přijít pro zbytek svých věcí. Jenom si myslím, že by bylo dobré, kdybyste měla s sebou svědka, až tam půjdete. Raději by měl jít někdo s vámi.

Mě můžete chytit v jakoukoliv noční hodinu přes Drakeovu detektivní agenturu. Mají službu čtyřiadvacet hodin denně.

Ale teď na všechno zapomeňte a zkuste se trochu prospat.“

„Pokusím se spát,“ souhlasila, „ale nezapomenu na to nikdy.“

„Dělejte, jak nejlépe umíte,“ pokrčil Mason rameny. „Ale zůstaňte se mnou ve styku.“ Otočil se k Delle Streetové a kývl na ni.

KAPITOLA VI

Krátce před polednem následujícího dne zaklepal Drake smluveným znamením na Masonovy dveře.

Della Streetová otevřela a Drake hlásil: „Mám tady hromadu všelijakých zpráv, Perry. Myslím si, že by tě to zajímalo, a chtěl bych ti podat referát.“

„Co je?“ zeptal se Mason.

„Tak za prvé,“ řekl Drake, „Sophia Atwoodová mluvila pravdu. Vybrala si sto dolarů ze Sunset National Bank, kde má otevřený účet. Ukládala si tam pět dolarů každý měsíc. Teď si šla vybrat sto dolarů a žádala hezkou stodolarovou bankovku.“

Mason se zamračil.

„To,“ řekl Drake, „by mohlo znamenat, že Sophia připravovala scénu pro krádež a chtěla, aby byla ukradena přesná částka.“

„To je jedno vysvětlení,“ řekl Mason. „Jakou máš další zprávu, Paule?“

„No to s tím nemusí ani souviset, ale měl jsem nějaké tušení, takže jsem si popovídal s vrátnou od Gillco Manufacturing Company.“

„Nenapínej mě,“ řekl Mason.

„Není to vždycky stejná žena,“ řekl Drake.

Mason vyskočil ze židle: „Cože?“

„To mi řekla vrátná,“ řekl Drake.

„Samozřejmě,“ pokračoval Drake, „má informátorka nemusí být tak docela spolehlivá, ale vypadá docela bystře. Říká, že tužky prodávají dvě ženy. Obě vypadají podobně a podobně se i oblékají. Nosí velmi tmavé brýle, tváří se, že jsou slepé, cestu si vyklepávají bílou holí a do práce jezdí taxíky. Ale to děvče trvá na tom, že je prozrazují boty. Že jedna z nich má nějakou deformaci na pravé špičce a musí nosit zvláštní ortopedické boty, kdežto druhá má dokonalé nohy a elegantní boty.

Dokonce si je podle toho i pojmenovala: té první říká paní Boulička a té druhé paní Lodička.“

„Mluvila s někým o svém pozorování?“ zeptal se Mason.

„S telefonistkou v ústředně.“

„Mluvil jsi s tou telefonistkou osobně?“

„Propána, to ne. Je přece valná hromada akcionářů a někteří akcionáři by mohli dělat potíže. Telefonní linky jsou pořád v permanenci.“

„Paule, chci, abys nasadil detektiva na tu záležitost s Gillco Manufacturing Company a zkusil zjistit něco o té druhé ženě. Jednu z nich už známe. Teď bych chtěl zjistit, kdo je ta druhá.

Dej si ale pozor, až budeš mluvit s těmi taxíkáři, protože by jí to mohli prozradit. Myslím si, že zjistíme, že každá z těch žen má pravidelného řidiče, který ji vozí do práce a zase pro ni jezdí. Může to být i tentýž řidič pro obě ženy.

Chci mít na tom dobrého detektiva s autem, který by sledoval taxík, až ta žena pojede domů. Jestli jsou dvě, zjistíme, kde ta druhá bydlí… Proč se tak šklebíš?“

„To už jsme všechno udělali.“

„Kdy?“ zeptal se Mason.

„Asi před hodinou.“

„Dobrá práce, Paule.“

„Jakmile jsem se dozvěděl o té druhé v tom žebráckém kšeftu, zavolal jsem do kanceláře a poslal jsem tam detektiva s vozem. Řekl jsem mu, aby tam zůstal, dokud se ta slepá žebrácká neukáže, a potom aby ji sledoval domů.

Ta mladá žena, která bydlí s paní Atwoodovou, její neteř Katherine Ellisová, je tvoje klientka?“

Mason se zamyslil a potom řekl: „Katherine Ellisová - krátce Kit - je číšnice v jedné z restaurací Madison Milestone, u Midtown Milestonů.

Ona je má klientka, ale tvá ne. Já se o tu věc zajímám sám, aspoň prozatím.“

„Klasa?“ zeptal se Drake.

„Jéje,“ řekla Della Streetová.

Drake se zamyslel. „Tenhle případ může být mnohem komplikovanější, než vypadá, Perry. Nejraději bych si s tou tvou klientkou promluvil.“

Mason přikývl. „To můžeš, Paule. Tedy - jestli to bude zapotřebí,“

Drake odešel z kanceláře a Mason řekl Delle Streetové: „Zavolejte Madison’s Midtown Milestone. Chtějte Kit Ellisovou. Řekněte jim, že to je služební hovor, a zeptejte se, jestli by mohla přijít k telefonu. Kdyby nemohla, nechte jí vzkaz, aby zavolala Masonovu kancelář.“

Della Streetová zvedla telefon, vytočila číslo a po chvíli řekla: „Chápu, děkuji vám. Můžete jí, prosím, vyřídit, aby zavolala Masonovu kancelář?… Nemůžete… Chápu… Děkuji.“

Della Streetová zavěsila sluchátko do vidlice, obrátila se k Masonovi a řekla: „Je na pláce. Servírky nesmějí chodit k telefonu, když mají službu, a není dovoleno přijímat pro ně vzkazy.“

„Tak vám povím, co uděláme, Dello; pojedeme do města na oběd a požádáme vrchního, aby ji přidělil k našemu stolu. Aspoň se podíváme, co právě dělá.

A také byste mohla ještě zavolat Tracymu, Dello. Víte, to je ten, co pronajímá ojeté vozy. Řekněte mu, že mám klienta, který potřebuje dopravu; že si pravděpodobně koupí vůz během příštích třiceti dnů a že bych si přál, aby měl k dispozici na pět nebo šest dnů ojetý vůz a nemusel jezdit autobusem. Pro ženu není příliš bezpečné čekat v noci na ulici na autobus.“

Della Streetová přisvědčila a řekla: „Hlavním bodem v tomhle případě jsou čísla 80 - 60 - 80.“

„Co tím myslíte?“ zeptal se Mason.

Della Streetová se usmála: „Já jenom upozorňuju na to, že někteří lidé to mají v životě jednodušší než druzí.

„Aha,“ řekl Mason a usmál se. „Už tomu rozumím. Dobře, máte bod, Dello.“

„Nejde o bod, ale o křivky,“ řekla. „Chcete pozvat Paula Drakea s námi na oběd?“

Mason chvíli váhal, pak se usmál a řekl: „Ani ne, Dello. Podíváme se, jestli Drake už nejí u Midtown Milestonů. Myslím, že by se nám vyplatilo, kdybychom si pospíšili.“

„Osmdesát - šedesát - osmdesát,“ řekla Della Streetová a hrála si s telefonem. „Zavolám vám pana Tracyho.“

KAPITOLA VII

Mason řekl vrchnímu: „Chtěli bychom poobědvat. Máte volný některý ze stolů Katherine Ellisové?“

Vrchní zaváhal. „To byste museli počkat, dokud se některý její stůl neuvolní. Ale teď jsou všechny obsazené… Vy jste Perry Mason, viďte?“

„Správně,“ řekl Mason.

„Já vás znám,“ řekl vrchní. „Přítel našeho šéfa. Podívám se, co pro vás budu moct udělat, pane Masone. Ale my přidělujeme stoly servírkám, ne servírky ke stolům. Proto se každá servírka stará o přidělené místo. Jinak bychom museli rozdělení jídelny stále měnit.

My se zaměřujeme na obědy pro obchodníky. Je to pro nás velmi důležité a výhodné i pro lidi, kteří si odskočí z kanceláře, poobědvají a potom se během hodiny vrátí do kanceláře. Proto se snažíme obsluhu organizovat co nejekonomičtěji.“

„Já vám rozumím,“ řekl Mason. „Jak to vypadá se stoly Ellisové - jsou všechny obsazené?“

„Jsou zadané. Nějaký pán přišel před několika minutami a vyžádal si jeden z jejích stolů - to byl poslední, který tu byl.“

„Počkáme,“ rozhodl Mason.

„Tak dobře, posadím vás k prvnímu stolu, který se u ní uvolní, ale může to také trvat deset nebo patnáct minut.“

„Půjdeme k baru a sedneme si tam. Řekněte nám, jakmile budete mít místo.“

„Tak já vám řeknu,“ slíbil vrchní číšník.

Mason se vydal k baru.

„Žádný koktejl,“ zavrtěla Della Streetová důrazně hlavou. „Nebo budu mít dnes odpoledne těžkou hlavu a usnu u stroje.“

Mason přisvědčil. „Je to ale to pravé místo, kde můžeme sedět a čekat, Dello. Dáme si citronádu.“

„Tak dobře,“ řekla Della Streetová. „Ale dám si tam trochu cukru.“

„Tak cukr do obou,“ řekl Mason.

Sedli si k baru. Mason objednal, a když měli limonády vypité asi do poloviny, ozvalo se z reproduktoru: „Stůl pro pana Masona je připravený.“

Della Streetová se lítostivě zahleděla na svou limonádu. Potom vzala slámku, napíchla třešni a řez pomeranče.

Mason svou sklenici odstrčil a potom odvedl Dellu do jídelny.

Vrchní je doprovodil ke stolu.

Katherine Ellisová přišla pro objednávku. „Ahoj,“ uvítala je.

Podala Delle Streetové a Masonovi jídelní lístky.

„Ty mušle jsou docela dobré,“ řekla Kit. „Ty vám mohu doporučit.“

„Tak mušle,“ řekl Mason.

Della Streetová přisvědčila.

Když Kit odešla, Della Streetová se pootočila k Masonovi a řekla: „Nevšiml jste si, šéfe, něčeho zvláštního?“

„Čeho?“ zeptal se Mason.

„Bot,“ řekla Della Streetová.

„A co je s botami?“

„Má krokodýlí lodičky,“ řekla Della Streetová. „Vzpomínáte si, že včera večer měla černé kožené boty a ptala se mě, proč jsem nevzala krokodýlí lodičky? Řekla, že je nosí do práce.

Ty jsem jí já nepřivezla. Vzpomeňte si, že pak říkala, že je to v pořádku, že si vezme do práce ty černé, ale ty že nejsou tak pohodlné. Musela si pro ty krokodýlí lodičky dojít domů.“

Mason zpozorněl. „Takže věci se začínají hýbat,“ řekl. „V tom případě se musela vrátit k tetě a to by mohlo být důležité.“

„Zeptáte se jí na to?“ řekla Della Streetová.

Mason se zamračil. „Počkáme, jestli nám to řekne sama,“ odvětil.

Kit si pospíšila s podnosem k jejich stolu.

Masonovy oči byly upřeny na krokodýlí boty, když Kit spěšně odcházela.

Della četla jeho myšlenky: „Madison si je obléká do pracovních plášťů s vyšitou firmou restaurace. Nosí se to přes všední oblečení. Asi tu mají stroj na vyšívání jmenovek, co mají na plášti přišité.“

Mason přisvědčil.

„Pokud ale jde o tu uniformu,“ řekla Della Streetová, „mohou sice nosit své civilní šaty pod pláštěm, ale mohou se také převléknout, jenže boty a punčochy mají zřejmě ty, ve kterých chodí do práce.“

„Předpokládám,“ řekl Mason, „že tu mají nějaké skříňky. Ty pláště nejsou asi tak lehké, aby se nosily přes obyčejné šaty.“

Della Streetová se podívala na Masona a řekla: „Koukejte, Paul už jde. Vsadím se, že vyhlíží naši osmdesát - šedesát -osmdesát.“

Mason se usmál.

„Ne, hledá nás,“ řekla Della Streetová. „Už si nás všiml. Už jde.“

Paul Drake přišel k jejich stolu.

„Ahoj, Paule,“ řekl Mason. „Sedni si. Už jsi obědval?“

„Ještě ne. Napadlo mě, že bych vás tu mohl zastihnout.“

„Něco nového?“ zeptal se Mason.

Drake řekl: „Mám zprávu od svého detektiva, který je teď u Gillco Company. Říká, že slepá prodavačka tužek je na svém místě. Uložil jsem mu, aby se jí dobře podíval na nohy. Říká, že je to paní Boulička. Má výraznou bouli na pravé noze.“

Della řekla: „Tak je to ta druhá žena. Na paní Atwoodovou jsem se včera pořádně podívala. Má hezké nohy i kotníky.“

„Paule, jak se můžeš spojit se svými lidmi, když pracují na takovém případě?“ zeptal se Mason.

„Už jsem ti řekl, že některé naše vozy mají mobilní telefony. Moji lidé se mohou spojit přímo s kanceláří, ale většinou auta, která používáme na sledování, jsou obyčejná, ojetá - tak průměrná, jak jen mohou být. Vezmeme nějaký běžný typ vozu, starý tři nebo čtyři roky, který nemá žádné nápadné znaky, necháme si ho pár let a potom ho vyměníme za jiný. Servis nám dělá Tracy’s Car Mart.“

„Já jsem zavolal svému příteli Tracymu, aby obstaral ojetý vůz pro mou klientku v tomto případě,“ řekl Mason. „Nechci, aby jezdila po městě v noci autobusem.“

Drake se podíval na Masona a řekl: „Ty ale vážně děláš pro své klienty všechno. Co tomu řekne důchodový úřad?“

Mason se ušklíbl: „To necháme na Delle Streetové, aby to dala do pořádku. Ona má přehled o těch řadách čísel, které představují naše výdaje.“

Drake jen zamrkal očima.

„Osmdesát - šedesát - osmdesát,“ řekla Della Streetová.

Drake otočil hlavu a usmál se.

Kit jim přinesla mušle, a pak Mason řekl: „Chtěl bych nějaký dobrý kečup, Kit. Ne tuhle syntetickou omáčku, která se obvykle dává k mušlím. A tohle je Paul Drake z Drakeovy detektivní agentury. Pozval nás na oběd,“

Drake přijal toto představení a pozdravil Katherine Ellisovou s nápadným zájmem.

„Co máte hotového k jídlu?“ zeptal se.

„Doporučuju vám ty mušle nebo horké hovězí sendviče, oboje je dobré. Sendviče by byly rychleji.“

„Tak mi, prosím vás, přineste ten sendvič s horkým mletým hovězím,“ řekl Drake.

Když se Kit vrátila s kečupem, řekl Mason: „Zařizuji pro vás vůz aspoň na několik dnů, Kit. Mám přítele, který obchoduje s ojetými vozy. Půjčím vám nějaký, který by se vám hodil. Nebude to nic přepychového, ale jezdit to bude. Dokud zůstanete v tom motelu, chci, abyste s ním jezdila. Jste na můj vkus trochu daleko od autobusové stanice. Zvlášť po odpolední směně.“

„Ach, pane Masone, jak vám vůbec mohu… Ani jsem si nemyslela, že ještě někdy budu jezdit vlastním vozem. Já…“

„To nebude váš vůz,“ řekl Mason. „Ale nádrž bude plná benzinu. Já ten vůz pro vás vypůjčím. Předpokládám, že umíte řídit.“

„To jistě. Měla jsem vlastní vůz, dokud… No musela jsem ho prodat,“ řekla a rychle se obrátila. Zamířila ke kuchyňskému pultu s Drakeovým sendvičem a vyklouzla ven.

„Jak ti podávají zprávy tvoji lidé, kteří nemají v autě telefon?“ zeptal se Mason.

„No tak musí zůstat sedět v autě,“ řekl Drake, „potom se musí porozhlédnout po nejbližší toaletě a odtamtud mi zatelefonuje. Je ovšem nebezpečí, že by mohl mezitím sledovaného ztratit; ale je to jediný způsob, jak to udělat, protože víc není v lidských silách. Když chceš skutečný profesionální stín, je jasné, že musíš mít dva muže ve dvou vozech, a to je drahé.

Ale stejně bys byl překvapený, jak zřídka detektiv sledovaného ztratí. Je to opravdu tvrdý chlebíček!“

Mason přisvědčil. „Madison to dělá dobře. Řekl mi, že málokdy mění své kuchaře. Jedná s nimi tak, aby byli u něho spokojení. Je ten tvůj detektiv ten samý, co včera sledoval Sophii Atwoodovou?“

„Jo, ten samý,“ řekl Drake.

„Je si jistý, že je to stejná osoba?“

„Výslovně jsem se ho ptal. Myslí si, že je to táž osoba, ale řekl jsem mu, aby se jí pozorně podíval na nohy. Má s sebou dalekohled. Říká, že na pravé noze má bouli.“

„Tak to není Sophia Atwoodová,“ řekla Della Streetová rozhodně.

„Dobrá,“ řekl Mason Paulu Drakeovi, „pošli tam dalšího muže, Paule. Nemůžeme riskovat, že tu ženu ztratíme. Když budeme mít na tom nasazené dva muže, můžeme si být jistí, že se dozvíme, kdo to je a kam jede.“

Drake rychle dojedl sendvič. „Záplat to za mě, Perry. Skočím do kanceláře, abych na to poslal toho druhého detektiva.“

„Budeme od vás pozdravovat Kit,“ řekla s úsměvem Della Streetová.

Drake vytáhl z kapsy půldolar, dal ho pod tácek a řekl: „Povím jí to takhle. A započítám to do výloh.“

Della Streetová a Mason dojedli oběd, vzali si moučník a vrátili se do kanceláře.

Drakeovo smluvené zaklepání na dveře se ozvalo již několik minut po jejich návratu.

Della pustila detektiva dovnitř a Drake s vážnou tváří pravil: „Něco se stalo, Perry.“

„A co?“

„Právě jsem se to dozvěděl. Sophia Atwoodová je v nemocnici a je to s ní zlé.“

„Co se jí stalo?“

„Někdo vnikl do jejího domu v noci na dnešek asi kolem půlnoci, uhodil ji baterkou - takovou tou velkou na pět monočlánků - a nechal ji tam ležet v bezvědomí. Policie odhalila zločin asi před půlhodinou, když do domu přišel Stuart Baxley. Na jeho zvonění u předních dveří nikdo neodpovídal, tak to obešel k zadnímu vchodu. Říká, že zadní dveře našel dokořán otevřené. To mu bylo podezřelé, šel dovnitř a našel paní Atwoodovou v bezvědomí na podlaze v ložnici. Baterka, která zřejmě posloužila jako zbraň, ležela s rozbitým sklem vedle ní. Lékaři říkají, že to bude subdurální hematom,“

„Je ještě živá?“ zeptal se Mason.

„Zřejmě je stále živá, ale je v hlubokém bezvědomí.“

„Jak jsi se to dozvěděl?“ zeptal se Mason.

„To už je mé povolání, abych se staral, Perry. Jakmile jsem se vrátil do kanceláře a dozvěděl jsem se, že ta žena u Gillco Manufacturing Company nebyla paní Atwoodová, poslal jsem detektiva, aby prověřil Sophii Atwoodovou. Řekl jsem mu, aby šel ke dveřím, vydával se za podomního obchodníka, řekl, že jméno paní Atwoodové dostal od souseda a pokusil se jí prodat nějakou encyklopedii nebo něco takového. Všichni moji lidé mají kolekci knih a řadu připravených proslovů, takže mohou podobné věci dělat. Byl bys překvapený, Perry, co všechno musíme umět.“

„A co se stalo?“

„Můj člověk tam přišel, právě když odjížděla sanitka. Policie se tam ještě motala kolem a on vyzvěděl, co se stalo. Šel k telefonu a volal mi.“

„Dobrá práce,“ řekl Mason. „Tahle věc je složitější, než jsem si představoval. Musím se dozvědět, jestli není nějaká nesrovnalost mezi její hotovostí a…“

Právník najednou zmlkl.

„Něco, co nevím?“ zeptal se Drake.

„Něco, co nevíš,“ řekl mu Mason. „A ani nechci, abys to věděl. Zdá se mi, že v tomhle případě půjdeme z maléru do maléru.

Pojď, Paule, půjdeme k Gillco Manufacturing Company a promluvíme si se ženou, která tam prodává ty tužky. Nedostal jsi ještě zprávu, že odjela?“

Drake zavrtěl hlavou.

Mason se obrátil k Delle Streetové: „Vy tu držte stráž, Dello. Zavolejte Tracyho. Řekněte mu, že chci, aby měl vůz připravený dnes večer v půl osmé. Nikomu nic neříkejte a já budu zpátky tak rychle, jak jen to půjde.

Pojď, Paule, jdeme.“

KAPITOLA VIII

Gillco Manufacturing Company ležela mimo střed města, v místech, kde několik továren mělo dost místa, aby mohly zřídit vyhovující parkoviště pro své zaměstnance. Budova byla dvoupatrová, prakticky řešená.

Drake našel místo na parkování u okraje chodníku a vešel s Perry Masonem do haly.

U přijímacího pultu seděla pěkně upravená žena kolem třicítky. Za ní byla deska ústředny, kde telefonistka byla v jednom kole - spojovala hovory a vytáčela čísla.

Drake pozdravil a řekl: „Už jsem zase zpátky a tentokrát jsem si přivedl kamaráda.“

Usmála se. „Pořád se zajímáte o tu slepou ženu, která prodává tužky? Kdo jste? Policisté, kteří ji chtějí zatknout pro žebrotu nebo co?“

„Ne,“ řekl Mason. „My jsme jenom zvědaví.“

„No to jistě,“ řekla, „jen taková obyčejná zvědavost, která sem přivádí dva vysoce placené vyšetřovatele… Poslyšte, nejste Perry Mason, ten advokát?“

Mason přisvědčil.

„No prosím, to už teda něco znamená,“ řekla. „To mi nepovídejte, že ta paní není namočená do nějaké vraždy!“

„Může to být svědkyně,“ řekl Mason. „Kde je?“

„Ona není na firemním chodníku?“

Drake zavrtěl hlavou: „Není na svém obvyklém místě.“

„Tak to musela zrovna odjet. Vím, že tam ještě před půlhodinou byla.“

„Na firemním chodníku?“ zeptal se Mason.

„To je takový pruh u chodníku, který patří výrobní společnosti. Nespadá do pravomoci města a je soukromým vlastnictvím. Pan Gillman nám řekl, abychom ji tam nechali pro štěstí.“

„Jak si může prodáváním tužek vydělat na živobytí?“ zeptal se Mason.

„Jsou to ale dobré tužky. Tím to je. Ona také má nějaké kuličkové tužky a je to skutečně dobré zboží. No a někteří zaměstnanci si k ní chodí a kupují si je. To byste se divil. Já si někdy myslím, že to vůbec nemusí být špatný obchod. Ovšem jistě ne tak dobrý, aby jí vynášel na taxíky.“

„Jak by se jinak odtud dostala?“ zeptal se Mason. „Těžko by mohla jezdit autobusem. Když je slepá, nemůže sem chodit pěšky. A je levnější jezdit taxíkem než si držet auto se šoférem.“

„To já vím,“ řekla žena. „Jednou jsem se jí ptala, proč jezdí taxíkem, a dostala jsem skoro stejnou odpověď. Také mi řekla, že taxikářské společnosti dávají slepým zvláštní slevu, když jezdí na různá místa, jako je třeba tohle. Někdy jim sleví snad i řidiči sami. V každém případě řekla, že má zvláštní slevu.“

„Jak dlouho sem jezdí?“

„Něco přes čtrnáct dní.“

„Drake mi řekl, že jste si všimla jejích nohou.“

„To je pravda. Jsou to vážně dvě ženy. Jedna z nich má velmi hezké nohy. Ta druhá má hezkou levou nohu, ale na pravé má bouli.“

„Jak to, že jste si toho všimla?“

„Jéje, já si všimnu věcí! Jen si řekněte a já vám povím takových informací spoustu, jenže nevím, jestli by se to líbilo panu Gillmanovi - nechtěli byste si popovídat s ním a zeptat se ho, jestli je to v pořádku? Nechtěla bych… No já myslím, že pan Gillman by nechtěl, abych vám povídala něco, co by na naši firmu upoutalo nežádoucí pozornost.“

„To se rozumí,“ řekl Mason. „Mohli bychom jít za ním do kanceláře?“

„Počkejte chvilku,“ řekla a zvedla telefon.

Musela čekat celých třicet vteřin, než dostala ústřednu. Potom řekla: „Kancelář pana Gillmana, prosím… Haló, může pan Gillman přijmout pana Perryho Masona, advokáta?“

O chvilku později se usmála na Masona: „Bohužel, pan Gillman nemá čas, čekají mu tam lidi a na příští dvě hodiny má také objednanou řadu telefonních hovorů. V téhle roční době bývá hodně zaměstnán.“

Odložila sluchátko do vidlice.

Podívala se tázavě na Paula Drakea: „Vy jste také advokát, pane Drake?“

„Soukromý detektiv,“ řekl Mason, „který pro mě pracuje.“

„Chytáte slepé žebráky?“

„Nevíme,“ řekl jí Mason. „Máme nějaké stopy v tom směru. To je všechno, co víme - prozatím. Chtěli bychom se dozvědět víc. Ale neříkejte jí, prosím vás, že něco vyšetřujeme.“

„No tohle,“ řekla, „tak ono je to tajemství!“

Náhle se podívala za ně na mladého muže, který spěšně přicházel s aktovkou v ruce.

„Pan Gill-“ začal, ale vrátná ho přerušila: „Jděte rovnou nahoru, pane Deeringu, už na vás čeká.“

Obrátila se k Masonovi, zatímco mladík spěchal k výtahu.

„Je to něco důležitého?“

Mason se usmál a zavrtěl hlavou. „Je to jenom běžné vyšetřování. Mockrát vám děkuji. Moc jste nám pomohla.“

„Vy mě necháte takhle napnutou,“ protestovala.

Mason se dobromyslně usmál: „Bez starosti, předvoláme vás jako svědka.“

Zatvářila se znechuceně: „Jen to zkuste a já vás zastřelím,“ řekla.

Mason a Drake odešli z vrátnice a vyměnili si pohledy.

„A co teď?“ zeptal se Drake.

„Nejspíš odjela a oba tvoji detektivové ji přehlédli. Jdi k telefonu, Paule, a zjisti, jestli nemají nějaké zprávy.“

„Ono se to všechno vyvíjí nějak divně,“ řekl Drake. „Poslyš, Perry, ty musíš o téhle věci vědět něco, co já nevím. Ty musíš něco vědět o penězích.“

„Možná,“ řekl Mason.

„Řekneš mi to?“

„Ne.“

„Proč?“

„Bude nejlepší, když v tomhle případě budeš vědět jen to, co ti řeknu já,“ řekl Mason a pečlivě vážil každé slovo. „Povím ti jen tolik: vrátná oslovila toho mladíka, který přišel, jako Deeringa. Kdyby se jmenoval křestním jménem Hubert, mohlo by to mít velký význam.

Takže ty a já půjdeme opsat všechna poznávací čísla na vozech, které parkují před budovou. Potom půjdeš zjistit majitele všech těch vozů.

Jakmile budeme mít všechna čísla, půjdeš k telefonu, zavoláš do kanceláře a uvidíme, co je nového.“

U chodníku parkovaly desítky vozů. Mason začal z jednoho konce řady, Drake z druhého. Rychle opsali všechna čísla parkujících vozů, pak zajeli k benzinové pumpě, která měla telefonní automat, a Drake zavolal do kanceláře.

Když Drake přišel zpátky k vozu, byl zamyšlený. „Tak už máme paní Bouličku,“ řekl. „Bydlí ve staré čtvrti směrem na Santa Moniku. Je vedena jako slepá a bydlí tady přes dva roky. Jmenuje se, představ si, Gillmanová.“

„Gillmanová?“ řekl Mason. „Že by to mělo co dělat s Gillmanem z Gillco Company?“

„Prodávám, jak kupuju,“ řekl Drake. „Jmenuje se Gillmanová. Bydlí v tom bytě. Je nějaká potrhlá. Někdy ji lidi nevidí dva nebo tři dny, potom si najednou přijde po chodníku s holí a jde do tržnice na rohu.

V té tržnici ji velmi dobře znají. Platí v hotovosti. Velmi často jí dávají rabat. Slepá žena, která žije docela sama a sama si vaří, to je zvláštní,“

„No tak dobře,“ řekl Mason, „tak si budeme dávat otázky. Co bys dělal, Paule, kdybys byl slepý a měl omezené příjmy? Nemohl bys jíst mimo domov. Nemohl by sis vzít kuchaře.“

„Tak to máš první bod,“ řekl Drake. „A co tedy budeme dělat?“

„Necháme na tom tvé lidi dál pracovat. Když ta slepá žena půjde ven, chci vědět, kam jde. Chci se o ní dozvědět všechno, co jen bude možné.“

„Můj detektiv si myslí, že ona věděla o tom sledování.“

„Proč si to myslí?“ zeptal se Mason. „Přece sledovat slepou ženu nemůže být…“

„Nebyla to ta žena, kdo si všiml stopaře, byl to řidič taxíku. Někteří řidiči jsou moc všímaví a tenhle taxíkář byl zřejmě dobrý. Moji muži ho sledovali, to znamená, že jeden z nich zajel před něj a dával pozor ve zpětném zrcátku, zatímco druhý jel za ním. Během jízdy si to několikrát vyměnili. To je dobrá technika sledování. Jeden vůz předjede a druhý se přilepí dozadu. A tak ten stopovaný řidič nemůže poznat, že za ním jede jiný vůz.“

„Ale tenhle taxíkář to poznal?“ zeptal se Mason.

„Tenhle taxíkář si toho všiml. Aspoň můj detektiv si to myslí, protože viděl, že se otočil a říkal něco své cestující. Nato sebou pasažérka prudce škubla.

Můj detektiv si myslí, že řidič zpozoroval stín a řekl, že ji někdo sleduje.“

„Ať na tom ten tvůj člověk pracuje dál,“ řekl Mason. „Pojedeme do mé kanceláře, protože chci jména majitelů vozů, které parkují před Gillco Company.“

Drake dal pokyny svému detektivovi a jeli tiše a zamyšleně do Masonovy kanceláře.

V kanceláři Mason řekl: „Zavolejte Kelseymu Madisonovi do Madison’s Midtown Milestone, Dello. Chci si s ním promluvit o jeho servírce.“

Della Streetová přisvědčila a za několik okamžiků řekla: „Máte na drátě pana Madisona, šéfe.“

Mason vzal telefon a řekl: „Haló, Kelseyi, jak jdou kšefty?“

„Jako vždycky,“ řekl Madison. „Máme za sebou polední špičku, teď máme odpolední koktejlovou špičku u baru a pár časnějších večeří.“

„Měli jste tam jednu číšnici - Katherine Ellisovou,“ řekl Mason. „Chtěl bych si s ní promluvit. Nemohl byste ji na hodinku uvolnit? To tam zrovna nebudete mít tolik práce.“

„Pro vás, doktore, to udělám s radostí,“ řekl Madison. „Kam ji mám poslat?“

„Do mé kanceláře.“

„Bude tam.“

„Nebude vám to vadit?“

„Vůbec ne. Někdo to za ni vezme… poslyšte, není to ta servírka, která vás dva obsluhovala před několika dny?“

„To jste uhodl.“

Madisonův hlas náhle ztvrdl. „Nedělala vám nějaké návrhy? Že ne, Perry?“

„Ne,“ řekl Mason, „já udělal návrhy jí.“

Madison se zasmál. „Tak to je v pořádku. Na to mají zákazníci právo. Řeknu jí, aby k vám zašla.“

„Díky,“ odvětil Mason.

Advokát zavěsil telefon, vstal od stolu, přešel k oknu a zamyšleně se díval na ulici. Po chvíli se otočil a řekl: „Jste si jistá těmi botami, Dello?“

„Těmi botami jsem si jistá.“

Mason řekl: „Cokoliv uslyšíte jako má sekretářka, je důvěrné, chráněné sdělení. Cokoliv vidíte vlastníma očima, je něco jiného. Stáváte se svědkyní. Všechno, co jste viděla, je důkaz. Je protizákonné potlačovat důkazy - ale vy si musíte být úplně jistá, že jde o důkaz,“

Advokát se otočil od okna a začal přecházet po kanceláři se zamyšleným výrazem a s pohledem upřeným na koberec.

Della Streetová, která již znala příznaky šéfovy nejvyšší koncentrace, seděla naprosto tiše, aby ho ničím nerušila.

KAPITOLA IX

Bylo půl čtvrté, když Della odložila telefon a řekla Masonovi: Je tu Katherine Ellisová.“

„Řekněte jí, ať jde dál,“

Katherine Ellisová vešla do kanceláře, usmála se na Dellu Streetovou a potom přešla kanceláří k Perrymu Masonovi.

„Co se děje, pane Masone?“ ptala se. „Pan Madison mi řekl, abych sem přišla.“

Mason přisvědčil. „Posaďte se, Katherine. Právě jsme se vrátili z malé výzkumné výpravy - Paul Drake a já.“

„Něco se stalo, co souvisí s naším případem?“

„Ano.“

„Dozvěděli jste se něco?“

„Dovolíte, abych vám napřed položil několik otázek?“ řekl Mason. „Dostala jste dnes nějakou zprávu od své tety?“

Zavrtěla hlavou.

„Slyšela jste něco o ní?“

„O ní? Proč? Stalo se něco, co bych měla vědět?“

„Vaše teta,“ řekl Mason, „byla dnes v noci přepadena -zřejmě ji útočník uhodil do hlavy velkou baterkou na pět monočlánků a…“

„Velkou baterkou!“ vykřikla. „Vždyť to je moje baterka!“

Mason ji zamyšleně pozoroval.

„Jak je jí, pane Masone? Je to vážné? Propána, musím jít k ní! Je doma, nebo…“

„Pokud vím, odvezli ji do nemocnice,“ řekl Mason, „v bezvědomí. Zřejmě bude v bezvědomí ještě několik hodin.

Lékaři říkají, že jde o takzvaný subdurální hematon - krevní výron, ohrožující svým tlakem mozek. Mívá často fatální následky, zejména u starších lidí. Následná sraženina se může dostat do krevního řečiště a buď dojde ke kompletnímu ucpání, nebo se oběh čas od času obnovuje a může způsobit, že do sraženiny proniká další krev,“

Pozorovala Masona široce rozevřenýma očima.

„Nevzpomínáte si, kdy jste naposled viděla svou tetu?“

„Ale vždyť to víte - když jsem od ní odešla.“

Mason zakroutil hlavou.

„Co znamená to vaše kroucení hlavou?“ zeptala se.

Mason řekl: „My jsme vás nechali v motelu. Někdy potom, co jsme odešli, jste se znovu vrátila do tetina domu.“

„Jak to víte?“ zeptala se. „Vy jste… On ten taxíkář…?“

„Já to vím,“ řekl Mason, „a pravděpodobně to policie bude vědět také, protože vaše boty a šaty, které máte na sobě, vás prozrazují.

Vy jste výslovně požádala Dellu Streetovou o boty z krokodýlí kůže. Byly to vaše pracovní boty. Měla jste je na nohou, když jste byla v restauraci, a protože nejste zvyklá na povolání číšnice, měla byste potíže s nohama.

Když jste posílala Dellu Streetovou pro své věci, zapomněla jste jí říct o ty boty; a když Della vaše věci přinesla, ptala jste se jí výslovně na ty krokodýlí lodičky. Della vám řekla, že je nevzala. Dnes v poledne, když jste nás obsluhovala u stolu, jste je měla na sobě.

To jasně dokazuje, že jste musela jít do domu a vzít si ty boty, dříve než jste šla do práce. Bylo to tedy časně ráno nebo ještě pozdě večer?“

„Udělala jsem to pozdě večer,“ řekla. „Ach, pane Masone, to je malér!“

„No tak dobře,“ řekl Mason, „udělala jste to pozdě večer. Jak pozdě?“

„Bylo to potom, když jste odešli z motelu. Asi za dvě hodiny. Pokoušela jsem se spát a napadlo mě, že si zničím nohy, když se budu pokoušet obsluhovat v těch černých botách. A pak jsem si vzpomněla, že mám klíč od domu, tak jsem se vydala pro boty. Byla to záležitost několika minut. Teta Sophia již asi spala,“

„Uděláte lépe, když mi ten klíč dáte, Katherine.“

Otevřela kabelku a podala advokátovi klíč.

„A teď,“ pokračoval Mason, „mi řekněte, co jste dělala.“

„Vzala jsem si peníze, které jste mi dal na taxíka. Zavolala jsem taxík a nechala ho čekat před domem. Otevřela jsem svým klíčem a šla dovnitř. V domě byla tma a ticho. Zula jsem si boty a šla nahoru v punčochách. Neslyšela jsem tam vůbec nic.“

„Jak jste si posvítila?“

„Dotápala jsem po schodech a po horní chodbě jsem došla ke svému pokoji. Pak jsem si rozsvítila, vzala krokodýlí boty, skotskou sukni a nějaké šaty, o kterých jsem si myslela, že je budu potřebovat, zhasla světlo a seběhla z horní chodby po schodech k domovním dveřím. Nebyla jsem v domě déle než nějaké tři nebo čtyři minuty.“

„Říkáte, že ta velká baterka je vaše?“

„Ano, měla jsem velkou baterku na pět monočlánků, kterou někdo přede mnou nechal v pokoji, kde jsem spala. Vyndala jsem z ní staré baterie, koupila čerstvé a používala jsem ji v noci, když teta Sophia šla spát. Nepotřebovala jsem pak rozsvěcet na chodbě, abych nebudila tetu Sophii. Nemohl byste zjistit, jak jí je, pane Masone?“

Dveře z předpokoje se otevřely a policejní poručík Tragg vešel dovnitř. „Nazdar, Dello,“ řekl, „ahoj, Perry. Musíte prominout, že vcházím bez ohlášení, ale někteří advokáti už mají takový zvyk, že mě nechávají zahřívat židli v čekárně, když se ohlásím. Daňoví poplatníci si nepřejí, abych ztrácel čas, a já nerad slyším, když se o nás mluví s despektem.

Jak soudím podle popisu, vidím tady Katherine Ellisovou. S politováním vám oznamuji, že mám příkaz vás zatknout, slečno Ellisová. Chtěl bych vás v tuto chvíli upozornit, že cokoliv řeknete, může být použito proti vám. Máte také právo odepřít výpověď a máte právo užívat služeb svého obhájce ve všech fázích vyšetřování.“

„A z čeho je obviněna?“ zeptal se Mason.

Poručík Tragg se zatvářil vážně.

„Obviněná,“ řekl, „je z toho, že se dopustila útoku s úmyslem spáchat vraždu, a toto obvinění může být překvalifikováno na obvinění z vraždy.

Stav Sophie Atwoodové se stále zhoršuje. Není jisté, zda zůstane naživu.“ Poručík Tragg postoupil dopředu.

Mason se otočil ke Katherine Ellisové: „Neříkejte naprosto nic,“ poradil jí. „Neodpovídejte vůbec na žádné otázky, pokud nebudu u toho a nedovolím vám mluvit. Je to velice vážná věc a jsou tu věci, ke kterým vám zatím neradím se vyjadřovat.“

„Jestli myslíte ten noční výlet, který si udělala taxíkem dnes v noci, Perry, tak o tom všechno víme,“ řekl poručík Tragg vesele. „Jeden ze sousedů slyšel, jak přijíždí taxík a zůstává stát s běžícím motorem. A protože věděl, že večer předtím byl v domě nějaký rámus, zapsal si číslo taxíku.

Ten vůz jsme našli a řidič se náhodou pamatoval, jak slečnu Katherine Ellisovou v motelu vyzvedl, dovezl ji před dům a čekal na ni, zatímco ona běžela dovnitř a přinesla si nějaké věci. Záznamy ukazují, že tam byla kolem sedmi minut.

Bylo to krátce po půlnoci a Sophia Atwoodová byla pravděpodobně zraněna právě v době, kdy slečna Katherine Ellisová byla uvnitř a taxík na ni čekal venku.

To vám klidně mohu říct, Perry, protože si to stejně budete moct přečíst v novinách.

Jsou i jiné věci, o kterých bych teď s vámi nechtěl mluvit, ale v průběhu vyšetřování se je dozvíte.

A teď lituji, slečno Ellisová, ale musíte jít se mnou. Pokusíme se vyřídit celou proceduru tak bezbolestně, jak to jen bude možné. Budu mít ruku na vašem rameni, ale nebudeme vám dávat pouta nebo něco takového; pokusíme se nebudit pozornost pokud to jenom půjde. Ale samozřejmě až přijedeme na stanici, budou tam na vás čekat reportéři.

Jestli chcete přijmout radu mnohem staršího muže, radil bych vám, abyste se nesnažila skrývat před kamerami. Držte hlavu vzhůru, nehrbte se a nepokoušejte se skrývat obličej. Snažte se na fotografiích vypadat co nejlépe. Myslím, že Perry Mason bude se mnou souhlasit. Je to nejlepší způsob, jak vypadat dobře před veřejností.

A teď, jestli jste připravena…“

Mason řekl: „Pamatujte si, co jsem vám řekl, Katherine. Neříkejte nic, absolutně nic! Nečiňte vůbec žádné prohlášení. Je to vážné obvinění a budete mít nepřátele, kteří udělají všechno, co budou moct, abyste byla odsouzena.“

Mason k ní přistoupil. Chytila ho v panice za ruku: „Ale pane Masone, já… Já nemohu…“

Mason něžně odstrčil její křečovitě sevřené prsty: „Ano, Katherine, musíte. Ale budu s vámi ve styku. Ono to všechno nebude tak zlé, jak se zdá, jen když neztratíte odvahu.“

KAPITOLA X

Několik minut poté, co poručík Tragg odvedl Katherine Ellisovou z kanceláře, zazvonil Masonův tajný telefon a Drake řekl: „Ze záznamů poznávacích značek jsme zjistili, že jedno z aut je registrováno na jméno Hubert Deering, Perry.“

„Adresa je hotelový dům v Hempstedu 965. Chceš si s ním promluvit?“

„Teď zrovna ne,“ řekl Mason. „Půjdeme se podívat na tu paní Bouličku. Zastavím se pro tebe v kanceláři a podíváme se, co ví.

Má klientka byla zatčena pro napadení s úmyslem spáchat vraždu, a to mění celou situaci. Teď záleží hlavně na rychlosti.

Máš asi tři minuty, než k tobě dojdu.

Využij ten čas k tomu, abys poslal detektiva zjistit, co se dá, o Bernici Atwoodové v Palm Springs. Je to první žena zesnulého Geralda Atwooda.“

„A Sophia je jeho druhá žena?“ zeptal se Drake.

„Předpokládám,“ řekl Mason.

„Pošli na to několik lidí, Paule, a já jsem v několika minutách u tebe.“

Mason zavěsil telefon a po chvilce byl u Paula Drakea v kanceláři Drakeovy detektivní agentury.

Oba muži jeli do patrového domku v nepříliš vábné části města. Detektiv, jehož Drake na věc přidělil, hlídal na místě, a jakmile muži přijeli, sešlápl brzdu. Brzdové světlo signalizovalo, že je detektiv zpozoroval.

Drake se zeptal: „Chceš riskovat a jít si promluvit s mým detektivem, Perry?“

Mason zavrtěl hlavou: „Půjdeme přímo za tou paní, a teprve potom si promluvíme s detektivem.“

„Jasně,“ řekl Drake a zastavil se, aby si zapálil cigaretu.

„To je signál pro detektiva,“ řekl. „Aby zůstal ve službě. A byl zticha.“

Oba muži přišli k činžovnímu domu. Mason stiskl tlačítko zvonku ke střednímu apartmá.

Daleko nahoře zaslechli zvuk zvonku, ale z mřížky hlasitého telefonu u domovních dveří se nic neozvalo.

Mason chvíli čekal a potom zazvonil znovu. Když opět nedostal odpověď, řekl advokát: „Paule, možná že jsme už přišli pozdě. Jdi a zeptej se svého člověka.“

Přešli ulici k vozu, kde seděl Drakeův detektiv.

„Nešla ven?“ zeptal se Mason.

Muž potřásl hlavou: „Co jsem tu byl, tak ne.“

„Šel někdo dovnitř?“

„Nikdo.“

Mason a Drake si vyměnili pohledy.

„Samozřejmě,“ dodal Drake. „Ona nemůže přijímat návštěvy. Vždyť ona, Perry, bydlí v horním patře a je možné, že by ji k smrti otravovali různí agenti - podomní obchodníci s knihami, podomní zástupci pojišťovny, lidé, kteří sbírají na to i na ono a…“

„Já vím,“ přerušil ho Mason. „Ale ona je jenom členem party. Pracuje se Sophií Atwoodovou a Sophia Atwoodová byla přepadena. Té ženě může hrozit nebezpečí.“

„Myslíš, že bychom měli upozornit policii?“ zeptal se Drake nervózně.

„Jenom v nejnutnějším případě,“ odpověděl Mason.

„Možná že budeme muset. Ale chci se dostat do toho bytu a trochu se tam porozhlédnout. Chci s ní mluvit, pokud je naživu - a jestli není, chci se tam rozhlédnout, dřív než to převezme policie.“

„To je nebezpečné,“ řekl Drake.

„Mnoho věcí, které dělám, je nebezpečných,“ odsekl Mason.

Pak znovu stiskl tlačítko a zaslechl zvuk zvonku.

„Je tady hlasitý telefon,“ řekl Mason. „Ona může zavolat dolů, aby zjistila, kdo to přišel, a zvoní, než stiskne knoflík elektrického otvírání dveří, anebo když stojí o krátkou návštěvu, může sejít dolů, otevřít tohle malinké okénko ve dveřích a mluvit tímto decimetrovým čtverhranným otvorem.“

„Anebo,“ dodal Drake suše, „nemusí dělat nic z toho, co říkáš, a jednoduše zůstane zticha. Co bys dělal ty, kdybys byl slepý a žil ve městě sám?“

Mason chvíli přemýšlel a pak řekl: „Nejspíš bych také na zvonění neodpovídal.“

Advokát přitiskl ústa k hlasitému telefonu a zavolal: „Haló, paní Gillmanová! Paní Gillmanová! Musíme s vámi mluvit ve velmi důležité věci.“

Žádná odpověď.

Advokát hlasitě zahvízdal a zvýšil hlas. „Haló, paní Gillmanová! Potřebujeme s vámi velmi nutně mluvit. Paní Gillmanová!“

Náhle se otevřely dveře dolního bytu, na pět nebo osm centimetrů, jak dovolil bezpečnostní řetízek. Energický ženský hlas, zvýšený rozčilením do vysoké tóniny, řekl: „Co znamená tenhleten kravál? Já jsem tu správcová. Co se děje?“

Mason řekl: „Promiňte, musíme mluvit s paní Gillmanovou ve velmi důležité věci. Jsem přesvědčen, že je doma, ale neodpovídá na naše zvonění.“

„Ovšemže neodpovídá na zvonění,“ řekla žena. „A proč by měla? Nemá žádné přátele, kteří by k ní chodili. A proč by se měla namáhat a chodit ze schodů kvůli lidem, co s ní chtějí mluvit o věcech, do kterých jí nic není? Ona je skutečně slepá a žije sama. A teď se vy dva seberte, jděte si po svých a přestaňte tady dělat rámus.“

„Promiňte, jmenuji se Mason. Jsem advokát.“

„Perry Mason?“ zeptala se žena.

„Správně.“

„No tohle!“ zvolala žena a za chviličku dodala: „No, ne!“

„A tohle,“ řekl Mason, „je Paul Drake, který mi pomáhá ve vyšetřování.“

„Co myslíte tím vyšetřováním?“ zeptala se žena popuzeně.

„To je soukromý detektiv?“

„Jasně, milostpaní,“ řekl Drake.

„A co pro všechno na světě můžete vy dva chtít od paní Gillmanové?“

„Chceme s ní mluvit,“ řekl Mason. „Je to životně důležité.“

„Důležité pro koho, pro ni nebo pro vás?“

„Může to být velmi důležité, pro ni,“ řekl Mason.

„No tohleto je mi nějaké zamotané. Vy dva si tady špacírujete po ulici a domlouváte se s chlápkem, který tamhle čeká v autě. Co je to za člověka?“

„To je jeden z pomocníků pana Drakea,“ řekl Mason. „My si myslíme, že paní Gillmanová může být v nebezpečí, a chtěli jsme ji varovat.“

„Varovat!“ hlas správcové se opět zvedl. „Co proboha má za význam varovat slepou ženu, že je v nebezpečí? Co by s tím měla dělat?“

Mason mlčel.

„Vžijte se do její situace,“ pokračovala žena. „Je úplně slepá, žije v naprosté tmě, ve velkém městě a teď si vy dva přijdete a začnete vykládat, že je v nebezpečí. K čemu jí takové varování bude? Jestli je v nebezpečí, jděte s tím na policii.“

„My bychom jí ale možná mohli pomoct,“ řekl Mason. „Mohli bychom jí snad poskytnout ochránce.“

„A kdo to všechno zaplatí?“

„Zaplatíme to my.“

„No to jistě,“ řekla žena pochybovačně.

„No tak,“ pokračoval Mason se svým odzbrojujícím úsměvem. „Jak bychom se s ní nejlépe domluvili?“

„Já teda pro ni dojdu,“ řekla žena.

„To by bylo báječné, jistě máte univerzální klíč.“

„Já nepotřebuju žádný univerzální klíč. Zavolám ji telefonem.“

„Ona má telefon?“ zeptal se Mason.

„Samosebou, že má telefon. Slepá žena, která žije osaměle, nemůže bez telefonu existovat. Ale má tajné číslo a já jsem jediná, kdo ho zná. A teď tady pěkně počkejte, já jí půjdu zavolat a zeptám se jí, jestli se chce setkat s panem Perrym Masonem a - jak je to druhé jméno?“

„Paul Drake.“

„Tak dobře. Půjdu a zjistím, jestli s vámi chce mluvit.“

Žena se na okamžik odmlčela a potom dodala: „Já jsem Minerva Goodingová. Jsem správcová v tomhle domě. Bydlím v přízemí a pronajímám dvě další patra. Není to příliš přepychové, ale je to pěkný, pohodlný dům. Tak teď počkejte a já si s ní půjdu promluvit.“

Paní Goodingová odešla a asi po třech minutách se vrátila ke dveřím.

„Bohužel,“ řekla. „Paní Gillmanová telefon nebere.“

„Nebere!“ opakoval Mason.

Paní Goodingová pokrčila rameny.

„No, ona se neozývá ani na domovní zvonek,“ řekl Mason.

„To jindy také ne, ale vždycky zvedá telefon, když je doma, protože ví, že já jsem jediná, kdo zná její tajné číslo. Ona má ještě jednu ženu, která ji snad volá, ale nevím, kdo to je.“

„Mohla by to být paní Atwoodová?“ zeptal se Mason.

„Atwoodová… Atwoodová… No tohle jméno mi zní nějak povědomě. Slyšela jsem ji mluvit o nějaké Atwoodové. Mohlo by být její křestní jméno Sophia?“

Mason přisvědčil.

„No, slyšela jsem, že se zmínila o nějaké Sophii - ale jestli je to Sophia Atwoodová, nebo ne, to nevím. Ale v každém případě nezvedá telefon.“

„Tady něco nehraje,“ řekl Mason. „Protože ona je doma.“

„Jak víte, že je doma?“

„My to víme docela určitě. Ten člověk, který sedí v autě na protější straně ulice, to tady hlídá,“ řekl Mason a pak rychle dodal: „Aby věděl, že nehrozí žádné nebezpečí, dokud ji nebudeme moct varovat.“

„Jaké nebezpečí?“ pátrala paní Goodingová.

„Vlastně,“ řekl Mason, „ani nevíme, ale máme důvod věřit, že může mít něco, čeho se někdo chce zmocnit - někdo, kdo je zcela bezohledný a mohl by ji kvůli tomu v bytě přepadnout.“

Paní Goodingová se nad tím zamyslela.

„Tak,“ řekla nakonec. „Já tedy vezmu univerzální klíč a půjdu se podívat nahoru, jestli je v pořádku. Vy počkáte tady.“

„My bychom raději šli s vámi,“ řekl Mason. „Jestli se něco stalo, bylo by pro vás velice dobré, kdybyste měla svědky.“

„Svědky čeho?“

„Svědky toho, co jste našla,“

„Tak dobře,“ řekla paní Goodingová po krátkém váhání. „Tak pojďte, ale nebudete na nic sahat a nepřeju si, abyste něco kritizovali.

Představte si, že vy jste slepí a žijete úplně sami. Musíte si sami vařit a musíte si mýt nádobí, musíte si prát prádlo, stlát postel a všechno ostatní si také musíte dělat sami. Je to velice těžké, udržovat všechno v pořádku. Musíte mít stále na stejném místě věci, které znáte, a nesmíte ztratit orientaci. Nemůžete mít pěkný, obyčejný dům, jako je tenhle. Žijete z ruky do úst a berete věci tak, jak přicházejí. Proto chci, abyste rozuměli, že nechci od vás žádné kritické poznámky,“

„Rozumím,“ řekl Mason.

„My se nezajímáme o její hospodaření ani úklid.“

„A ještě něco,“ dodala paní Goodingová. „Když s ní budete mluvit, nepřeju si, abyste ji nějak lekali! Rozumíte? Mně můžete říct, že je v nebezpečí, ale nechci, abyste ji k smrti vylekali. Myslete na to, že to je, jako by žila v neustálé noci. Nemůžete jí říct, že někdo čeká u její postele s nožem v ruce, když se v noci probudí. Dá se udělat spousta věcí, ale nechci, abyste ji vyděsili.

Tak teď pojďte a držte se za mnou. Nechci, abyste mi tu courali, a chci abyste měli stále na paměti podmínky, ve kterých Edith Gillmanová musí žít.

Já k ní občas chodím a pomáhám jí uklízet. Když jste slepý, nemůžete například zametat, vytírat podlahu, utírat prach. Musíte žít, jak se dá.

A teď tedy pojďte se mnou a držte se zpátky.“

Otevřela přední dveře dolního bytu, vytáhla univerzální klíč z kabelky, odemkla dveře do bytu v prvním patře a Mason s Paulem Drakeem šli nahoru po schodech za ní.

V domě byl zatuchlý, nakyslý zápach, který je uhodil do nosu hned u schodiště. Zastavili se na širokém odpočívadle na horním konci schodů. Paní Goodingová řekla: „Pámbuví jestli tahle světla jsou zapnutá, nebo ne.

Ona má zavedenou elektřinu, protože ji potřebuje k vaření, ale elektrická světla pro ni nemají význam. A tak jsou někdy zapnutá, dokud se žárovka nespálí.“

Za řeči otočila vypínačem, světla se rozsvítila a ozářila ložnici, zařízenou se spartánskou prostotou. Byl tady šatník, ale nebyly na něm žádné ozdoby. Židle byly odstrčeny ke stěnám, takže střed místnosti zůstával volný. Postel byla na druhé straně pokoje až u okna. Nebyla ustlaná. Prostěradlo bylo pomačkané, polštáře ležely na jedné hromadě v rohu lůžka.

„Tak to vidíte. Co jsem vám povídala?“ řekla paní Goodingová. „Neměla ani čas ustlat si postel.“

Pak pozdvihla hlas: „Haló, Edito, haló! Tady je Minerva. Kde jsi?“

Odmlčela se a čekala na odpověď. Potom, když se jí nedočkala, znervózněla a opakovala své zavolání silnějším hlasem.

„Edito, haló! Ha-ló!“

Paní Goodingová řekla: „Vy teď zůstanete tady. Jdu se podívat kolem.“

„Můžeme vám nějak pomoct?“ zeptal se Mason.

„Nemůžete, tohle místo není určené pro návštěvníky. Edith je pořádná a mohla by se na mne zlobit, že vás sem vodím. Jděte z té ložnice. Pojďte sem, tady si sedněte a buďte zticha.“

Odvedla je do obývacího pokoje, ve kterém bylo jedno pohodlné křeslo a na stole, na dosah ruky, stál rozhlasový přijímač.

„Ona chudák nemá co dělat, tak tady jenom sedí a poslouchá rádio,“ řekla paní Goodingová. „Ona pozná všechny podle hlasu. Všechny herce a jak tahle žena zná všechny novinky, no to byste se vážně divili.

Na nic tu nesahejte,“ varovala je znovu paní Goodingová.

Mason a Drake stáli uprostřed místnosti. Slyšeli, jak se paní Goodingová pohybuje po bytě a občas volá: „Edito, haló! Tady je Minerva. Kde jsi, Edito? Jsi v pořádku?“

Po dvou nebo třech minutách se paní Goodingová vrátila do obývacího pokoje. „No tak,“ řekla. „Není tu. Musela někam odejít.“

„Bohužel,“ řekl Mason. „Ona nemohla odejít. Máme před domem svého hlídače.“

„Pozná ji, když ji vidí?“ zeptala se paní Goodingová.

„Ano.“

„Jak je to možné?“

„Už ji viděl několikrát předtím,“ vysvětlil Mason nezávazně.

„Poslyšte, je tu zadní východ?“

„Samosebou, že je tu zadní východ. Nikdo by přece nebydlel v bytě s jediným východem. Co by si lidé počali při požáru?“

„Kde je ten zadní východ?“ zeptal se Mason.

„Vede na druhou stranu do aleje. Je tam taková malá uzavřená veranda.“

„Dívala jste se na tu uzavřenou verandu?“ zeptal se Mason.

„Ne,“ řekla. „Nedívala, ale hned to udělám. Počkejte tu.“

Rychle proběhla bytem. Za chvilku se vrátila a řekla: „No co jsem povídala - zadní dveře byly odemčené. Zřejmě odešla zadem po cestičce do aleje.“

„A co pak?“ zeptal se Mason.

„No,“ řekla paní Goodingová a zaváhala.

„No!“ naléhal Mason.

„Někdy,“ řekla paní Goodingová, „telefonuje své přítelkyni -té, které říká Sophia - a Sophia pro ni přijede a bere ji do aleje.“

„Proč do aleje?“ zeptal se Mason.

„Na to se mě neptejte,“ řekla paní Goodingová. „Nejsem tu proto, abych se pletla do záležitostí jiných lidí. Jenom jednou se mi stalo, že jsem šla po zadních schodech vyhodit nějaké krámy do popelnice a viděla jsem Edith Gillmanovou, jak po hmatu schází dolů po zadních schodech. A ten cadillac čekal v aleji s řidičem a s běžícím motorem. Myslím, že to byl nájemný vůz, jestli mi rozumíte. A tahle žena byla na půl cestě ke schodům, aby pomohla Edith sejít dolů a slyšela jsem, jak Edith říká: Jak se dneska máš, Sophie?‘ Věřte mi, to je opravdu všechno, co jsem slyšela.

Musíte mi věřit, že jsem neslyšela nic jiného. Jestli chce se svými přáteli dělat tajnosti, mně je to fuk.“

„Chápu,“ řekl Mason a po chvilce dodal: „Jste si absolutně jistá, že teď v bytě není.“

„Dívala jsem se všude, jen pod postel ne.“

„Tedy,“ řekl Mason vážně, „bychom se měli podívat pod postel.“

„A co by pro všechno na světě dělala pod postelí.“

„Já nevím,“ řekl Mason. „Ale proč by měla přijít domů, vejít do bytu předními dveřmi, sejít po zadních schodech do aleje a odjet nájemným vozem?“

„No jestli chtěla, tak je to její věc a ne naše.“

„Ale přesto,“ řekl Mason „bychom se měli přesvědčit, jestli tu není.“

„Ona určitě nelezla pod žádnou postel.“

„Někdo ji mohl uhodit do hlavy a tělo pod postel uklidit,“ řekl Mason.

„Blbost a nesmysl!“

„Pro vaši informaci,“ řekl Mason, „její přítelkyně Sophia Atwoodová také žila sama a dnes v noci někdo vnikl do domu uhodil paní Atwoodovou do hlavy, odešel a nechal ji ležet na zemi.“

Paní Goodingová na ně vrhla nedůvěřivý pohled. „Myslíte přítelkyni Edith Gillmanové.“

„Nevím,“ řekl Mason. „Snažím se to zjistit, ale máme důvod věřit, že paní Gillmanová byla přítelkyní Sophie Atwoodové.“

„No, vždyť vám to povídám,“ řekla paní Goodingová vítězoslavně.

„Našla jste zadní dveře odemčené?“ zeptal se Mason.

„Jo, a klíč byl v zámku. Není to zaskakovací zámek, musíte otočit klíčem. No, ona musela spěchat, když odcházela, protože si ani nevzala klíč s sebou. Klíč od venkovních dveří je z vnitřní strany a dveře jsou odemčené.“

„Bývá to tak i jindy?“ zeptal se Mason.

Pohlédla na něj a řekla: „Kdybyste byl slepý, chtěl byste žít na místě, kde se nezamyká?“

„Ne,“ řekl Mason krátce.

Paul Drake uvažoval: „Ovšem někdo mohl na ni čekat a rychle ji odvést zadními dveřmi, třeba jí řekl, že je to naléhavé - někdo koho znala,“

„Nebo,“ dodal Mason suše, „někdo koho neznala. Kdo bydlí v tom bytě ve druhém patře, paní Goodingová?“

„Ten je právě teď prázdný.“

„Vadilo by vám, kdybychom si tam zašli?“ zeptal se Mason.

„Beze všeho, ale budete muset sejít po schodech zase zpátky k předním dveřím a potom vyjít až nahoru.“

„Tak se tam podíváme,“ řekl Mason. „Je nezařízený?“

„Správně.“

„Chtěl bych si udělat představu o jeho poloze. Je ten byt stejně disponován jako tenhle.“

„Jo.“

„Můžeme se podívat?“

Paní Goodingová řekla: „Tak pojďte za mnou, prosím vás.“ A zamířila dolů po schodech. Otevřela jim přední dveře bytu a zase je za nimi zavřela, odemkla univerzálním klíčem dveře do druhého patra a řekla: „Tady začíná to točité schodiště. Rozumíte?“

„Jasně,“ řekl Mason.

Všichni tři vystoupili dvě patra po schodišti a potom paní Goodingová ještě odemkla univerzálním klíčem dveře nad schody.

Mason a Drake prošli prázdným bytem a potom se obrátili k paní Goodingové. „Mnohokrát vám děkujeme, paní Goodingová,“ řekl Mason. „Už půjdeme. Kdyby se paní Gillmanová vrátila, mohla byste zavolat Paulu Drakeovi do Drakeovy detektivní agentury?“

„Nic takového neudělám,“ odmítla paní Goodingová. „Nebudu špehovat své nájemníky kvůli nějakému…“

„Tak jsem to nemyslel,“ řekl Mason. „Ta paní je slepá a jistě byste jí mohla předat vzkaz a požádat ji, aby zavolala do Drakeovy detektivní kanceláře.“

„Dobře, tomu rozumím,“ řekla paní Goodingová. „Já vám řeknu, co udělám. Já jí dám telefonní číslo, až přijde, řeknu jí, že vy dva jste ji tu hledali - ale nebudu tu chudinku nijak lekat - a požádám ji, aby vám zavolala. Dám jí to číslo.“

„A bude si číslo pamatovat?“ zeptal se Mason. „Když jí ho řeknete…?“

„Jestli si ho bude pamatovat!“ vykřikla paní Goodingová. „To byste museli vědět, jakou ta žena má paměť! Dokáže si pamatovat telefonní čísla celé týdny. Má úžasnou schopnost si vybavovat věci - a to, jak je informovaná o burzovních záležitostech a všech novinkách, je prostě ohromující.“

„Tak dobře,“ řekl Mason. „Necháme to tak.“

„Pochopte, nebudu ji nijak lekat.“

„To ani nechceme. A mnohokrát vám děkujeme za vaši spolupráci.“

„Já si spíš myslím,“ řekla paní Goodingová, „že bych měla poděkovat vám - místo Edith Gillmanové - ale ještě počkám, dokud o tom všem nebudu vědět víc.“

Mason a Paul Drake odešli z vily a přešli ulici ke svému autu.

„No?“ zeptal se Drake.

„Buď se jí něco stalo,“ řekl Mason, „nebo hraje nějakou opravdu divnou hru.“

„A kam teď, Perry?“

„Potřebuju dva detektivy,“ řekl Mason. „Jednoho, aby hlídal vpředu, a druhého, aby hlídal zadní východ a oznámil mi, jakmile se vrátí do bytu. Když jsme se nahoře rozhlíželi, mrkl jsem se na to tajné číslo telefonu, které bylo napsáno v okénku nad číselníkem a…“

Drake se usmál. „Tak to jsme měli stejný nápad, Perry. Já jsem si to číslo opsal taky.“

„Výborně,“ řekl Mason. „Máme ho tedy oba. Tak teď jestli přijde domů, zavoláme ji na ten tajný telefon a uvidíme, jestli se s ní budeme moct domluvit. V každém případě ji budeme moct varovat.“

„A co do té doby?“ zeptal se Drake.

„Zatím,“ řekl Mason, „jsme o krok před policií, pokud jde o ty dvě slepé žebrácky. Musíme se snažit, abychom o svůj náskok před policií nepřišli.

Jestli ta slepá paní s boulí na noze, paní Gillmanová, je v nějakém nebezpečí, někdo za ní přijde domů.“

„Ledaže by někdo čekal v domě, až se ona vrátí, a unesl by ji zadním vchodem,“ uvažoval Drake.

„To,“ řekl Mason, „je vždycky možné. Ale když už, proč by to dělali?“ Drake zaváhal. „To jsi mě dostal.“

„Kdyby ji přece jen chtěli zabít, mohli by to udělat a nechat tělo zde v bytě. Když někdo chtěl zabít Sophii Atwoodovou, pachatel to klidně udělá.

Jak to teď vypadá, Sophia Atwoodová zápasí o život. Leží v bezvědomí. Někdo ji uhodil baterkou.

Ale proč by používal baterku? A proč ji uhodil jen jednou?“

„Pokračuj,“ naléhal Drake. „Ty jistě o tom máš nějakou představu.“

„Baterka byla použita jako zbraň, protože to byl první vhodný předmět po ruce. To znamená, že někdo držel baterku a prohlížel byt, když ho Sophia Atwoodová přistihla, a výsledek byl, že ji pachatel tou baterkou uhodil. Jediná rána srazila Sophii do bezvědomí a umožnila pachateli utéct.

Z toho je vidět, že pachatel nehledal Sophii Atwoodovou. Hledal něco jiného.

A teď jestli byla paní Gillmanová napadena, je to proto, že se někdo chtěl vrátit a prohledat byt, aniž by mu hrozilo, že bude vyrušen. To je podle mne bezpečný předpoklad.

To tedy, Paule, znamená, že někdo něco hledá - někdo, kdo neví, kde je ta věc schovaná.

Chtěl bych o tom případu vědět všechno. Potřebuju dva muže na dnešní noc k bytu paní Gillmanové. Chci vědět, jestli někdo do toho bytu půjde. Jestli se to tam někdo pokusí prohledávat, chci vědět, kdo to je. Chci poznávací značku jeho auta a chci, aby tvoji lidé zatelefonovali pro posilu. Potom chci pachatele chytit při činu.

Kdyby kdokoliv vešel do domu Sophie Atwoodové dnes v noci, a já si docela myslím, že přijde, chci vědět, kdo to je. A když lupič vejde dovnitř, chci, aby tvoji lidé zavolali pro posily, a potom ty a já si s ním půjdeme popovídat.“

„To znamená čtyři lidi a to ještě nemluvím o těch posilách,“ řekl Drake.

„To,“ přisvědčil Mason, „znamená čtyři muže kromě těch posil.“

Drake se ušklíbl. „Je to tvoje posvícení,“ dodal.

KAPITOLA XI

Perry Mason, Paul Drake a Della Streetová se sešli v advokátově kanceláři několik minut po deváté hodině ráno.

Na Masonovi i Drakeovi se projevovaly stopy bezesné noci.

„Tak co, Paule?“ zeptal se Mason, když se detektiv usadil se šálkem kávy, kterou Della Streetová připravila na elektrickém kávovaru.

Drake pokynul hlavou. „Vůbec nic, mluvil jsem se všemi muži, kteří na tom pracovali.“

„Dělají na tom dál?“

„Ne ti samí - nová směna nastoupila v pět hodin ráno. Budou ve službě do jedné hodiny odpoledne, pokud to budeš chtít platit.“

„Budu to chtít platit,“ řekl Mason. „Nemohu pořád pochopit jak to, že se nic nestalo.“

Masonův telefon zazvonil. Della Streetová se ohlásila a kývla hlavou k Drakeovi. „To je pro vás, Paule, volá vás kancelář… říkají, že je to důležité.“

Drake odložil šálek s kávou na noviny na rohu Masonova psacího stolu, rychle sáhl po sluchátku a řekl: „Jo, co je?“

Asi minutu byl zticha a pak řekl pomalu a zamyšleně: „No to jsem blázen.“

Potom ještě chvíli poslouchal a dodal: „Ne, nic, řekněte jim, ať na tom dělají dál.“

Drake zavěsil telefon a řekl: „Ta slepá žena je zase v práci.“

„Kde?“

„U Gillco Manufacturing Company.“

„Tak to musí být paní Boulička. Máme teď jenom jednu slepou ženu. Jak jsi na to přišel, Paule? Tvoji lidé hlídali ten byt, ne?“

Drake řekl: „Jasně, paní Boulička sešla po předních schodech ze svého bytu a oťukávala si cestu hůlkou. Přijel taxík. Řidič vyskočil, pomohl jí do vozu a potom jeli přímo ke Gillco Manufacturing Company.“

„Ona vyšla ze svého bytu?“

„Správně.“

„To nemohla,“ řekl Mason. „Cožpak tam nehlídali tvoji lidé?“

„Měli jsme tam hlídače celou noc,“ odvětil Drake, „ale existuje jedna možnost, jak to mohla udělat.“

„Jak?“

„Těmi zadními dveřmi.“

„Ale tys přece měl v aleji muže, který zadní dveře hlídal?“

„Potom co jsme se vrátili z té návštěvy, jsem muže odvolal,“ řekl Drake.

„Vůbec nepochybuju, že když se ta slepá žena nějak dostala dovnitř, pak vyšla na schodiště, prošla bytem a sestoupila po zadních schodech, musela mít někoho, kdo ji pak naložil a někam ji odvezl. Vrátila se krátce nato, co jsme skončili prohlídku bytu, ale dřív, než můj druhý muž přišel hlídat do aleje. Přivezli ji k zadním dveřím. Vystoupila po schodech, vešla zadními dveřmi. Zamkla je a strávila noc ve vlastním bytě, aniž věděla, že něco není v pořádku, a potom ráno odjela taxíkem.

To je jediná možnost, jak se to mohlo stát, Perry. A já tě jenom chci varovat, když ti zaúčtuju všechny náklady, budeš říkat, že je účet příliš velký. Tvůj klient ti to nezaplatí a…“

Mason ho přerušil a řekl: „Já se nestarám, jestli mi to klient zaplatí, Paule. Já to dělám, abych uspokojil svou zvědavost, já prostě chci vědět, co za tím vězí.“

„Ale ty na tom máš příliš mnoho lidí. Pokoušíš se prohlédnout každý kout, šťouráš do každé díry…“

„A tak získávám rychlé výsledky,“ řekl Mason. „My si nemůžeme dovolit ztrácet čas. Budu mít velký účet, ale budu znát odpověď během čtyřiadvaceti hodin.“

„Já bych si přál mít tvůj optimismus,“ řekl Drake. „Koneckonců, když teď víme, kde paní Boulička bydlí, nepotřebuješ dva lidi na tu práci u Gillco Manufacturing Company.“

„Ne,“ souhlasil Mason. „Nemyslím si, že tam teď potřebujeme víc než jednoho muže, ale když odjede do svého bytu, chci na tom mít dva chlapy. Chci zjistit, kdo přijel do té aleje a vyzdvihl ji; nemohla to být Sophia Atwoodová. V případě, že je to někdo, kdo bude tvrdit, že jedná místo Sophie Atwoodové, nějaký namyšlený…“

„Myslíš Stuarta Baxleyho?“ přerušil ho Drake.

Mason na něj mrkl: „Myslel jsem na Stuarta Baxleyho.“

Drake se natáhl pro šálek a podal ho Delle Streetové, ta mu nalila čerstvou horkou kávu.

Mason seděl v tichém zamyšlení.

Náhle řekl: „Už to mám, Paule!“

„Co máš?“ zeptal se Drake.

Mason se ušklíbl. „Ty a já jsme přichystali past,“ řekl.

„No a?“ zeptal se Drake.

„A nic jsme nechytli,“ řekl Mason.

Drake přisvědčil.

„Protože,“ řekl Mason, „my jsme v té pasti neměli vnadidlo. Čekali jsme, až něco samo přijde, a to nestačí.“

„Když celodenně platíš soukromé detektivy, tak to vážně nestačí,“ řekl Drake. Usrkl kávu a zeptal se: „A jaká je tedy ta návnada, Perry?“

Mason kývl na Dellu Streetovou: „Vezměte si těsnopisný blok, Dello,“ řekl, „něco vám nadiktuji.“

Della Streetová si sedla ke svému stolku, zkřížila nohy, položila si před sebe blok a připravila tužku.

Mason řekl: „Dello, adresujte tento dopis Geraldu Atwoodovi, na hollywoodskou adresu. A teď najděte datum jeho smrti; chci, aby dopis byl datován přesně čtyři dny před jeho smrtí, a chci, aby byl adresován jemu. A začněte: Vážený pane Atwoode.“

Drake odložil šálek s kávou. „Co je to za nápad, Perry?“ zeptal se. „Dopis nebožtíkovi?“

„Dopis nebožtíkovi,“ řekl Mason.

„To nechápu,“ divil se Drake.

„Pochopíš,“ odpověděl Mason.

Advokát se otočil k Delle Streetové a pokračoval v diktátu.

„V odpověď na váš dotaz, je-li platná ručně psaná poslední vůle, vám chci oznámit, že stát Kalifornie uznává holografickou závěť. Tato závěť musí být napsána, datována i podepsána rukopisem zůstavitele.

Taková závěť nevyžaduje žádné svědky.

Je ovšem třeba mít na paměti některé věci. Předně: závěť musí být celá psána rukopisem zůstavitele, to znamená, že k závěti nesmí být připojeno ani slovo jiným rukopisem než zůstavitelovým. Jinými slovy, jestliže ji napíšete formou dopisu a použijete tiskopis s předtištěnou hlavičkou nebo jakýkoliv tiskopis, v jehož znění bude předtištěné datum, tak jako bývají na bankovních šecích předtištěné číslice 19, za které se doplní letopočet, tím tento dokument ztratí platnost jako poslední vůle.

Ověřte si, že všechny dřívější závěti jsou odvolány; pak touto závětí rozhodnete o celém svém majetku. A jestli někoho chcete vydědit, uveďte ho jménem a prohlašte, že mu úmyslně nic neodkazujete, nebo že mu zanecháváte jako dědictví jenom symbolickou částku, například jeden dolar nebo sto dolarů.

Nakonec dokument podepište a dohlédněte, aby všechno bylo vaším vlastním rukopisem.

Věřím, že jsem tím odpověděl na váš dotaz.

Srdečný osobní pozdrav. S úctou…

A teď,“ řekl Mason, „napište to, Dello, na stroji a já to podepíšu.“

„Já tomu pořád ještě nerozumím,“ řekl Drake.

„Představ si, že něco hledáš. Co uděláš, když to najdeš?“

„Tak toho hledání nechám,“ řekl Drake.

„A když tě něco přesvědčí, žes to nenašel?“

„No tak začnu hledat znova,“ řekl Drake. „No jo, Perry, už je mi to jasné.“

Mason pokračoval: „Jestliže Bernice Atwoodová přišla do domu v Palm Springs a našla závěť, datovanou třeba před rokem, která nechává všechno Sophii Atwoodové, a hodila ji do kamen, buď si jistý, že byla úplně spokojená a myslela, že sedí pevně v sedle. Ale představ si, že si začne myslet, že Gerald chtěl udělat novou závěť, vlastnoručně napsanou, a že tato závěť byla napsána několik dní před jeho smrtí. Takže tato poslední vůle by zrušila všechny předešlé a rozdělila by celý majetek tak, že by Bernice zůstala na suchu.“

Drake se ušklíbl. „To je ďábelský nápad - a přitom tak jednoduchý! Ale jak jí chceš podstrčit tenhle dopis, aniž bys u ní vzbudil podezření? Ona už ví, že se touhle věcí zabýváš.“

Mason se zasmál. „Půjdu si dát lekci golfu,“ řekl.

„Lekci golfu?“

Mason přisvědčil.

„Ty přece víš o Bernici,“ řekl. „Říkal jsi mi, že jí golfový klub oznámil Geraldovu smrt. Který golfový klub to je?“

„The Four Palms Country Club,“ řekl Drake.

Mason kývl na Dellu Streetovou. „Zavolejte do Four Palms Country Clubu v Palm Springs a vyžádejte si klubového trenéra, Dello.“

Della Streetová se chopila telefonu a za několik okamžiků kývla na Perryho Masona.

Mason vzal telefon: „Haló,“ řekl. „Je to golfový trenér z klubu Four Palms Country?“

„Správně,“ řekl srdečný mužský hlas. „Tady je Nevin Cortland. Kdo volá, prosím?“

Mason řekl, aniž uvedl své jméno: „Jsem advokát z Los Angeles, pane Cortlande. Chci se vás zeptat, jestli je možné, aby ve vašem klubu trénovali i návštěvníci, kteří nejsou jeho členy,“

„Ale ano, mohu nechat trénovat kohokoliv. Jestli si chcete zahrát, nemusíte být členem klubu, ani nemusíte mít návštěvnickou legitimaci. Za normálních okolností, když hřiště není obsazeno, se to dá zařídit. Potřebujete lekci golfu?“

„Chtěl jsem si to zkusit ještě dnes,“ řekl Mason. „Mám hrát zítra čtyřhru a už jsem vyšel ze cviku. Nehrál jsem golf již léta a nechci si zítra udělat ostudu. Má jediná naděje je, že ti druzí také vyšli z kondice stejně jako já.

Chtěl bych si zahrát jenom proto, abych zase získal trochu jistoty. Vím, že mé drivy nebudou přesahovat nějakých pětašedesát až devadesát metrů, ale i to by mně stačilo.“

„To nebude nic těžkého,“ řekl Cortland. „Jak se jmenujete, prosím?“

„Mason,“ řekl mu advokát. „Jak máte dnes otevřeno?“

„Já tady mám dnes hodně plno, ale budu mít čas po čtvrté hodině, jenom nevím, jestli vám to bude vyhovovat.“

„To půjde,“ řekl Mason. „Zapište si mě a já tam budu nějakých pět minut před čtvrtou. A mockrát vám děkuji. Na shledanou.“

Advokát zavěsil dříve, než se Cortland mohl ještě na něco zeptat.

„To bych tě chtěl vidět,“ řekl Drake, „jak napálíš míček a potom skotačíš po celém hřišti, než ho zase najdeš.“

„Bez starosti,“ usmál se Mason. „Vsadím se s tebou, že nebudu mít žádný drive pod pětapadesát metrů a neminu se o více než půl metru.“

„Tak to se tedy vsadím,“ smál se Drake. „A co si od toho slibuješ?“

Mason řekl: „Když ten muž padl mrtev na golfovém hřišti, co se pak stalo?“

„To nevím,“ řekl Drake zamyšleně. „Já jsem ještě nikdy nepadl mrtev na golfovém hřišti.“

„Já to sám také nevím,“ přiznal se Mason. „Ale mám určitou představu.“

„Jakou představu?“

„Hráči se seběhli, pokusili se muže oživit. Nepodařilo se jim to. Potom ho odnesli někam do stínu. Někdo poslal pro doktora. Pravděpodobně tam nějaký lékař někde byl. Doktor přišel, prohlédl ho a řekl: ‚Ten člověk je mrtvý. Upozorněte příbuzné, zavolejte koronera.

Na golfovém hřišti hrálo několik lidí. Nechtěli nechat mrtvého muže jen tak ležet u cesty na zemi. Někdo sehnal nosítka. Odnesli ho do klubovny. Některý nosič holí vzal jeho golfový pytel a odnesl ho tam také.

Pytel s holemi je tedy buď v jeho skříňce, jestli nějakou má, nebo je u trenéra ve skladišti.

A teď, když jsou vyrozuměni nejbližší příbuzní a obstaravatel pohřbů a koroner po ohledání uvolní tělo k pohřbení, přijde takzvaná vdova a prohlédne skříňku. Zřejmě především prošmejdí kapsy šatů, které ve skříňce najde.

Ale vdova nehraje golf se sadou pánských holí, ani nechce dál platit členské příspěvky v klubu.“

„Pokračuj,“ řekl Drake, „zajímá mě to.“

„Myslel jsem si, že tě to bude zajímat,“ řekl Mason a pak pokračoval: „Vdova vezme všechny věci ze skříňky. Vezme pytel s golfovými holemi, dá ho trenérovi a řekne, aby ho prodal. Takže golfová souprava Geralda Atwooda je pravděpodobně na prodej a on má zájem o slíbenou provizi.“

„Myslím,“ řekl Drake, „když se na to podívám z tvého hlediska, že bych jel do Palm Springs.“

„Právě se chystám odjet do Palm Springs,“ řekl Mason. „A ty vem s sebou detektiva, aby se vydával za nosiče holí, který hledá místo.“

„A až tam bude?“ zeptal se Drake.

„Až tam budete, Paule, musíš strčit dopis do Atwoodova pytle s holemi. Musíme ten dopis narafičit, jako kdyby ho Gerald Atwood dostal právě před tím, než šel na golfové hřiště. Roztrhl obálku, složil dopis a dal ho do postranní kapsy pytle, kde má golfové míčky.“

„Ať jsem zatracenej,“ řekl Drake a po chvilce dodal: „Ale dál už se ti to nepovede, Perry. Není možné, abys ten dopis nechal objevit, aniž by Bernice Atwoodova dostala podezření.“

„Chceš se vsadit?“ zeptal se Mason.

Drake několik vteřin váhal, než odpověděl. „Ne,“ řekl.

KAPITOLA XII

Přesně pět minut před čtvrtou hodinou dorazil Mason do Four Palms Country. Klub ležel v dlouhém údolí s malebným pozadím a byl obklopen bíle štukovanými luxusními pouštními domky, které se krčily pod stinnými svahy, zvolna přecházejícími do hor.

„Nemám s sebou hole,“ řekl trenérovi. „Abych řekl pravdu, už jsem dlouho nehrál a ani nevím, kde je mám. Nemohl jsem je najít.“

„Dřeva už budou nejspíš přeschlá,“ řekl Nevin Cortland a změřil si Masona bystrýma šedýma očima.

„Nejspíš,“ řekl Mason.

„Abyste mohl hrát dál,“ řekl mu Cortland, „potřebujete trénovat.“

„Také si myslím.“

Cortland, středně vysoký, štíhlý a opálený, řekl: „Tak dobře, můžeme vás dát dohromady, pane Masone. Budete zítra hrát?“

Mason se usmál. „Je to spíš taková legrace,“ řekl. „Jeden z nás, co už jsme nějaký čas golf nehráli, povídal, že bychom si mohli zahrát ve dvojicích takový srandamač s různými legráckami u každé jamky. No a já bych nechtěl, abych při tom vypadal jako úplné nemehlo.“

„A kolik jamek byste si chtěl zahrát?“

„Moc ne,“ přiznal se Mason. „Mám zatracenou spoustu práce.“

Cortland řekl: „Teď vás teprv poznávám podle obrázků. Jste každou chvíli v novinách.“

Mason se usmál: „Měl jsem pár efektních případů.“

„No tak půjdeme na cvičné tee a podíváme se, jaký máte švunk,“ řekl Cortland.

„Budu si chtít koupit sadu holí,“ řekl mu Mason. „Ani se mi nechce hledat ty staré. A i kdybych je našel, budou asi pěkně vypadat.“

„To se snadno srovná,“ řekl Cortland s úsměvem. „Nové hole prodám vždycky rád. Ne, nemusíte mi tou rukou potřásat, pane Masone. Jen koukám, jak jste vysoký a jak máte silná zápěstí. No uvidíme.“

Trenér vzal ze stojanu pár holí pro odpalování na větší vzdálenost - driverů - a kovovou hůl číslo pět.

„Ve skutečnosti, pane Masone, se o vítězství a prohře rozhoduje mezi pětačtyřiceti a devadesáti metry od greenu, ale myslím, že vám jde spíš o procvičení drivů.“

„Dlouhé míčky,“ řekl Mason, „budou demoralizovat mé soupeře a já bych chtěl své soupeře demoralizovat víc než co jiného.“

„Chápu,“ řekl Cortland cestou na cvičené odpaliště.

„Tak mi ukažte pár úderů, pane Masone.“

Mason se poslušně rozmáchl holí.

„Snažte se při zpětném nápřahu držet levou ruku spíš rovně. A tím zápěstím trochu volněji. Váhu těla přenášejte postupně, ne předem. Tak a teď to zkuste s míčkem.“

Mason se rozpřáhl a odpálil míček.

„Ušlo to,“ řekl Cortland. „Musíte se trochu víc snažit. Chtělo by to, abyste si údery dobře osvojil.“

Ještě asi dvacet minut trenér s Masonem cvičil a pak řekl: „Už vám to jde slušně, pane Masone. Myslím, že to bude zítra dobré. Co kdybyste si to trochu zkusil na hřišti?“

„To bych mohl,“ přitakal Mason.

Šli spolu na jamkoviště a Mason zde strávil dalších dvacet minut.

„To už pro dnešek stačí,“ usoudil Cortland.

„No a co bude s těmi holemi?“ zeptal se Mason.

„Jasně,“ řekl Cortland, „na to jsem nezapomněl. Mám moc pěknou sadu, co bych vám mohl nechat.“

„Nemáte něco kompletního, co by bylo na prodej - něco už použitého?“

„Něco by tu bylo,“ řekl Cortland, „ale raději bych vám sestavil novou sadu, která by se hodila pro muže vaší postavy a výšky, pane Masone.“

Došli do trenérova skladu a Cortland vytáhl golfový pytel, přistoupil ke stojanu a vybral dřevěnou hůl.

„No, myslím, že tohle je právě to, co potřebujete,“ řekl.

Mason pohlédl na půl tuctu pěkně plných pytlů, které visely na stěně. „Co je tohle zač?“ zeptal se.

„No některé z nich tu mám na předělání,“ řekl trenér, „a něco je na prodej.“

„Jak jste k nim přišel?“ zeptal se Mason.

„No třeba jeden, co mu patřily, dostal srdeční záchvat a musel nechat hry. Už by nehrál léta, kdyby dal na mou radu. On měl přes váhu, chtěl rychle shodit, a tak hrál dost tvrdě a hodně dlouho. Příliš se unavil. Tak teď skončil s hraním nadobro.“

„A tenhle pěkný pytel z koňské kůže?“ zeptal se Mason.

„Ten patřil jednomu, kterého to porazilo přímo na hřišti. Byl takový horký den; on byl přetažený z práce, šel hned ráno na čtyřhru, udělal osmnáct jamek, pak přestal a šel si odpočinout do klubovny. Potom šel jako blázen na dalších devět jamek kvůli nějaké sázce, kde se chtěl revanšovat za prohru. Golfu se dává vina za hodně věcí, pane Masone, za které ve skutečnosti může lidská neopatrnost, hloupost i naprosté bláznovství.“

„A co kdybych koupil celý pytel i s holemi?“ zeptal se Mason.

Trenér zavrtěl hlavou. „Je tu fůra holí, které nepotřebujete, pane Masone, a které byste nemohl použít. Vy byste měl mít pár dřev, čtyři železa a putter k doklepnutí míčku do jamky. Všechno ostatní, co byste měl navíc, by vás jen rozptylovalo a odvádělo od hry.“

Mason upíral oči na golfový pytel. „Jak dlouho ho tu máte?“ zeptal se.

„Dlouho ne. Někdo se tu na něj byl nedávno podívat. Myslel si, že by ho mohl koupit. Je ale o něco dražší, než kolik za něj mohl dát.“

„Je na prodej?“ zeptal se Mason.

„Je na prodej, ale ještě na něj nemám konečnou cenu. Vdova mi řekla, abych se mrkl, co bych za něj mohl dostat.“

„Co myslíte, jakou má cenu?“ zeptal se Mason.

Cortland se na Masona pozorně zadíval a pak řekl: „A na co byste ho chtěl, pane Masone?“

„Kdybych se objevil na hřišti s tímhle pytlem,“ řekl Mason, „jistě bych udělal na ostatní dojem.“

„O dojem nejde,“ řekl Cortland, „ale já bych raději, abyste vyhrál - nebo dosáhl aspoň nejlepší výsledek, jaký můžete.“

„Ano, také si myslím,“ řekl Mason. „No dobrá, hádám, že bych měl nechat na vás, abyste mi vybavil pytel, ale tenhle mě vážně zajímá. Co by tak opravdu mohl stát?“

„Podle toho, jak je vybavený,“ řekl Cortland, „si myslím, že by za něj mohla vdova dostat takových 175 dolarů.“

„Řeknu vám, co udělám,“ řekl Mason. Nabídnu 145 dolarů, ale budete mi muset počkat, než dojdu do kanceláře a napíšu šek.“

„O takové nabídce já nemám co rozhodovat,“ řekl Cortland. „Moment. Měl byste si vyzkoušet tenhle putter. Vemte si tady ten míček s sebou na jamkoviště a zkuste si s ním pár úderů. Pokuste se získat správný rytmus. Teď byste, pane Masone, udělal nejlíp, kdybyste zůstal trochu pozadu za míčkem. Nechte váhu spíš na pravém boku než na levém a veďte plynulý, hladký úder. Ránu veďte přímo středem míčku. Tenhle putter je přesně tak vyvážený, jak podle mého názoru potřebujete.“

Mason mu poděkoval, vzal si míček a hůl, odešel na jamkoviště, vrátil se asi po pěti minutách a řekl: „Myslím, že to jde dobře. Zdá se mi, že mi tenhle putter bude úplně vyhovovat.“

„To jsem si myslel.“

„A co s těmi holemi?“ zeptal se Mason.

Trenér se usmál. „Volal jsem vdově. Tu nabídku odmítá.“

„Dobrá,“ řekl Mason. „Já hole potřebuju. Mohu přidat. Za kolik je ochotná je prodat?“

Trenér zavrtěl hlavou. „Rozhodla se hole neprodat. Chce si je nechat jako památku na svého mrtvého manžela. Měl je vždycky doma ve své pracovně a ona říká, že ten pokoj je teď bez něj pustý a prázdný. Řekla mi, abych jí je přivezl, až pojedu večer domů. Já to slíbil.“

Mason si povzdechl. „No to jsem si mohl myslet, že to tak dopadne, ale mně by se tyhle hole opravdu líbily.“

„V životě jste je ani neměl v ruce,“ řekl Cortland.

„Já vím,“ připustil Mason, „ale na tom, jak vypadají, je něco -ten pytel má něco do sebe.“

„Je to pěkné nádobíčko,“ řekl Cortland a pokračoval ve výběru holí do Masonova pytle.

Mason řekl: „Nevzal jsem si s sebou šekovou knížku.“

„To nevadí. Máme tady čisté šeky. Můžete jen jeden vyplnit a všechno bude jaksepatří.“

„Mockrát vám děkuju,“ řekl mu Mason. „Trochu si osvěžím svůj golfový styl a pokusím se dostat větší praxi.“

„To je to hlavní,“ řekl mu Cortland. „Ale nepřehánějte to.“

Mason vyplnil šek, naložil nové hole do auta, nastoupil a vyjel na silnici do Palm Springs.

U nájezdu na hlavní silnici čekal ve svém voze Paul Drake a dvakrát zatroubil.

Mason zajel ke kraji silnice a zastavil.

„Tak co bylo na golfu?“ zeptal se Drake.

„Hrozné,“ řekl Mason. „Vrže mi ve všech kloubech. Samá soudní síň a žádné cvičení. Narafičil jsi ten dopis do golfového pytle?“

„Jistě,“ řekl Drake, „a udělal jsem to parádně. Šel jsem dovnitř, zabavil jsem toho trenéra a jeden můj mládenec, který je úplný golfový fanda, zatím přehrabal všechno ve skladě.“

„Neměl nějaké těžkosti s nalezením toho pravého pytle?“ zeptal se Mason.

„Vůbec ne, Gerald Atwood měl nahoře na pytli napsané jméno. A co ty?“

„Vzbudil jsem u vdovy podezření,“ řekl Mason. „Myslím, že jsem to udělal dost elegantně, aby nepomyslela na to, že jsme jí mohli něco podstrčit, a myslí si, že jsem přišel proto, abych za každou cenu koupil golfový pytel jejího manžela.“

Drake se ušklíbl.

„A tak,“ řekl Mason, „je už past připravená.“

„A my už můžeme pár detektivů odvolat?“ zeptal se Drake.

„Pustíme je všechny,“ řekl Mason. „Tu slepou ženu jsme přimáčkli. Ta teď bude pěkně dávat pozor a já bych nechtěl, aby se dnes v noci nějací detektivové ukazovali kolem toho hollywodského domu, protože by to mohlo pokazit celou hru.“

„Chceš říct, že tam budeme hlídat sami?“

„Mason potřásl hlavou. „Nebudeme hlídat. Jen v tom domě strávíme noc, Paule.“

„Tak počkej, počkej,“ protestoval Drake. „To přece nemůžeš udělat.“

„Proč ne?“

„Nemáme právo jít dovnitř. My…“

„Nebuď blázen,“ řekl Mason. „Zastupujeme Katherine Ellisovou. Ona měla klíč od předních dveří. Měla tam svůj pokoj. Má v pokoji své věci a paní Atwoodová mě ujistila, že slečna Ellisová nebo její zástupci mohou kdykoliv přijít a vzít si věci z jejího pokoje.“

„Vzít věci z jejího pokoje, to jo,“ řekl Drake, „ale zůstat tam celou noc je něco jiného.“

Mason se na něj povzbudivě usmál. „Asi tam nebudeme muset zůstat dlouho přes půlnoc, Paule.“

„Minulou noc jsem toho moc nenaspal,“ protestoval Drake.

„Vždyť já taky ne,“ řekl mu Mason. „Ale asi se budeme moct na hlídce střídat.“

„A máme právo jít dovnitř?“ zeptal se Drake.

„Jistě,“ řekl Mason. „Mám klíč Katherine Ellisové. Vyšetřovatelé už budovu opustili a…“

„A co když nastražili vlastní past?“ zeptal se Drake.

„Tak v ní budeme místo špeku,“ zavtipkoval Mason.

KAPITOLA XIII

Bylo již dlouho po setmění, když Perry Mason a Paul Drake zaparkovali vozy několik bloků od starodávného jednopatrového domku s mansardou a šli tiše ulicí.

„A teď,“ řekl Mason, když vytahoval klíč, „je důležité, abychom šli rovnou k předním dveřím a zachovávali nejvyšší opatrnost. Otevřeme svým klíčem, půjdeme přímo dovnitř, projdeme vstupní halou doprava k hlavnímu schodišti, po něm do prvního patra a zase doprava - místnost Katherine Ellisové je ta do ulice. Musíme počítat s tím, Paule, že se tu usadíme a budeme dlouho čekat.“

„Možná ani ne tak dlouho,“ řekl Drake, „můj detektiv mi hlásil, že Bernice Atwoodová přiletěla do Four Palms Country Clubu a ve spěchu popadla ten golfový pytel. Vsadím se, o co chceš, že hned jak přijede domů, prošťourá na tom pytli každý záhyb.“

Mason řekl: „Nechtěl jsem jí dát moc času na přemýšlení; bude muset rychle něco podniknout. Předpokládejme, že v domě v Palm Springs našla závěť, která všechno nechává Sophii. Tu závěť zničila. Teď má důvod si myslet, že existuje ještě jiná závěť, pozdější, vlastnoručně psaná poslední vůle, a ta že je někde v tomhle domě.“

„Takže ji nachytáme, až to bude hledat? A co to dokáže?“ zeptal se Drake.

„Samo to nebude znamenat nic,“ řekl Mason, „ale bude to fakt, který k něčemu směřuje.

Především, Paule, mysli na to, že tady nejsme proto, abychom řešili vztah Geralda Atwooda k Sophii, ale abychom Katherine Ellisovou očistili z nařčení ze zločinu, z útoku s úmyslem spáchat vraždu.

To, co chci ukázat, je, že jiní lidé měli zájem hledat v tom domě, a jestli při tom hledání našli krabici na klobouky s penězi, mohli ty peníze vzít oni.“

„To ovšem nedokazuje, že Katherine Ellisová byla nevinná, že se nevrátila později zpátky a tetu Sophii na zem nesrazila ona,“ řekl Drake.

Mason se usmál: „To budeš překvapený, co všechno to bude dokazovat, až s tím přijdeme k soudu… No už jsme tu, Paule; teď půjdeme velice opatrně a budeme dávat pozor na každý krok.“

„Mohli bychom si rozsvítit, až půjdeme dovnitř,“ navrhl Drake. „Když by nás někdo viděl vstoupit, a když bychom po příchodu nerozsvítili, mohl by…“

„Žádná světla,“ přerušil ho Mason. „Jestli nás uvidí někdo, kdo tady doopravdy hlídá, budeme stejně v kaši už v prvních pěti minutách.“

Mason otočil klíčem, odemkl a otevřel dveře. „Pojď, Paule.“

Ovzduší v uzavřeném domě bylo zcela jiné než venku na ulici.

„Zdá se, že si teta Sophia příliš na větrání nepotrpí,“ řekl Drake.

Mason řekl: „Můžeš, Paule, mluvit, dokud nevyjdeme po schodech do Kitina pokoje. Až tam přijdeme, musíme sedět absolutně tiše, bez mluvení, bez světla a bez kouření.“

„Pozdrav pámbu,“ naříkal Drake. „To mi ani neříkej!“

„To bys už měl vědět,“ řekl Mason. „Nemůžeš návštěvníka varovat tím, že by ucítil čerstvý tabákový kouř.“

„Propána,“ povzdechl si Drake. „To si tedy tak nanejvýš budu okusovat nehty. Ty mě tady vlastně ani nepotřebuješ, Perry.“

„Gardedámu opravdu ne,“ řekl Mason. „Ale budu potřebovat svědka a budu potřebovat posilu. Máš přece zbrojní pas. Máš zbraň s sebou?“

„Pochopitelně, že ji mám,“ řekl Drake. „Nemohl bych si jít zakouřit na záchod?“

„Kouřit se nebude,“ přikázal Mason. „Asi nebudeme muset čekat moc dlouho.“

„Nejspíš,“ řekl Drake pochybovačně. „Ten zvědavý soused, který pozoroval Katherine Ellisovou, jak přijela taxíkem, nás mohl vidět také a upozornit policii. To pak nebudeme muset čekat vůbec. Svou historku hezky povíme seržantovi, co bude mít službu.“

„Policie nás sebrat nemůže,“ řekl Mason. „Jsme tady proto, abychom vyzvedli osobní věci mé klientky. Máme souhlas Sophie Atwoodové ke vstupu do domu. Máme i dovolení od mé klientky, abychom šli pro její věci.“

„Potmě?“ zeptal se Drake.

„I potmě,“ řekl Mason s úsměvem. „Protože nikdo neřekl, že sem v noci nemůžeme. A teď dávej pozor na schody, Paule.“

Advokát šel vzhůru po schodišti, které tvořilo půloblouk, přerušený odpočívadlem.

Schody vrzaly pod společnou vahou obou mužů.

Mason vyšel na vrchol schodiště, zamířil ke dveřím pokoje a vstoupil dovnitř.

Odraz světel z ulice jim stačil, aby viděli na cestu. Mason se posadil na postel. Drake si sedl do měkkého křesla.

„Budeme muset dávat pozor, nebo oba usneme,“ řekl Drake.

„Pst,“ zarazil ho Mason.

„Vždyť není zapotřebí být tak potichu,“ řekl Drake. „Ty schody tak vržou, že bychom slyšeli každého ještě dřív, než by on mohl slyšet nás.“

„V tomhle domě je ještě někde zadní schodiště,“ řekl Mason. „A to nejspíš nevrže anebo bychom to sem neslyšeli. Proto musíme zůstat potichu.“

„Já bych si to tak nebral,“ řekl Drake. „Ale bylo by prima, kdybych si mohl zdřímnout,“

„Tak si spi,“ řekl Mason, „a přestaň povídat.“

Oba muži seděli v napjatém tichu v ložnici několik minut, potom drátěnka lehce zavrzala, když Mason přenesl svou váhu a narovnal si několik polštářů za záda.

Drake se na svém křesle uvelebil bezhlučně.

Muži čekali.

Zvenčí, ze vzdálenosti několika bloků, zazníval pouliční hluk. Jak se teplota v domě pomalu měnila, bylo slyšet slabé praskání.

Drake hluboce vzdychl. Několik minut bylo ticho, potom hluboké, pravidelné oddechování prozradilo, že detektiv usnul. Mason se snažil neměnit polohu a rozhodně bojovat proti dřímotě.

Dveře ložnice Katherine Ellisové na chodbu byly široce rozevřeny, takže oba muži mohli spatřit jakýkoliv záblesk světla, kdyby si nějaký návštěvník svítil baterkou.

Uplynula hodina.

Drakeovo oddechování bylo stále hlubší a občas bylo přerušeno lehkým zachrápáním.

Mason se tiše natáhl na posteli a zaklepal detektivovi na koleno. Detektiv sebou trhl. „Hmm?“

„Pst,“ upozornil Mason.

Muži byli tiší. Odněkud z prvního patra zazněly opatrné tiché zvuky, které pomalu dostávaly pravidelný rytmus.

Mason se zvedl rychle z postele a zaklepal Drakeovi na koleno.

Drake strčil Masona do ramene, aby ho upozornil, že je vzhůru a také poslouchá.

Oba muži stáli ve střehu a pečlivě naslouchali.

Náhle zaznělo ostré cinknutí - zvuk rozbitého skla. Ozval se hněvivý mužský výkřik a současně proběhl chodbou světelný paprsek, který potom sklouzl dolů po předních schodech.

„Do toho, Paule,“ řekl Mason a vyběhl na malé odpočívadlo, které bylo na horním konci schodiště a procházelo hlavní halou. Advokát ještě stačil fotbalovým skokem složit k zemi postavu, která běžela k hlavnímu schodišti s baterkou v pravé ruce.

Muž se otočil k Masonovi a rozpřáhl se baterkou, aby ho uhodil přes hlavu.

Advokát mu zkroutil zápěstí a přitlačil mu ruku k zemi. „Ležte klidně,“ řekl, „nebo vás uškrtím. Paule, podívej se, kde tu mají vypínač.“

„Už ho hledám,“ řekl Drake.

„Vem si jeho baterku,“ řekl Mason, „abys ho snadno našel.“

„Už to mám,“ řekl Drake a rozsvítil.

Mason poněkud uvolnil sevření a podíval se na muže na podlaze.

„Ke všem čertům,“ řekl, „vždyť je to Stuart Baxley, přítel rodiny!“

Baxley, jehož tvář planula vztekem, řekl: „Vy šmíráci, vy tuplovaní…“

Mason přitlačil loktem a další slova se již neozvala.

Advokát se vztyčil na jedno koleno a začal prohlížet Baxleyho. Prohlédl mu všechny kapsy, z jedné vytáhl pistoli a přistrčil ji po podlaze Paulu Drakeovi. „Radši si ji vem na památku, Paule.“

„Zkontroluj si, jestli si vzal jenom tu jednu,“ řekl Drake. „Oni ještě nosí malé derringery, které dávají…“

„Už je čistý,“ řekl Mason. „Tak se hněte, Baxleyi.“

Baxley zabručel, otočil se, vztyčil se na všechny čtyři a potom se pomalu zvedal. Vypadal přitom jako chycené zvíře.

„O nic se nepokoušejte,“ varoval ho Mason. „Nemáte, kam byste utekl před obviněním z vloupání, při kterém jsme vás nachytali.“

„A co vy?“ pátral Baxley.

Mason řekl: „My jsme tady úplně legálně a otevřeli jsme si klíčem. A co vy?“

„Bez komentáře,“ řekl Baxley.

„A co jste tu chtěl?“ zeptal se Mason. „Vy… a hele, tady je voda. Podívej se na to, Paule.“

Drake otevřel dveře z chodby a řekl: „Tohle asi bude ložnice Sophie Atwoodové. Je tu nádoba s ledem, je převržená a velká láhev na vodu je rozbitá.“

„Dobře,“ řekl Mason, „myslím, že zavoláme policii a necháme ji…“

„Počkejte ještě minutku,“ řekl Baxley. „Policii tady nepotřebujeme.“

„Proč ne?“

„Já jsem se jenom pokoušel zajistit nějaké důkazy.“

„Důkazy obvinující Katherine Ellisovou?“ vybafl na něho Mason.

„Možná,“ řekl Baxley. „Ale možná by ji mohly i očistit.“

„Jak dlouho jste byl uvnitř?“

„Moc dlouho ne.“

„Jak jste se dostal dovnitř?“

Baxley se chystal něco říct, ale potom dodal: „Počkejte, moment, tak budeme spolupracovat, nebo ne?“

„Spíš ne,“ řekl mu Mason. „Mluvte dál.“

Baxley náhle sevřel rty. „Já dál mluvit nebudu. Aspoň dokud se nedohodneme na definitivní spolupráci a dokud nebude jasné, o jakou spolupráci jde.“

Mason řekl Drakeovi: „Podívej se po telefonu, Paule. Zavolej na policii. Bylo by nejlepší uvědomit oddělení pro vyšetřování vražd. Oni pracují na případu proti Katherine Ellisové.“

Drake prošel chodbou, rozhlížel se kolem, potom vzal baterku, která upadla Stuartu Baxleymu, sešel po vrzajících schodech a rozsvítil světla v přízemí.

Baxley se rozhlížel, kudy by mohl utéct.

„Moc byste si nepomohl, kdybyste chtěl utíkat,“ řekl Mason. „Pro vaši informaci, nechci po vás střílet - tolik násilí proti vám nepoužijeme - ale až přijde policie, řeknu jim, že jsme vás tu přistihli a policie napíše do hlášení, že jste utekl - koneckonců v tomto státě je útěk přiznáním viny, a když utečete, budete se o tom moct přesvědčit.“

Baxley začal něco povídat, ale pak toho zanechal.

Zdola z přízemku slyšeli Drakeův telefonický rozhovor s policií.

Potom detektiv zavěsil sluchátko a zavolal schodištěm na Masona: „Mám nechat světlo, než policie přijede?“

„Jistě,“ řekl Mason.

Otočil se k Baxleymu: „Jestli nám řeknete, co jste tu hledal, vyčistilo by to vzduch a mohlo by to být základem pro menší spolupráci.“

„Co jste tu hledali vy?“ zeptal se Baxley.

„Vás,“ řekl Mason.

„Ne, nehledali,“ řekl Baxley. „Vy jste tady šmírovali kolem jen tak po špičkách. Co jste…“

Náhle se Baxley zarazil. Oči se mu zúžily. „K sakru,“ řekl. „Vy jste tu nešmejdili jen tak. Vy jste..“

„Ano?“ zeptal se Mason. „A co jsme tu tedy dělali?“

„Bez komentáře,“ řekl Baxley.

Po několika napjatých, ale tichých minutách se ozvalo zaklepání na přední dveře - potom, když Drake otevřel, bylo slyšet hlasy a kroky stoupající po schodech.

Stuart Baxley řekl Masonovi: „Tak to jste teda spravil. Teď tu začne být teprve horko.“

Mason zůstal zticha, přemýšlel a soustředěně se díval před sebe.

Kroky po chodbě se přiblížily, byl to Drake doprovázený dvěma policisty.

„Tak co se tu stalo?“ zeptal se policista.

Mason řekl: „Lupič.“

„To je dům paní Atwoodové?“ zeptal se policista.

„Je,“ řekl Mason.

„Tady byla napadena svou neteří Sophia Atwoodová, která je v této chvíli v bezvědomí v nemocnici?“ zeptal se policista.

„Docela správně,“ řekl Mason. „Až na to, že nebyla napadena svou neteří, ale lupičem.“

„A,“ zde advokát udělal malou významnou pomlku, „my jsme nějakého lupiče dopadli.“

Baxley se prudce otočil k Masonovi: „Cože, vy zatracený… to na mě nemůžete hodit!“

„Co na vás hodit?“ zeptal se Mason.

„To přepadení.“

„Já jsem přeci neřekl, že na vás chci něco hodit. Já jsem jenom řekl, že jste se sem vloupal.“

„A co vy?“ zeptal se Baxley.

„Chcete ho vyslechnout?“ zeptal se Mason policistů. „Nebo chcete vyslechnout mě?“

Jeden z policistů se ušklíbl. „Děláte to dobře. A podívejme, vy jste Perry Mason, advokát.“

„Máte pravdu.“

„A tenhle člověk?“ zeptal se policista a ukázal prstem na Paula Drakea.

Drake byl na takovou otázku připraven, a tak vytáhl z kapsy kožené pouzdro. Otevřel je a ukázal licenci.

„Soukromý detektiv,“ řekl Mason. „V mých službách.“

Policista se obrátil k Baxleymu.

„Jmenuji se Baxley. Jsem přítel rodiny.“

„Jakpak dlouho?“ zeptal se Mason.

„Do toho vám nic není.“

„Co tu děláte?“ zeptal se policista.

„Hledám důkazy.“

„Důkazy čeho?“

„Důkazy vloupání.“

„Jak jste se dostal dovnitř?“

„Vešel jsem zadními dveřmi. Je tam zaskakovací zámek, který se dá otevřít proužkem celuloidu, když víte jak.“

„My víme jak,“ řekl policista. „Ale vy byste to vědět neměl.“

„No náhodou to vím.“

Policista se obrátil k Masonovi: „A co jste tu dělali vy?“

„Zastupuji Katherine Ellisovou.“

„Ona je obviněna z napadení s úmyslem spáchat vraždu?“

„Ano.“

„Dobře, ale já se vás znovu ptám, co jste tu dělali?“

„Byl jsem v místnosti, kterou užívala slečna Ellisová. Měl jsem důvod k domněnce, že do tohoto domu se někdo chystá vloupat.“

„Jak jste na to přišel?“

„Předpokládal jsem, že lupič bude mít určitý důvod.“

„Jaký?“ zeptal se policista.

Mason se setkal s jeho pohledem. „V případu proti Katherine Ellisové jsou některé nepřímé důkazy - řekněme trochu slabé. Myslil jsem si, že by se někdo mohl pokusit nějaký malý důkaz přidat.“

„Jako například co?“ zeptal se policista.

Mason řekl: „Nevím. Slečna Ellisová byla nařčena z krádeže stodolarové bankovky a má velice závažný podklad k žalobě o urážku na cti proti tomuto člověku, Baxleymu. Jak můžu vědět, že se nepřipravoval umístit do tohohle domu nějaký důkaz, který by obvinil slečnu Ellisovou?“

„Tohle,“ řekl Baxley, „je to nejabsurdnější…“

„A měl s sebou revolver. Nevím, jestli má zbrojní pas,“

„Kde je ten revolver?“ zeptal se policista.

„Má ho Paul Drake.“

„Máte povolení na tu zbraň?“ zeptal se policista Baxleyho.

„Ne, nemám. Nenosím ji na veřejnosti. Vzal jsem si ji pouze sem, do domu svých přátel. Mám právo chránit soukromí svých přátel.“

„A jak jste sem tu zbraň dostal?“

„Bez komentáře,“ řekl Baxley. „Jestli chcete dokázat, že jsem sem přinesl tuhle zbraň, když jsem sem přišel, dejte se do toho a prokazujte.“

„Jste trochu moc bujný vzhledem k pozici, do které jste se dostal,“ řekl policista.

„Já v žádné pozici nejsem,“ řekl Baxley. „A vy si dávejte pozor na každý krok, nebo budete v nějaké pozici vy. Tenhle advokát je známý svými neobvyklými postupy. Máte jen jeho slovo, že seděl tady v místnosti, která patřila Katherine Ellisové. Neměl právo tady být. Jak můžete vědět, že neslídil tady po domě a nepokoušel se podstrčit důkazy, které by mohly zlikvidovat případ proti jeho klientce? Tohle je právě jeho styl.“

Policista pozoroval zamyšleně Masona.

Mason se usmál odzbrojujícím úsměvem a řekl: „Sophia Atwoodová dovolila, že si Katherine Ellisová může kdykoliv vzít zbytek svých věcí. Byla to ložnice slečny Ellisové, kde jsme čekali. Dostali jsme se sem klíčem, který nám dala slečna Ellisová.“

„Kdy vám ten klíč dala?“

„Předtím než byla zatčena.“

„Tak dobrá,“ řekl policista. „Jedeme všichni na komisařství. Tady to zavřeme. Myslím, že poručík Tragg z vražd sem bude chtít dát hlídku. Frede, zavolej ho a dej mu zprávu. Pokus se chytit poručíka Tragga osobně. Jistě ho bude zajímat důvod, proč tu byl Mason.“

Stuart Baxley se ušklíbl.

Policista chvíli váhal a potom řekl: „Vem tyhle tři s sebou k autu. Nalož je do vozu, já to tu ještě okouknu, jestli se tady neobjevil nějaký podezřelý důkaz.“

„Jen to udělejte,“ řekl Stuart Baxley, „a uvidíte, že ten advokát tady byl kvůli něčemu určitému. Podívejte se do skříně, kde byly ty peníze, co se ztratily. Stodolarová bankovka byla v krabici na klobouky. Podívejte se, jestli tenhle advokát nestrčil stodolarovou bankovku někam dozadu do skříně, kam by jako mohla z té krabice vypadnout, kdyby o ni nějaká myška zavadila. To je jeho způsob.“

Mason se ušklíbl a řekl: „Tak to je ta pohádka, seržante. Teď se ale přesvědčte, jestli Baxley nemá s sebou stodolarovku, kterou chtěl podstrčit do místnosti, užívané Katherine Ellisovou.“

Baxley uskočil o krok zpátky. „Nesmíte mě prohledávat,“ řekl. „Nemáte příkaz k prohlídce.“

„Vemte rozum do hrsti,“ řekl Mason. „Dohlédněte, aby neodhodil stodolarovku, než přijedete na komisařství. Potom ho můžete zadržet pro vloupání a budete mít právo ho prohledat. Můžete ho obvinit, že vnikl do uzavřeného domu. Stodolarovku má u sebe.“

„Je to zločin?“ zeptal se Baxley.

Mason řekl: „Může to být důkaz v případě přepadení s úmyslem spáchat vraždu.“

„Vždycky nosím s sebou stodolarovku,“ vybuchl Baxley. „Mám ji jako železnou zásobu pro případ, že bych musil náhle odcestovat.“

„Tak dobře,“ řekl policista. „Jdeme. Všichni jdete na stanici a nikdo nebude cestou nic odhazovat.“

Policisté naložili Masona, Drakea a Stuarta Baxleyho na zadní sedadlo hlídkového vozu. Baxley použil všechny možné argumenty, aby ho pustili, střídavě prosil a vyhrožoval, prohlašoval, že ho to uráží a jeho dobrá pověst bude nenapravitelně poškozena, když ho odvezou na komisařství.

Policista řídil energicky, obratně a tiše, a očividně nevěnoval Baxleyovým řečem žádnou pozornost.

Na komisařství seržant ve službě vyslechl zprávu obou policistů.

„Kdo volal pro policii?“ zeptal se.

„Já,“ řekl Drake.

„Jak jste se s Masonem dostali do domu?“ zeptal se seržant.

„Měli jsme klíč - klíč, který mi dala má klientka, která v tomto domě bydlela,“ řekl Mason.

„Máte ten klíč s sebou?“

„Mám,“

„Ukažte mi ho.“

Mason vytáhl klíč. Seržant ve službě si ho pečlivě prohlédl, položil ho na stůl a pak se ho chystal dát do zásuvky.

„Promiňte,“ řekl Mason zdvořile. „Ten klíč mi musíte vrátit.“

„Proč?“

„Má klientka tam má své věci. Jsem pověřen je převzít.“

Seržant chvíli váhal, potom Masonovi klíč vrátil.

„Jak jste se dostal dovnitř vy?“ zeptal se Stuarta Baxleyho.

Baxley řekl: „Měl jsem již dlouho podezření, že tam mohlo…“

„Jak jste se dostal dovnitř?“ přerušil ho seržant.

„Zadními dveřmi.“

„Ty byly odemčené?“

„No ne tak docela. Řekněme, že zámek byl velmi nespolehlivý.“

„Co to znamená - nespolehlivý?“

„No je to zaskakovací zámek se zkosenou západkou. Stačí vzít kousek celuloidu nebo plastiku, zastrčit ho proti západce a můžete vejít.“

Mason řekl: „Myslím, že to byl právě pan Baxley, kdo přišel zadními dveřmi a objevil bezvědomou Sophii Atwoodovou.“

Baxley se na něj rozzuřeně obořil. „Do toho se nepleťte,“ křičel. „Do toho vám nic není.“

Mason pokrčil rameny.

„Je to pravda?“ zeptal se seržant.

„Je to pravda,“ řekl Baxley. „Šťastnou náhodou jsem ji objevil. Kdyby toho nebylo, mohla být teď už mrtvá a klientka pana Masona mohla být obviněná z vraždy.“

„Jak jste se dostal dovnitř tenkrát, když jste objevil Sophii Atwoodovou?“

„Zadní dveře byly pootevřené.“

„Zámek nebyl zaklapnutý?“

„Je tam zaskakovací zámek, ale nebyl zavřený.“

„Když nebyl zavřený, tak jak jste přišel na to, jak se otvírá?“

„Na to jsem mohl přijít. Tenkrát jsem to nevěděl, ale rozhlížel jsem se kolem a prohlížel jsem zámek zadních dveří a všiml jsem si, že by to šlo.“

„Jak víte, že se takový zámek dá otevřít kouskem plastiku?“

„Četl jsem to v nějaké detektivce.“

Dveře z ulice se otevřely a dovnitř se přihrnul poručík Tragg.

„Ale, ale, ale,“ řekl, „co to tu je? Nějaká schůze?“

Mason se usmál.

Seržant ve službě stručně vysvětlil situaci. „Tihle tři muži byli v domě Sophie Atwoodové. Zřejmě Mason a jeho soukromý detektiv Drake tam přišli první. Otevřeli si klíčem přední dveře a říkají, že byli v pokoji Katherine Ellisové, Masonovy klientky.

Slyšeli třesk, vyšli ven, zjistili, že někdo převrhl nádobu s ledem, a v domě našli Stuarta Baxleyho. Zadrželi ho a telefonovali pro policii.“

„Která strana telefonovala pro policii?“ zeptal se Tragg.

„Mason a Drake.“

Poručík Tragg se otočil k Baxleymu. „Co vy jste tam dělal?“ zeptal se ho.

„Mám právo tam být, zastupuji paní Atwoodovou.“

„Dala vám nějaké zmocnění?“

„Mám to od ní ústně.“

„Bohužel, ona vám teď nemůže své stanovisko potvrdit,“ řekl poručík Tragg. „Měl jste mít něco písemně.“

„Mason nemá písemně také nic,“ vzkypěl Baxley.

„Situace pana Masona je trochu jiná,“ řekl poručík Tragg. „Váš přítel detektiv Levering Jordán říká, že Mason byl oprávněn tam vstoupit; že paní Atwoodová přišla, když tam Mason byl, zatímco jeho sekretářka Della Streetová vyzvedávala věci pro slečnu Ellisovou.

Jordán slyšel, jak paní Atwoodová řekla, že Katherine Ellisová si může kdykoliv přijít vyzvednout zbytek svých věcí. Co má právo udělat Katherine Ellisová osobně, může udělat i prostřednictvím svého zástupce - tedy je-li to zástupce oficiální, jako například advokát.“

Baxley zůstal zticha, bezmocný a vzteklý.

„No tak, co jste tam dělal vy?“ zeptal se poručík Tragg. „Co jste hledal?“

„Důkazy.“

„Policie tam už všechno prohlédla.“

„Hledal jsem něco, co mohla policie přehlédnout.“

Mason řekl: „Nejspíš se pokoušel podvrhnout nějaký důkaz, aby to vypadalo, jako že ho policie přehlédla.“

Tragg zamračeně pozoroval Masona.

„Jako například stodolarovou bankovku někde v ložnici Katherine Ellisové…?“

„To ne, ne, ne!“ protestoval Baxley neklidně a rozčileně. „Vy to všechno převracíte naruby.“

„Co myslíte tím naruby?“ zeptal se poručík Tragg.

„Já jsem se nepokoušel nastrčit vůbec žádný důkaz.“

Tragg zamyšleně Baxleyho pozoroval. „Měl jste v kapse sto-dolarovku?“ zeptal se.

„Co to s tím má co dělat?“

„Nevím, já se vás jen ptám a nic víc.“

„Po tom vám nic není,“ řekl Baxley. „Nemáte na mě příkaz k osobní prohlídce.“

„Byl jste přistižen při vloupání do soukromého domu,“ řekl poručík Tragg. „Můžeme vás z toho obvinit, a jakmile vás obviníme, vysypete všechno z kapes na stůl. Ale teď se vás jenom znova ptám, jestli máte u sebe stodolarovou bankovku.“

„Ano,“ řekl Baxley. „Mám u sebe stodolarovou bankovku.“

„Ukažte mi ji.“

Baxley vyndal z kapsy pouzdro na navštívenky, otevřel je a vytáhl stodolarovou bankovku.

„Kde máte ostatní peníze?“ zeptal se poručík Tragg.

„V peněžence v kabátě.“

„Ukažte.“

Baxley zaváhal, potom otevřel druhou peněženku, kterou vytáhl z postranní kapsy kabátu.

Poručík Tragg spočítal peníze. „Máte tu sedmačtyřicet dolarů v bankovkách,“ řekl. „A předpokládám, že máte ještě drobné v některé jiné kapse.“

Baxley zajel rukou do pravé kapsy kalhot a vytáhl několik drobných mincí.

„Jak dlouho máte tuhle stodolarovku?“ zeptal se Tragg.

„Já obyčejně nosívám sto dolarů jako zálohu pro případ, že bych ztratil zbytek peněz, nebo že bych měl nějaké neočekávané vydání.“

„Tím chcete říct, že ji nosíte stále s sebou?“

„Jo.“

„Jak často ji používáte?“

„Kdyby to bylo zapotřebí,“ řekl Baxley. „Zatím se to ještě nestalo. Nosím ji jako železnou zásobu.“

„Takže máte tuhle stodolarovku už nějaký čas?“

„Ano.“

„Která je vaše banka?“ zeptal se Tragg.

„Seabord Security.“

„Tak dobře,“ řekl poručík Tragg. „Jestli je váš příběh pravdivý, tak jste si vybral tuhle stodolarovku již dávno ze svého účtu, ale podle toho, jak ta bankovka vypadá, bych řekl, že ji nenosíte u sebe moc dlouho. Takže se spojíme s bankou a…“

„Tuhle stodolarovku jsem si vybral z banky dnes ráno,“ řekl Baxley nakvašeně. „Jestli je to to, kam míříte.“

„Myslel jsem, že jste říkal, že ji nosíte stále s sebou.“

„Nějakou stodolarovku - ale ne ‚tuhle‘ stodolarovku.“

„A co jste udělal s tou předešlou?“

„Já - hm - jsem ji rozměnil.“

„Ve své bance?“

„Ne, v mé bance ne. V některé jiné. Potřeboval jsem nějaké dvacetidolarovky, a tak jsem tu stovku rozměnil za dvacítky. Potom jsem šel do své banky, vyplnil šek na sto dolarů, abych tím doplnil svou nouzovou rezervu.“

„Mně by se tahle historka líbila mnohem víc, kdybyste to tak byl řekl hned napoprvé,“ podotkl poručík Tragg zamyšleně.

„Vy nemáte právo mě takhle vyslýchat,“ rozčiloval se Baxley.

Poručík Tragg se náhle obrátil k Masonovi. „Tak dobře, Masone,“ řekl. „Vy jste tady šil nějakou boudu. Co to bylo?“

Mason odvětil: „Bohužel, poručíku, mohu jenom říct, že jsem šil nějakou boudu. Paul Drake a já jsme hlídali dům.“

„Jinými slovy,“ řekl Tragg, „jednali jste v předpokladu, že se někdo pokusí vniknout do pokoje Katherine Ellisové a podstrčit tam sto dolarů?“

Drake vrhl na Masona rychlý pohled a potom odvrátil oči.

Mason řekl: „Já jsem v tomhle případě v choulostivé situaci, poručíku. Můžete to využít. Mohu jen říct, že jsem byl v domě na podkladě zmocnění od paní Atwoodové, majitelky domu, a Katherine Ellisové, v jejímž pokoji jsme Drake a já čekali. Nemohu přesně říct, na co jsme čekali, ale vy máte velkou praxi jako vyšetřovatel, a když si budete chtít dát dvě a dvě dohromady, nemohu vám v tom zabránit.“

Tragg se ušklíbl a řekl: „Tohle je krásný případ dvojsmyslu, ale vy jste řekl jednu naprosto jasnou věc a to je, že když si chci dát dvě a dvě dohromady, nemůžete mně v tom bránit.“

Stuart Baxley řekl rozzlobeně: „On vám naočkoval do hlavy tu první dvojku, teď vám podstrkuje druhou a ten výsledek, ke kterému dojdete, je přesně to, kam vás Perry Mason chtěl dovést.“

Poručík Tragg si zadumaně prohlédl Baxleyho. „Baxleyi,“ řekl, „jste v téhle věci v povážlivé situaci. Já vás pustím domů. Já vás nezadržím, ale budete se vyhýbat tomu domu a nepokusíte se otvírat žádný zámek.“

„Já jsem zámek neotvíral.“

„No to záleží na tom, čemu říkáte neotvíral. Technicky vzato to bylo vloupání a neoprávněný vstup.“

„Já mám větší právo tam být než Mason, nebo…“

„Ne, nemáte,“ řekl Tragg. „A teď jděte a držte se hezky stranou. Jestli se budete motat někde kolem, dostanete se do vážného maléru. Abyste rozuměl - já z vás nedělám nevinného andílka, já vás jenom nechám odejít. Jste obchodník a můžeme si pro vás dojít, když vás budeme potřebovat. Nemusím vás strkat do cely a ráno vás předvádět před vyšetřujícího soudce, abyste platil výlohy zadržení. Bude lépe nechat vás prostě běžet.“

Tragg se otočil k Masonovi a řekl: „Pro vaši další informaci, doktore, vypadá to, že Sophia Atwoodová zůstane naživu. Prodělala první operaci, která odstranila značnou část krevní sraženiny, ale jsou nějaké komplikace. Dosud nenabyla vědomí, a když přijde k sobě, je možné, že bude trpět traumatickou retrográdní amnesií a nebude schopná nám nic říct.

Říkám vám to proto, že si to stejně přečtete v novinách, a to znamená, že dojde neprodleně k předběžnému řízení proti Katherine Ellisové. Jestliže se ale pak situace zhorší, můžeme ji kdykoliv obžalovat z vraždy prvního stupně před velkou porotou.

Příjemné vyhlídky, pane advokáte.“

„Můžeme tedy už jít?“ zeptal se Mason.

„Ano, můžete už jít a já si myslím, že i vám mohu říct, že by mohlo být dost nepříjemné, kdybyste šmejdili kolem toho domu. Jestli si chcete vzít věci, které patří vaší klientce, dám vám zítra za denního světla policejní doprovod. Můžete tam přijet autem a s kufrem - nebo se stěhovacím vozem, když budete chtít - a vzít si všechno, co v tom pokoji patří vaší klientce. Potom policista sepíše seznam všeho, co si berete. A do té doby se tomuhle domu vyhýbejte, důkazy může podvrhnout kdokoliv a já vás jistě nemusím varovat, pane advokáte, že podvrhování důkazů je velmi vážná věc. Ve vašem případě by to mohlo vést ke komplikacím, jejichž výsledkem by mohla být i ztráta vaší licence.“

„Já jsem na podvrhování důkazů ani nepomyslel,“ řekl Mason.

„Ne,“ řekl Tragg. „Nevěřím, že by vás něco takového napadlo, ale mohl jste nastražit nějakou maličkost. Něco, co by mohlo posloužit jako návnada v pasti.“

„Jakou bych, pro všechno na světě, líčil past?“ zeptal se Mason.

„Nevím,“ řekl Tragg zamyšleně, „ale trochu přemýšlím. Jak jste říkal, nemůžete nikomu zabránit, aby si dal dvě a dvě dohromady.“

KAPITOLA XIV

„A teď,“ řekl Drake, když se vraceli taxíkem k domu paní Atwoodové pro své vozy, „necháme plavat policejní výstrahu a budeme ještě v noci zkoušet hlídat svou past?“

„Nebudeme,“ řekl Mason. „Policie tím varováním něco sleduje. Ostatně ta past už vlastně ani pastí není. Policie tady bude nejpozději za čtvrt hodiny hlídat - pokud tu už někdo není.“

„A na koho by tu čekali?“

„Na někoho z nás, jestli se nevrátí. Všechny nás varovali, abychom se drželi odsud dál. Ale poručík Tragg není spokojen s žádným naším vysvětlením. Myslí si, že něco kolem toho domu nehraje, ale neví přesně, co to je. Chce na to přijít… Vidíš před námi to auto s naraženým zadním blatníkem, Paule?“

„Mhm.“

„No tak,“ řekl Mason, „pro tvou informaci, když jsme přijeli hlídkovým vozem na stanici, stál tenhle vůz právě před ní.“

„No jo,“ řekl Drake, „ten je tu na číhané! Tyhle vozy, které mají číslo, co nic neznamená, protože nejsou vlastně zaregistrovány na nikoho, ty policie používá při svém tajném pátrání.“

„Jasně,“ řekl Mason. „Právě takhle jsem čekal, že bude poručík Tragg reagovat na informace, které dostal. Do naší pasti se dnes už nikdo nechytí. A to je škoda, když jsme ji připravili s takovou námahou.“

„Ale ona by ještě na to mohla skočit,“ řekl Drake.

„Teď už ne, když tu bylo kolem toho tolik rozruchu,“ řekl Mason. „Hlídkový vůz, který se sem přiřítil, tři lidé předvedení na komisařství - a o půlnoci už rozhlas přinese zprávu, že jsme byli přistiženi na místě činu, zřejmě při hledání důkazů, a předvedeni na komisařství. Kdyby byla Bernice opravdu takový blázen, aby sem dnes v noci šla, policie ji vyhmátne dřív, než bude uvnitř deset vteřin.“

„Takže co?“ zeptal se Drake.

„Takže,“ řekl Mason, „máme trumfy v rukou. Požádáme o bezodkladný předběžný výslech Katherine Ellisové nebo o stažení obvinění. Pokusíme se promluvit si s tou slepou ženou a já mezitím zajdu do kanceláře, kde Della Streetová převzala ty dvě krabice s věcmi, které si Katherine Ellisová nechala přivézt zasílatelskou službou.

Uděláš lépe, Paule, když zůstaneš na lince, až budeme otvírat ty krabice. Mohlo by v nich být něco důležitého.“

„Co řekla, že v nich je?“

„Když na ni dopadla ta rána,“ řekl Mason, „měla Katherine Ellisová mnoho drahých šatů.

Prodala kožichy a svlékla úplně všechno, za co mohla něco dostat - musela se vzdát všeho, když přišla na to, jak se věci mají, a odstěhovala se k tetě Sophii. Věděla, že bude bydlet v jedné místnosti s omezeným skladovacím prostorem. Odložila celou výbavu. Její osobní věci byly to jediné, za co mohla něco dostat.

Řekla mi, že vzala nějaké obchodní listiny svého otce, o kterých si myslela, že by časem mohly k něčemu být - nějaké staré výkazy ze zlatých dolů, které byly v té době považovány za bezcenné, nějaké staré rodinné album a pár starých dopisů.

Řekl jsem jí, že bych chtěl mít povolení, abych vzal ty věci ze skladu a mohl se do nich podívat, jestli tam nebude něco, co by nám mohlo pomoct.“

„Myslíš, že tam něco najdeš?“ zeptal se Drake.

„Asi ne, šance je tisíc k jedné,“ řekl Mason. „Ale mezi těmi starými doklady považovanými za bezcenné, by mohly být některé, které mě zajímají. Občas i některý z těch hluchých dolů může vydat poklad.“

„S tím ti nemůžu pomoct,“ řekl Drake. „Půjdu domů a trochu se natáhnu. Minulou noc jsem proseděl u telefonu, jak jsem čekal na zavolání.“

„Já jsem měl taky rušný den,“ přisvědčil Mason, „ale chci si prohlédnout, co v těch krabicích je.“

„Můžeš mě chytit telefonem celou noc,“ řekl mu Drake, „ale jen když to bude opravdu nutné, mám toho už dneska dost.“

Mason přisvědčil, dal mu dobrou noc a odjel do své kanceláře, kde již Della Streetová krabice vybalila a měla připravený i písemný soupis.

Mason se podíval na stůl, na který Della Streetová rozložila papíry, a řekl: „To nevypadá, že by tu bylo pro mě moc práce. Zdá se, že jste již všechno udělala.“

„Pořídila jsem kompletní soupis,“ řekla.

„Co je v tom fotografickém albu?“ zeptal se Mason.

„Rodinné snímky. Chcete se podívat, jak vypadala vaše klientka, když jí byly tři roky? Nebo na její akt ve třech měsících? Také si můžete prohlédnout jejich rodinný dům, který byl zřejmě až po střechu v dluzích, ale rozhodně stál na efektním místě.“

Mason listoval albem, až se dostal k obrázkům z poslední doby.

„Tadyhle,“ řekla Della Streetová, „je vaše klientka se svým drahým sportovním vozem - sedí si za volantem s nevinným úsměvem. Já bych se vsadila, že by pro ni byl pěkný šok, kdyby jí nějaký věštec poklepal na rameno a řekl: ‚Přesně za šest měsíců po tomhle fotografování budeš, holčičko, obsluhovat v restauraci.‘“

Mason se na obrázek zamyšleně díval.

„Nějaký snímek tety Sophie?“ zeptal se.

„Ovšem. Je na několika rodinných snímcích, ale ty jsou pěkně staré a jsou to typicky amatérské snímky, kde se lidé bez příčiny usmívají, jen aby se dostali do rodinného alba.“

„Myslel jsem si, že rodinná alba už vyšla z módy,“ řekl Mason.

„Myslím si, že její otec měl jiný názor,“ řekla Della Streetová. „A byl to opravdu dobrý fotograf. Většina z těch obrázků je ostrá a jasná, ale jsou tu také fotografie z jiných aparátů, podexponované, rozmazané a neostré. Myslím si, že je dělala matka Katherine Ellisové, protože jsou to samé rodinné záběry - skupinky při různých narozeninách i třeba oslava Katherininých patnáctin se dvěma spolužačkami.“

„A co šaty?“ chtěl vědět Mason.

„Šaty byly pečlivě zabalené,“ řekla Della Streetová. „A nemyslím si, že s nimi můžeme dělat něco jiného než je vyndat z těch krabic. Měli bychom pro ně najít nějaké místo.“

Mason přisvědčil. „To necháme na ráno, Dello. Jsem utahaný jako pes. A zítra ráno zavoláme tu slepou paní na její tajné číslo. Budeme ji volat tak dlouho, dokud nedostaneme odpověď, a já si s ní pak zajdu promluvit.“

„Co by nám mohla říct?“ zeptala se Della Streetová.

„Ona nám pravděpodobně řekne dost, když bude chtít,“ řekl Mason. „Například co je to za nápad, hlídat před Gillco Manufacturing Company, a proč to dělá právě nevidomá žena.“

Della Streetová řekla: „Nejspíš je slepá žena méně nápadná a slouží jako zástěrka pro Sophii Atwoodovou, když si tam chce zajít.“

„Pak ta slepá žena bude vědět, proč by tam Sophia Atwoodová chtěla chodit,“ řekl Mason. „Ale já si myslím, že je v tom ještě nějaký jiný háček.“

„Jaký?“

„Řekl bych, že někdo vynáší informace z Gillco Manufacturing Company a mezitím, co si kupuje tužky, hodí do košíku nějakou zprávu.“

„No, v tom by něco mohlo být,“ řekla Della Streetová. „A vy si myslíte, že ta slepá žena nám to řekne?“

„To záleží na její povaze a na tom, jak se jí budeme ptát,“ řekl Mason. „Sophia Atwoodová nemůže mluvit. Někdo ale mluvit musí, abychom se dozvěděli, co potřebujeme.

Já vám něco řeknu, Dello. Dnes v noci už Paula Drakea nebudeme vyrušovat, ale první věc, kterou mu dáme ráno na starost, bude, aby vyslal na místo náhradnici - jako volavku.“

„Slepou ženu?“

„Ženu, která bude vystupovat, jako by byla slepá,“ řekl Mason. „Vezmeme jednu z jeho agentek, oblékneme ji do tmavých šatů, brýlí s tmavými skly a dáme jí košík s tužkami a propisovačkami.

Postavíme ji před Gillco Company, necháme ji sedět tam, kde sedává ta slepá žena a…“

„A budeme počítat s tím, že ta skutečně slepá žena přijede a nachytá ji při tom?“ zeptala se Della Streetová.

Mason se zašklebil: „Pak uvidíme, jaké výsledky to přinese.“

Zamyslel se chvíli nad těmi možnostmi a potom řekl: „To by mohl být nádherný způsob jak zjistit, co za tím je. Nechat agentku, aby představovala slepou ženu, být tam, až se ta nevidomá ukáže v taxíku, a mít skrytý magnetofon, který by zachytil celý rozhovor. Vsadím se, že by nám to mnoho řeklo.

Myslím, že to přece zkusíme, Dello. A mezitím se připravíme na předběžné projednávání. Čím víc o tom přemýšlím, tím víc si myslím, že je důležité mít tam agentku, která bude představovat slepou žebračku - nebo prodavačku tužek, můžeme tomu říkat jakkoliv.

Paul Drake mě za to prokleje, ale zavolejte ho. Měl dost času, aby si dal aspoň drink, tak může začít.“

Della Streetová vytočila číslo Drakeova tajného telefonu, počkala, až se ozve, a potom pokynula Masonovi.

Mason vzal telefon. „Ahoj, Paule,“ řekl.

Drake zabručel: „To jsem mohl vědět, že telefon bude zvonit dřív, než budu pět minut zpátky. To jsi zase přišel na nějaký nový nápad a bude to muset být okamžitě, viď že jo?“

Mason řekl: „Potřebuju jednu slepou ženu, Paule. Agentku, která se oblékne stejně, jako bývá oblečena ta slepá žebračka. Dojede na její místo, posadí se stejně a bude nabízet tužky a propisovačky.“

„Nechápu, k čemu to je,“ protestoval Drake.

„To může být moc užitečné,“ řekl Mason. „Necháme ji tam, dokud se ta skutečně nevidomá žena neukáže. Tvá agentka bude mít pod šaty schovaný malý magnetofon. Když se slepá žena ukáže, obrátí se k ní a zaznamená celý následující rozhovor. Dobrá agentka by měla přimět slepou ženu, aby se jasně vyjádřila.“

Drake chvíli mlčel.

„Slyšíš mě?“ zeptal se Mason.

„Slyším tě,“ řekl Drake, „ale tohle nemůžu udělat dřív než do čtyřiadvaceti, možná osmačtyřiceti hodin.“

„Proč?“

„Mysli hlavou, Perry. Musíme sehnat ženu, která napálí zaměstnance na tom místě. Musí to být volavka na tu slepou ženu. Předpokládám, že si tam někdo s ní občas promluví -někdo, kdo si ji už mohl prohlédnout. Ta žena musí být opravdu dobrá.

Musím sehnat agentku, musím ji tam dovézt taxíkem; musím sehnat další lidi, kteří budou sledovat tu slepou ženu, všechno s nimi nacvičit. Pokusím se to udělat zítra, abys měl pozítří nějaké výsledky.“

„Pozítří,“ řekl Mason, „jde Katherine Ellisová k předběžnému výslechu.“

„Nemůžeš to pozdržet?“

„Jistě, mohu to pozdržet, kdybych chtěl, ale já nechci. Myslím, že kdybych žádal o odložení, nahrál bych tím obžalobě. Jim by se odklad hodil, stále na věci pracují. To je ostatně vidět z toho, co se stalo dnes v noci.“

„No tak jo,“ řekl Drake. „Udělám, co budu moct. Začnu žhavit telefony místo toho, abych si šel lehnout a trochu se prospal. Pokusím se sehnat nějakou agentku hned ráno a pokusíme se ji tam narafičit jako nepravou slepou ženu. Pánbůh ví, co se může stát! Ty znáš zákony. Když mi ji zavřou, všechno zaplatíš.“

„Všechno zaplatím,“ řekl Mason, „a teď se hlavně dobře vyspi, Paule.“

Drake řekl navztekaně: „A to mi říkáš teď!“

KAPITOLA XV

Soudce Morton Churchill zaujal místo ve svém křesle, urovnal si talár, pohlédl na přítomné před soudem a řekl: „Toto je případ lidu státu Kalifornie proti Katherine Ellisové. Je obviněna z útoku s úmyslem spáchat vraždu. Jsou strany připraveny?“

Hamilton Burger, státní žalobce, povstal. „Když soud dovolí,“ řekl, „jsem připraven za obžalobu. Přeji si ale ještě prohlásit, že jak je soudu známo, vražda je protizákonný smrtící útok proti životu člověka s úkladným nebo záludným úmyslem nebo v souvislosti se spácháním jiného zločinu, nastane-li smrt do roka a do dne od spáchání útoku. Já pouze cituji zákon, abych objasnil naši pozici, když zahajujeme řízení proti této obžalované ve smyslu obžaloby. Teď vedeme ještě předběžné projednání obžaloby. Budeme žádat, aby se z tohoto obvinění zodpovídala před Nejvyšším soudem.

Ovšem v případě, že by před skončením tohoto předběžného řízení Sophia Atwoodová zemřela na následky vražedného útoku, spáchaného obžalovanou, stáhneme tuto obžalobu a zahájíme řízení před velkou porotou pro obvinění z vraždy.

Snažíme se tedy zjistit, jaká právní kvalifikace odpovídá skutku obžalované.“

„Proč tedy nepočkáte, dokud nebudete mít lepší obraz o klinické stránce případu?“ zeptal se soudce Churchill.

„Máme k tomu důvod,“ řekl Hamilton Burger. „Chceme pokračovat ve shromažďování důkazů. Chceme mít obžalovanou v takové vazbě, ze které nemůže být propuštěna na habeas corpus.“

„Tak dobrá,“ řekl soudce Churchill. „A co obhajoba? Je obhajoba připravena?“

„Obhajoba je připravena,“ pravil Mason.

„Dobrá,“ řekl soudce Churchill, „tak začneme.“

„Když soud dovolí,“ řekl Hamilton Burger, „jak jsem soudu oznámil, objevily se v důkazech některé aspekty, které chceme ještě prošetřit. Předvoláváme tedy jisté svědky a vyslechneme je o určitých podrobnostech. Pokud jde o zbytek případu, budeme se prostě opírat o zákon, který stanoví, že stačí prokázat, že byl spáchán zločin a že je důvodná domněnka, spojující obžalovanou se spácháním tohoto zločinu.“

„Výborně,“ řekl soudce Churchill, „tento soud není dnešní, pane státní zástupce. Myslím, že vaše postavení je mi jasné. Tak pokračujte a předložte své důkazy.“

„Předvoláváme Stuarta Baxleyho na stanoviště svědků,“ řekl Hamilton Burger.

Stuart Baxley postoupil dopředu, zvedl pravou ruku, složil přísahu a zaujal své místo na stanovišti svědků.

„Jmenujete se Stuart Baxley?“ zeptal se Hamilton Burger.

„Ano.“

„Znáte Sophii Atwoodovou a znal jste ji už nějaký čas?“

„No… ano.“

„Čtvrtého tohoto měsíce jste měl příležitost se s ní setkat?“

„Ano, pane.“

„Kde jste se s ní sešel?“

„Poprvé jsem u ní byl, když jsem přišel do domu jako host. Byl jsem pozván na večeři.“

„Co se stalo pak?“

„Byl tam nějaký malér. Paní Atwoodová zjistila, že byla okradena o sto dolarů. Byl kolem toho trochu rozruch a obžalovaná byla, myslím, v podezření.“

„A co jste v této situaci udělal vy?“

„Mám přítele, soukromého detektiva, Leveringa Jordána od firmy Moffat a Jordán. Navrhl jsem paní Atwoodové, že ho zavolám.“

„A udělal jste to?“

„Ano. Ovšem s jejím dovolením.“

„A co bylo pak?“

„Pan Jordán požádal obžalovanou, aby mu dovolila vzít otisky prstů pro účely porovnání.“

„Ona souhlasila?“

„Nejen že odmítla, ale zavolala Perryho Masona, který přišel do domu a poradil obžalované…“

„Námitka,“ vyskočil Mason.

„Přijímá se.“

Hamilton Burger zkusil něco jiného. „Měl jste příležitost vstoupit do toho domu poté, co Sophii Atwoodovou odvezli do nemocnice?“

„Ano, byl jsem si jistý, že…“

„Námitka,“ přerušil ho Mason, „svědek nemůže svědčit o svých myšlenkách.“

„Přijímá se.“

Hamilton Burger řekl: „Dobrá, měl jste nějakou momentálně nespecifikovanou příčinu vejít do domu. A teď - co se stalo po vašem vstupu do domu?“

„Byl jsem velmi opatrný, použil jsem malou tužkovou baterku a mířil světlem na podlahu. Vystoupil jsem po schodech do prvního podlaží. Pohyboval jsem se velmi opatrně a velmi tiše, měl jsem pocit, že tam je něco…“

„Nezajímáme se o pocity svědka, když soud dovolí,“ namítl Mason.

„Vypovídejte pouze o faktech,“ upozornil soudce Churchill.

„Dobrá,“ pokračoval Baxley, „vystoupil jsem nahoru po schodech a byl jsem velmi potichu. Zřetelně jsem slyšel pohyby někoho, kdo tam také byl.“

„Takže co jste udělal?“

„Zůstal jsem úplně potichu a úplně v klidu.“

„Říkáte, že jste slyšel pohyb; slyšel jste ještě něco jiného?“

„Jen takový zvláštní plíživý zvuk.“

„Zvuk, který připomínal lidský šepot?“

„Ne, nemyslím, že by to byl šepot, ale byl to zvláštní plíživý zvuk.“

„Vy jste v té době nevěděl, že obhájce Perry Mason a jeho zaměstnanec Paul Drake byli v budově a obsadili místnost, kde bydlela obžalovaná?“

„Ne. O tom jsem nevěděl.“

„A co se stalo pak?“

„Potom se ozval zvláštní třesk a já… No, ta věc mě překvapila a já jsem byl celý vyplašený a vystrašený. Dal jsem se do běhu a potom - no, ten třesk byl mezi mnou a zadním schodištěm, po kterém jsem přišel. Tak jsem se obrátil a běžel na přední schody. A Mason na mě skočil a napadl mě.“

„Sám?“

„Paul Drake, soukromý detektiv, mu pomáhal a potom, když jsem byl zcela bezbranný, Drake odešel telefonovat na policii.“

„Myslím, že ho můžete vyslechnout,“ řekl Hamilton Burger Perrymu Masonovi.

„Když jste přišel do toho domu,“ zeptal se Mason, vstal a udělal několik kroků směrem ke stanovišti svědků, aby dodal důrazu svým otázkám v křížovém výslechu, „měl jste s sebou zbraň?“

„Měl jsem revolver ráže třicet osm,“

„Máte povolení na ten revolver?“

„Ne.“

„Tak proč ho nosíte? Víte, že je protiprávní mít zbraň?“

„Já jsem si ho vzal, protože jsem počítal, že bych se mohl dostat do nějakého nebezpečí.“

„Jakého nebezpečí?“

„To nevím.“

„A byl jste připraven střílet po komkoliv, na koho byste narazil?“

„Byl jsem připraven hájit svůj život.“

„Myslel jste si, že váš život by mohl být v nebezpečí?“

„Ano.“

„A jak jste na to přišel, že by váš život mohl být v nebezpečí?“

„Život Sophie Atwoodové je v nebezpečí.“

„Víte, proč byla napadena?“

„Mám o tom velmi dobrou představu, ano.“

„Myslíte si, že celý malér měl na svědomí ten zloděj stodolarové bankovky?“

„Upřímně řečeno, to snad ne.“

„Okamžik - okamžik,“ přerušil ho Hamilton Burger, „tato otázka je sporná. Já nevznáším námitku, ale obhájce se ptá svědka na jeho dojem. Jak už pan Mason vysvětlil, nezajímáme se o svědkovy myšlenky. Zajímáme se o fakta. Ať se svědek omezí pouze na fakta.“

„Výborně,“ řekl Mason. „A teď, pane Baxleyi, byl jste při tom, když Sophia Atwoodová prohlásila, že jí někdo ukradl stodolarovou bankovku z krabice na klobouky uložené v její skříni?“

„Ano.“

„A vy jste řekl, ano nebo ne - že obžalovaná by mohla mít tu krádež na svědomí?“

„Neřekl. Jenom jsem položil několik otázek,“

„Co míníte těmi otázkami?“

„Zeptal jsem se, kolik lidí bylo v domě, kolik lidí mělo přístup do ložnice paní Atwoodové, kolik lidí vědělo, že má prázdné krabice na klobouky ve své ložnici.“

„Prázdné krabice na klobouky?“ zeptal se Mason.

„Ano.“

„Kolik?“

„Propána, to nevím. Řekla, že dala peníze do prázdné krabice na klobouky.“

„Ale vy jste neřekl prázdná krabice,“ řekl Mason. „Vy jste řekl prázdné krabice. Použil jste množné číslo.“

„To jsem asi použil.“

„Chcete tím říct, že tam bylo víc než jedna krabice na klobouky?“

„To nevím. Myslím že ne. Ona řekla prázdná krabice.“

„Ale vy jste mluvil o krabicích v množném čísle.“

„Správně, mluvil jsem o krabicích v množném čísle.“

„Když jste kladl ty otázky, o kterých jste se zmiňoval, říkal jste krabice v množném čísle?“

„Správně, řekl jsem krabice v množném čísle.“

„A ona vás neopravila, že šlo pouze o jednu krabici?“

„Ne. Bylo to všechno v tu chvíli tak zamotané, že nebyl čas na nějaké otázky, ale ona myslela…“

„Okamžik - moment,“ zarazil ho gestem Mason. „Nezajímají nás vaše myšlenky ani to, co jste přečetl v myšlenkách paní Atwoodové a ani na co tenkrát myslela. Já se těmi otázkami snažím zjistit, jestli jste jí záměrně nasadil do hlavy myšlenku, že obžalovaná je vinna krádeží.“

„Nikdy jsem neřekl, že jsem jí vnuknul nějakou takovou myšlenku.“

„Vy jste to nepřiznal, ale vaše jednám to říká,“ dodal Mason. „Vy jste pokládal ty otázky o tom, kdo byl v domě, vy jste se ptal jenom proto, abyste zamlčel svou příležitost k ukradení peněz.“

„To samozřejmě ne!“

„Proč ne?“

„Protože jako renomovaný obchodník, jako přítel, jsem byl zcela mimo podezření - nebo jsem to mohl předpokládat.“

„Ale nepředpokládal jste, že je mimo podezření i obžalovaná, pokrevní příbuzná?“

„Jen jsem kladl otázky.“

„Napovídající otázky?“

„Můžete tomu tak říkat, když chcete.“

„Měl jste s sebou revolver, když jste naposled vstoupil do domu?“

„Ano.“

„Proč?“

„Abych se mohl bránit, kdyby to bylo nutné.“

„Věděl jste, že je proti zákonu, abyste nosil takovou zbraň?“

„Ovšem. Věděl jsem, že je to proti zákonu.“

„Vloupal jste se do domu?“

„Nevloupal - jen jsem si zahrál se zámkem.“

„Podle zákona to znamená nepovolený vstup,“ řekl Mason.

„Tak dobrá,“ vzplanul Baxley. „Projednal jsem to se svým přítelem, státním žalobcem. Já jsem si to s ním vyjasnil a on mě pochopil.“

„Jinými slovy - vy jste dostal imunitu pro jakýkoliv zločin výměnou za své svědectví.“

„To nebyla žádná dohoda. Státní zástupce došel k názoru, že mé jednání bylo zcela přípustné.“

„Měl jste u sebe stodolarovou bankovku.“

„Je to zločin?“

„Jak dlouho jste měl tu stodolarovku?“

„To nevím.“

„Zkuste přemýšlet.“

„Nemohu si vzpomenout, kdy jsem ji dostal.“

„To tedy máte moc špatnou paměť,“ řekl Mason, „protože já mohu prokázat věrohodným svědectvím, že jste šel do své banky, vyžádal si stodolarovou bankovku a…“

„Dobrá, dobrá, měl jsem stodolarovou bankovku. Byly to mé peníze. Měl jsem právo je mít. Mám právo jít do banky a vzít si peníze, kdy chci.“

„A teď,“ řekl Mason, „se vás zeptám, není-li faktem, že jste šel do toho domu s tou stodolarovkou v úmyslu podstrčit tu bankovku do místnosti, kterou užívala obžalovaná, proto aby podrobná prohlídka místnosti, kterou by policie provedla z vašeho podnětu, stodolarovou bankovku objevila pod matrací nebo na nějakém jiném místě, a tím se prokázala vina obžalované?“

„V žádném případě.“

„Předpokládám,“ řekl Mason, „že vaše skutky mluví důrazněji než vaše zapírání. Vplížil jste se do ložnice, abyste podvrhl bankovku, když jste porazil nádobu s ledem, zvrhl ji a způsobil nepříjemný hluk. Pak jste zjistil, že v domě nejste sám. Ale dřív, než jste mohl utéct, srazil jste se s Paulem Drakeem a se mnou.“

„To není pravda a já jsem nic neporazil,“ řekl Baxley. „To jste museli udělat vy s Drakeem. Právě ten třesk mě vylekal, a proto jsem se rozběhl ke schodům.“

„A stále popíráte, že jste se pokusil podvrhnout stodolarovou bankovku do pokoje obžalované?“

„Popírám.“

„To je všechno,“ řekl Mason s opovržením a obrátil se k svědkovi zády.

Baxley se chystal odejít ze stanoviště svědků.

Soudce Churchill zaklepal tužkou na stůl. „Ještě moment, pane Baxleyi,“ řekl. „Teď vám chci položit pár otázek já. Věděl jste, že obžalovaná byla obviněna, že vzala sto dolarů z krabice na klobouky?“

„Ano.“

„A vy jste šel do své banky a tam jste si vybral sto dolarů, tedy stodolarovou bankovku, a potom v hluboké noci jste šel do toho domu a manipuloval jste zámkem, abyste se dostal dovnitř?“

„Pokud to chcete takto chápat, ano.“

„A vy chcete, aby vám soud uvěřil, že vaše pohnutky byly zcela nevinné?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti. Ano.“

„No, tomu nevěřím,“ řekl soudce Churchill. „Nevěřím, že jste řekl pravdu. Jsem přesvědčen, že jste si vzal těch sto dolarů k nekalému účelu.“

Soudce Churchill se obrátil na státního zástupce: „Je to váš svědek, pane státní zástupce, a soud vám chce říct zde a teď, že nevěří jeho svědectví.“

„Předpokládám, že svou cenu má,“ řekl Hamilton Burger.

„Podle mého mínění je bezcenné. Soud cítí, že byl podniknut pokus usvědčit tuto mladou ženu z krádeže. Tento případ páchne vykonstruovanými důkazy, pokud jde o názor soudu.“

„Ale, Vaše Ctihodnosti, máme další důkazy. Navrhuji prokázat, že obžalovaná vykonala návštěvu v domě pod rouškou noci, a právě v té době byla Sophia Atwoodová napadena; máme důkazy, které dosvědčují, že její otisky prstů byly nalezeny na té krabici na klobouky, ze které se peníze ztratily; můžeme předložit velmi silné nepřímé důkazy o krádeži i napadení, které mělo stopy krádeže zakrýt,“

„Jestli vzala ty peníze brzy zvečera,“ zeptal se soudce Churchill, „proč by se měla vracet a napadat Sophii Atwoodovou?“

„My jsme přesvědčeni, že veškerou motivaci nemusíme prokazovat tak podrobně,“ řekl Hamilton Burger.

„Dobrá, já vám nebráním předkládat další důkazy, ale pokud jde o tohoto svědka, soud prostě jeho svědectví nevěří.“

Soudce Churchill se opřel ve svém křesle s výrazem definitivního rozhodnutí.

Burger chvíli váhal, jestli se má pustit do rehabilitace svého svědka, a pak od toho upustil.

„Dobrá, pane Baxleyi,“ řekl, „už k vám nemám další otázky.“

Baxley náhle řekl: „Dobrá, dobrá, dobrá, já tedy řeknu pravdu. Pokoušel jsem se obžalované pomoct - ne ji potopit.“

Mason se otočil ke svědkovi: „A jak jste si tu pomoc představoval?“

„Vzal jsem si stodolarovou bankovku a chtěl ji podstrčit - ale ne do pokoje obžalované, ale do skříně Sophie Atwoodové. Ta krabice na klobouky byla shozená z police. Rozhodl jsem se předstírat, že byla skříň špatně prohlédnutá, že něco shodilo krabici z police - snad myš nebo krysa - že víko spadlo z krabice a že ta stodolarovka někam zalétla - třeba za šaty nebo do boty.

Myslel jsem si, že policie prohlédla pokoj obžalované, ale nepřehlížela podrobně skříň.

A tak kdyby našli tu stodolarovku ve skříni, mohli by si myslet, že je to ta stodolarovka, která vypadla z krabice, a že tedy k žádné krádeži nedošlo a jméno obžalované by bylo očištěno.“

Mason se zamyšleně zadíval na svědka. „A proč máte takový zájem o očištění dobrého jména obžalované, že dáváte sto dolarů z vlastních peněz, abyste je narafičil jako falešný důkaz?“

Baxley řekl: „Mé důvody jsou osobní a soukromé, ale chci prohlásit, že kdyby obžalovaná prokázala svou nevinu a stodolarovka by stále chyběla, obrátí se podezření proti mně; a já si z různých důvodů nemohu dovolit být podezříván. A tak je to tedy doopravdy.“

Mason stál několik vteřin a zamyšleně svědka pozoroval, potom řekl přísně: „To je všechno.“

Soudce Churchill pravil: „Ještě okamžik. Chci se zeptat svědka, proč neřekl pravdu dřív.“

„Protože jsem nechtěl přiznat, že jsem se pokoušel podstrčit stodolarovou bankovku do skříně.“

„Věděl jste, že jste pod přísahou, když jste podával svědeckou výpověď?“

„Jistě.“

„Vy jste zamlčel skutečná fakta; pokoušel jste se zalhat, že se nepamatujete, kdy jste dostal stodolarovou bankovku; snažil jste se vyvolat dojem, že jste stodolarovou bankovku měl náhodou; překroutil jste příčiny, pro které jste vstoupil do domu.“

„Dobrá. Udělal jsem plno věcí, které jsem neměl dělat,“ řekl Baxley „Ale nemůžete mně dávat za vinu, že jsem podstrkoval jakékoliv důkazy proti obžalované. Snažil jsem se jí pomoct z kaše, do které se dostala.“

„Tohle jste ale státnímu zástupci neřekl.“

„Ovšem že ne.“

Soudce Churchill řekl: „To je mi opravdu zvláštní situace. Jsou tu některé body, které se mi nelíbí. Vůbec se mi to nelíbí.

Já nechci předem rozhodovat při; nechci si tvořit závěry, dokud neuslyším všechna svědectví. Ale máme tady velmi hezkou mladou ženu, která je obviněna ze zločinu za okolností, které se soudu zdají vysoce podezřelé.

Svědek je propuštěn. Můžete zavolat svého dalšího svědka, pane státní zástupce. Ale chci vám říct, že podání obžaloby bylo v tomto případě možná předčasné.“

„Vysvětlení pana Masona, co on dělal v tom domě, nepokládám za uspokojivé,“ řekl Hamilton Burger. „Kdyby soud přihlédl k dalším okolnostem…“

Soudce Churchill mu skočil do řeči: „Nestarám se o důvody, pro které byl pan Mason v tom domě. My tu máme případ svědka, který se přiznal, že zatajil fakta; předložil nám verzi, která se značně lišila od pravdy, a jen pod tíží křížového výslechu přiznal, že vstoupil do domu lstivě a pod rouškou noci proto, aby zfalšoval důkazy v tomto případě.

Toto je jen předběžné řízení. Soud se pokouší zjednat právo, jak nejlépe umí. Rozumím, že tu není porota, ale přesto tento soud není včerejší, pane státní zástupce, a je velmi zvědav, jaké je pozadí tohoto případu, který se mu jeví jako velmi podezřelý,“

Hamilton Burger řekl: „Za těchto okolností musím požádat soud o odklad do zítřejšího rána, abych v té době mohl provést další důkazy a rozhodnout, jak v tomto případě dále postupovat, nebo zda navrhnout odstoupení od sporu. A také zjistit stav zranění Sophie Atwoodové a potom připravit jednání proti obžalované před velkou porotou.“

„Má obhajoba nějaké námitky?“ zeptal se soudce Churchill.

„Vůbec ne,“ řekl Mason.

„Tak dobrá, soud bude pokračovat v této věci zítra ráno od desáté hodiny. Soud se odročuje a já chci upozornit, že do zítřejšího rána bude třeba ještě mnoho došetřit, má-li se ve věci pokračovat.“

Soudce Churchill vstal z křesla a odešel do své kanceláře.

Hamilton Burger se beze slova otočil k Masonovi a pak opustil soudní síň.

KAPITOLA XVI

Jakmile odešli ze soudní síně, Mason se otočil k Paulu Drakeovi a z jeho výrazu zářilo vzrušení. „Paule,“ řekl, „všiml sis toho? Všiml sis toho?“

„Všiml čeho?“ zeptal se Drake.

„Celého obrazu,“ řekl Mason. „Stuart Baxley řekl pravdu. Neřekl celou pravdu, ale řekl velkou část pravdy. Teď víme, jak to bylo.“

„Co víme, jak to bylo?“ zeptal se Drake.

„Nechápeš to? Paule, ta nádoba s ledem byla odsunutá.“

„Byla odsunutá?“

„Ano - byla odsunutá. Paní Atwoodová měla tu nádobu v ložnici. Asi patřila k lidem, kteří mají zvláštní dietu s nízkým obsahem sodíku a pijí destilovanou vodu. Proto tady byla v přízemí ta chladicí nádoba na vodu; vzpomínám si, že jsem ji tam viděl. V ložnici měla další nádobu s ledem, a tou se hýbalo.“

„Jak víš, že tím někdo hýbal?“

„Protože ta slepá žena do ní vrazila.“

„Slepá žena?“ vyrazil Drake.

„Právě,“ řekl Mason. „Byli jsme příliš nepozorní a to hlavní jsme přehlédli.

Stuart Baxley se snažil odvrátit pozornost od toho domu. Pokud si policie myslela, že došlo ke krádeži stodolarovky, a když Sophia Atwoodová leží na prahu smrti, bylo pro kohokoliv nemožné dostat se dovnitř a něco odtamtud odnášet. Ale kdyby Stuart Baxley dokázal Katherine Ellisovou očistit a tak ji přimět, aby se do domu vrátila - to by pak byl ten nejroztomilejší přítel rodiny. Chápeš to, Paule?“

„To vidím, jak to s tebou zamávalo,“ řekl Drake. „Ale co to máš s tou slepou ženou?“

„Slepí jsme byli my,“ řekl Mason. „Katherine Ellisová mi řekla, že v tom domě strašilo, že častokrát slyšela tajemné kroky v noci. A v tom domě byl ještě někdo jiný, když ty a já jsme byli uvnitř - někdo jiný než Stuart Baxley. To byly ty zvláštní zvuky, které mohly pocházet od někoho, kdo chodil jen po špičkách.“

„Potmě?“ zeptal se Drake.

„Pro nevidomé je potmě pořád,“ řekl Mason. „Ta slepá žena znala vnitřek domu stejně jako vlastní dlaň.“

Drakeovi se ve tváři objevil údiv nad Masonovým vysvětlením.

„K sakru!“ zaklel.

Mason řekl: „Honem, Paule, musíme se zajet podívat, jak to vypadá s tou tvou agentkou, co si hraje na nevidomou.“

„Tvým vozem nebo mým?“ zeptal se Drake.

„Tvým,“ rozhodl Mason. „Potřebuju přemýšlet.“

„No to jsi zase vymyslel pěknou věc,“ řekl Drake.

„Ale my to musíme vědět,“ řekl Mason. „Propána, musíme mít všechno o tom případě. Sophia Atwoodová a ta slepá žena spolu hrají nějakou zvláštní hru. A ta slepá žena zná dům a v něm každý kus nábytku. Každé místo, kde něco je a…“

„Jak tedy mohla postrčit tu nádobu na vodu?“ zeptal se Drake.

„To je právě to hlavní,“ řekl Mason. „Nádoba s ledem byla odsunutá, ale paní Atwoodová už neměla čas ji strčit zpátky. A ten, kdo uhodil paní Atwoodovou baterkou, nevěděl, že nádoba byla odsunutá a nevěděl, že se má vrátit na původní místo.“

„Ale proč tu nádobu odsunula poprvé?“

„Protože,“ řekl Mason, „potřebovala mít přístup ke stěně za ní, nebo chtěla odhrnout koberec z místa, kde stála.“

Drake se na něj překvapeně podíval: „Takhle ty vždycky začínáš, Perry. Začneš se zděšenou servírkou a pak to tak roztočíš, že mi z toho jde hlava kolem.“

„Teď zrovna se točí hlava spíš mně,“ přisvědčil Mason. „Ale já si myslím, že to bude mít co dělat s bojem o moc v Gillco Manufacturing Company.“

„To už brzy uvidíme,“ řekl Drake. „Přinejmenším zjistíme, co ví má agentka.“

Detektiv řídil vůz s velikou zručností, zamířil do průmyslové čtvrti a zaparkoval proti Gillco Manufacturing Company.

„Má agentka je tu ještě,“ řekl Drake. „Zřejmě se s tou slepou ženou nesrazila.“

Mason a Drake vystoupili z vozu a došli k ženě, která seděla se skloněnou hlavou a na kolenou držela košík.

„Kolik stojí ty tužky?“ zeptal se Mason.

„Kolik chcete dát,“ řekla žena tichým, nevýrazným hlasem. „Od deseti centů nahoru, co dáte. Kuličkové tužky jsou po dolaru, a když chcete dát víc, je to na vás. Jenom, prosím vás, ode mně nechtějte, abych vám rozměnila.“

Drake si vybral tužku.

Žena řekla tichým hlasem, který byl mnohem slabší, než kdyby šeptala: „Nějaký muž vyšel před patnácti minutami a koupil si propisovací tužku. A přitom mi hodil papírek do košíku.“

„Můžete mi dát ten papír?“ zeptal se Mason.

„Teď ne. To bychom se prozradili. Na tom papíře byly samé číslice a to je všechno - jen dvě řady číslic.“

Mason řekl: „Pošleme pro vás vůz. Vezměte si svou tašku s tužkami, nasedněte do auta a jeďte do Drakeovi kanceláře. Vemte ten papír a připravte mu ho.“

„Už nechcete, abych tu dál čekala?“

„Už jste všechno udělala,“ řekl Mason. „Teď se vraťte, aby vás skutečně slepá žena neobjevila.“

„Myslela jsem si, že mně s ní chcete konfrontovat, nebo ji konfrontovat se mnou a udělat nahrávku…“

„Už ne,“ řekl Mason. „Už se nám to začíná rýsovat.“

Advokát kývl na Paula Drakea.

Drake nápadně hodil do košíku čtyři dolarové bankovky, vytáhl dvě kuličkové tužky a jednu podal Masonovi.

„Můj dobrý skutek na dnešek,“ řekl a potom dodal: „Kdyby se někdo koukal.“

Mason a Drake se vrátili na místo, kde parkoval Drakeův vůz. Z nejbližší telefonní budky Drake objednal taxík, aby přijel pro agentku, která se vydávala za nevidomou. Potom se Drake zeptal: „A co budeme dělat teď?“

„Půjdeme do domu a pokusíme se zjistit, proč byla ve skutečnosti nádoba s ledem odsunutá.“

„A když nás tam chytí?“ zeptal se Drake. „Víš, že nám nařídili, abychom se od toho domu drželi dál.“

„To nám nařídili,“ řekl Mason. „Ale já zastupuji klienta a můj klient mi nenařídil, abych dal od toho domu ruce pryč.“

„Jestli nás tam policie načapá, tak to asi bude pěkně hustý.“

„Mohli by nás tam chytit,“ řekl Mason. „Naše jediná šance teď je pracovat rychle, dřív než zjistí, že tam jsme.“

„Mně to nejde do hlavy,“ řekl Drake. „Já se tě snažím sledovat, ale - když se na to podíváš zblízka, zdá se, že ta slepá žena byla ve spojení se Sophií Atwoodovou, ale co to všechno znamená?“

„No,“ řekl Mason. „Máme tady předně boj o zastupování Gillco Manufacturing Company, potom to kamarádství Huberta Deeringa s Gillmanem, prezidentem společnosti; máme tu matku Huberta Deeringa, Bernici Atwoodovou, co si sedí pevně na majetku, který patřil Geraldu Atwoodovi za jeho života; a když budeme pokračovat, můžeme získat docela dobrý závěr - hlavně s ohledem na to, že je tu ve hře někdo, kdo má přístup k informacím a používá slepou ženu jako figurku ve hře o moc.“

„Myslíš si, že je to takhle?“ zeptal se Drake.

„Dvě figury,“ řekl Mason. „Jedna hraje s druhou.“ Něco z advokátova nadšení se začalo přenášet do Drakeova hlasu. „Propána, Perry, jestli je tohle řešení, tak je to všechno domácí záležitost.“

„Doufejme, že budeme v domě paní Atwoodové včas,“ řekl Mason.

„A koho se snažíme nachytat na švestkách?“

„Jednak Stuarta Baxleyho,“ řekl Mason. „Jenže si nemyslím, že Baxleyho přítomnost nějak souvisela s odsunutím nádoby na vodu - a s tím, že ji porazil někdo, kdo byl v tom domě.“

„Pokusíme se vejít tajně a…?“

„Zaparkujeme vůz přímo před domem,“ řekl Mason. „Použijeme můj klíč k předním dveřím a půjdeme rovnou dovnitř.“

„A co když na místě policie hlídá?“

„Tak to budeme v pěti nebo deseti minutách po kolena v maléru,“ řekl Mason.

KAPITOLA XVII

Když Mason a Drake vystoupili z vozu, konstatoval Mason: „Nezdá se mi, Paule, že by tu někdo hlídal.“

„To ale neznamená, že tu nikdo není,“ opáčil Drake, „je možné, že jenom nejsou vidět.“

„Jasně,“ řekl Mason, „můžeme se spálit. Vymysleli jsme past, nastražili ji a teď to možná budeme právě my, kdo se do ní chytí.“

„To se mi vůbec nelíbí,“ řekl Drake. „Porušujeme tak pokyny policie.“

„Policie mi nemá co poroučet, jak mám chránit svého klienta,“ řekl Mason a namířil si to k domovním dveřím. Vsunul klíč do zámku, otevřel dveře a vešel dovnitř.

„Poslyš,“ řekl Drake, „neměli jsme napřed zazvonit? Co když je někdo doma a…?“

Advokát ale již vystupoval po schodech.

Policie ještě neuklidila převrženou nádobu na led, rozbité sklo a střepy byly rozházeny po koberci, který dosud nesl stopy po rozlité vodě.

„No, Paule,“ řekl Mason, „tady vidíš, co se stalo. Tím chladičem vody někdo musel hýbat. Nemusel ho ani zdvihat, jen ho trochu postrčil. Tady máš stopy na koberci. Potom ho ten někdo zapomněl dát zpátky a nechal ho stát mezi těmihle dvojími dveřmi, zrovna v cestě někomu, kdo by vcházel těmi prvními do místnosti anebo tamhle těmi vycházel.“

„Ale tady přece nic není,“ řekl Drake. „Nechápu, proč by se tím chladičem mělo hýbat.“

Mason však již klečel na zemi a prohlížel místo, kde nádoba původně stála. Potom vytáhl kapesní nůž, otevřel ho a ostřím objížděl okraj koberce. Pak nadzdvihl roh koberce a převrátil ho naruby.

„Tohle jsou totiž normální padací dveře, Paule,“ pravil Mason.

Drake se předklonil.

Mason zasunul čepel nože do spáry v podlaze, mírně zapáčil a šikovně ukrytá dvířka se hladce nadzdvihla.

„Propána,“ vykřikl Drake, „vždyť je to plné peněz!“

Mason se zadíval do úkrytu pod padacími dvířky na balíky peněz, které se tam skrývaly.

„No nazdar!“ zvolal Drake. „Podívej se na to, samé stodolarovky - tady musí být úplný poklad!“

Mason zase rychle zaklapl padací dveře, vyskočil na nohy a přikryl padací dveře opět kobercem.

„Výborně, Paule,“ řekl, „jdem.“

„Co tím chceš říct - jdem?“

„To co říkám: jdem!“

„Co s těmi penězi uděláme?“

„Co bychom my s nimi mohli dělat?“

„Podat o nich zprávu policii.“

„A potom,“ řekl Mason, „si přijde Bernice, prohlásí, že je to součást dědictví po jejím manželovi, Geraldu Atwoodovi, a tím to ještě víc zkomplikuje.“

„Ale my to tady nemůžeme nechat,“ řekl Drake. „Co když to někdo jiný objeví a ukradne?“

„Předně jsme to sem nedali my,“ řekl Mason, „a pak doufejme, že Sophia Atwoodová zase přijde k sobě a my si s ní o tom budeme moct upřímně promluvit.

Vidíš, co se stalo. Nějak se rozhodla převést část majetku na hotovost nebo chtěla zachránit to, co v hotovosti měla. Bernice přišla a vzala všechno, co našla, ale Sophia se nemusela o nic bát. Měla úplný poklad schovaný jinde.

Přesto Sophia nesměla přehnanou ochotou v Bernici vzbudit podezření, že má ještě nějaký ukrytý majetek, a proto jednala jako žena, která přišla úplně o všechno. A teď v tom pěkně lítáme, Paule. Kdyby zemřela dřív, než nabude vědomí, je to všechno na nás.“

„A když přijde k sobě?“ zeptal se Drake.

„Když se vzpamatuje a bude moct mluvit, můžeme si s ní důvěrně popovídat. No ale,“ řekl Mason s úsměvem, „jsme v tom pěkně namočení na každý pád, Paule.“

„To je na těch tvých případech vždycky to nejhorší. Vždycky vletíš do nějakého průšvihu a stáhneš mě s sebou. Jestli na tuhle skrýš přijdou a vyberou ji… Propána, nalíčil jsi past na Bernici, a kdyby přišla sem do domu a začala to tu pročesávat pěkně hustým hřebenem…“

„A také nezapomínej na našeho přítele Stuarta Baxleyho,“ řekl Mason.

„No jo,“ dodal Drake, „ale jestli ty peníze najdou a odkráčejí s nimi středem - co potom?“

„Musíme to zařídit tak, aby policie hlídala tenhle dům, dokud se nějak nezmění stav Sophie Atwoodové, ať už k lepšímu nebo k horšímu.“

„A co mezitím?“ zeptal se Drake.

„Mezitím,“ řekl Mason,, odsud vypadneme - a rychle!“

Advokát opatrně našlapoval, aby se vyhnul skleněným střepům a mokrým místům na koberci.

„Pozor na cestu, Paule,“ řekl. „Kdybychom šlápli do střepů na koberci, bylo by hned vidět, že tu měli hosty. A to právě teď nemůžeme potřebovat.“

Advokát překročil poslední střep, vyšel do chodby a tam se prudce zastavil.

V hale stál nehybně poručík Tragg, doprovázený uniformovaným policistou.

„Zdravíčko, poručíku,“ řekl Mason, když se mu podařilo popadnout dech. „Jak jste tu dlouho?“

„Dost dlouho, abychom slyšeli to hlavní z vašeho rozhovoru,“ řekl poručík Tragg. „Jdeme dělat inventuru.“

„Mějte srdce,“ řekl Mason.

„Mám srdce,“ řekl poručík Tragg, „ale mám taky hlavu. Jak dlouho jste věděli, že tu jsou ty peníze?“

„Nevěděli,“ řekl Mason, „domyslel jsem si to podle. ..“

„Podle čeho?“ zeptal se Tragg, když se Mason odmlčel.

„Myslím si,“ řekl Mason, „že jsme vám v tomhle případu dali už dost vodítek.“

Poručík Tragg s policistou vstoupili do místnosti.

„Pojďte sem,“ řekl Tragg Masonovi. „Vy a Drake si sedněte sem a do ničeho se nepleťte. Podíváme se, co jste to našli. Koukneme se po těch padacích dveřích. Mně se zdá… aha, tady to je!“

Poručík Tragg tiše hvízdl, když otevřel padací dveře a pod nimi uviděl ukryté peníze.

„Výborně,“ řekl Tragg policistovi. „Tak si sedneme k té hostině. Uděláme si hned inventuru.“

„Nechcete, abych zatelefonoval pro posilu?“ zeptal se policista.

„Teď ne,“ řekl Tragg. „Chci, abyste byl mým svědkem a já budu vaším svědkem. Vyndáme ty peníze a přepočítáme je dřív, než se s nimi něco stane. Musíme být schopni odpřísáhnout, že tady s nimi žádný z nás nebyl sám ani pět vteřin.“

Tragg začal vytahovat balíčky bankovek a policista je pokládal na stůl, jeden vedle druhého.

„Tak a je to,“ řekl nakonec Tragg.

Mason řekl: „Podívejte se ještě dobře, poručíku.“

„Po čem?“

„Po obálce nebo kousku papíru dole na dně té skrýše.“

„Tam už nic není,“ řekl Tragg.

„Víte jistě, že tam nic není?“

„Co myslíte, že by tam mělo být?“

„Hledám závěť,“ řekl Mason. „Může to být jen nějaký složený papír, napsaný a datovaný rukopisem zůstavitele. Může to být i formální závěť v obálce.“

„No nic tady už není. Je to úplně prázdné,“ řekl Tragg. „A teď ty peníze pěkně spočítáme. Vy tady zůstaňte a kontrolujte počítání.“

„To jsou stodolarové bankovky,“ ptal se Mason. „Jsou v balíčcích… Po kolika?“

„Po padesáti,“ řekl Tragg, když prohlížel jeden ze svazků. „Ovšem nemůžeme si být jistí, jestli není v jednom balíčku víc než padesát a v jiném třeba méně. Ale balíčky jsou označeny jako padesátky. V každém je pět tisíc dolarů. Tak se podíváme, co jsme tu našli.“

Poručík Tragg rychle spočítal balíčky a oznámil uctivým hlasem výsledek. „Tři sta tisíc dolarů v hotovosti. Jak jste, k sakru, o tom věděli?“

Náhle se otočil k Masonovi. „Já bych se vsadil, že toho o nich víte hodně,“ prohlásil. „Proto jste je vy a Drake hledali. A proto…“

Mason řekl: „Kdybyste ode mne chtěl radu, poručíku, já bych tento objev velmi pečlivě držel pod pokličkou. Dal bych do domu stráž a čekal bych, kdo si pro ty peníze přijde.“

Tragg se usmál: „Vy byste chtěl, abych zavíral maštal, když už koně ukradli. Já vím, kdo přišel pro ty peníze. Vaše klientka, Katherine Ellisová, pro ně přišla. Byla překvapená a uhodila svou tetu do hlavy, aby mohla utéct. Ale řekla vám dost, abyste vy a Paul Drake došli pro ty peníze. Ty peníze by představovaly velice pěkné palmáre.“

„Obviňujete mě z pokusu o krádež?“ zeptal se Mason.

„Ukrást!“ vykřikl Tragg. „Propána, to ne! Vy jste je šli objevit. Vy jste je chtěli použít, abyste ze Stuarta Baxleyho udělali křena. Chtěli jste je prohlásit za majetek Sophie Atwoodové. Chtěli jste očistit Katherine Ellisovou. Chtěli jste, aby se stala výhradní majitelkou všech těch peněz. Chtěli jste jí měkce vystlat hnízdečko a shrábnout přitom pěknou odměnu. A přitom,“ řekl poručík Tragg nazlobeně, „nemám dost důkazů, abych mohl tvrdit, že nemáte pravdu. Můžete být na správné stopě. Já nevím.

Mohu vám ale říct jedno,“ dodal. „Za těchhle okolností máte máslo na hlavě. Hamilton Burger toho může použít jako důkazu proti Katherine Ellisové, když prohlásí, že věděla o těch penězích, že se je snažila získat, že měla dobrou pohnutku ke zločinu, a ve světle toho objevu ji soud může zadržet pro porotu. Můžete ji vysekat před porotou. Já nevím, ale moc jste si tím neposloužili.

Můžete hned jít na policii a začít tam vyprávět, co víte.“

„Ale já jsem nic nevěděl,“ řekl Mason. „Jen jsem to předpokládal,“

„U nás máme otevřeno čtyřiadvacet hodin denně,“ řekl poručík Tragg suše. „A teď si vezmeme na linku komisařství a požádáme, aby nám poslali posily.“

„Zveřejníte tenhle objev?“

„Když objevíme takový poklad,“ řekl poručík Tragg, „nebudeme si brát žádné servítky. Vyložíme karty na stůl. Hamilton Burger o tom bude vědět v příštích dvaceti minutách. A prozatím, pánové, není žádný důvod, abyste se tu dál zdržovali. Vašich služeb jako čmuchacích psů si velmi vážím. Pravděpodobně uslyšíte o státním zástupci ještě dřív, než tenhle den skončí. Prozatím máte možnost odejít a to je právě to, co od vás chci.“

Když policista vyvedl Masona a Paula Drakea na schodiště a oni potom pomalu scházeli dolů, obrátil se Drake k Masonovi. „Tak jo, Perry,“ řekl. „Je to tvoje posvícení. Co budeme dělat dál?“

„Já ti řeknu, co budeme dělat dál,“ řekl Mason. „Ale nebudu ti to povídat, dokud nebudeme z tohohle domu venku.“

Když potom vyšli před dům a vydali se k autu, Mason řekl: „Vezmeme si svědeckou obsílku ve prospěch obhajoby v případu lid proti Katherine Ellisové a doručíme ji té slepé ženě. A to bude zatracená práce, Paule.

Musíš sehnat agenty, kteří by hlídali tenhle dům zepředu i zezadu. Musíš poslat někoho, aby hlídal u Gillco Manufacturing Company a musíš někoho poslat, aby doručil obsílku paní Goodingové.“

„Té správcové domu?“ zeptal se překvapeně Drake.

„Té správcové domu,“ řekl Mason.

„A proč té?“

„Protože,“ řekl Mason, „jsme jí skočili na obrovský špek, když jsme zvonili na zvonek paní Gillmanové a snažili se domluvit s tou nevidomou paní. Ona zatelefonovala paní Goodingové a zeptala se jí, co to všechno znamená. A když se dozvěděla, že chceme buď jít do bytu slepé ženy, nebo dělat potíže, paní Goodingová nechala tu slepou paní sejít po zadních schodech do svého bytu, zatímco my jsme šli nahoru a prohlíželi byty v prvním a druhém podlaží.

Celý byt nebo apartmá v prvním patře je jenom velká výkladní skříň. Ta slepá žena ve skutečnosti žije s paní Goodingovou a my jsme přitom zjišťovali, jestli si paní Gillmanová může sama vařit a uklízet,“

„A proč si to myslíš?“ zeptal se Drake. „Nevypadá to tam, jako by tam někdo žil,“ řekl Mason. „Je tam studené, zatuchlé ovzduší a navíc v tom apartmá nebo bytě ve druhém patře nikdo nebyl. Ani bych se moc nedivil, kdyby té slepé paní patřil celý dům a paní Goodingová by byla jen fasáda.“

„No a nechceš si s ní promluvit dřív, než ji předvoláš na stanoviště svědků?“ zeptal se Drake.

Mason se usmál a zavrtěl hlavou. „My tu celou věc necháme až k soudu,“ řekl. „Když budu s tou ženou mluvit, tak bude pod přísahou a bude vědět, že si každým zapíráním jen uškodí.

Když já odhalím celou tu maškarádu a pak ji dotáhnu k soudu, bude mít vztek a soudu to bude podezřelé. Ale když jí dám předvolání, aby se dostavila k soudu jako svědkyně, a budu s ní poprvé mluvit až před soudem, bude muset mluvit pravdu a to by mohlo být k něčemu dobré.“

„A co mezitím?“ zeptal se Drake.

„Jo, mezitím,“ řekl Mason unaveně, „Hamilton Burger nechá vyžvanit novinám všechno o velkém balíku peněz. Rádio, televize i noviny vytroubí, že v domě napadené ženy bylo nalezeno tři sta tisíc dolarů v hotovosti, zatímco ona zápasí se smrtí; že ta veliká finanční suma dává motiv, který policie může interpretovat jako brilantní detektivní práci poručíka Tragga a oddělení vražd, kteří tajemství vynesli na světlo ke škodě Perryho Masona a soukromého detektiva, kteří měli vlastní plány.“

„A ty chceš postavit celý případ na svědectví slepé ženy?“

„Udělám to právě tak,“ řekl Mason. „Sophia Atwoodová s krabicí na klobouky plnou stodolarových bankovek; tajná skrýš v jejím domě s balíčky stodolarovek; Stuart Baxley, přítel rodiny; Bernice Atwoodová - legální vdova po Geraldu Atwoodovi; fakt, že slepá žena vlastně žije pod jménem Gillmanová; fakt, že probíhá boj o kontrolu nad Gillco Manufacturing Company; fakt, že když Sophia Atwoodová zjistila, že Katherine Ellisová odhalila krabice plné stodolarovek ve skříni, vyvolala takovou situaci kolem ztráty stodolarové bankovky, že si mohla vyžádat asistenci Stuarta Baxleyho; fakt, že Hubert Dee-ring, syn Bernice Atwoodové, opatrně obchází kolem Gillco Manufacturing Company a fakt, že slepá žena má v té společnosti někoho, kdo vynáší informace, a když si ta nevidomá nemůže pro informace přijít sama, vystřídá ji Sophia Atwoodová a prodává tužky.“

„Ten prodej tužek byl teda zástěrkou pro průmyslovou špionáž?“ zeptal se Drake.

Mason přisvědčil.

„Ale proč ten, kdo dával informace slepé ženě, je jednoduše neposlal v dopise nebo ji nezavolal telefonem?“

„Protože současně dostával instrukce, když informace předával,“ řekl Mason. „A ta slepá žena mu chtěla dávat příkazy osobně.“

„Slepá žena dávala příkazy?“ zeptal se Drake.

„Přesně tak,“ řekl Mason.

KAPITOLA XVIII

Soudce Churchill řekl: „Mám tomu rozumět tak, pane státní zástupce, že ten dramatický vývoj v posledních čtyřiadvaceti hodinách souvisí s tímto případem?“

„Je to tak, Vaše Ctihodnosti. Chtěl bych předvolat poručíka Tragga jako svědka.“

„Dobrá.“

Poručík Tragg předstoupil a vypověděl, že on a ještě jeden policista drželi stráž v domě Sophie Atwoodové, protože předpokládali, že obhájce Katherine Ellisové dostal od své klientky informace, jež by ho mohly přimět k návratu do domu; že zatímco zde čekali, Mason a Paul Drake vešli do domu, vystoupili po schodech, šli do místnosti, ve které byl převržený chladič na vodu, našli tajný úkryt, a když se Mason a Drake chystali odejít, policisté je zadrželi, že pak provedli soupis hotovosti z tajné skrýše a zjistili, že tam bylo tři sta tisíc dolarů ve stodolarových bankovkách.

„Křížový výslech,“ oznámil Hamilton Burger.

Mason klidným nevýrazným tónem řekl: „Nemám otázky.“

Hamilton Burger svědecky prokázal, že baterka, která byla zřejmě použita jako zbraň k napadení Sophie Atwoodové, měla nesporně otisky prstů obžalované.

Když Burger skončil s odborníkem na otisky prstů a řekl „křížový výslech“, Mason položil pouze jednu otázku. „Můžete určit, kdy tam otisky prstů byly udělány, nebo nemůžete?“ zeptal se.

„Ne,“ řekl expert. „Mohly být učiněny v okamžiku útoku, ale také tam mohly být už někdy dříve.“

„Další otázky nemám,“ zakončil Mason.

Soused dosvědčil tajnou noční návštěvu obžalované. Také k němu nebyly žádné dodatečné otázky.

Hamilton Burger předvolal řidiče taxíku, který dosvědčil, že byl zavolán k jízdě do domu Sophie Atwoodové a byl požádán, aby nedělal zbytečný hluk.

• Soudce Churchill chvílemi zamyšleně pozoroval Masona, zřejmě přesvědčený, že advokátův postoj, netečnost hraničící až s nudou, znamená, že již kapituloval před nevyhnutelnou situací, a došel k názoru, že překvapivý vývoj v posledních čtyřiadvaceti hodinách odůvodňuje další vazbu obžalované.

Když Hamilton Burger skončil, soudce Churchill dal průchod svým myšlenkám.

„Jak se teď zdá,“ řekl, „jsou tady důvody pro ponechání obžalované ve vazbě. Neměl jsem včera ten pocit, ale za současného stavu je…“

Soudce byl přerušen, když se Mason náhle vztyčil a ve stoje čekal, až si bude moci vzít slovo.

„Když soud dovolí,“ řekl Mason, „přál bych si začít s obhajobou. Předvolal jsem svědkyni, která je, jak jsem přesvědčen, zcela slepá. Její jméno - nebo aspoň jméno, pod kterým vystupuje - je paní Gillmanová. Toto předvolání bylo doručeno, ale paní Gillmanová není zde u soudu. Chtěl bych získat příkaz k jejímu předvedení.“

Nějaká žena v zadní řadě sedadel vstala a řekla: „Paní Gillmanová je zde na předvolání. Já ji přivedu.“

Mason přisvědčil a posadil se.

„Dobrá,“ řekl soudce Churchill v nastalém tichu. „Máte jistě právo předvolat svědky obhajoby, ovšem rozumějte, pane Masone, tohle není případ, při kterém obvykle zkoumáme věrohodnost různých svědků. Tento soud má svědectví obžaloby, na jehož podkladě je obžalovaná držena ve vazbě až do řízení před Nejvyšším soudem, bez ohledu na jakékoliv rozpory ve svědeckých výpovědích.“

„Rozumím,“ řekl Mason.

Dveře v pozadí soudní síně se otevřely a vešla Minerva Goodingová. Do ní byla zavěšena žena s velmi tmavými brýlemi, pevně vztyčená, a držela černobíle pruhovanou hůl. Šla dost sebejistě a byla oblečená velmi důstojně.

Tato žena, když ji dovedli na stanoviště svědků, zvedla pravou ruku a složila přísahu. Uvedla jméno Sophia Gillmanová.

Mason se obrátil ke stanovišti svědků. „Paní Gillmanová, viděla jste mě už někdy v životě?“

„Neviděla jsem vůbec nikoho už deset let,“ řekla.

„Mluvil jsem s vámi někdy?“

„Ne, ale přesto jsem vás slyšela.“

„Kdy?“

„Když jste mluvil s Minervou Goodingovou o mně a o návštěvě mého bytu a o mých vztazích k Sophii Atwoodové. Nevím, jak jste zjistil to, co víte, ale měla jsem dojem, že přihořívá.“

Hamilton Burger vyměnil udivený pohled s poručíkem Traggem, potom vstal a řekl. „Jakou má tohle všechno souvislost, Vaše Ctihodnosti?“

„Souvislost se prokáže,“ řekl Mason.

„Dobře, ale myslím, že tou souvislostí by se mělo začít,“ řekl Hamilton Burger.

„Výborně,“ pravil Mason a obrátil se ke slepé svědkyni. „Jaký je váš vztah k obžalované Katherine Ellisové?“ zeptal se.

„Jsem její teta Sophia,“ řekla žena důstojně.

„Cože?“ vykřikl udiveně Hamilton Burger. Potom se posadil a veškerá bojovnost ho opustila.

„A kdo byla ta žena, která žila v domě a která je známa jako Sophia Atwoodová?“ zeptal se Mason.

„To je má bývalá ošetřovatelka Mildred Addiová.“

„A Mildred Addiová vás představovala s vaším souhlasem?“ zeptal se Mason.

„Správně.“

„Mohla byste nám, prosím, všechno vylíčit?“

Svědkyně pravila unaveně: „Řekla bych, že už toho není moc k vysvětlování. Jsem Sophia Ellis Gillmanová. Nemám žádnou rodinu kromě bratra, který byl velice svérázný a lehkomyslný. Když dosáhl úspěchu, neměl čas se starat o své chudé příbuzné. Jediná duše, která o mě projevila nějaký zájem, byla Katherine Ellisová. Ona je, předpokládám, obžalovaná v tomto případě. Lituji, že ji nemohu uvidět.

Mildred Addiová měla pro mě veliký význam v mnoha ohledech. Pracovala u mě jako hospodyně a potom, když jsem oslepla, přenesla jsem na ni svou identitu. Ovšem musím pokračovat ve svém příběhu.“

„Prosím, pokračujte,“ vybídl ji Mason.

Soudní síň byla zcela tichá. Posluchači se natahovali, aby lépe slyšeli. Soudce Churchill sledoval svědkyni široce rozevřenýma očima.

„Již před nějakým časem jsem ztratila kontakt se svou rodinou,“ pokračovala svědkyně. „Pak jsem oslepla. Mezitím jsem nashromáždila značný majetek.

Nestála jsem o projevy účasti ve svém neštěstí ani o pomoc od bratra, který se chlubil vlastními úspěchy před chudými příbuznými. Nechtěla jsem, aby mně dával okázale najevo svou laskavou péči.

Vdala jsem se za Jeroma Gillmana, který byl zakladatel Gillco Manufacturing Company On zemřel a zanechal mi dost peněz. Kromě jiného mi nechal velký balík akcií Gillco Manufacturing Company. Zanechal také syna z dřívějšího manželství, bezcenného ničemného flákače - Spencera Gillmana, nyní hlavu celé společnosti.

Pro slepou ženu není výhodné, aby měla bankovní konto, a vůbec už člověku neprospěje, když se o něm ví, že má u sebe velké částky peněz. Proto jsem zařídila s Mildred Addiovou, která se vydávala za mne, abychom měly v domě tajnou skrýš. Občas jsem tam chodila a brala peníze nebo dluhopisy - většinou peníze. Protože jsem žila v tom domě léta, znala jsem tam každý centimetr a mohla jsem tam chodit v jakoukoliv denní i noční dobu naprosto bezpečně.

Tehdy se Mildred - stále pod mým jménem - zamilovala do Geralda Atwooda, ženatého muže, který odešel od své ženy, ale zanedbal formality nutné k rozvodu.

To výrazně zkomplikovalo situaci. Já jsem musela napsat svému bratrovi, že jsem se provdala za Geralda Atwooda. Udělala jsem to nerada, ale jinak bych všechno zkazila.

Potom můj bratr a jeho žena zahynuli při automobilovém neštěstí a krátce nato Gerald Atwood zemřel na golfovém hřišti. Atwoodova ovdovělá žena shrábla všechno, co jí přišlo pod ruku. Katherine, obžalovaná v tomto případě, byla finančně zcela na dně a zůstala úplně sama.

Řekla jsem Mildred Addiové, aby napsala Katherine jako Sophia Atwoodova a pozvala ji na návštěvu. Chtěla jsem mít příležitost poznat tohle děvče a zjistit, jestli je stejně lehkomyslná jako její otec, nebo zda má dobrý základ.

Vyložila jsem Mildred, co má dělat, a všechno probíhalo dobře, dokud se nějak neprozradilo, že je v domě uloženo mnoho peněz. Tím vznikly potíže.

Předpokládám, že by se všechno nějak vyřešilo, ale vypukly boje o vedení společnosti Gillco Manufacturing Company. A Spencer, kterého nemohu vystát - syn Jeroma Gillmana z dřívějšího manželství -, věděl, že jeho otec mi nechal ten balík akcií, který byl převeden na mne a registrován na mé jméno, ale nevěděl, kde jsem já. Začal si tedy myslet, že Mildred Addiová, která žila pod jménem Sophia Atwoodova, je ve skutečnosti tou ženou, která má akcie.

Jako slepá žena jsem zůstávala ve styku s lidmi ze společnosti, kteří věděli, jaký je Spencer mizera, a chtěli se ho zbavit. Ale Spencer je lstivý. Přiměl Stuarta Baxleyho, aby se do věci vložil. Měl zpracovat Mildred a vyvolat v domě rozruch. Varovala jsem před ním Mildred, ale nechtěla poslechnout. Byla vždy svéhlavá.

No a teď to má. Teď dostala přes hlavu.“

„Víte,“ zeptal se Mason, „kdo ji uhodil tou baterkou?“

„To nevím. Vím jenom, že to musel být někdo, kdo pohnul tím chladičem na vodu a nechal ho tam, kde jsem ho porazila. Nikdy v životě jsem nebyla tak překvapená. Šla jsem, jako jsem vždycky chodila, a náhle jsem narazila do té nádoby s ledem a porazila ji na zem. Pak jsem slyšela někoho běžet a mužské hlasy. Musela jsem sejít dolů po zadním schodišti a vyjít zadními dveřmi - což bylo vlastně v pořádku, protože v aleji na mě čekala Minerva Goodingová ve voze.

Ale tu noc, kdy došlo k přepadení, jsem na tom místě vůbec nebyla. Nic o tom nevím.“

„Děkuji vám, paní Gillmanová,“ řekl Mason. „To je všechno.“

Slepá žena vstala a odešla se svou průvodkyní zpátky na zadní sedadlo.

Když šla kolem stolu, kde seděl Mason, Katherine řekla dojatým hlasem: „Teto Sophie!“

„Kit,“ řekla žena a otočila se po hlasu ke Katherine Ellisové.

Obě ženy se objaly.

Soudce Churchill chvíli počkal, než zaklepal tužkou.

„Již to bude brzy skončené,“ řekl Mason tichým hlasem slepé ženě a pak se otočil k soudu. „Když soud dovolí, chtěl bych znovu předvolat poručíka Tragga jako svého svědka.“

Soudce, již velmi napjatý, řekl: „Poručík Tragg na stanoviště svědků.“

„Poručíku,“ zeptal se Mason, „pomyslel jste na to, že ten, kdo posunul skleněnou nádobu na vodu, musel na ní zanechat otisky prstů?“

„Nejenom to,“ řekl poručík Tragg. „Když jsem tam přišel poprvé, sklo bylo ještě na místě, tak jsme to všechno poprášili.“

„Našli jste nějaké otisky?“

„Našli; velmi dobrou sadu otisků a kromě toho otisk dlaně. Nepochybně otisky osoby, která zčásti zdvihla, zčásti posunula chladič na vodu z rohu, kde stál.“

„A porovnali jste některý z otisků, které jste našli, s otisky na baterce použité jako zbraň?“

„Dva nebo tři z těch otisků byly totožné, ano - ale nevíme, čí otisky to jsou.“

„Víte určitě, že to nejsou otisky obžalované?“

„Ano.“

„To je všechno, poručíku. Děkuji vám.“

Tragg vyměnil rozpačitý pohled s Hamiltonem Burgerem.

Burger se chystal pronést nějakou poznámku k soudu, ale potom, když vstal, si to rozmyslel a pomalu se zas posadil.

Mason řekl: „Můj další svědek, když soud dovolí, bude svědek nepřátelský. Žádám o dovolení pokládat zavádějící otázky.“

„Kdo je ten svědek?“

„Hubert Deering.“

„Výborně,“ řekl soudce Churchill. „Vezmeme v úvahu jeho nepřátelské zaměření, pokud se nějak projeví.“

„Zjišťuji, že pan Deering je přítomen,“ řekl Mason. „Chtěl bych ho povolat k svědectví.“

Hubert Deering, tentýž hubený chlapík, kterého Mason viděl přijít do kanceláří Gillco Manufacturing Company, vstal a přistoupil k stanovišti svědků. Jeho vystupování bylo agresivně sebevědomé. Zvedl ruku, byl vzat do přísahy a obrátil s nechutí tvář k Masonovi.

„Vy jste syn Bernice Atwoodové?“ zeptal se Mason.

„Jsem,“ odsekl svědek.

„Máte nějaké obchodní vztahy k Spenceru Gillmanovi?“

„Do toho vám nic není.“

„Já se neptám, jaké vztahy detailně máte,“ řekl Mason. „Já se vás pouze ptám, a vy můžete odpovědět ano nebo ne, jestli máte nějaké obchodní vztahy k Spenceru Gillmanovi.“

„Do toho vám nic není.“

Mason přešel ke stolku obhajoby, kde mu Della Streetová podala hladkou kovovou podložku se složkou papírů.

Advokát tuto podložku vzal za okraje, přistoupil k stanovišti svědků a podal ji svědkovi.

„Na této podložce,“ řekl, „je kopie dopisu Geraldu Atwoodovi o poslední vůli. Chci vás požádat, abyste se na ni pečlivě podíval a řekl mi, jestli jste někdy viděl originál dopisu, od kterého tady mám průklep.“

Mason podal kovovou podložku svědkovi do ruky.

Svědek vzal podložku, podíval se na kopii dopisu a řekl: „Co to všechno má společného s tímto případem?“

„Já se vás ptám,“ řekl Mason, „jestli jste někdy viděl originál dopisu, jehož kopie je tady.“

„Rozuměl jsem vaší otázce. Ptám se vás, co to všechno má společného s tímto případem.“

„Souvislost vám prokážu,“ řekl Mason. „Viděl jste ten dopis?“

Svědek zaváhal a potom s nechutí řekl: „Dobrá, viděl jsem ten dopis. Moje matka mi ho ukázala. Byla z něj celá rozčilená. Řekl jsem jí, že je to podvrh - něco, co byste označil jako léčku. A já stále říkám, že je to léčka. Myslím, že jste v životě neviděl Geralda Atwooda. Nevěřím, že jste mu někdy dával jakoukoliv radu. Myslím, že to celé je podfuk.“

Svědek vrátil kovovou podložku s dopisem Perrymu Masonovi.

Mason řekl velmi zdvořile: „Děkuji vám, pane Deeringu.“

Obrátil se, vzal podložku za kraje a donesl ji ke stolku obžaloby, kde seděl s Hamiltonem Burgerem poručík Tragg.

„A teď, poručíku,“ řekl Mason, „když vyvoláte latentní otisky prstů, které svědek zanechal na lesklém povrchu této podložky a porovnáte je s latentními otisky, které jste našel na skleněném chladiči na vodu a s neidentifikovanými otisky na baterce, myslím, že budete mít problém vyřešený.“

Mason došel zpátky ke stolku obhajoby a posadil se.

Stačil pouze jediný Burgerův pohled do tváře svědka, aby si tento starý soudní veterán uvědomil celou situaci.

„Když soud dovolí,“ řekl a vstal, „toto porovnání bude chvíli trvat. Mohu požádat soud o půlhodinovou přestávku?“

„Dobrá,“ řekl soudce Churchill. „Jednání se přerušuje na třicet minut.“

V místnosti vznikl ohromný rozruch. Posluchači komentovali dramatický vývoj.

Hubert Deering vyrazil ze dveří.

Hamilton Burger vrhl pátravý pohled na Perryho Masona.

Mason pokývl hlavou. „Útěk v této situaci,“ řekl tichým hlasem, „je přiznání viny. Lidská povaha v tom případě velí utéct. On začal utíkat a bude pořád utíkat. Můžete ho chytit někde u mexických hranic a budete mít mnohem pevnější obvinění, než máte teď.“

Nevidomá žena a Katherine Ellisová stály spolu a tiše si povídaly.

Hamilton Burger na ně pohlédl a pak se obrátil zpátky k Perrymu Masonovi.

„Perry,“ řekl, „jestli máte v tomhle pravdu, nebudu vám závidět vítězství.“ Mason se usmál: „Mám pravdu.“

KAPITOLA XIX

Soudce Churchill se vrátil k soudu na konci půlhodiny.

„Skonal jste se svědkem Deeringem?“ zeptal se Perryho Masona, když se soud sešel.

„Ne, neskončil jsem s ním, ale nezdá se, že by byl přítomen. Ale je přítomen poručík Tragg a já bych mu rád položil několik otázek.“

Tragg se vrátil na svědeckou lavici.

„Provedl jste porovnání otisků?“ zeptal se Mason.

„Ano.“

„A našel jste nějaké shodné znaky?“

„Získal jsem sérii perfektních otisků. Hubert Deering zanechal své otisky na baterce, která byla použita jako zbraň, i na skleněné nádobě, která obsahovala pitnou vodu.“

„Víte, kde je pan Deering teď?“ zeptal se Mason.

Poručík Tragg se zašklebil. „Vím přesně, kde je.“

„Kde?“ zeptal se Mason.

„Odešel od soudu, sjel dolů výtahem, šel na parkoviště, vzal si vůz a vyrazil na jih. Podle mých rozkazů ho sledují detektivové v civilním voze bez policejního označení. Ten vůz má radiotelefon a policista dává zprávy mé kanceláři zde na ústředí i šerifům podle cesty.

Hubert Deering je v tomto okamžiku zřejmě na cestě k mexickým hranicím.“

Hamilton Burger vstal. „Když soud dovolí, mohu učinit prohlášení?“ zeptal se.

„Zajisté,“ řekl soudce Churchill.

„V poslední půlhodině byl vývoj velmi překvapivý.

Ten kovově lesklý povrch podložky poskytl dokonalou sadu latentních otisků, které byly bezpečně identifikovány, že pocházejí od téže osoby, která zanechala otisky na baterce i na chladiči vody.

Důležitější však je fakt, že ta žena, která je v nemocnici jako Sophia Atwoodová, ale jejíž skutečné jméno je zřejmě Mildred Addiová, již konečně mohla alespoň vypovědět, že útočník byl muž. Viděla ho krátce předtím, než ji srazil a ona upadla do bezvědomí.

Lékaři jí ještě nedovolí učinit podrobnou výpověď, ale ona se již začíná uzdravovat. Odstranili krevní sraženinu na mozku, operace byla úspěšná,“

Soudce Churchill se zamyšleně zeptal: „Zjistil jste motiv?“

„Ovšem,“ řekl Hamilton Burger. „Deering nějakým způsobem zjistil, že v domě je tajný úkryt. Zřejmě měl důvod věřit, že obsahuje balík akcií Gillco Manufacturing Company, které chtěl najít a které pocházely od Geralda Atwooda. Domníval se, že jsou v držení Sophie Atwoodové. Myslel, že může dokázat, že Bernice má na ně větší právo. Měl pocit, že akcie, které má Sophia, ve skutečnosti patřily do dědictví po Geraldovi.

Pokoušel se také najít, a když by to šlo, zničit jakoukoliv poslední vůli sepsanou Geraldem Atwoodem. My si dosud nejsme jisti všemi těmito motivy, ale jestli Deering věřil, že jde o část majetku Geralda Atwooda, a jeho matka prokáže jejich původ, dostal by velkou odměnu od lidí z Gillco.“

„Za těchto okolností,“ řekl soudce Churchill, „se mi zdá, že můžete udělat jen jedno.“

„Udělám to s radostí,“ řekl Hamilton Burger. „Upouštím od obžaloby v případu lid proti Katherine Ellisové.“

„S tím souhlasím,“ řekl soudce Churchill. „Případ je uzavřen, ale ještě než skončíme, bude místnost pro svědky zcela vyklizena s výjimkou obžalované, jejího obhájce, sekretářky pana Masona a nevidomé ženy, která se ukázala jako velmi zajímavá osobnost. Myslím, že rodinné setkání je na místě.

Obžalovaná se propouští z vazby. Projednávání je skončeno. Soud odchází.“

Katherine Ellisová vykřikla a chytila se Masona za rameno, vyskočila a běžela přes soudní síň do náručí slepé ženy.

Mason se usmál na Hamiltona Burgera a stiskl jeho napřaženou ruku.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai