ERLE

STANLEY

GARDNER

Perry Mason

Potíže

správce jmění

Erle Stanley Gardner

The Case of the Troubled Trustee

Copyright © 1965 by Erle Stanley Gardner

Pocket Books, Inc. New York N. Y. 1968

KAPITOLA 1

Perry Mason vešel do své kanceláře, usmál se na Dellu

Streetovou a řekl: „Tak copak máme v poště, Dello? Je tam něco

obzvlášť zajímavého?“

Mávla rukou k hromádce dopisů na Masonově stole.

„Normálka, samí lidé, kteří něco chtějí.“

„Chtějí co?“

„Chtějí, abyste udělal přednášku, napsal doporučující dopisy,

či připravil nějaký zasvěcený článek k aukci proslulých

osobností.“

„A dál? Ještě něco nového?“ zeptal se Mason.

Oči Delly Streetové rozehrály přehnanou pantomimu

zaníceného zájmu.

„Jestli,“ spustila, „máte v úmyslu dostat z Gertie, své

romantické sekretářky v předpokoji, nějakou výkonnost, asi byste

měl z její kanceláře vystrnadit Kerryho Duttona.“

„A kdo je ten Kerry Dutton?“ zajímalo Masona.

„Poměrně mladý muž, jehož šaty nesou známky střízlivé

elegance. Jeho obličej se z profilu podobá medailonku, má hnědé

vlnité vlasy, ocelově šedé oči a velice pěkná ústa; přes hrud asi tak

šestatřicet a v pase třicet palců. Gertie je z něj úplně paf. Nemůže

od něho odtrhnout oči.“

„Co chce?“ otázal se Mason.

„To je záhada,“ zněla odpověď. „Jeho navštívenka hlásá, že je

investičním poradcem. Přeje si s vámi mluvit ve velice osobní a

mimořádně naléhavé záležitosti.“

„Nezajímám se o investice. Nechci…“

„Profesionální záležitost,“ skočila mu do řeči.

„Specializuji se na případy, vražd a soudních procesů,“ řekl

Mason. „Co bych ksakru dělal s investičním poradcem?“

„Jen jsem vám to oznámila,“ podotkla Della Streetová.

„Neřekl, oč jde?“

„Ne, jen že je to čistě osobní záležitost, v níž je něco, co je

třeba projednat naprosto důvěrně a s největším taktem.“

„Podívám se na něj,“ svolil Mason, „když nic jiného, aspoň ho

odpoutám od Gertiina romantického pohledu. Kolik je mu let,

Dello?“

„Řekla bych tak jednatřicet či o rok víc.“

„A,“ pokračoval Mason, „předpokládám, že má nablýskané

střevíce, perfektní manikúru, bezvadnou vázanku a vzhled bez

poskvrnky.“

„Nehodí se snad tenhle popis na někoho, kdo se zabývá

investičním poradenstvím?“ zeptala se Della Streetová.

Mason se náhle hluboce zamyslel. „Třeba tomu chlapíkovi

křivdím. Pozvěte ho dál, Dello, a zjistíme, co chce.“

Della Streetová přikývla, vyšla z kanceláře, aby se o pár minut

později znovu objevila s Kerrym Duttonem.

„Pan Dutton, pan Mason,“ představila je.

Mason se setkal s neuhýbajícím pohledem šedých očí, přejel

návštěvníka od hlavy k patě, aby si udělal letmý obrázek, pak vstal

a potřásl si s ním rukou. „Jak se daří, pane Duttone?“ zeptal se.

„Tohle je pro mě velká čest,“ začal Dutton. „Omlouvám se, že

jsem přišel bez předchozího objednání, pane Masone, ale celá ta

věc je mimořádně naléhavá.“

„Řekněte mi v kostce, oč se jedná,“ vyzval ho Mason. „Zřejmě

potřebujete profesionální radu.“

„Ano, přesně tak.“

„Většinou pracuji v úplně jiných oblastech. Pochybuji, že bych

vám mohl nějak pomoci. Zřejmě oba ztrácíme čas.“

„Obhajujete zločince, ne?“ zeptal se Dutton.

„Ano.“

„A k tomu vás právě potřebuji.“

„Kdo se dopustil trestného činu?“ vyptával se Mason.

Dutton se levým ukazováčkem dotkl vlastní hrudi.

Mason studoval svého návštěvníka pevným a pronikavým

pohledem.

„Byl jste uvězněn a teď jste venku na kauci?“ zeptal se.

Dutton potřásl hlavou. „Nebyl jsem ve vězení. Proto jsem k

vám přišel. Nerad bych se tam dostal.“

„Tak jste snad zpronevěřil peníze?“

„Ano.“

„Komu?“

„Z účtu jisté Desere Ellisové.“

„O jakou částku se jedná?“

„Kolem čtvrt milionu dolarů.“

Mason potřásl hlavou. „Každý člověk,“ prohlásil, „má právo

na svůj den u soudu. Každý člověk má právo na advokáta, který ho

bude zastupovat, ale právník není partnerem ve zločinu. Na

základě fakt, která jim oznámíte, nejen neuniknete zatčení, ale

mám-li vás zastupovat, musím zvednout sluchátko a zavolat na

policii.“

„Počkejte chvilku. Neznáte fakta.“

„Znám jich dost z vašeho vlastního přiznání.“

„Smím vám vylíčit svou verzi příběhu?“

Mason pohlédl na náramkové hodinky. „Dám vám dvě

minuty,“ souhlasil, „ale mám značně napilno. Váš případ mi nic

neříká, a ani vy na mě neděláte dobrý dojem.“

Dutton zrudl.

Mason ho nevybídl, aby se posadil, a Dutton zůstal stát.

„Templeton Ellis, otec Desere Ellisové, byl jedním z mých

klientů,“ začal Dutton. „Zemřel před čtyřmi lety. V době otcovy

smrti bylo Desere třiadvacet a stýkala se s mnoha lidmi, kteří

jejímu otci nebyli po chuti.

Zanechal závěť obsahující svěřenecké jmění. Stal jsem se jeho

správcem. Desere měla mít příjem, který by zcela závisel na mém

uvážení – takový, který by zajistil její potřeby. Ze základního

kmenového jmění mohla mít tolik, kolik jsem uznal za vhodné.

Bylo mi poskytnuto výhradní diskreční právo nakládat s jejími

finančními prostředky, právo investovat a znovu ukládat. Měl jsem

volnou ruku.“

„Chápu,“ řekl Mason. „Ponechal vám naprostou volnost.“

„Ano. Udělal to, aby ochránil svou dceru před sebou samou.“

„A co udělal,“ ozval se ostře Mason, „pro ochranu vlastní

dcery před vámi?“

„Nic,“ přiznal Dutton.

Mason výmluvně mlčel.

„Tedy,“ pokračoval Dutton, „finanční částka, kterou zanechal,

činila asi sto tisíc dolarů. Během čtyř let po jeho smrti jsem

vyplatil jeho dceři přibližně sto deset tisíc.“

Mason se zamračil. „Myslel jsem, že jste zpronevěřil čtvrt

milionu.“

„V jistém smyslu ano.“

„Tomu nerozumím.“

„Otec Desere si přál, abych zachoval netknuté cenné papíry,

které zanechal, ale měl jsem pravomoc nakupovat a prodávat.

Dobrá, tak jsem tedy kupoval a prodával.

Mezi oblíbené akcie jejího otce patřily nevýnosné akcie Steer

Ridge Oil & Refining Company. Prodal jsem je, aniž jsem o tom

někomu řekl. Odprodal jsem některé z dalších špatných cenných

papírů v portfoliu, ty, které si její otec nechával spíš ze

sentimentality než pro rozumné obchodní důvody,“ řekl Dutton.

„Získané peníze jsem rozdělil na tři přibližně stejné částky. Jednu

třetinu jsem investoval do rentabilních cenných papírů, druhou do

těch, kde jsem měl silné tušení, že vynesou pěkný zisk, a zbývající

třetinu jsem použil pro spekulace s realitami ve společenstvích,

kde jsem intuitivně předvídal vývoj. Dosáhl jsem značného zisku,

převedl jsem ten majetek na své jméno, zisky vzrůstaly, až dosáhly

čistého čtvrt milionu dolarů.“

„A co daně?“ zeptal se Mason.

„Majetek přinášející zisk jsem měl vedený na své jméno. Ze

zisků jsem platil daně z investic.“

„A jak vypadalo každoroční vyúčtování?“

„Nikdy jsem žádné neprováděl, a Desere Ellisová mě nikdy o

žádné nežádala.“

„Nechtěla vědět, co se děje s jejími penězi?“

„Myslí si, že to ví. Domnívá se, že brzy vyčerpá celý

svěřenecký fond. Po celou dobu trvání mé svěřenecké správy jsem

jí vyplácel coby správce jmění dva tisíce dolarů měsíčně.“

„Ušetřila z toho něco?“ zajímalo Masona.

„Ušetřila? Proboha, ne! Utratila všechno a zřejmě ještě

nadělala dluhy. Je velice rozhazovačná a vydává peníze i za to, co

je úplně bezcenné.“

Mason zachytil Dellin pohled. „Chápu,“ řekl.

Dutton ho zvědavě pozoroval. „V to doufám,“ odpověděl.

Mason se na svého návštěvníka chvíli upřeně díval, než se

znovu ozval: „Provinil jste se několika porušeními zákona. Smísil

jste svěřenecký fond s vaším vlastním, zpronevěřil jste jmění,

ošidil jste svou klientku a zradil její důvěru.“

„Přesně tak,“ přitakal Dutton. „Ale cítil jsem, že to musím

udělat.“

„A co podle vás mám udělat s tím vším já?“ zeptal se Mason.

„Za tři měsíce vyprší má svěřenecká správa,“ řekl Dutton.

„Pak musím provést vyúčtování a převést všechny peníze na

Desere.“

„A jak je vidět,“ ozval se Mason, „nejste schopen provést

nijaké odškodnění.“

„Odškodnění?“ podivil se Dutton. „K čemu? Celý fond je

nedotčený. Měl jsem jen prostě majetek vedený na své jméno.“

Mason ho zamyšleně pozoroval. „Sedněte si,“ vybídl ho

nečekaně.

„Děkuji.“ Dutton se posadil.

„Nejlepší bude, když mi všechno přesně vysvětlíte,“

pokračoval Mason.

Dutton začal: „Ze všech sil jsem se snažil chránit zájmy

Desere. Po jedné stránce – sto tisíc dolarů není tak velká částka,

ale zase na druhou stranu je to pěkně velká suma peněz.

V době otcovy smrti lidé, s nimiž se Desere stýkala, byli

dlouhovlasí, nosili vousy, měli špínu za nehty, zastávali levicové

idealistické názory a na ni pohlíželi jako na dědičku. Ze všech

stran ji obírali o peníze, vypínali se nad ní a považovali ji za

měšťačku. Byla by udělala nevímco, aby žila podle jejich ideálů a

oni ji respektovali. Brali od ní peníze, nicméně stále pro ně

zůstávala outsiderem. Je to senzitivní mladá žena, jíž bylo

ublíženo, která ve své osamělosti dychtila po tom, aby ji ta horda

přijala mezi sebe.

Její otec se domníval, že čtyři roky postačí k tomu, aby dozrála

a měla nějakou perspektivu.“

„A proto její otec založil tenhle zvláštní svěřenecký fond, který

ji měl uchránit před oním typem společnosti, s níž se stýkala?“

„Ano. Přál si ochránit ji před sebou samou. Nepochybně si

myslel, že jí zatrhnu rozhazování peněz, které měla dostávat, že ji

tím finančním nátlakem donutím opustit její přátele a navázat

přátelství v jiném společenském prostředí. Po pravdě řečeno, před

smrtí mi tohle všechno naznačil.“

„Proč jste to neudělal?“ zeptal se Mason.

„Protože takhle bych byl nevyužil správnou příležitost,“

objasňoval Dutton. „Uvědomoval jsem si, že kdyby pro tahle

individua reprezentovala značnou sumu peněz, ti lidé by se

pokusili ji využívat, jen aby si zajistili finanční výhody. Chtěl

jsem, aby její přátelé věřili, že svěřenecký fond je vyčerpán.

Kdybych na druhé straně mohl dostatečně zvýšit spekulační

zisky, o nichž nic nevěděla, takže bych si mohl dovolit dávat jí

peníze plnými hrstmi, utratila by je, a pak kdokoli, kdo jde po

majetku, by v ní viděl ženu, která promrhala své dědictví, a jako

takovou by ji beatnici vyloučili ze svého středu.“

„A pro tohle jste riskoval, že půjdete do vězení?“ zeptal se

Mason.

„Chtěl bych, abyste mě před tím vězením ochránil,“ zněla

odpověď. „Když jsem smísil svěřenecký fond se svým vlastním

majetkem, měl jsem vždycky všechno vedené na své jméno jako

správce jmění, aniž bych Desere něco prozradil o jejím majetku.“

„Co kdybyste byl zemřel?“ položil otázku Mason.

„Jsem úplně zdráv a cítím se dobře. V blízké budoucnosti

nemíním umřít.“

„Týden co týden dochází na dálnicích ke srážkám, při nichž se

zabíjejí stovky lidí. Hotové rudé jatky. Nikdo z těchto lidí

rozhodně neměl v úmyslu zemřít, když vyjížděl z domova.“

Dutton se ušklíbl. „Jsem jedním z těch, kdo se o víkendu

nedali zabít.“

Mason pohlédl na Duttona se slovy: „Jste mladý muž.“

„Záleží na tom, koho za mladého považujete. Já sám se cítím

naprosto zralý. Je mi dvaatřicet.“

„A Desere?“

„Za pár měsíců jí bude dvacet sedm.“

„Když jste se stal správcem toho jmění, ještě vám nebylo

třicet?“

Dutton zrudl. „To je pravda.“

„Vy ji,“ překvapil ho Mason nečekanou otázkou, „tak moc

milujete?“

„Cože!“ vykřikl Dutton, prudce se zaklonil na židli a zpříma se

posadil.

„Budujete si vlastní kariéru,“ podotkl Mason. „A zřejmě máte

pro zvolenou profesi značné nadání. Abyste uchránil Desere

Ellisovou a zabránil jí stát se obětí lovců věna, ohrozil jste celou

svou profesionální kariéru, a jak se zdá, nezískal jste tím vůbec

nic. Teď hovoříte s právníkem. Právníci nebývají příliš naivní, tak

snad byste mi měl radši říct, jak to bylo doopravdy.“

Dutton si povzdechl, zalétl rozpačitým pohledem k Delle

Streetové a pak vyhrkl: „Tak dobrá, miluji ji. Vždycky jsem ji

miloval, a nechci, aby se dozvěděla, jak si teď věci stojí.“

„Proč?“

„Protože na mě nikdy v tomhle smyslu takhle nehleděla.

Chovala se ke mně tak, jak by se chovala k nějakému mnohem

staršímu muži… Jsem pro ni něco jako starší bratr nebo strýc.

Nevyjadřuji se jejím jazykem. Nepřátelím se se společností, která

se zamlouvá jí. V současnosti ve mně vidí pouze správce svého

jmění. Její parta mě má za šosáka.“

„Byl jste před čtyřmi lety natolik úspěšný,“ položil advokát

další otázku, „že si Deseřin otec myslel, že finanční záležitosti své

dcery vloží spíš do vašich rukou než do rukou nějakého

zkušenějšího a staršího bankéře?“

Dutton zaváhal s odpovědí.

„Pokračujte,“ vybídl ho Mason.

„Dobrá,“ odpověděl mu Dutton, „její otec chtěl… no prostě,

měl mě rád. Domníval se, že bych mohl mít na Desere uklidňující

vliv… Stala se součástí toho šíleného davu. Vrhla se po hlavě do

všech těch bláznivin.“

„A její otec doufal, že když vás často bude muset vídat v

souvislosti s finančními záležitostmi, zamiluje se do vás?“

„Zdá se, že si to aspoň vskrytu myslel. Přál si ji uchránit samu

před sebou, a třeba ho přitom napadlo, že se do mě i zamiluje. Znal

mé city k ní.

Ale jako se mnoho plánů neuskuteční, protože do hry vstoupí

lidská přirozenost, všechno nakonec vyšlo úplně opačně. Desere

mě považuje za hrabivce. Zdůrazňuje i náš věkový rozdíl.“

„Vy ji milujete už celé ty čtyři roky?“

„Pět.“

„A nikdy jste jí nevyjevil své city?“

„To jsem samozřejmě udělal, už před víc než čtyřmi lety.“

„Co řekla?“

„Bylo jí mě líto. Tvrdila, že jsem si vůči ní vypěstoval ten

nepravý cit, a prohlásila, že by mi mohla být mladší sestrou,

kdybych na to přistoupil; kdybych prý chtěl trvat na té šílené

myšlence, že jsem do ní zamilovaný, mělo by to za následek, že by

mě už nikdy nechtěla vidět. Zničilo by to naše přátelství.“

„Takže jste to na téhle bázi přijal?“ zajímalo Masona.

„Čekám,“ odpověděl Dutton.

„Tušil její otec, že umírá?“

„Ano. Věděl to. Doktoři mu dávali osm měsíců. Byli velice

optimističtí. Vydržel jen šest.“

„A teď cítíte, že to s poslední vůlí a svěřeneckým fondem

nevyšlo tak, jak si to on představoval?“

„Mělo to přesně opačný účinek,“ povzdechl si Dutton.

„Několik měsíců byla Desere tak hrozně dotčená a vzteklá, že se

mnou sotva promluvila.

Měla pocit, že ji její otec zapudil, že podcenil její inteligenci,

že se ji snažil ovládat i po své smrti a… Prostě, je jako divoké

hříbě. Nesnese žádná omezování. Ukažte jí plot, a ona se pokusí

utéct – a když ji zaženete do kouta, bude kousat a kopat.

Po přečtení závěti se jí zdálo, že ji otec opravdu zahnal do

kouta, takže začala kousat a kopat.“

„A jak se zdá,“ prohodil Mason, „vy jste byl tím terčem?“

„Přesně tak.“

„A cítil jste, že zpronevěra svěřeneckého jmění uvede všechno

do pořádku?“

„Nesnažil jsem se to dávat do pořádku. Jen jsem se pokoušel

zabránit tomu, aby se všechno nezvrtlo špatným směrem.“

„Jak?“

„Kdyby ti příživničtí lovci věna znali pravdu, stala by se jejich

terčem. I takhle je tu jeden ničemný beatnik, který za ní brousí.

Chce se s ní oženit a ‚spravovat‘ těch pár tisíc, které má dostat po

ukončení svěřenectví.“

Mason se usmál. „Nezdá se vám jako manžel pro Desere?“

„Jestliže se s ní ožení… nevím, co bych udělal já, ale někdo by

měl toho chlapa zastřelit.“

Mason se zamyšleně zahleděl na Duttona. „Třeba byste měl

být ve svých romantických záležitostech poněkud agresivnější,“

navrhl.

„Musím ještě trochu déle hrát svou vyčkávací hru,“ přiznal

Dutton.

„Už ji hrajete čtyři roky, a bezvýsledně,“ namítl Mason.

„Pět,“ opravil ho Dutton. „Doufal jsem, kdyby Desere

poněkud víc vyspěla, setřel by se věkový rozdíl mezi námi. Přál

bych si, aby mě přestala považovat za staršího bratra – mnohem

staršího bratra.“

„Jsem rád, že jste vyrukoval s pravdou ven,“ pochválil ho

Mason. „Teď chci, abyste udělal tři věci. Za prvé: vystavte mi šek

na tisíc dolarů jako zálohu na palmáre. Za druhé: podepište

nedatované prohlášení o majetku, v němž uvedete všechny cenné

papíry, které jsou vedené na vaše jméno, ale které držíte v

opatrovnictví pro Desere Ellisovou. Nemusíte ji o tom

bezpodmínečně informovat, ale sežeňte záznam, že máte tento

majetek jen v opatrovnictví na základě závěti, a že kdybyste

zemřel, je Desere chráněna.“

„A za třetí?“ otázal se Dutton.

„Pokuste se přimět slečnu Ellisovou, aby ke mně zašla,“ řekl

Mason. „Chci si s ní promluvit.“

„Proč?“

„Někdo jí musí oznámit, že po ukončení vaší svěřenecké

správy dostane víc peněz, než očekávala, a někdo jí taky musí říct

proč.

Jestli se jí to pokusíte sdělit vy, budete vypadat jako padouch,

ale když to budu já, třeba se mi podaří postavit vás do role hrdiny.“

„Poslyšte,“ namítl Dutton, „nemůžete jí říct, co k ní cítím.

Nemůžete…“

„Nebuďte bláhový,“ přerušil ho Mason. „Nevedu manželskou

poradnu, ale advokátní kancelář. Vy mi zaplatíte za to, abych vás

dostal z nesnází, a já mám v úmyslu vás z nich vytáhnout.

Do vašeho milostného života mi nic není, pokud nějakým

způsobem neovlivní práci, kterou musím udělat.“

Dutton vytáhl z kapsy šekovou knížku a začal vyplňovat šek.

KAPITOLA 2

Druhý den ráno Mason vstoupil do své soukromé kanceláře ve

chvíli, kdy Della Streetová otvírala ranní poštu. Na chvíli zůstal

stát a se zaujetím ji pozoroval.

„Díky,“ vyhrkl nečekaně.

Překvapeně vzhlédla. „Za co?“

„Jen za to, že jste,“ odpověděl. „Že jste tak nedílnou součástí

tady toho všeho, tak úžasně výkonná a… a prostě vůbec.“

„Já děkuji vám.“ V jejích očích se objevil měkký výraz.

„Nějaký pokrok?“

„V čem?“ zeptala se.

„Ale, ale,“ usmál se Mason. „Nesnažte se mě ošálit. V tom

románku samozřejmě.“

„Máte na mysli Duttonův případ?“

„Přesně.“

„Dosud nic,“ pokrčila rameny. „Dopřejte tomu muži trochu

času.“

„Asi nebude mít tolik času, jak si myslí,“ odpověděl Mason.

Usadil se na čalouněnou židli pro klienty a pozoroval elegantně

vznosnou postavu Delly Streetové, jak stála u psacího stolu,

otvírala dopisy a rozdělovala je do tří hromádek – ty naléhavé do

levého rohu stolu, ty, co budou vyžadovat osobní odpovědi,

doprostřed, a běžnou poštu, která spadá do kompetence sekretářky,

napravo.

„Chcete radu?“ zeptala se.

Usmál se. „Proto jsem o tom začal mluvit.“

„Vy nemůžete hrát Amora,“ podotkla.

„Proč ne?“

„Nemáte na to postavu. Jste naditý do spousty šatů a chybí

vám malované srdíčko a šíp.“

Mason se usmál. „Jen mluvte dál.“

„Někdy,“ pokračovala Della Streetová, přičemž volila slova

tak pečlivě, jako by si je byla předem nacvičila, „se žena nadlouho

uzavře před mužem, vidí ho v roli, do jaké se sám obsadil, a pokud

se on nepřiměje k nějakému vstřícnému kroku, neuvidí v něm

žádnou romantickou postavu.“

„A co se stane za takových okolností?“ zajímalo Masona.

„Za takových okolností,“ znovu se ujala slova Della Streetová,

„příroda poskytla mužům výsadu převzít iniciativu; a jestliže ten

dotyčný není natolik mužem, aby se jí chopil, může se stát, že

dívka v něm nikdy nebude vidět romantického hrdinu.“

„Pokračujte,“ vybídl ji Mason.

„Ale existuje něco, co by mohlo definitivně všechno zmařit – a

sice, kdyby se někdo jiný pokusil převzít iniciativu za tu dotyčnou

osobu.“

„Pokud si vzpomínám, Longfellow se o tomhle zmiňuje v

básni o Johnu Aldenovi a Priscille,“ řekl Mason.

Della Streetová přikývla.

„Dobrá,“ obrátil se k ní Mason, „beru to jako varování. Přejete

si, abych udržel své fušerské mužské snahy pod pokličkou, je to

tak?“

Na sekretářčině stole zařinčel telefon.

Letmo se na Masona usmála a zvedla sluchátko. „Ano,

Gertie,“ odpovídala po drátě dívce z přijímací kanceláře.

Pak řekla: „Malý okamžik, Gertie, zůstaňte u aparátu, zeptám

se.“

Della Streetová se otočila na Perryho Masona. „V kanceláři

čeká Desere Ellisová,“ oznamovala.

Mason se pousmál. „Tak se na ni mrkněme, Dello.“

„Ještě okamžik,“ zarazila ho sekretářka. „Přišla v doprovodu

pana a paní Hedleyových, zřejmě matky a syna.“

„Přišli všichni společně?“ zeptal se Mason.

Della Streetová přikývla. „Jak mi Gertie důvěrně pošeptala, ta

matka je nějaká zarytá osoba s ústy podobajícími se pasti na krysy

a opičíma očima; syn je typický vousatý beatnik, studený jako psí

čumák, až prý z něho jde Gertii mráz po zádech. Znáte přece Gertii

– s jejím rychlým odhadem klientů.“

„A skoro vždycky se strefí,“ prohlásil Mason. „Řekněte jí, ať

sem pošle všechny tři.“

Della Streetová vyřídila vzkaz, pak přešla ke dveřím

spojujícím Masonovu pracovnu s přední kanceláří a otevřela je.

První vešel Hedley – širokoplecí mladík s ukázkovým vousem

a opovržlivým pohledem v očích, ve sportovní košili u krku

rozhalené a odhalující zarostlou hrud, v dost pomačkaných

kalhotách a sandálech na bosých nohou. Přes ruku měl přehozený

kabát.

Za ním vstoupila jeho matka, žena kolem padesátky, ne tak

vysoká jako její syn. Byla dost zavalitá, v obličeji jí mezi

ostražitýma hnědýma blýskavýma očima, jimiž okamžitě sjela

hodnotícím pohledem po Masonovi, trčel ostrý špičatý nos. Pak se

její zrak přesunul k Delle Streetové a obkroužil celou místnost.

Jako poslední vešla Desere Ellisová, dívka svou výškou mírně

přesahující průměr, do tmava opálená, s blond vlasy barvy medu,

klidnýma modrýma očima a poněkud hubenou postavou. Přes

opálení byla nesmírně bledá.

„Dobrý den,“ pozdravil advokát. „Jsem Perry Mason.“

Muž přikročil a vztáhl k němu ruku se slovy: „Já jsem Fred

Hedley, tohle je moje matka Rosanna a toto má snoubenka slečna

Ellisová.“

Mason přikývl. „Neposadíte se?“

Sedli si a Desere pohlédla na Dellu Streetovou.

„Má nepostradatelná osobní sekretářka,“ vysvětlil Mason.

„Zapisuje, o čem se hovoří, vede veškerou evidenci a je mou

pravou rukou.“

Fred Hedley si odkašlal, ale byla to jeho matka, kdo okamžitě

převzal iniciativu a první se rozhovořil.

„Desere bylo sděleno, aby vás navštívila,“ spustila. „Usoudili

jsme, že se jedná o její majetek.“

„Rozumím,“ řekl Mason vyhýbavě.

„Rádi bychom se o tom něco dozvěděli,“ pokračovala paní

Hedleyová.

„Co přesně byste chtěli vědět?“ zajímalo Masona.

Slova se teď ujal Fred Hedley. „Důvod, proč sem měla Desere

přijít.“

„Kdo jí to řekl?“ zeptal se Mason.

„Správce jejího jmění, Kerry Dutton.“

Mason se pozorně zadíval na Freda Hedleyho. „Vy ho znáte?“

otázal se.

„Setkal jsem se s ním,“ řekl Hedley vlažně. A pak, jako by

celou dobu Kerrym Duttonem volně disponoval, dodal: „Sosák a

hrabivec. Je to úplný outsider.“

„Je to můj velmi dobrý přítel,“ vložila se do toho Desere

Ellisová, „a můj otec mu velice důvěřoval.“

„Zřejmě až moc,“ vyštěkla paní Hedleyová.

„Abyste rozuměl,“ vysvětlovala Desere, „můj otec se

domníval, že bych neměla sama spravovat své jmění. Byla to dost

značná finanční částka a otec požádal Kerryho, aby se stal

správcem mého majetku; on mi měl vyplácet každoročně po čtyři

roky dostatečnou sumu, ale zase ne tolik, abych všechno rozházela

a pak byla na mizině. Myslím, že se tatínek nejvíc bál, abych

všechno nepromrhala.“

„Chápu,“ poznamenal Mason neutrálně. Pak se zeptal: „Máte

nějakou zvláštní zálibu v hazardu, slečno Ellisová?“

Nervózně se zasmála. „Taťka si to zřejmě myslel. Asi se

domníval, že mám zvláštní zálibu ve všem.“

Paní Hedleyová se vložila do rozhovoru. „Jsme tady proto, že

správce jmění v poslední době změnil názor na to, že by se peníze

převedly na dobročinné účely.“

„Jak tomu mám rozumět?“ zeptal se Mason.

„Je to Fredův nápad,“ vysvětlovala. „Chce ho mít, aby

mohl…“

Fred Hedley ji zarazil pokynem ruky. „Nemusíš mu říkat

detaily, mami.“

„Myslím, že by je pan Mason měl znát.“

„Tak mu je povím já“ připustil Hedley.

Obrátil se obličejem k advokátovi. „Jedno vám řeknu na

rovinu, pane Masone. Nejsem vizionář, a taky nejsem žádný

hejsek. Stýkám se sice s partou básníků a malířů, ale v podstatě

jsem činorodý typ.“

Toto téma ho mírně rozehřálo, vyskočil ze židle, předklonil se

a opřel se rukama o Masonův stůl.

„Svízel naší civilizace,“ pokračoval, „spočívá v tom, že se

civilizace nijak nevyvíjí. Má tendenci úplně zmizet.

Myslím, že si začínáme uvědomovat, že každá země si

potřebuje vytvářet génie; ale tady, v téhle zemi, to nemůžeme

udělat, protože se tu ten génius nemá možnost rozvíjet. A proč?

Protože hladoví.

Vezměte malíře, básníky a spisovatele, které znám a z nichž by

se mohli stát géniové. Nemám tím na mysli, pane Masone, že je

někdo musí vytvářet. Potřebují jen to, aby byli ponecháni sami

sobě, aby byli dostatečně svobodní a mohli rozvíjet svůj vlastní

talent.“

„A to oni nemohou dělat?“ zeptal se Mason.

„Ne,“ odpověděl Hedley, „protože si při tom musí současně

vydělávat na živobytí. Div neumírají hladem. S hladovým

žaludkem se nedá nic vypěstovat – kromě chuti k jídlu.“

„A vy máte nějaký nápad?“ zajímalo Masona.

„Chci založit nadaci pro slibné básníky, spisovatele, malíře a

myslitele – hlavně myslitele.“

„Pro jaký druh myslitelů?“

„Pro politické myslitele.“

„Z jaké oblasti politiky?“ zeptal se Mason.

„Ale, ale, pane Masone. Vy se mě snažíte dostat do úzkých.

Zřejmě kvůli těm mým vousům. Myslíte si, že jsem flákač. Ale

mýlíte se. Jsem sice beatnik, ale nechci jen plout s proudem.

Zůstávám objektivní a střízlivý, nicméně chci něco dělat.“

„Jako co?“

„Chci myslet.“

„Nazval jste Duttona šosákem,“ připomněl mu Mason. „Proč?“

„Protože je šosák.“

„Můžete mi ten pojem definovat?“

„Nikam nepatří, je úzkoprsý a přízemní, po uši zahrabaný v

konvenčním pojetí hrabání peněz. Časy se mění. Celý svět se

mění. S konvenčním typem myšlení už se nikam nedostanete – ani

v malířství, ani v literatuře, ani v básnictví, ani v politickém

myšlení.“

Mason pohlédl na Desere Ellisovou. „Hodláte financovat jeho

myšlenku?“

„Přála bych si to,“ odpověděla, „ale nevím, jak bych mohla.

Jak už jsem Hedleyovým řekla, tatínkovy peníze brzy budou zcela

vyčerpány. Teď lituji, že jsem tolik utrácela. Někdy mi dokonce

napadne, proč Kerry Dutton na mě nebyl přísnější a neřídil se víc

otcovým přáním.“

„V jakém směru?“ zajímal se Mason.

„Neměl mi poskytovat peníze na rozhazování.“

„Hodně jste rozhazovala?“

Přikývla. „Pořád jsem jezdila do Evropy nebo někam jinam,

kupovala si nová auta, nové oblečení, prostě jsem si užívala.

Jakmile člověk jednou začne, peníze se rozkutálejí velice rychle,

pane Masone.“

„A Dutton vám ty peníze dával?“

„Myslel si, že by měl otcovy peníze spravovat sám a vyplácet

je po určitých částkách tak, abych měla po celou dobu trvání jeho

správcovství stálý příjem.“

„A pak už byste neměla nic?“ zeptal se advokát.

„Pak bych neměla nic,“ přitakala. „Pak bych musela vážně

zauvažovat, jak si budu vydělávat na živobytí.“

„Nadhodila jste tohle někdy Duttonovi?“ zněla další Masonova

otázka.

„Někdy?“ zasmála se. „Celou dobu jsem mu to nadhazovala a

vyčítala.“

„To, že vám dával tolik peněz?“

„To, že mi jich nedával dost. Zeptala jsem se ho, jak on nebo

kdokoli jiný ví, jestli vůbec budu žít, až se vyčerpá mé jmění. Proč

bych tedy neměla užívat života, vidět, co se vidět dá, a pak, až

přijde čas a fond se vyčerpá, přejít most.“

Vložil se do toho Fred Hedley. „Ptáte-li se na můj názor, pane

Masone, ten fond byl spravován pramizerně. Deseřin otec znal

záliby své dcery, věděl, k čemu tíhne, a chtěl ji před tím ochránit.

Kdyby byl Dutton jednal správně, měli bychom teď mnohem víc

peněz pro naši nadaci.“

Mason se přívětivě usmál, aby tím úsměvem poněkud zmírnil

ostří svých následujících slov: „Ale to jsem neudělal.“

„Neudělal co?“ nepochopil Hedley.

„Neptal jsem se na váš názor,“ odpověděl Mason.

Hedley zrudl.

„Nuže,“ vložila se do toho paní Hedleyová, „jsme tady. Co

nám musíte říct, pane Masone?“

„Nic.“

„Nic?“

Mason rozhodil ruce v širokém gestu.

„Tak proč tu jsme?“ podivil se Hedley.

„To bych rád slyšel od vás,“ řekl Mason.

Všichni tři se po sobě podívali.

Rozhovořila se Desere Ellisová. „Včera večer mi volal Kerry

Dutton. Řekl mi, že se blíží doba, kdy vyprší jeho správa mého

jmění, že si zvolil vás za svého právního zástupce, a navrhl mi,

abych se u vás zastavila a seznámila se s vámi.“

„Navrhl vám i to, abyste s sebou vzala Hedleyovy?“

„Ne, to byl můj nápad.“

„Nač,“ zeptala se paní Hedleyová, „potřeboval právního

zástupce k ukončení správcovství majetku, když všechny peníze už

jsou pryč a… samozřejmě předpokládám, že bude předloženo

přesné vyúčtování. Pak jediné, co musí udělat, je převést veškerý

možný zůstatek na Desere, která mu na to dá potvrzení.“

„V těchto věcech existuje spousta právnických kliček,“

upozornil ji Fred. „Chápu, proč Dutton potřebuje právníka, ale

nevidím důvod, proč si přál, aby sem teď přišla Desere.“

„Třeba ho nenapadlo, že přijdete vy tři,“ ozval se Mason.

„Asi máte pravdu,“ připustil Hedley. „Z toho, jak nám to bylo

oznámeno, jsme usoudili, že nám chcete něco sdělit. Podle mého

odhadu zbylo kolem patnácti tisíc dolarů, a třebaže to nestačí pro

realizaci mého zamýšleného projektu, mohlo by to posloužit k

prvním krokům správným směrem. Desere by samozřejmě musela

něco obětovat, ale to ona stejně hodlá udělat. Osobně považuji za

velkou škodu, že Desere ty peníze promrhala na zbytečnosti, když

mohly sloužit skutečně prospěšnému účelu.“

„Odhadujete, že zbylo patnáct tisíc dolarů?“ zeptal se Mason.

„Z jejího majetku? Ano.“

„Jak jste to mohl tak odhadnout?“

„Známe původní částku, víme, co Desere vybrala, a dokážeme

si přibližně vypočítat, co mělo zbýt.“

„Kolik jste dostávala v uplynulých dvanácti měsících?“ obrátil

se Mason na Desere. „Jestli to není tajemství.“

„Proboha, ne,“ řekla. „Už jsem to vybrala téměř všechno.“ Pak

ostře dodala: „Jako Kerryho právní zástupce byste to měl vědět.“

„Zatím jsem s ním hovořil předběžně pouze jednou,“

vysvětloval Mason. „Nezacházeli jsme do detailů.“

„Připravujete vyúčtování?“

„Ještě ne.“

„Tak tedy,“ pokračovala, „během uplynulých čtyř let jsem

dostávala dva tisíce dolarů měsíčně. Ale v posledních dvou

měsících mi Kerry naznačil, že mi připraví bilanci, až skončí jeho

svěřenectví. Tak jsem trochu počítala a doufám, že by to mohlo

dělat asi patnáct tisíc dolarů – možná i o něco víc –, protože mi

Kerry nadhodil, že mě čeká jakési překvapení.“

„Nechtěla jste, aby to upřesnil?“

„Nikdy ho o moc nežádám,“ odpověděla dost melancholicky.

„Telefonuje mi a posílá mi šeky a… neschvaluje to.“

„Co?“

„Za prvé, mou známost s Hedleyovými,“ vybuchla, „a za

druhé, jak neumím hospodařit.“

„Poslyšte,“ zeptal se Mason, „utrácela jste dva tisíce dolarů

měsíčně?“

„V poslední době ne,“ přiznala. A po kratičké odmlce dodala.

„Začínám mít strach.“

„Co máte na mysli?“

„Snažím se něco ušetřit.“

„Kdyby ses vzdala svého bytu a žila skromněji, mohly by ty

zbylé peníze jít na založení Fredovy nadace,“ vložila se do jejich

konverzace paní Hedleyová.

Desere Ellisová přikývla. „O tom jsem přesvědčená, nicméně

hodlám použít své peníze na zaplacení obchodního kurzu, abych se

dala dohromady a mohla si vydělávat na živobytí. Dost dlouho

jsem žila jako playgirl.“

Fred Hedley na ni překvapeně pohlédl. „Má to znamenat, že se

chceš zapojit do toho stáda sosáků chrastících klíči?“

„Má to znamenat, že se míním dát do pořádku a brát život

odpovědně.“

„Byla bys pouhým kolečkem v obchodní mašinérii,“ řekl

Hedley káravě. „Co nejdřív bys ztratila spojení se všemi svými

přáteli, kteří jsou skuteční myslitelé. Stala by se z tebe jen další

námezdní otrokyně někde čmárající nebo kreslící grafy. Octla by

ses úplně na okraji veškerého dění.“

Mason se pousmál. „Nepodceňujte práci sekretářek, pane

Hedley. Jsou to perly značné ceny a ujišťuji vás, že je moc těžké

najít ty dobré. V dnešní době je musíte shánět a dlouho zacvičovat.

Slečna Streetová je má pravá ruka. Bez ní bych byl úplně

ztracený.“

„Námezdní otroci,“ vyštěkl Hedley. „Lidská důstojnost má

právo na něco víc než strojovou rutinu.“

„Důstojnost znamená velikost,“ podotkl Mason, „na to

nezapomeňte.“

Otočil se k Desere Ellisové se slovy: „Nevím, proč pan Dutton

chtěl, abyste mě navštívila. Mám zastupovat pana Duttona.

Kdykoli si rád pohovořím i s vámi.“

Mason položil zvláštní důraz na slova „s vámi“.

Přitakala.

„Ale,“ pokračoval Mason, „jako právní zástupce pana Duttona

nejsem v tomto okamžiku oprávněn prozradit cokoli o našem

vzájemném vztahu nebo o jeho záležitostech. Proto při každém

rozhovoru s vámi bych chtěl, aby byl přítomen i on.“

„Proboha,“ zvolala, „nemusíte přece tajit nic, co se týká

správcovství mého jmění. Je to naprosto jasné a jednoznačné.

Mám na to knihy, vím, kolik jsem měla, i kolik jsem utratila.“

„Byly tam nějaké nové investice?“ zeptal se Mason.

„Myslím, že ne. Tatínkovo jmění bylo uloženo v akciích a

obligacích. Kerry je občas musel prodávat, aby mí mohl proplácet

rentu ale byly tu i nějaké dividendy, čímž hodnota majetku

vzrostla. Tuhle část účetnictví jsem provedla – jen jsem si to

ověřila.“

„My jsme prošli obligace a akcie,“ vmísil se do řeči Hedley, „a

odhadli dividendy, úroky a prodejní ceny.“

„Rozumím,“ komentoval Mason bezbarvě, a hned se zeptal:

„Kdy se dáte zapsat do toho obchodního kurzu, slečno Ellisová?“

„Zítra,“ řekla.

Mason souhlasně pokýval hlavou a pak tím, že už nic nedodal,

naznačil, že nemá žádnou další otázku.

Hedley vstal a okamžitě se k němu připojila Desere. Paní

Hedleyová chvilku váhala, a pak se i ona pomalu zvedla ze židle.

„Děkuji za návštěvu,“ řekl Mason.

Della Streetová dokořán otevřela zadní dveře a všichni tři

vypochodovali.

Jakmile za nimi zaklaply dveře, Mason se obrátil ke své

sekretářce se znepokojeným výrazem. „Zřejmě porušuji veškerou

profesní etiku,“ řekl. „Obávám se, že mě smete stejný proud, který

způsobil, že Kerry Dutton ztrácí pevnou půdu pod nohama.“

„Chcete tím naznačit, že se ve vás probouzí láska k té dívce?“

zasmála se Della Streetová

„Myslím, že vždycky existuje určité pokušení hrát si na

Boha…,“ řekl Mason. „Je tu žena, která promrhává svůj život, a

pokud vím, i všechny peníze, které jí otec zanechal. Spolčuje se s

nějakými radikály píšícími intelektuálské verše, hájícími teoretické

politické názory, založené na omezených zkušenostech a

nedostatečných znalostech. A právě teď je ve stadiu, kdy se snaží

vypořádat sama se sebou.“

„A vy nevíte, co udělat, viďte?“ pochopila Della Streetová.

„Říct jí pravdu?“

Po chvilkovém přemýšlení Mason odpověděl: „Nejsem

svědomím svého klienta – pouhým jeho právním zástupcem.“

KAPITOLA 3

Příští den ráno, hned jak Mason vstoupil do kanceláře, podala

mu Della Streetová složené noviny.

„Co si mám přečíst?“ zeptal se Mason. „Finanční stránku?“

„Přesně tak.“

„Oč jde? Nějaké nepříjemnosti?“

„Přečtěte si to,“ pobídla ho. „Jestli se nemýlím, těch

nepříjemností je až dost.“

Mason se začetl do odstavce, na který ho upozornila.

Včera večer bylo oznámeno, že Steer Ridge Oil &

Refining Company představila nové ropné ložisko, které se

objevilo na zcela novém území v oblasti Crystal Dome.

Tržní hodnota akcií společnosti předtím stále klesala, a

podle Jarvise Readera, prezidenta společnosti, zpráva o

tomto objevu změní sestupnou tendenci. Nové ložisko leží

na zcela novém poli, jehož se předtím vzdala jedna z

největších ropných společností, protože bylo

neproduktivní.

Mason krátce hvízdl. „To abychom okamžitě dali zprávu

našemu klientovi, Kerrymu Duttonovi, Dello. Zavolejte mu.“

Přikývla. „Našla jsem si jeho číslo. Napadlo mě, že byste mu

měl zavolat.“

Zvedla sluchátko a požádala Gertii o venkovní linku. Pak už

její prsty hbitě vyťukávaly čísla na ciferníku.

Pár vteřin držela sluchátko, zvedla obočí a podívala se tázavě

na Masona. Nicméně nepolevila a sluchátko držela ještě asi deset

sekund. Nato ho znovu položila do vidlice.

„Nikdo se nehlásí?“ zeptal se Mason.

„Nikdo.“

„Zavolejte mému makléři, Dello. Povězte mu, že chci padesát

akcií Steer Ridge Oil & Refining Company.“

Della učinila, oč ji požádal. Pak řekla: „Chce mluvit s vámi

osobně, šéfe.“

Mason přikývl. „Přepojte mi ho.“

Advokát zvedl sluchátko telefonu na svém stole a ohlásil se:

„Ano, Steve, oč jde?“

„Víte něco konkrétního, nebo jednáte instinktivně po přečtení

toho článku v dnešních ranních novinách?“

„No, obojího trochu,“ přiznal Mason. „Proč?“

„O těch akciích Steer Ridge nic nevím,“ řekl makléř.

„Ohromně vyletěly. V uplynulých několika dnech po nich zřejmě

někdo lačně chňapl a vyšplhaly se pěkně vzhůru. Předtím byly

úplně dole.“

„Co víte o té společnosti?“ zajímalo Masona.

„Nic moc. Nějakou dobu si stála docela dobře, pak se začalo

psát, že se akcionáři mezi sebou perou. Mohla to být bitva o

zmocnění. Prezidentem je jakýsi chlapík jménem Jarvis Reader. Je

to takový podivný patron, zjevně radikální hazardér, jenž donutil

společnost k nejrůznějším smlouvám o pronájmu na území, které

kromě značné plošné výměry nemělo téměř nic. Pod jeho vedením

nějakou dobu akcie stále klesaly. Nedávno se kdosi pokoušel

získat zplnomocnění.

Kdykoli se tohle stane u levných akcií, vedení se snaží čelit

této situaci něčím, co zvýší jejich cenu. Proto ten článek v

novinách; nebo mohou skutečně mít nové ropné pole a zasvěcenci

drží dobrou zprávu pod pokličkou, aby stačili vykoupit akcie; a

poslední možnost – může to být jen planý poplach, novinářská

kachna.“

„Zajímalo mě, jestli vy máte nějaké důvěrné informace.“

„Já ne,“ povzdechl si Mason. „Doufal jsem, že je uslyším od

vás.“

„Řekl jsem vám, co vím.“

„O. K“ řekl Mason, „kupte mi na trhu padesát akcií bez ohledu

na jejich cenu. Chci se stát akcionářem té společnosti.“

„Jistě, jak si přejete,“ souhlasil makléř. „Ale radím vám,

nejásejte jen proto, že spoléháte na působivost toho článku v

novinách. Ty cenné papíry neměly hodnotu. Spousta lidí, kteří je

po léta vlastnili, je během posledního roku prodala, a někteří z nich

utrpěli dost značné ztráty.“

„Bedlivě sledujte jejich stav,“ žádal Mason. „Kdyby skutečně

došlo k významnému vývoji situace, dejte mi vědět.“

Advokát zavěsil a obrátil se na Dellu Streetovou se slovy:

„Zajímalo by mě, jak se asi teď cítí náš klient.“

„To je příhodná otázka,“ konstatovala Della Streetová. „Sice

říkal, že smí nakupovat a prodávat, ale Desere si myslí, že ona

vlastní ten balík akcií, a ty teď jdou horentně nahoru. V důsledku

toho se domnívá, že bude moci dotovat všechno, co od ní požadují

ti beatnici.“

Zazvonil telefon na stole Delly Streetové.

Zvedla ho se slovy: „Ano, Gertie?“ Po malé chvilce řekla:

„Počkejte moment, ať čeká na lince.“

Otočila se k Perrymu Masonovi. „Volá Fred Hedley. Říká, že

je to velice důležité a že ví, že s ním budete chtít mluvit. Má pro

vás nějaké závažné informace.“

Mason na okamžik zaváhal, ale pak přikývl a zvedl svůj

telefon.

Della Streetová stiskla tlačítko, které propojilo oba aparáty na

paralelce.

Mason se ozval: „Dobrý den. U telefonu Perry Mason.“

Fred Hedley se rozčilením až zajíkal.

„Pane Masone, pane Masone, mám skvělé novinky! Tohle je

skutečně něco! Četl jste finanční zprávy v dnešních ranních

novinách?“

„Co je s nimi?“ zeptal se Mason.

„Narazili na bohaté ložisko. Steer Ridge Oil & Refining

objevila nové území, na němž se nachází ropa.“

„Kdo je u telefonu? Fred Hedley?“ Mason předstíral, že neví, s

kým mluví.

„Ano, pane Masone. Pamatujete se na mě. Byl jsem ve vaší

kanceláři se svou matkou a Desere Ellisovou. To já zakládám tu

nadaci.“

„Vzpomínám si,“ řekl Mason. „Ale co má ta ropná společnost

co dělat s vaší nadací, pane Hedley?“

„Všechno na světě,“ odpověděl Hedley. „Desere Ellisová má

ve svém svěřeneckém jmění celý balík akcií Steer Ridge Oil. Ty

teď letí úžasně nahoru.“

„No to je opravdu zajímavé. Jak víte, že ty akcie dosud jsou

součástí jejího jmění?“

„Já to nevím,“ řekl Hedley se stopou podráždění v hlase. „Měl

byste to vědět vy. Vy zastupujete toho chlapa.“

„Není mi znám stav majetku, pokud se týče všech cenných

papírů,“ namítl Mason. „Z toho, co jste mi sdělil, jsem usoudil, že

ho znáte vy, a jen jsem se zeptal. Vy a vaše matka jste mně řekli, že

vydal všechno až na asi patnáct tisíc dolarů. To znamená, že musel

některé cenné papíry prodat.“

„Ale ne ty od Steer Ridge,“ tvrdil přesvědčivě Hedley. „Teď

probíhá určitý boj o zplnomocnění, a před dvěma týdny nějaký

muž telefonoval Desere, aby získal její plnou moc. Poslala ho za

Duttonem. Ty akcie horentně stoupají. Dosáhnou tisícových,

statisícových hodnot!“

„Pořád nechápu, co má tohle všechno společného s vámi,“ řekl

Mason.

„Znamená to, že teď budeme mít adekvátní fondy k zahájení

činnosti, kterou chceme dělat. Desere mi může dát finanční

prostředky a já mohu rozjet nadaci. Bude to jedna z

nejvýznamnějších událostí v celém světě výtvarného umění, pane

Masone.

Chápete, co to znamená? Panebože, tady potenciální géniové

umírají hlady a jsou nuceni chodit do nějakých obchodních

duchamorných zaměstnání jen proto, že nemohou čekat, až

nevnímavá společnost pozná jejich talent.

Chceme stvořit budoucí Rembrandty, ale ne tak zkostnatělé,

jako byl Rembrandt. Tihle budou tvořiví v každém smyslu slova.

Hodláme stvořit geniální spisovatele a básníky a emancipovat

americké umění a talent.“

„Řekl jste Desere o tomhle novém vývoji situace?“ zeptal se

Mason.

„Zatím jsem ji nezastihl, ale určitě doufám, že budu první, kdo

jí to sdělí. Dnes šla poprvé do školy, víte, bude chodit do

obchodního kurzu.“

„Aha,“ zareagoval Mason. „Nu, mockrát děkuji za zavolání.“

„Můžete mi říct, jak bych se mohl spojit s Kerrym Duttonem?“

zeptal se Hedley.

„Ne,“ odmítl Mason.

„Měl bych si s ním okamžitě promluvit pro případ, že ještě

neví o tom, co se děje.“

„Vy nemáte jeho adresu?“

„Natolik jsem se o něj nezajímal, abych ho někdy požádal o

adresu. Upřímně řečeno, Masone, myslím, že váš klient je divný

patron a že toho správce jmění vykonával dost mizerně.“

„Jak byste si byl počínal vy?“ zeptal se Mason.

„Byl bych zachoval majetek tak, aby měla Desere dostatečné

finanční prostředky k vykonání něčeho, co by mělo skutečně

smysl. Kdyby byl býval opatrný a držel na uzdě její výdaje, mohla

žít pouze ze zisků z cenných papírů a kmenové jmění mohlo zůstat

nedotčené pro něco, co by mělo význam.“

„Ještě jednou vám děkuji za zavolání, ale nejsem oprávněn

prozrazovat adresy svých klientů. Myslím, že byste měl nejdřív

zavolat slečně Ellisové, přimět ji, aby zatelefonovala Duttonovi, a

Dutton se pak spojí se mnou.“

„Udělám to, jak říkáte,“ souhlasil Hedley. „Jen jsem se snažil

prokázat vám laskavost.“

„Oceňuji váš zájem,“ řekl Mason. „Sbohem.“ Zavěsil.

Della Streetová, která celý rozhovor sledovala a

stenografovala, vzhlédla od svého bloku a pronesla: „Nuže, tak je

to. Zdá se, že teď půjde do tuhého.“

„Kčertu,“ zabručel Mason. „Člověk aby sympatizoval s

Duttonovým názorem, přestože to není správné. Ale jestliže dojde

k zúčtování na striktně zákonné bázi, můžeme ho zřejmě z toho

dostat.

Měl veškerá práva prodat všechny cenné papíry podle

vlastního uvážení a investovat peníze do jiných cenných papírů.

Neměl ale žádné právo klamat ženu, jejíž jmění spravoval, a měl

provádět pravidelnou bilanci. Nebyl oprávněn směšovat své vlastní

finanční prostředky se svěřeneckými fondy. Tak mi napadá, že až

se paní Hedleyová tohle všechno dozví a zjistí, že akcie uložené u

Steer Ridge Oil & Refining Company byly před rokem prodány,

vznikne z toho pěkný průšvih a já se octnu přímo v jeho středu.“

„To je asi slabé slovo,“ povzdechla si Della Streetová. „Co

řeknete Desere?“

„Totéž, co říkáme všem,“ odpověděl Mason. „Zastupujeme

Duttona. Nezastupujeme nikoho jiného. Nemůžeme poskytovat

žádné informace. Ať se spojí s Duttonem a Dutton se pak obrátí na

mě.“

„Až se ta zpráva k němu donese,“ řekla Della Streetová,

„bude… Třeba uteče.“

„Jak víte, že tu teď není?“ podivil se Mason.

Upřela na něj dlouhý, zamyšlený pohled a pak řekla: „To je

pravda. Nevíme to.“

KAPITOLA 4

Krátce po obědě Mason poprosil Dellu Streetovou: „Prosím

vás, Dello, napište na kartu jméno Kerryho Duttona, jeho adresu a

telefon. Pak zavolejte Paula Drakea do Drakeovy detektivní

agentury a požádejte ho, aby na chvilku přišel.

Brnkněte taky mému makléři a zjistěte, jestli už jsem

akcionářem společnosti Steer Ridge Oil & Refining.“

„Jestli se s těmi důvěrnými informacemi něco děje v zákulisí,“

podotkla Della Streetová, „pak mají ti, co do všeho vidí, báječnou

příležitost k manipulaci s akciemi.“

Mason se usmál. „Proto jsem se chtěl stát akcionářem, Dello.

Jako prokazatelný akcionář mám právo hájit své zájmy.“

Della Streetová naklepala na kartu Duttonovu adresu a

telefonní číslo, zavolala do Drakeovy detektivní kanceláře, která

byla ve stejném patře jako Masonova, a o pár minut později už se

ozvalo Paulovo smluvené zaklepání na dveře Masonovy soukromé

kanceláře.

Paul Drake, vedoucí Drakeovy detektivní agentury, vysoký

jako Perry Mason, širokoplecí a dobře vypadající muž se vždycky

snažil o nenápadnost svého vzhledu.

Oblékal se střízlivě, jezdil vždycky v autě, které bylo tři až pět

let staré a mělo běžnou značku, a všemožně se snažil ustupovat co

nejvíc do pozadí.

„Nazdar, krasavice,“ pozdravil Dellu, kývl hlavou na pozdrav

Masonovi, posadil se na koženou polstrovanou židli pro klienty a

zapálil si cigaretu. „Tak spusť,“ vybídl Masona.

„Paule,“ začal Mason, „potřebuji, abys mi našel jednoho

klienta. Účet uhradím.“

„Klient se vypařil?“ zeptal se Drake.

„Možná.“

„Dluží ti prachy?“

„Ne.“

„Má svědčit o něčem, co bys chtěl ututlat?“

„Ne.“

„Má svědčit ve prospěch jiného tvého klienta, a ty potřebuješ

jeho svědectví?“

„Ne.“

„Tak co tedy?“

„To ti nemůžu říct,“ řekl Mason.

„Myslíš si, že utekl?“

„Je to možné.“

„Co mu mám povědět, jestliže ho najdu?“

„Nic. Jen mi dej vědět, kde je.“

„Předpokládám, že nesmím zanechat za sebou žádnou stopu?“

„Snaž se nezanechat žádnou stopu, která vede zpátky ke mně,“

řekl Mason. „Jinak můžeš zajít jak chceš daleko. Uvědomuji si, že

když máš toho chlapíka najít co nejrychleji, neobejdeš se bez

vyptávání, a tím určitou stopu za sebou zanecháš. Budeme muset

trochu riskovat.“

„Mám začít hned?“ zeptal se Drake.

„Ano.“ Mason podal Drakeovi kartu s údaji svého klienta.

„Spěcháš na to?“

„Jistě. Mám ale ještě jednu věc. Je to něco, co je pro tebe

běžná rutina. Potřebuji zjistit pár údajů o Jarvisi Readerovi,

prezidentu Steer Ridge Oil & Refining Company.“

„V novinách byl o téhle společnosti článek,“ podotkl Drake.

„Zřejmě narazili na bohaté ložisko.“

„Tys ten článek taky četl?“

„No, člověk nemůže moc věřit tomu, co se píše v článcích

tohoto druhu, ale pochopil jsem, že teď vyletí akcie nečekaně

vysoko.“

„Ty tam žádné nemáš, vid, Paule?“

„Detektivové nebohatnou nákupem a prodejem akcií.

Nebohatnou, tečka.“

„Dobrá. Dej se do toho a uvidíme, na co kápneš. Podávej mi

zprávy.“

Neuplynulo ani patnáct minut po Drakeově odchodu z

Masonovy kanceláře, když zařinčel telefon na stole Delly

Streetové. Sekretářka ho zvedla a řekla: „Dobrá, řekněte mu, ať

chvilku počká, Gertie. Zjistím, jestli ho pan Mason může

přijmout.“

Della Streetová se otočila od telefonu. „My o vlku,“ usmála se.

„Jarvis Reader je v přijímací kanceláři.“

„Chce mě vidět?“ zeptal se Mason.

Přikývla.

„Pozvěte ho dál, Dello.“

„Gertie, řekněte mu, že ho pan Mason přijme,“ hlásila Della

Streetová sekretářce v předpokoji. „Jdu si pro něho.“

Vyšla z kanceláře, aby se za moment vrátila následována

mohutným mužem s mírně nahrbenými rameny, jemuž mohlo být

kolem pětapadesáti. Měl větrem ošlehaný obličej, pronikavé šedé

oči a dost agresivní způsoby.

„Dobrý den,“ řekl. „Vy jste Mason?“

Mason se usmál. „A vy jste Reader?“

„Správně.“

„Co pro vás mohu udělat?“

„Zastupujete Kerryho Duttona, jak jsem zjistil.“

„Kdo vám to řekl?“

„Na tom nezáleží. Chci přímou odpověď. Zastupujete nebo

nezastupujete Kerryho Duttona?“

„Pan Dutton mě pověřil, abych ho zastupoval v jedné

záležitosti. Ano.“

„V jedné záležitosti?“

„Přesně tak.“

„Ale tady se bude jednat o víc těch záležitostí.“

„Jako kterých?“

„Dozvěděl jsem se,“ pokračoval Reader, „že se Dutton měl

vyjádřit, že jsem nepoctivý, že jsem řídil společnost ve svůj

prospěch, že jsem hned od počátku nevěděl o ropě, že mým

hlavním zájmem bylo nalákat lidi, aby investovali do akcií, abych

se tak udržel ve vedení společnosti a pobíral zpropadeně vysoký

plat.“

„Kdy jste se tohle všechno doslechl?“ zajímalo Masona.

„Před nějakou dobou, ale nic jsem s tím neudělal, protože jsem

chtěl počkat, dokud nebudu schopen dokázat, jak Dutton lže.

Teď přišel čas, kdy se potvrdila správnost mého vedení, a

sázím se, že si Dutton přeje, aby v tuhle chvíli měl těch dvacet tisíc

akcií, které před nedávnem prodal.“

„Prodal?“ podivil se Mason.

„Ano, přesně tak. Právě tehdy, když učinil to prohlášení.

Říkalo se o něm, že prodal akcie kupci a upozornil ho, že asi

nejsou moc dobré, že já nerozumím ropnému byznysu, že jsem jen

spojil rozlehlá území, na nichž se nic nenalézá, jen proto, abych je

halasně předvedl lidem, kteří ropě vůbec nerozumějí, a že neustále

pobírám horentní plat, mám otevřený cestovní účet, k dispozici

soukromé letadlo a spoustu dalších vymožeností.“

„Jestliže,“ řekl Mason, „máte skutečně v úmyslu podat žalobu

na mého klienta, neměl byste mluvit se mnou, a já se rozhodně

nemíním bavit s vámi. Chcete-li dát cokoli do pořádku, můžete si

vzít advokáta a ten se pak spojí se mnou.“

„Nepotřebuji advokáta,“ namítl Reader. „Aspoň ne hned teď.

Nejsem tady, abych podával žalobu, nepřišel jsem, abych

vyhrožoval. Jsem tu prostě proto, abych řekl Duttonovi, že přijmu

jeho omluvu – veřejnou omluvu, která bude otištěna v novinách.“

„Proč mu to neřeknete?“ zeptal se Mason.

„Nemůžu ho najít. Je těžko k zastižení.“

„Pokusil jste se o to?“

„Zkoušel jsem to… Chtěl jsem být první, kdo mu poví o

novém ropném ložisku, než si to přečte v novinách. Nemohl jsem

ho najit. Pak tu zprávu hlásili v rozhlase a uveřejnily ji noviny.

Teď už to jistě ví a já jsem poslední člověk na světě, kterého asi

chce vidět.“

„Zeptám se jen z čiré zvědavosti a ne proto, že bych chtěl

hovořit o jakýchkoli žalobách, které byste mohl vznést proti panu

Duttonovi, protože nemám zájem o nich diskutovat –, vy dva jste

byli kdysi přátelé?“ zajímalo Masona.

„Přátelé!“ vykřikl Reader a ukazováčkem si přejel po krku.

„Jo, přátelé. Ten chlapík prováděl, co mohl, aby mi všechno

ztížil.“

„Měl jsem na mysli, jestli jste ho znal?“

„Ksakru, to jo, znal jsem ho.“

„Jak dlouho?“

„Od chvíle, kdy se podle té závěti stal správcem jmění. Šel

jsem za ním a žádal jsem ho, aby investoval víc peněz do Steer

Ridge Oil. Vysmál se mi. Teď určitě lituje, že se neřídil mou radou,

ve fondu dneska mohlo být mnohem víc peněz.

S Templetonem Ellisem jsem byl v přátelském vztahu.

Důvěřoval mi. Byl jedním z mých prvních makléřů. Vložil peníze

do Steer Ridge při čtyřech různých příležitostech, zanechal pěkný

balík akcií, a ten rozumbrada správce je prodal jen proto, že jejich

hodnota začala klesat. A nejen prodal, ale navíc si ještě pustil tu

svou velkou pusu na špacír, že vedení nestojí za nic, že nikdo v té

společnosti nerozumí obchodu s ropou a že jsem uzavřel nájemní

smlouvy na půdu, které by se nikdo ani dřívkem nedotkl.“

Reader se na chvilku odmlčel. Pak pokračoval: „Je tu ale ještě

něco, co byste měl vědět, než se dáte dohromady s Duttonem:

Osoba profitující z tohoto jmění si myslí, že Dutton vlastní ještě

dvacet tisíc akcií Steer Ridge. Ona neví, že je odprodal.“

„Co vás přimělo myslet si to?“ zeptal se Mason.

„Já si to nemyslím, já to vím. A řeknu vám ještě něco. Dutton

se bude horečně snažit ty akcie znovu odkoupit. Je ochoten za ně

zaplatit jakoukoli cenu. Osobně se zasadím o to, aby je nedostal

zpět.

Až ho uvidíte, povězte mu, že vím o každém jeho kroku. A

vyřiďte mu i to, že jeho špicl, Rodger Palmer, který se pokouší

získat akcie i plné moci, nestačí udělat ani první krok.

Kam se na mě ti ptáčkové hrabou, o ropě toho vím daleko víc

než oni všichni dohromady. Povězte panu Kerrymu Duttonovi, že

v momentě, kdy se rozhodne dát uveřejnit celostránkovou omluvu

v deníku, začnu uvažovat o tom, že ho nechám být. Do té doby se

může dusit ve vlastní šťávě.“

Mason s úsměvem poznamenal: „Domnívám se, že tohle byste

mu měl pěkně z očí do očí vyříkat sám, pane Readere.“

„To udělám, jestli se mi podaří ho najít.“

Návštěvník se otočil na podpatku a šinul se ke dveřím

vedoucím do předpokoje. Pak se na moment zastavil, aby dodal:

„A až Desere Ellisová zjistí, že všechen její majetek rozprodal,

udělá mu peklo na zemi.“

„Můžete vyjít tudy.“ Della Streetová doširoka otevřela zadní

dveře.

Reader na moment zaváhal, než zareagoval: „Díky, vyjdu

stejnou cestou, jakou jsem vstoupil. Tak to mám rád.“

Dlouhými kroky přešel místnost ke dveřím vedoucím do

přijímací kanceláře a zmizel za nimi.

KAPITOLA 5

Bylo něco po půl sedmé. Mason a Della zamykali kancelář a

ve chvíli, kdy Mason už držel zadní dveře otevřené pro Dellu,

pronikavě zařinčel telefon, jehož číslo nebylo uvedené v

telefonním seznamu.

„Tohle musí být Paul Drake, nikdo jiný to číslo nezná,“

podotkl Mason.

Della Streetová přikývla a spěchala přes celou místnost k

aparátu, zvedla ho a ohlásila se: „Ano, Paule?“

Kývla na Masona, který zvedl sluchátko paralelky na svém

stole.

„Ahoj, Paule,“ ozval se. „Co je nového?“

„S tím chlapíkem Duttonem jsou problémy, Perry.“

„Co je s ním?“

„Těžko se hledá.“

„Nemyslel jsem si, že to bude snadné, jinak bych ti neplatil za

den hledání padesát dolarů.“

„Je skutečně moc obtížné ho najít. Někdo ho hledá a ten někdo

je zřejmě doručitel předvolání mající vložit jakési papíry přímo do

žhavé Duttonovy ruky.“

„A ty si myslíš, že se Dutton skrývá proto, aby se tomu

vyhnul?“

„Skrývá se prostě proto, aby se něčemu vyhnul.“

„Kde teď jsi, Paule?“

„V telefonní budce v ulici naproti čerpací stanici asi čtyři

bloky od Duttonova bytu. Snad se mu dostanu na stopu. Při tom

čekání tady mi napadlo, abych ti zavolal o další instrukce.“

„Proč?“

„No, něco mi říká, že nemá v úmyslu vracet se do svého bytu.

Venku před domem čeká nějaký muž. Zjistil jsem si číslo jeho

vozu. Ten chlapík se jmenuje Rodger Palmer. Podle toho, jak se

chová, vypadá na doručitele předvolání. Rozhodně dychtí po

Duttonovi a má obrovskou trpělivost. Teď vartuje u vchodu do

činžáku. A i dívka, co přepíná telefony, mi řekla, že během dne

Dutton několikrát vyšel a zase se vrátil, a pokaždé nesl velikou

aktovku.“

„Opakovaně odcházel a přicházel?“

„Ano.“

„Třeba vynášel něco ven a schovával to v zavazadlovém

prostoru svého vozu, ne?“ napovídal Mason.

„Tohle mě taky napadlo,“ přisvědčil Drake. „Kalkuloval jsem

s tím, že někde v okolí natankuje benzin, takže jsem objel všechny

pumpy kolem dokola, a nakonec jsem měl úspěch a z pekla štěstí,

co se týče Duttona. Nalezl jsem místo, kde kupuje benzin a dává si

opravovat vůz. Teď zrovna tam to auto má. Řekl mechanikovi, aby

mu vyměnil olej a zkontroloval všechny pneumatiky, že má před

sebou dalekou cestu.“

„Neřekl kam?“

„Ne, ale to auto tam je a já si ho hlídám.“

„Potřebuji spojení na Duttona, Paule,“ upozornil ho Mason.

„Zapletl jsem se s ním do něčeho a mohl bych se z hlediska etiky

pohybovat po pěkně tenkém ledě. Hodně záleží na tom, jaký je to

člověk, zda mluví upřímně, či zda tahá lidi za nos.“

„Mám dojem, že se chystá upláchnout.“

„Nuže, dej se do práce,“ pobídl ho Mason. „Sleduj ho a zjisti,

kam má namířeno.“

„Jak daleko se můžu za ním pustit?“

„Jak daleko budeš muset.“

„Co když zamíří ven z města?“

„Tak ho budeš sledovat i tam, Paule,“

„Budu asi potřebovat nějakou pomoc.“

„Sežeň si ji!“

„A když si koupí letenku a poletí do Brazílie?“

„Zajisti si letadlo a číslo letu, pošli telegram našemu

dopisovateli do Brazílie, a až ten chlápek přistane, přilep se na

něj.“

„Jinými slovy: mám za ním vzlétnout až k obloze?“

„Přesně tak. Ale všechny ty přípravy vozu v autoservisu

nasvědčují, že hodlá jet vozem.“

„A ty si přeješ, abych se na něj přilepil?“

„Jako klíště,“ přitakal Mason.

„O. K.,“ souhlasil Drake. „Budu ti podávat zprávy. Potřebuji

ale na tu práci aspoň jednoho pomocníka. Hned si nějakého

telefonicky zajistím.“

Mason zavěsil a dost zmateně pohlédl na Dellu Streetovou.

„Nakolik jste se do toho zapletl, šéfe?“ zeptala se.

„Vezměte to takhle,“ vysvětloval Mason, „Dutton mi říká, že

zpronevěřil peníze patřící Desere Ellisové. Podle jeho vlastních

slov všechno nahradil, a podle toho, co říká, že udělal, byl to

zákonný postup vyplývající z podmínek správcovství

svěřeneckého jmění – ovšem za předpokladu, že mi o tom jmění

pověděl pravdu.

Nicméně způsob, jakým jedná, není v souladu s tím, co mi

napovídal. Pokud, Dello, nemáte na dnešní večer jiný program,

jeďme na dobrou večeři, a pak se vrátíme do kanceláře a znovu to

probereme. Mám pocit, že nás čeká rozhodná zkouška. Spojíme se

s kanceláří Paula Drakea a oznámíme jim, kde jsme.“

Della Streetová se usmála. „Když mi slíbíte pořádnou porci

šťavnatého rostbífu s opečenými brambůrky, s cibulkou a salátem,

pak tu s vámi budu sedět třeba do půlnoci.“

„Třeba dvě,“ slíbil Mason. „Znám místo, kde jsou na tuhle

pochoutku specialisti.“

KAPITOLA 6

Když byli uprostřed večeře, přišel k jejich stolu číšník s

dotazem: „Přijímáte hovory, pane Masone?“

„Ano, požádal jsem o to vrchního hned při příchodu,“

odpověděl Mason.

Číšník přikývl a zasunul zástrčku aparátu do zásuvky. Mason

zdvihl sluchátko a uslyšel hlas Paula Drakea.

„Odkud voláš, Paule?“

„V kanceláři mi řekli, kde jste,“ ozval se Drake vyčítavě. „Já

tu zatím sedím v auťáku a žvýkám sladkou tyčinku, abych trochu

umlčel kručící žaludek; mám hlad jako vlk.“

„Jaké je skóre?“

„Na Duttona jsem se v pořádku napojil.“

„Kam jel?“

„V tuhle chvíli nikam. Sedí v autě a číhá.“

„Na co?“

„Sledoval tady chlápka, co vypadá jako vyšňořený beatnik.“

„Vysoký, se širokými rameny a vousem?“ zajímalo Masona.

„Přesně tak.“

„Na kterém místě čeká?“

„Jsou to Doberman Apartments na Locks Street. Znamená to

pro tebe něco?“

„A hodně,“ přitakal Mason. „Bydlí tam Desere Ellisová a ten

muž s vousem je zřejmě u ní na návštěvě.“

„A Dutton to kontroluje?“

Mason chvíli přemýšlel. „Ne. Dutton asi čeká, až bude čistý

vzduch, aby jí mohl zavolat. Zřejmě se rozhodl oznámit jí něco

dost důležitého a chce se ujistit, že při tom nebudou rušeni. Ten

beatnik se jmenuje Fred Hedley. Snaží se otrocky napodobovat dav

a je to chladnokrevný chlap. Z Desere Ellisové chce vytáhnout

peníze, aby si mohl hrát na Boha před hordou malířů, básníků a

spisovatelů.

Mohl bych ti toho říct ještě víc, ale je to důvěrné.

Je-li mé podezření správné, Paule, Dutton tam bude čekat,

dokud Fred Hedley nevyjde a neodejde. Pak se sebere a půjde

nahoru do bytu.“

„A pak co?“

„Až Dutton vyjde,“ pokračoval Mason, „sleduj ho. Už sis

sehnal pomoc?“

„Se sháněním soukromého detektiva, jemuž bych mohl

důvěřovat, byly dost potíže,“ postěžoval si Drake, „ale nakonec

jsem jednoho získal a už je na cestě sem. Moji muži mají dneska

jinou práci, mám na mysli ty spolehlivé.

Pustil jsem se do téhle akce sám, protože mi muž, jehož jsem

vyslal jako prvního, oznámil, že se na stopu Duttonovi nemůže

nijak dostat. Nechtěl jsem tě zklamat, a tak jsem uvažoval, že bude

líp, když se do toho dá někdo, kdo bude mít víc času. Proto jsem

začal sám objíždět autoservisy – měl jsem úspěch, a už jsem v tom

uvízl až po uši.“

„Sežeň si dobrého pomocníka, ať hlídá Duttona, a dojdi si na

pořádnou večeři. Jen dohlédni, aby ten detektiv za něco stál.“

„Tenhle se zdá O. K.,“ řekl Drake.

„Budeme s Dellou v téhle restauraci ještě asi půl hodiny,“

pokračoval Mason, „pak se vrátíme do kanceláře a počkáme tam

na tvůj telefonát. Vynasnaž se dát nám zprávu do půl jedenácté,

protože pak odcházíme.“

„Fajn,“ souhlasil Drake. „Provedu.“

Mason zavěsil a tlumočil Delle, co se dozvěděl.

Usmála se.

„Co má znamenat ten úsměv,“ zajímalo Masona.

„To, že Desere Ellisová je nebo byla zblázněná do Hedleyho a

že se mi to nelíbí. Fandím Duttonovi.“

„A tedy?“

„A tedy,“ pokračovala, „Dutton čeká, až Hedley půjde domů.

Jakmile Hedley odejde, půjde Dutton nahoru do bytu Desere

Ellisové a ta instinktivně pozná, že seděl venku a čekal na

Hedleyův odjezd. Tohle ovšem mluví proti Duttonovi, protože

žena vždycky touží po muži, který jede po své linii a sám o všem

rozhoduje; nelíbí se jí někdo, kdo se krčí ve stínu, čeká, až bude

vzduch čistý, a pak teprve se pohne.“

„Ale může to být i jinak,“ podotkl Mason, „třeba se Dutton

nebojí postavit se Hedleymu tváří v tvář kvůli souboji kdo z koho,

ale má v úmyslu vysvětlit Desere celou tu záležitost a nepřeje si,

aby Hedley znal Deseřinu finanční situaci.“

„V tom případě vstoupí na scénu Fredova matka a pak se

všechno pořítí zběsilým tempem,“ upozorňovala Della Streetová.

„A to se stane, jestliže má nějakou představu, že Deseřino jmění je

teď větší, než bylo.“

Mason zdvihl svou vinnou sklenku. „Připíjím vám mexickým

přípitkem,“ prohlásil, „salud y pesetas y amor sin suegras.“

„Co je to?“

„Je to přípitek, jímž si mexičtí pánové vzájemně připíjejí v

soukromí svých klubů.“

„A znamená?“

„Znamená zdraví, bohatství a lásku bez tchyně.“

Della Streetová se rozesmála. „Člověk, který tohle vymyslel,

určitě musel znát paní Hedleyovou,“ řekla.

„Nebo někoho hodně jí podobného,“ souhlasil Mason.

V pohodě dojedli a Mason právě podepisoval účet, když

přiběhl číšník s telefonem. Zastrčil šňůru do zásuvky se slovy:

„Naléhavé, pane Masone.“

Advokát zvedl sluchátko. „Prosím. Co se děje?“

Ozval se rozčilený Drakeův hlas. „Měl bys sem hned přijet,

Perry. Rychle!“

„Kam?“

„Na adresu, kterou jsem ti dal – Doberman Apartments. Jestli

chceš ochránit svého klienta, měl bys tu být. Rozpoutalo se tu

učiněné peklo.“

„Hned jsme tam.“

„Budu čekat před vchodem do domu. Je to na Locks Street.“

„Okamžitě jedeme,“ slíbil Mason.

Chytil Dellu Streetovou za ruku. „Naléhavé,“ vysvětlil.

„Co se stalo?“

„To mi Paul neprozradil. Jen řekl, že bychom měli co nejdřív

přijet, jestliže chceme ochránit našeho klienta. Pojďme.“

Dal pokyn vrchnímu, ten zase vrátnému, a než Mason s Dellou

Streetovou došli k východu z restaurace, už na ně před vchodem

čekalo advokátovo auto.

Mason, výborný řidič, se obratně proplétal přeplněnými

ulicemi, přesto jim trvalo asi dvacet minut, než se dostali na

uvedenou adresu.

Drake je očekával u kraje chodníku.

„Jedete pozdě,“ poznamenal.

„Co se stalo?“ zeptal se Mason.

„Ten muž s vousem,“ vysvětloval Drake, „vyšel, sedl do vozu

a odjel. Přesně jak jsi předvídal, Dutton ho nenásledoval. Vyskočil

ze svého auta a spěchal do domu.

Nevím, jestli Hedley věděl, že Dutton čeká venku a chce ho

dostat do pasti, nebo zda Hedley něco zapomněl, ale Dutton nebyl

v domě ještě ani pět minut, když se Hedley vrátil, zaparkoval vedle

jiného stojícího vozidla, vyskočil a vešel do domu jako chlapík, co

roznáší poštu.“

„A co bylo pak?“

„Spousta věcí,“ řekl Drake. „Jakási ženská ve třetím patře

vyběhla na balkon a začala křičet a volat policii. Hádám, že někdo

telefonoval… V každém případě ve chvíli, kdy se blížil policejní

vůz, Dutton vyšel z domu. Spěchal, ale rychle se rozhlédl, a když

spatřil policejní vůz, zpomalil a volným krokem přešel ulici v

momentě, kdy policisté vyskakovali z rádiového vozu a tryskem

vbíhali do činžáku.“

„A pak?“

„Dutton odjel a…“

„Kruci, Paule,“ vyštěkl Mason. „Chtěl jsem, aby byl Dutton

sledován.“

„To taky je. Mám tu pomocníka. Myslel jsem, že bych ti měl

podat zprávu sám, protože pomocník by neměl příležitost. Jeli

hodně rychle.“

„Co se tu udalo?“

„Mluvil jsem s jedním z policajtů, když vyšli z domu. Měli s

sebou Hedleyho a ten vypadal dost hrozně. Celou košili měl

zakrvácenou a pár dní bude mít bolavý nos. Jedno opuchlé oko

měl přivřené a podle toho, jak mluvil, bylo vidět, že i rty jsou

nateklé.

Z toho, co jsem pochytil, Hedley rozpoutal hádku. Zastihl

Duttona v bytě své dívky, padala ošklivá slova, pak se Hedley

rozparádil a od té chvíle to začalo být zlé.“

„A Hedley z toho vyšel hůř?“ zeptal se Mason.

„No rozhodně ne nejlíp. Dutton neměl ani škrábnutí, zato

Hedley vypadal, jako by prošel pračkou.“

„Jak se zachovali policisté?“

„Jakmile s ním vyšli ven, pustili ho, ale z jejich rozmluvy jsem

vysledoval, že považují jeho za iniciátora rvačky.“

„Co říkal Hedley?“

„Žádal, aby byl Dutton zatčen pro těžké ublížení na zdraví a

všechno ostatní. Na policisty ale moc dobře nezapůsobil, a tak

Hedleymu poradili, aby se radši chystal zaplatit účet za škody

způsobené slečně Ellisové v bytě číslo 321, nebo že se dostane do

maléru.“

Mason se otočil na usmívající se Dellu Streetovou.

„Nuže, Dello, situace se zřejmě obrátila směrem, jaký jste si

přála, a jelikož se zdá, že krize je zažehnána a Dutton je sledován,

můžeme pro dnešek skončit.“

„Děkuju vám za báječnou večeři,“ řekla Della zdrženlivě.

„Večeře!“ vyprskl Drake. „Pořád cítím v ústech tu zatracenou

cukrovou tyčinku, kterou jsem celou uplynulou hodinu žvýkal.“

„Doporučuji ti restauraci, kam jsi nám volal, Paule,“ otočil se

na něj Mason. „Připravují tam perfektní krvavý rostbíf s

opečenými brambůrky, kolečky cibule a salátem. A jelikož jsi

dosud ve službě, berní úřad ten výdaj určitě unese.“

V Drakeových očích se objevil sklíčený výraz. „Před dvěma

hodinami bych byl spořádal i slona. Ale teď, s chutí té syntetické

čokolády v puse, si nepřeju nic jiného než teplé mléko a později

trochu zažívací sody.“

KAPITOLA 7

Příští den ráno se Mason cestou do své kanceláře zastavil na

druhém konci chodby v kanceláři Paula Drakea.

Dívka v přijímací místnosti mu sdělila: „Pan Drake je ve vaší

kanceláři, pane Masone, čeká na vás kvůli nějaké důležité

záležitosti. Telefonoval slečně Streetové a ta mu řekla, že vás

očekává přibližně v tuhle dobu, tak tam šel počkat.“

„Už tam jdu,“ řekl Mason, „ale nejdřív mi povězte, kde je váš

zdroj informací?“

Telefonistka se usmála. „Já to vědět nemusím, ale pan Drake

měl telefonát z Ensenady v Mexiku, těsně předtím, než volal

slečně Streetové.“

„No, to si udělá pěkné prázdniny,“ poznamenal Mason.

Advokát s úsměvem kráčel chodbou a otevřel dveře své

soukromé kanceláře.

„Dobré jitro, Dello,“ pozdravil sekretářku. „Nazdar, Paule, jak

se máš? Říkal jsem si, že moc pracuješ. Jak by se ti líbilo na den

opustit běžnou rutinu a zajet si do Ensenady v Mexiku?

Je to nádherné mexické město s báječným jídlem, sladkými

kraby, caquama, nebo obrovskými želvami ze Zálivu, s enchiladas,

chile con carne, fazolemi, ledovým mexickým pivem…“

„Tiše,“ přerušila ho Della Streetová, „nemluvte o jídle. Včera

v noci měl značné žaludeční potíže.“

„Jak to?“ podivil se Mason.

Drake pokýval hlavou. „Když jsem se pustil do toho, co

dělám, věděl jsem, že je to hazard se zažíváním. Jako chirurg,

který žije stále v napětí a obvykle si do pětapadesáti užene infarkt,

detektiv žije o hamburgerech a zažívací sodě… Jak ses ksakru

dozvěděl o Ensenadě, Perry?“

„Cestou sem jsem se zastavil u tebe v kanceláři,“ vysvětloval

Mason. „Tvá telefonistka mi řekla, že ti volali z Ensenady.“

„Ano, protože Dutton se mému soukromému očku vypařil.“

„Vypařil?“

„Přesně tak.“

„Jak je to dlouho?“

„Asi hodinu.“

„Co se stalo?“

„Můj člověk, který mi pomáhá, převzal sledování Duttona.“

„A co udělal?“ zajímalo Masona.

„Dutton opustil dům právě v okamžiku, kdy se dostavili

policisté. Nějakou dobu jezdil bez cíle kolem, pak asi po deseti či

patnácti minutách zastavil u benzinové pumpy a…“

„Říkal jsi přece, že měl natankováno,“ upozornil ho Mason.

„To je pravda, naplnili mu nádrž v servisu, kde měl auto, ale

tentokrát se zajímal pouze o telefon. Vešel do telefonní budky a

vytočil číslo. Můj člověk musel být opatrný. Zaparkoval na

protější straně ulice a sledoval ho dalekohledem, ale nerozeznal

volané číslo.

Ten chlapík měl buď špatné číslo, nebo bylo obsazeno, protože

pár vteřin jen držel sluchátko u ucha, pak zavěsil, chviličku počkal,

a vytáčel znovu.“

„Co se stalo tentokrát?“

„Můj detektiv si domyslel, že ten telefonní hovor je zřejmě

velice důležitý. Za každou cenu chtěl zjistit, oč jde, proto to riskl.“

„Jak?“

„Došel k budce, když byl ten chlap ještě uvnitř, a předstíral, že

si nutně potřebuje zavolat. Dutton ho posunky odháněl, ale můj

člověk měl u sebe miniaturní drátový bateriový magnetofon a

kousek lepicí pásky. V poslední době tyhle magnetofony taky

používám a fungují docela dobře. Zaparkoval svůj vůz kousek za

budkou a naoko se teď k němu vracel, jako by tam chtěl počkat.

Co ale ve skutečnosti udělal: lepicí páskou připevnil maličký

magnetofon na zadní stěnu budky, pak nasedl do vozu a rozjel se.

Neodjel daleko, zastavil na místě, odkud mohl dobře sledovat

Duttonův vůz.

Když Dutton po posledním vytočení čísla konečně vyšel z

budky, rozběhl se, jako by mu za patama hořelo. Můj člověk

počítal s tím, že odstraní magnetofon později nebo zavolá do

kanceláře a někoho požádá, aby pro něj dojel. Nalepil se na

Duttona.“

Mason souhlasně přikývl. „To bylo správné.“

„Ale Dutton jel jako ďábel. Projel třikrát na červenou a

detektiv v závěsu za ním – doufal, že je dopravní policista zastaví

a napaří oběma pokutu. Při čtvrtém červeném světle semaforu se

Dutton téměř srazil s jiným vozem. Křižovatka byla zablokovaná.

Dutton zmizel a můj člověk zůstal zaklíněn v zácpě aut.“

„Netušil Dutton, že ho někdo sleduje, když ten tvůj člověk za

ním projížděl na červenou?“

„Možná ano,“ připustil Drake. „Třeba se i snažil svého

pronásledovatele setřást, ale zřejmě někam tak hrozně spěchal, než

aby na něco dbal – a to byl důvod, proč se to obrátilo.“

„Pokračuj,“ pobídl ho Mason.

„Když ho můj člověk ztratil z dohledu a uvědomil si, že

nadobro, vrátil se zpátky k telefonní budce, sundal magnetofon,

přetočil záznam na začátek a vyslechl si rozhovor. Slyšel

samozřejmě pouze záznam hlasu jednoho hovořícího. Hovor byl

stručný a k věci.“

„Co to bylo?“ zeptal se Mason.

„Dutton se nejdřív zeptal: ‚Co je nového? Víte, kdo volá?‘ Pak

čekal na odpověď a nato pokračoval: ‚Volal jsem dalšímu členovi a

bylo mi řečeno, abych vám zatelefonoval z téhle budky…

Zaplatím přes pět tisíc, jestli budete jednat bona fide.‘ Poté nastala

chvilka ticha, kdy zřejmě dostával instrukce, načež se zase ozval:

‚Zopakujte mi to… sedmá jamka v Barclay Country klubu, je to

tak?… Proč zrovna takové místo?‘ Pokračoval: ‚Dobrá, dobrá, teď

už je skoro tolik hodin… Ano, klíč mám…‘ Zavěsil a tím rozhovor

skončil.“

„Sledoval váš člověk tu stopu?“ zajímal se Mason.

„Ano, jel do Barclay Country klubu. Tady je zapotřebí klíč,

který můj člověk ovšem neměl, a v takové noční hodině nebyla

šance se bez něj dostat dovnitř, ale byla tam zaparkovaná tři nebo

čtyři auta a jedno z nich bylo Duttonovo. Můj člověk si

zkontroloval jeho poznávací značku.“

„Tak co udělal?“

„Zaparkoval vůz tak, aby byl připravený okamžitě vyjet,

jakmile se pohne Duttonův vůz, a vyčkával. Přijel tam deset minut

po desáté.“

„Jak dlouho musel čekat?“

„Asi dvanáct minut.“

„A co pak?“

„V deset dvacet dva Dutton vyšel a rozjel se směrem na jih.

Můj člověk ho chvíli sledoval se zhasnutými předními světly, což

bylo zatraceně riskantní. Ale Dutton ujel jen krátkou vzdálenost a

vystoupil z vozu. Můj člověk ho předjel, pak předstíral, že píchl,

zastavil, heverem nadzvedl auto a čekal, až se Dutton rozjede a

předjede ho.

Dutton dojel k hranici a pak pokračoval na Ensenadu. Neměl

tušení, že je sledován. Zastavil u motelu Siesta del Tarde. Zapsal se

pod jménem Frank Kerry.“

„Pokud nejede dál na jih než do Ensenady, pak nepotřebuje

žádné doklady, jako třeba turistické karty nebo něco podobného,

co, Paule?“ zeptal se Mason.

„Přesně tak. Kdyby jel dál, chtěli by na něm turistickou kartu

nebo povolení ke vstupu.“

„Tvůj člověk ho nepřestává sledovat?“

„Samozřejmě. Dělá, co může. Ale na takovou

čtyřiadvacetihodinovou práci jeden nestačí… Chceš, abych tam

poslal výpomoc?“

Mason se zamyslel. „Mohl bych to udělat i já, Paule,“ řekl

nakonec. „Myslím, že nastal čas, abych se ujal role mentora a

promluvil mu do duše.“

„Co chceš podniknout?“ zeptal se Drake.

„Tuhle záležitost dokončit, než do ní úplně zapadnu,“ přiznal

Mason. „Dutton je konečně můj klient, ale… mohu trvat na tom,

aby se vzdal nebo šel na policii.“

„A co pak?“

„Pak,“ usmál se advokát, „pak se já vynasnažím ho z toho

dostat.“.

Otočil se na Dellu Streetovou. „Jak by se vám líbilo,“ zeptal

se, „vzít si aktovku s dvěma bloky a spoustou per a vyjet si do

Ensenady v Mexiku? Tentokrát mi něco říká, že budeme mít

skutečný případ.“

KAPITOLA 8

Mason a Della Streetová nechali za zády Tijuanu a pustili se

po rovné nové silnici směrem na Ensenadu.

„Ta stará silnice byla poetičtější,“ řekl Mason.

„Vážně? Přesto dneska každý všechno obětuje rychlosti. Ale

stejně je fajn, že se teď člověk dostane tam, kam chce, aniž musí

řezat nejrůznější zatáčky. Myslíte si, že ty peníze skutečně

zpronevěřil, šéfe?“

„Nevím,“ pokrčil rameny Mason. „Podle toho, jak jedná, mám

obavy, že mě nechá všechno slíznout za něj.“

„V jakém smyslu?“

„Při pronásledování se strhne pokřik,“ vysvětloval Mason, „a

já se octnu uprostřed toho všeho a budu každého ujišťovat, že se

všechno urovná a bude v pořádku, že mám naprostou důvěru ve

svého klienta, že znám fakta, že jsem mu poskytoval rady a on že

žádný zločin nespáchal, že se v patřičné době všechno vysvětlí a

objasní.“

„A pak?“

„A pak,“ povzdechl si Mason, „za nějakou chvíli se mi může

stát, že svého klienta nenajdu.“

„Myslíte jako v Ensenadě?“

„Ensenada bude třeba jen první zastávkou. Zůstane tam možná

pouze natolik dlouho, aby se vyhnul kontrolní registraci svého

vozidla a podobným úředním formalitám. Auto zřejmě nechá na

místě, kde se dá snadno najít, otočí se a pojede zpátky do

Spojených států, chytí letadlo do Brazílie nebo někam jinam, a

veškerá vysvětlení nechá na krku mně.“

„Považujete ho za takový typ?“ zeptala se.

„Ne,“ usekl Mason. „To tedy ne.“

„Tak tedy co?“

„Tak tedy to je důvod, proč podnikáme tuhle cestu, Dello.“

Dojeli do Ensenady, proplétali se dopravním ruchem hlavní

třídy a Mason se zeptal, jak se dostanou do Siesta del Tarde.

„Poznáte toho Drakeova člověka?“ otázala se Della, když

dorazili před motel.

„On pozná mě,“ odpověděl Mason.

Vystoupil z vozu, protáhl se, rozhlédl se kolem sebe, a než

pomohl Delle z auta, vsál do sebe vzduch prosycený sluncem.

Oba zamířili ke kanceláři motelu, pak se zastavili a ohlédli

směrem k vozu. Mason zachytil pohled muže pomalu kráčejícího

po ulici.

Muž na Masona mrkl, vložil si do úst cigaretu a šátral v kapse

pro sirky. Pak se ozval: „Nemáte prosím zápalky?“

„Mám něco lepšího,“ řekl Mason. „Zapalovač Zippo.“

Plamínek zapalovače se rozhořel a advokát přistoupil k muži s

cigaretou.

„V bungalovu jedenáct,“ špitl detektiv. „Ještě nevyšel, jestli se

ovšem někudy neprotáhl, zatímco jsem telefonoval zprávu do Los

Angeles.

Tamhle stojí jeho vůz, Chevvy s poznávací značkou OAC

777.“

„O. K.,“ zareagoval Mason, „zajdeme dovnitř a promluvíme si

s ním. Pokračujte v práci. Třeba vás budu potřebovat jako

svědka…“

„Udržet se v bdělém stavuje na téhle práci to nejtěžší, pane

Masone. Byl jsem vzhůru celou noc, a když jsem tu tak seděl v

autě, kde je teplo, s chutí bych si byl dal šlofíka. Ale kdybych to

byl udělal, mohl bych se pak probudit a poznat, že ptáček uletěl.“

„Obstaráme vám pomocníka. Paul Drake se dnes ráno spojil s

jedním soukromým detektivem v San Diegu a ten je teď na cestě

sem.“

„To je dobře,“ řekl detektiv. „Nestěžuji si, jen se snažím zůstat

vzhůru, a to je někdy to nejtěžší, co člověk dokáže.“

„O. K.,“ pokračoval Mason, „teď půjdeme dovnitř.“ Kývl na

Dellu Streetovou.

Ke kanceláři vedla dlouhá příjezdová cesta; odtud se dostali na

parkoviště kolem bungalovů, zastíněných palmami a banánovníky.

Mason si nevšímal označení Kancelář a vedl Dellu přímo k

místnosti, kterou obýval Kerry Dutton.

Otočil se na svou sekretářku se slovy: „Jakmile zaklepu na

dveře, řekněte ‚ručníky‘.“

Zaklepal.

A hned nato se ozvala Della Streetová: „Ručníky.“

„Pojďte dál,“ zvolal mužský hlas a čísi ruka zevnitř otočila

kulovitou klikou u dveří.

Mason prudce vstoupil do místnosti, následován svou

sekretářkou.

Kerry Dutton na ně zíral v němém úžasu.

„Když někoho zastupuji,“ spustil Mason, „chci odvést dobrou

práci, a abych takovou práci mohl vykonat, potřebuji znát skutečná

fakta. Myslel jsem si, že vy byste mě mohl trochu podrobněji

zasvětit do svého problému.“

Dutton přebíhal očima z jednoho na druhého.

Mason se natáhl pro židli a přisunul ji k Delle, pak se sám

posadil na druhou a postel přenechal Duttonoví.

Dutton se dotáhl k posteli, a když se svezl na přikrývku,

vypadal, jako by se měl zhroutit.

„Nuže?“ vybídl ho Mason.

Dutton zavrtěl hlavou.

„V čem je potíž?“ vyzvídal Mason.

„To není to, co si myslíte,“ ozval se Dutton.

„Kolik z toho, co jste mi pověděl, není pravda?“

„Všechno, co jsem vám řekl, byla vcelku pravda,“ namítl

Dutton. „Spíš jde o to, co jsem vám neřekl – ale je to vůbec k

něčemu?“

„Ne, není,“ ujistil ho Mason. „Chci říct, že nemá smysl něco

zatajovat svému právníkovi. Fakta dříve nebo později stejně

vyjdou na světlo, a jestliže je váš právní zástupce nebude znát

předem, pak se velmi pravděpodobně octne v nevýhodě.“

Dutton jen pokyvoval hlavou.

„Tak tedy,“ pokračoval Mason, „především ať byla vaše

činnost zákonná či ne, pohoršil jste si tím, že jste utekl. V

Kalifornii se útěk považuje za důkaz viny a státní zástupce může

uvést tento důkaz při přelíčení v trestné věci.“

Dutton se chystal něco říct.

Ozvalo se zaklepání.

Dutton pohlédl nejdřív na Masona a pak na Dellu Streetovou s

výrazem úzkostné obavy.

„Očekáváte návštěvu?“ zajímalo Masona.

Dutton se zvedl z postele a kráčel ke dveřím. Tam se zastavil.

Klepání se opakovalo, tentokrát naléhavěji.

„Radši se podívejte, kdo to je,“ vybídl ho Mason.

Dutton otevřel dveře.

Vešli dva muži, jeden v uniformě policejního důstojníka, druhý

v civilních šatech.

Návštěvník v civilním oděvu pohledem přelétl osoby v

místnosti a uklonil se se slovy: „Seňorita doufám promine. Jsem

policejní šéf. Smím se zeptat, který z vás pánů je Kerry Dutton z

Los Angeles?“

„Mohu znát důvod vaší otázky?“ zeptal se Mason.

Šéf policie si ho změřil pohledem. „Nemyslím,“ pronesl dost

ostře, „že mám tu čest vás znát, pane.“

„Jsem Perry Mason, právní zástupce,“ představil se Mason, „a

tohle je má sekretářka, slečna Della Streetová.“

Policista se uctivě uklonil. „Je pro mě velkým potěšením

seznámit se s vámi, pane, a moc se omlouvám, že vás musím

vyrušit při něčem, co bylo zřejmě profesionální poradou – mám

pravdu?“

„Máte,“ souhlasil Mason. „Právě jsem jednal se svým klientem

a má sekretářka zapisovala pár poznámek. Kdybyste nám mohl

věnovat asi půlhodinku, určitě bychom vám pak byli k dispozici.“

V očích policisty se objevil úsměv. „Rád bych, seňore Masone,

ale to, co tu mám do činění s panem Duttonem, je mimořádně

naléhavé.“

Otočil se na Duttona. „Seňoře Duttone, s velkou lítostí vám

musím oznámit, že vás policie zatýká a bere do vazby.“

„A obvinění?“ zeptal se Mason.

„Příkaz k zatčení pro vraždu prvního stupně, uznávaný v naší

zemi, s prohlášením, že seňor Dutton je nežádoucí cizinec. Jako

takového ho budeme eskortovat na hranice a požádáme ho, aby

okamžitě opustil Mexiko.“

„Vražda!“ vykřikl Mason. „Kdo byl zabit?“

„Věřím, že se tu informaci dozvíte, hned jak se seňor Dutton

dostane na hranice. Je mou nepříjemnou povinností dohlédnout,

aby tam byl neprodleně odvezen pod policejním dohledem.“

„A co se bude dít na hranicích?“ zeptal se Mason.

Důstojník se usmál, „Jsem přesvědčen, že tam už bude čekat

policie z vaší země. Co byste dělal vy, kdybyste jako americký

policista věděl, že muž, jehož chcete zatknout pro vraždu, má být

deportován coby nežádoucí cizinec?“

„Tenhle postup se mi zdá dost divný,“ konstatoval Mason.

„Bezpochyby je,“ prohlásil policista, „ale v naší zemi

postupujeme tím způsobem, jaký jsme si stanovili, zrovna tak jako

vy ve vaší zemi máte své metody jednání. Chci tím naznačit, že

my se nevměšujeme do vašich záležitostí a nepřejeme si, abyste se

vměšovali vy do našich.

A teď vás žádám, abyste se laskavě vzdálili.“

„Jsem advokát,“ namítl Mason. „Můj klient je obviněn ze

zločinu a já mám právo ho zastupovat a promluvit si s ním.“

Policejní šéf se usmál. „Jste advokátem ve Spojených

státech?“

„Ano.“

„A v Mexiku?“

Mason zaváhal.

„V Mexiku,“ pokračoval policista, „jsou advokáti v dobrém

postavení a s dobrou pověstí považováni za licenciados. Znamená

to, že jim mexická vláda poskytuje licenci k výkonu právnického

povolání. Máte snad takovou licenci, seňore Masone?“

Mason se ušklíbl. „Dobrá, je to vaše země, vaše zvyky a váš

vězeň.“

„Děkuji vám,“ zareagoval šéf policie, „a pak tedy není žádný

důvod, proč bychom vás tu měli déle zdržovat, seňore Masone.“

„Ale tento muž je obviněn z vraždy,“ namítl Mason, „a jeho

advokát s ním nemůže promluvit?“

Policejní důstojník pokrčil rameny. „K tomu máte oprávnění

ve vaší zemi. Tam můžete se svým klientem hovořit kdykoli. Tady

je obviněn pouze coby nežádoucí cizinec. V naší zemi si

nepřejeme mít nežádoucí cizince o nic míň než vy ve vaší zemi.“

„Co je na něm nežádoucího?“ zajímalo Masona.

Policista s úsměvem vysvětloval: „Je to zběh utíkající před

spravedlností ze Spojených států. A to ho činí nežádoucím jako

návštěvníka Mexika.“

„Existuje tu nějaký zákonný postup pro jeho deportaci?“ zeptal

se Mason.

„Pouze to, že musí být eskortován na hranice. Tady v Mexiku

všechny právní procesy co nejvíc urychlujeme.“

Mason pohlédl na Duttona a pak prohodil jakousi nejasnou

poznámku směrem k Mexičanovi.

Policista zvedl obočí. „Obávám se, že vám nerozumím.“

„Promiňte,“ omlouval se Mason, „jen jsem použil jeden výraz

amerického slangu.“

„No jo, vy Američani. A teď, seňore, kdybyste vy a vaše

roztomilá sekretářka laskavě odešli tudy – dovolte, abych vám

vřele doporučil naše restaurace. Jistě oceníte naši skvělou obsluhu

a jídlo, které s ničím nesnese srovnání. Jako turisty vás tu vřele

vítáme a přejeme vám, abyste se tu cítili moc dobře.“

„Ale ne jako advokáta, co?“ usmál se Mason.

Policista pokrčil mohutnými rameny. „Bohužel, v Mexiku

advokátem nejste. Kdybyste žil v Mexiku a splnil všechny

požadavky, nepochybuji, že byste se stal licenciado, ale do té

doby…“

Znovu významně pokrčil rameny.

Policejní důstojník otevřel venkovní dveře.

Mason položil Delle Streetové ruku na paži a společně vyšli z

místnosti na stíněnou cestu, nad níž poletovali bílí holubi a kde se

vzduchem nesla vůně květin a krásného polotropického listí.

KAPITOLA 9

Když Mason s Dellou Streetovou došli na úzký chodník před

motelem, spatřili, jak se k nim žene Drakeův detektiv a zuřivě

mává rukama.

Mason zrychlil krok.

„Co je?“ zeptal se.

„Volal jsem Drakeovi, abych mu podal hlášení, a teď je na

telefonu. Chce vám hned něco sdělit. Říká, že je to nesmírně

důležité, že vás musím sehnat. Čeká u aparátu, dokud nepřijdete.“

Mason kývl na Dellu Streetovou a spěchal po cestě pod

palmami a banánovníky; detektiv sotva stačil jeho dlouhatánským

krokům, ale Della Streetová se ani nepokoušela držet s ním krok.

V telefonní budce s vyvěšeným sluchátkem Mason zavřel

dveře, zvedl sluchátko a ozval se: „Ano? Haló.“

Drake odpověděl: „To jsi ty, Perry?“

„Já.“

„Strhla se tu bitka,“ informoval ho Drake. „Nevím, jak dalece

to bude zlé pro tvého klienta, ale konec byl ohavný.“

„Vražda?“ zeptal se Mason.

„Přesně tak. Jak ses to dozvěděl?“

„Policisté si přišli pro Duttona právě ve chvíli, kdy jsem s ním

mluvil.“

„Povím ti všechno, co vím,“ pokračoval Drake. „Jakýsi časný

hráč golfu našel mrtvé tělo u sedmé jamky v Barclay Country

klubu. Ten muž byl zastřelen jednou ranou.“

„Našli zbraň?“ zajímalo Masona.

„Nevím. Tohle je všechno, co jsem se dozvěděl. Došlo k

pokusu zabránit policii, aby identifikovala oběť, a zřejmě ten

pokus vyšel.

Vybrali obsah mužových kapes. Ani kapesník tam nebyl.

Z vnitřku kapes pláště byly odříznuty štítky výrobce, a totéž

bylo provedeno i na poutku u krku.

To odříznutí provedli velice šikovně pomocí velmi ostrého

nože nebo břitvy.

Doba smrti nebyla dosud úředně stanovena, ale mohlo se to

stát asi v době, kdy náš člověk sledoval Duttona ke golfovému

klubu. Po provedené pitvě by Dutton mohl být vyloučen z

možných podezřelých. Právě teď se dozvídám, že hypotetický čas

je stanoven mezi půl desátou večer a půl třetí dnes ráno.“

„Dobrá. Teď mi pověz, tvůj člověk se nemohl dostat do klubu,

protože neměl klíč?“

„Přesně tak. Když se chceš dostat na hřiště, musíš projít

domem.“

„Musí tam přece být někdo na úpravu hřiště,“ podotkl Mason.

„Někde tam je, ale nepídil jsem se po něm.“

„V tu noční hodinu se tam zřejmě onen zavražděný dostal s

vlastním klíčem. Jak se tam dostal Dutton?“

„Dutton je členem klubu,“ upozornil ho Drake.

„A ten druhý muž zřejmě taky. Sežeň od novinářů fotografie a

začni zjišťovat členy, kteří hrají pravidelně a…“

„V tomhle jsme pozadu,“ podotkl Drake, „policie má pět

detektivů, kteří vyslechli všechny členy, jejichž zaplacené

příspěvky dokazují, že jsou pravidelnými hráči. Mají fotografie

toho mrtvého muže a snaží se o identifikaci.“

„Viděl jsi tu fotografii?“

„Ne,“ odpověděl Drake. „Mám k dispozici pouze povšechný

popis.“

„Tak ven s tím.“

„Muž kolem pětapadesáti,“ začal Drake, „tmavovlasý,

černooký, něco málo přes šest stop vysoký, vážící dvě stě padesát

liber, s mohutnými širokými rameny, mírně nahrbený, paže

porostlé hustými chloupky a široká zápěstí.“

„Nenašly se u něj žádné klíče?“ zeptal se Mason.

„Žádné klíče, žádné drobné mince, žádný nůž, žádné

kapesníky, žádná pera nebo tužky – prostě nic.“

Mason se zamyslel: „Paule, hovořil jsi o muži, jehož jsi

považoval za doručovatele obsílek a který čekal na Duttona, aby

mu něco odevzdal?“

„Je to tak, on… Prokrista, Perry, to by mohl být tentýž muž.

Popis tomu odpovídá.“

„Poznal bys toho muže, kdybys ho viděl?“

„Určitě.“

„Drž se daleko od márnice, a radši se snaž mrknout na

policejní fotografie.“

„Sakra, Perry,“ zakvílel Drake, „jestli toho chlápka poznám,

budu muset jít na policii. Tenhle důkaz nemůže soukromý detektiv

odmítnout.“

„Nemůžeš tělo přesně identifikovat podle fotografie v

novinách,“ poučoval ho Mason. „Musel bys vidět mrtvolu.“

„Mluvili jsme o policejních fotografiích.“

„Já jsem o nich mluvil,“ připomněl mu Mason. „A teď mluvím

o novinových fotografiích… Della a já se vydáme na zpáteční

cestu, jak nejrychleji to půjde. Svůj vůz tu nechám. Požádám

přítele Munoze, aby nás vzal letadlem do San Diega. Ty zajisti,

aby na nás Pinky čekala s dvoumotorákem, kterým nás dopraví na

letiště Tri-City, a čekej, až se tam dostaneme. Přijeď nám pak

naproti.“

„Když bude ta podoba na fotografiích v novinách naprosto

věrná, budu to muset udělat,“ řekl Drake. „Kdybych v případě

vraždy odmítl identifikaci, stála by má licence za zlámanou

grešli.“

„Ty s tou tvou licencí,“ ušklíbl se Mason.

„Já a mé vydělávání na živobytí,“ odsekl mu Drake. „Než

dorazíte do San Diega, budu tam mít letadlo.“

„Dorazíme tam setsakramentsky brzo,“ řekl Mason a zavěsil.

KAPITOLA 10

„Pinky“ Brierová, známá pilotka, přistála s dvoumotorovým

letadlem na letišti Tri-City stejně graciézně, jak dosedá pták po

letu na zem.

Znepokojený Paul Drake, který tu čekal, se vynořil ze stínů

pozdního odpoledne, aby přivítal Perryho Masona a Dellu

Streetovou, až vystoupí z letadla.

„Kdes nechal svůj vůz?“ zeptal se Drake.

„Tam dole,“ odpověděl Mason. „Dojedu si pro něj později.

Teď máme co dělat, bojujeme s časem.“

„Bojujeme s časem a s okolností, která se ti nebude líbit,“

podotkl Drake.

„Co je to za okolnost?“

„Viděl jsem tu fotku v novinách.“

„No a co?“

„Perry, myslím, že je to ten muž, kterého jsem považoval za

doručitele obsílky – možná že je, možná že není, ale v každém

případě se potuloval kolem Duttonova obydlí.“

„Ale nemůžeš provést pozitivní identifikaci podle takové

fotografie v novinách,“ namítl Mason.

„Vím, že nemůžu, ale řekl jsem poručíku Traggovi, že bych

mu mohl nějak pomoci tím, že bych šel do márnice a podíval se na

to tělo.“

„Jestliže ho ale identifikuješ,“ připomněl mu Mason, „budeš

muset Traggovi říct i to, kde a kdy jsi ho viděl.“

„Jistě.“

„A to,“ pokračoval Mason, „přivede našeho klienta do pěkné

kaše.“

„V té už je,“ poznamenal Drake.

„No ale ty ho tam vtáhneš ještě hloub.“

„Je v ní teď až po uši, nebo bude, až bude můj člověk svědčit.

Vzpomínáš si, že můj soukromý detektiv sledoval Duttona.

Připevnil maličký magnetofon na zadní stěnu telefonní budky a

vyposlechl si pak jednoho účastníka rozhovoru, v němž si Dutton

domlouval schůzku s někým v klubu Barclay Country u sedmé

jamky.

Právě tam našli toho zavražděného muže.“

Mason se zamyslel. „Tvůj pomocník je teď v Ensenadě?“

„Ne, odjel domů,“ řekl Drake. „Až sem přijede, bude vědět, co

je jeho povinností. Podá zprávu policii a policie ten magnetofon

zabaví.“

„Kdo má tu nahrávku?“

„On. Je v zavazadlovém prostoru jeho vozu.

I ty tady neseš odpovědnost, Perry. Nemůžeš odpírat důkazní

materiál. Můžeš zastupovat svého klienta bez ohledu na důkazy

proti němu, ale nemůžeš zatajit důkaz vraždy.“

„Dobrá,“ souhlasil Mason, „podívejme se na to zblízka, než

nás z toho vykouří. Zavolejme poručíku Traggovi. Pak nás Pinky

může odvézt na letiště v Los Angeles a Tragg tam na nás může

počkat.“

„Máme vozy roztroušené po celé zemi,“ připomněl mu Drake.

„Tvůj je v Ensenadě, můj tady v Tri-City.“

„Budeme-li potřebovat auta, můžeme si je vypůjčit,“ řekl

Mason, „ale zápasíme s časem. Della odveze tvůj vůz do Los

Angeles.“

„Co ti říká tvůj klient?“ zeptal se Drake.

„Nic,“ odpověděl Mason.

„Jediné, čím se při procesu bude moci obhájit, je důkaz

sebeobrany. Tvůj klient tam šel, aby se setkal s tím chlapíkem. Ať

to byl kdokoli, ten muž Duttona vydíral. Schůzka byla divoká.

Tvůj klient ho musel zastřelit, aby se dostal ven. Když byl tvůj

klient zatčen na hranicích, policie u něho našla pět tisíc dolarů v

padesátidolarových bankovkách. Domnívá se, že to byly peníze

pro vyděrače.“

„To si myslí,“ řekl Mason. „Jak to mohou vědět?“

„Jsou o tom přesvědčeni. Vědí věci, které my nevíme.“

„To předpokládám,“ připustil Mason. „Je toho kolem tolik, že

ani nevím, jestli mě to má nějak znepokojovat. Nejlepší obranou je

pravda, ale v tomto případě tu pravdu neznám, a vůbec si nejsem

jist, že mi ji můj klient hodlá povědět.“

„Proč ne?“

„Možná že někoho kryje nebo se o to snaží.“

„Máš na mysli nějakou ženu, vid?“ zeptal se Drake.

„Počkej, zatelefonuji si.“

Mason odešel k telefonu, a zavolal na losangeleské policejní

oddělení a vyžádal si poručíka Tragga z oddělení vražd.

„Jak jsem se doslechl, vyšetřujete smrt v klubu Barclay

Country,“ řekl Mason.

„Četl jste to v novinách?“

„Slyšel jsem, že se o tom psalo.“

„Ano,“ potvrdil Tragg, „a předpokládám, že máte v souvislosti

s tím nějaké informace, které jste pár hodin zamlčoval, a teď jste

uznal, že je příliš nebezpečné je nadále zatajovat, a proto jste se

rozhodl spolupracovat.“

„Křivdíte mi,“ řekl Mason s úsměvem.

„Já vím. To já vždycky,“ zareagoval Tragg suše.

„Fakticky,“ pokračoval Mason, „právě teď jsem přiletěl z

Mexika. Hovořil jsem s Paulem Drakem a Paul Drake mi říká, že

při pohledu na obrázek zavražděného muže, který byl uveřejněn v

novinách, si uvědomil, že asi toho dotyčného člověka někdy včera

večer viděl.“

„Kde? Kdy?“ vyštěkával poručík Tragg otázky jako švihnutí

bičem.

„Ne tak zhurta,“ uklidňoval ho Mason. „Dosud nevíme, je-li to

jedna a táž osoba,“

„Tak byste to radši měli zjistit, a to zatraceně rychle,“ rozhorlil

se Tragg. „Jestli má Paul Drake jakékoli informace, které nám

pomohou objasnit případ vraždy, měl by nám je co nejdřív sdělit.“

„To právě chceme udělat,“ řekl Mason. „Máme dokonce v

úmyslu najmout si letadlo a přiletět na letiště. Setkáme se tam asi

za půl hodiny. Půjdeme do márnice s vámi. Jestli se ukáže, že je to

tentýž muž, Drake vám s radostí poskytne veškeré informace, které

chcete.“

„Přivedeme podezřelého z vraždy k výslechu,“ prohlásil

Tragg. „Předpokládáte, Masone, že existuje nějaká šance –

samozřejmě jedna k milionu –, že tento muž je jedním z vašich

klientů?“

„Oběť?“

„Ne, ten, kterého přivedeme.“

„To záleží na identitě člověka, jehož přivedete,“ odpověděl

Mason.

„Jmenuje se Kerry Dutton,“ oznámil Tragg. „Je to mladý muž

mající dost pozoruhodné úspěchy coby investiční poradce.“

„Co ho spojuje s tou vraždou?“ zajímalo Masona.

„Nejdřív se budu ptát já,“ řekl Tragg. „Není to náhodou váš

klient?“

„Je,“ přitakal Mason.

„To hodně vysvětluje. Kde jste teď?“ zeptal se Tragg.

Mason mu to řekl.

„Domníváte se, že se sem můžete dostat během pětadvaceti až

třiceti minut?“

„Ano. Máme připravené dvoumotorové letadlo k okamžitému

odletu.“

„Tak nastupte a přileťte,“ vybídl ho Tragg. „Budu na vás

osobně čekat na letišti s rádiovým vozem a vyžaduji stoprocentní

spolupráci… Pamatujte si, Masone, stoprocentní spolupráci.

Nehrajeme blechy. Tohle je vražda.“

„Setkáme se tam,“ přislíbil Mason.

Zavěsil. „Bylo to zlé?“ zeptal se účastně Drake.

„Tak, jak to Tragg umí pěkně osladit, když to nevychází, jak

by mělo.“

„A když to vychází?“

„Je to asi tak zlé, jak bych to mohl udělat pro svého klienta,“

řekl Mason.

„Je tu jedna výhoda, když člověk poskytne policistům

informace, které potřebují pro vyřešení případu,“ zdůraznil Drake,

„a sice, že tě nechytnou nepřipraveného.“

Dopřáli Pinky pouze čas na vypití kávy a pak hned odlétali do

Los Angeles, kde na ně čekal poručík Tragg.

„Tak spusťte,“ vybídl je.

„Než začneme mluvit, musíme jít do márnice,“ upozornil ho

Masen. „Nevíme, je-li to jedna a táž osoba.“

„Povězte mi to nejdůležitější,“ řekl Tragg, „a jestliže pak vyjde

najevo, že se jedná o jednu a touž osobu, nebudeme ztrácet čas; a

nebude-li to jedna a táž osoba, zachovám všechno v tajnosti.“

„Je mi líto, ale to nemohu udělat. Jde o otázku profesionálního

závazku vůči klientovi,“ podotkl Mason.

„Za těchto okolností se, mládenci, připravte na pěkný tanec. A

držte si klobouky, pojedeme z kopečka, a to hezky rychle.“

Do márnice se dostali v rekordním čase. Poručík Tragg a

úředník, který ho doprovázel, je uvedli do velké, tiché místnosti,

kde po celé jedné stěně byly ocelové zásuvky připomínající

celému světu nějakou obrovskou zlověstnou registračku.

Úředník znal číslo, aniž si ho musel předem vyhledat, vzal za

rukojeť a vysunul posuvnou skříňku.

Drake přistoupil a pozoroval tělo asi deset sekund.

„Tak co,“ narušil Tragg konečně mlčení, „je to on, nebo není?“

Drake pohlédl na Masona a pokrčil rameny, pak se otočil na

Tragga. „Je.“

„Dobrá, tak začněme. Už jsme ztratili až příliš mnoho času.“

„Včera jsem sledoval Kerryho Duttona,“ začal Drake.

„Pokračujte.“

„Sledoval ho i někdo jiný.“

„Kdo?“

„Tento muž,“ Drake ukázal na nehybnou figuru na márách.

„Co o něm víte?“

„Nic. Považoval jsem ho za doručovatele obsílek.“

„Sledoval Duttona?“

„Čekal na něj. Chci říct, že bedlivě pozoroval Duttonův byt, a

mně se zdálo, že mu chce doručit obsílku.“

„Co vás vedlo k téhle myšlence?“

„Jen cosi v jeho jednání.“

„Dobrá, nechci to z vás tahat po kouskách, minuty jsou

vzácné. Snažíme se dát dohromady případ a nechceme chytit toho

nepravého, ale rozhodně musíme najít skutečného viníka.“

„Nemohu vám toho o něm říct moc,“ vysvětloval Drake, „ale

mohu vám poskytnout poznávací značku jeho auta. Zjistil jsem

jméno majitele.“

Traggův obličej se rozjasnil. „Jaká to byla značka?“

Drake vytáhl blok a nadiktoval Traggovi číslo vozu a jméno

Rodger Palmer.

Tragg se rozběh] k telefonu, najednou horečně aktivní,

telefonicky vydal rozkazy, aby se zjistilo, kdo žádal o licenci, pak

zavolal do oddělení, kde se provádějí otisky prstů a jejich třídění, a

další nezbytné formality.

Když skončil, vrátil se k Drakeovi a Perrymu Masonovi.

„Teď mi už jen povězte, proč jste sledoval Kerryho Duttona?“

zeptal se.

Drake už - už otvíral ústa, ale zachytil Masonův pohled a

zaváhal; pak řekl: „Protože mě o to požádal Perry Mason.“

Tragg zrudl. „Nechoďte na mě s žádnými vytáčkami.“

„Tohle není vytáčka,“ namítl Mason. „Je to přímá odpověď.“

„Dobrá, pak se tedy zeptám vás. Proč jste žádal Paula Drakea,

aby sledoval Duttona?“

„Tohle je něco, co nesmím prozradit,“ odpověděl Mason.

„Prozradíte všechno, co o té vraždě víte, nebo se dostanete do

pěkné bryndy,“ varoval ho Tragg.

„Prozradím všechno, co vím o té vraždě,“ řekl Mason.

„Nuže, to, co víte o Duttonovi, souhlasí s tím, co víme o té

vraždě my.“

„Myslím, že ne,“ oponoval Mason. „Ve skutečnosti jsem chtěl,

aby Paul Drake sledoval Duttona, protože jsem se obával své

vlastní odpovědnosti v té záležitosti.“

„To jsem předpokládal,“ přitakal Tragg. „Vy přece běžně

nežádáte detektivní agenturu, aby sledovala vaše klienty.“

„Někdy to dělám.“

„Ale teď vám položím důležitou otázku a přeji si, abyste mi na

m odpověděl. Octl se při tom sledování Kerry Dutton v blízkosti

místa, kde se nachází klub Barclay Country?“

Rozhostilo se ticho. Pak ho Mason porušil slovy: „Asi bych

měl na tohle odpovědět. Mohu prohlásit, že se tak stalo.“

„Neříkejte!“ zvolal rozzářeně Tragg. „V kolik hodin?“

„Kolik bylo hodin, Paule?“ obrátil se Mason na Drakea.

„Mezi deseti deseti a deseti dvaceti,“ upřesnil Drake.

„A teď,“ svolil Mason, „abyste nám nemusel vyčítat, že z nás

informace taháte jak z chlupatý deky, chci vám sdělit, že předtím,

než Dutton odjel do klubu, hovořil s někým po telefonu a zřejmě

se s tou osobou domluvil na schůzce v klubu.“

„Jak to víte?“

„Šel do telefonní budky a někomu volal. Sledoval ho jeden z

Drakeových lidí. Upevnil malý magnetofon na zadní stěnu budky a

odešel. Je to velice citlivý nahrávač, kompakt, ale značně výkonný.

Po Duttonově odjezdu se Drakeův člověk vrátil, sňal ho, přetočil,

zjistil, o čem se bavili, a odjel do klubu.“

„On Duttona nesledoval?“

„Ne, Dutton se řítil jako zběsilý a úplně ignoroval červená

světla. Drakeův pomocník po marných pokusech nalepit se na něj

se vrátil, znovu si vyslechl natočený rozhovor, z něhož přesně

zjistil, že schůzka se má uskutečnit v klubu Barclay Country.“

„Hned se tam rozjel?“

„Ano.“

„A venku stál Duttonův vůz?“

„Přesně tak. Duttonův vůz a dva nebo tři další vozy.“

„Byl mezi nimi ten, jehož číslo jste mi sdělil?“ zeptal se

poručík Tragg Drakea.

„To ještě nevím, ale dozvím se to,“ odpověděl Drake.

Zařinčel telefon – ostrý pronikavý zvuk v tom místě

nezemského ticha.

Tragg dlouhými kroky přešel místnost, zvedl sluchátko a řekl:

„Ano… u telefonu.“

Policista chvíli naslouchal a pak se mu po tváři začal pomalu

rozlévat úsměv. „Tak je to tedy,“ řekl nakonec. „O. K.“

Zavěsil se slovy: „Tak náš mrtvý byl identifikován. Jmenuje se

Rodger Palmer, byl zaměstnancem Templetona Ellise, než Ellis

zemřel. Nato šel pracovat do Steer Ridge Oil.

A teď mi povězte po pravdě, jestli některá z těchto činností má

co dělat s tím, co o tom chlapíkovi víte vy dva?“

Mason volil slova odpovědí velice pečlivě. „Templeton Ellis

byl otcem Desere Ellisové. Kerry Dutton je správcem peněz, které

jí měly být vypláceny podle otcovy poslední vůle. Jak je mi

známo, některé z akcií, které kdysi tvořily součást jmění, byly

podíly ve Steer Ridge Oil & Refining Company.“

Tragg se otočil k Drakeovi. „Jak se jmenuje ten váš detektiv,

co pracoval s nahrávkou?“

„Tom Fulton.“

„Kde je teď?“

„Na cestě zpátky z Ensenady.“

„Kde se má hlásit, až dorazí sem do města?“

„V mé kanceláři.“

„Chci ho vidět okamžitě, jak podá hlášení,“ vyžadoval Tragg,

„a chci se důkladně ujistit, že se s tou nahrávkou nic nestalo. Je to

důkazní materiál případu a já ho chci.“

„Budete ho mít,“ slíbil Mason.

„Dostávat z vás fakta je jako mámit tele z jalové krávy,“

povzdechl si Tragg, „ale přesto vám moc děkuji za vaši

spolupráci.“

„Poskytli jsme vám, co jsme měli,“ řekl Mason.

„Poskytli jste mi to, co jste mi museli poskytnout,“ opravil ho

Tragg, „nicméně i to oceňuji. Je moc zlé, když se nám nepodaří

identifikovat mrtvolu.“

„Ale i bez té identifikace jste tušil, že ten případ má co dělat s

Kerrym Duttonem?“

Tragg se pousmál. „Přivedli jsme ho k výslechu.“

„V Mexiku mi řekli, že je zatčen, že byl na něho vydán

zatykač s obviněním z vraždy prvního stupně.“

„To je nesmysl,“ namítl Tragg.

„Nevydali jste ho?“

„To jsme nemohli udělat ještě před obviněním z trestného

činu.“

„Ale je ve vazbě, ne?“

„Byl předveden k výpovědi.“

„Je to můj klient,“ namítl Mason, „chci ho vidět.“

„Bude-li z něčeho obviněn, můžete si s ním promluvit. Jakmile

bude zajištěn a zapsán do policejního záznamu, může si vyžádat

advokáta.“

„Kde je teď?“ zeptal se Mason.

„To nevím, Perry. Pokud vím, chvíli tady, chvíli tam.“

„Co znamená to ‚tam‘?“

„Tecate,“ poučil ho s úsměvem Tragg. „Bylo pro nás snazší

zadržet ho tam než v Tijuaně, takže když ho Mexičani deportovali

coby nežádoucího cizince, odvezli ho zpátky do Spojených států

do Tecate.“

Mason se otočil na Paula Drakea. „Dobrá, Paule,“ řekl,

„pojeďme do kanceláře. Della už by tam teď měla být s tvým

vozem.“

„Radši se pohybujte v blízkosti vaší kanceláře,“ radil Tragg.

„Když vám Kerry Dutton bude chtít zavolat, povolíme mu jeden

telefonát.“

„Jeden by měl stačit,“ souhlasil Mason.

KAPITOLA 11

Perry Mason a Paul Drake našli Paulův vůz na vyhrazeném

parkovišti. „Co ten tvůj Fulton, Paule?“ zeptal se Mason.

„Co je s ním?“

„Ty víš, co je s ním. Musíme se s ním spojit.“

„Je na cestě domů z Ensenady. Policie si na něj počíhá a sebere

mu tu nahrávku.“

„To vím,“ povzdechl si Mason. „Musíme se s ním

zkontaktovat dřív než policie.“

Drake zavrtěl hlavou. „Co tím chceš naznačit?“ zeptal se

Mason. „Má to znamenat, že to nejde?“

„Přesně to mám na mysli,“ odpověděl Drake. „Musím mít na

paměti svou licenci. V případě vraždy si nemůžeme s policií hrát

na schovávanou. Ty jsi právník, ty to přece musíš vědět.“

Mason se pomalu rozhovořil, přičemž zdůraznil každé slovo,

které vyslovil. „Paule, jsem právní zástupce. Mám oprávnění

stejně jako ty. Nehodlám zatajovat žádné důkazy. Ani ty je

nezatajíš. Nebudeme falšovat důkazní materiál, ale uvědom si, že

já zastupuji klienta. Policie chce toho klienta obvinit z vraždy

prvního stupně. Postupují sakramentsky rychle. To znamená, že

existuje nějaký důkazní materiál, o němž my nic nevíme. Chci to

zjistit. Chci vědět, oč jde. Tvůj soukromý detektiv bude svědkem

žalobce. Tomu nezabráníme, ale rozhodně máme právo dostat od

něho co nejdřív hlášení. Ty ho platíš a já platím tebe. Tak tedy,

jakým vozem jede? Kterou trasu cesty si zvolil?“

Drake zavrtěl hlavou. „Tohle se mi nelíbí.“

„Nemusí se ti to líbit. Vím, co dělám, a nežádám tě, abys

porušoval nějaký zákon.“

„Tak tedy,“ začal Drake váhavě, „na rohu Melwoodu a

Figureoa je čerpací stanice, je velká s mnoha pumpami a

čerpadláři, a každý soukromý detektiv, který vyjíždí na cestu mimo

město, má nařízeno tady tankovat, když přijede.

Branže soukromých detektivů zná jedno důležité pravidlo:

přesvědčit se, že každý má plnou nádrž, když se pouští do

sledování někoho.

Muž, který obsluhuje tuhle čerpací stanici, zná většinu mých

lidí. Vím, že zná Toma Fultona. Můžeme se ho zeptat, jestli už

tady Tom byl. Jestliže ano, pak to znamená, že Tom zaparkoval

svůj vůz, zavolal do kanceláře a policajti ho zřejmě v té době čapli,

nebo ho rozhodně ještě čapnou, než se s ním stačíme spojit my.“

„Je tu telefonní budka, Paule. Můžeme tam zavolat.“

Drake vešel do budky, zavolal, vrátil se zpátky a zavrtěl

hlavou. „Ještě tam nebyl. Nemůžeš přesně vědět, kdy dorazí.

Celou noc nespal, sledoval toho chlapíka, a z Ensenady je to sem

pěkný kus cesty. Měl právo na trochu spánku.“

„Policie bude mít na mušce tvou kancelář, Paule, a já si

nedovolím žádný risk. Ty musíš zajet kťé čerpací stanici a

počkat… Víš co, zajedeme tam oba. Policie zřejmě hlídá i mou

kancelář. Mohou si domyslet, že se vynasnažíme Fultona nějak

odlákat. Pojď, Paule, zajedeme tam a počkáme.“

Drake se obratně proplétal pouličním dopravním ruchem, až

dojel k pumpě. Mrkl na vedoucího. „Chceme se tu trochu

rozhlédnout a chvíli počkat, Jime,“ řekl.

„Ještě tu nebyl,“ pochopil vedoucí a tázavě pohlédl na Perryho

Masona.

„Chtěli bychom tu věc co nejvíc uspíšit,“ vysvětloval Drake.

„Ten muž je svědek a my chceme, aby…“

„…se okamžitě spojil s policií,“ vložil se do toho Mason.

„O. K., tamhle vedle té police s mazacími oleji je parkoviště,

kde můžete počkat,“ nabídl jim čerpadlář. „Udělejte si pohodlí.

Máte představu, kdy asi dorazí?“

„Už brzy,“ řekl Drake.

Drake zajel do určeného prostoru, odkud měli dobrý výhled na

benzinová čerpadla.

„Nechceš zavolat Delle Streetové a oznámit jí, kde jsi?“ zeptal

se Drake.

Mason zavrtěl hlavou. „Teď necháme každého chvíli hádat.“

Uplynulo půl druhé hodiny, než Drake prudce stiskl Masonovu

paži. „Už jde, Perry,“ řekl. „Pamatuj si, že nesmíme udělat nic,

čeho by se policie mohla chytit.“

Mason rozevřel doširoka oči v upřímném údivu. „Co si myslíš,

Paule, to je přece samozřejmé! Jen spolupracujeme s policií.

Zavolej na něj.“

Zatímco čerpadlář tankoval benzin do Fultonova vozu, Drake

zachytil detektivův pohled a přivolal ho k sobě.

„Pane Drakeu, dobrý den, co vy tu děláte?“

„Čekám na vás.“

„Promiňte, že jsem se zdržel, jen jsem se před odjezdem z

Ensenady musel trochu prospat. Obával jsem se, že bych neudržel

oči otevřené a…“

„To je v pořádku,“ uklidňoval ho Drake.

V detektivových očích to zajiskřilo. „Asi něco potřebujete,

pane Masone.“

Drake se ujal slova: „Chce vám položit pár otázek.“

„Spusťte.“

„Včera večer, když jste sledoval Duttona, on se vám ztratil,

viďte?“

„Ano. Jel jako šílenec. Projížděl soustavně na červenou,

napravo, nalevo, a když jsem se ho pokoušel dohnat, jen tak - tak

mě nesrazil. Doufal jsem, že nám oběma proštípnou řidičák a já

pak budu to proštípnutí moct odůvodnit policistovi. Je to šance,

kterou musíme využít.“

„A jak jste ho znovu dohonil?“ zajímal se Mason.

„Šel do telefonní budky a já jsem tam nainstaloval malé

odposlouchávací zařízení, které jsem upevnil na sklo lepicí

páskou. Pod ní byl miniaturní drátový magnetofon na baterie.“

„A co jste zjistil?“

„Řekl, že pojede do klubu Barclay Country a tam se u sedmé

jamky s někým setká. Všechno tohle už jsem ohlásil.“

„Tentokrát to chci oficiálně,“ podotkl Mason. „Tam jste ho

nezahlédl?“

„Jeho přímo ne. Ale stál tam jeho vůz.“

„Snažil jste se dostat dovnitř?“

„Zkoušel jsem dveře, jestli nejsou náhodou odemčené.“

„Takže jste čekal?“

„Ano.“

„Jak dlouho?“

„Dvanáct minut.“

„A co pak?“

„Pak vyšel ven.“

„Jak se choval, když vyšel? Byl rozčilený?“

„Zdálo se, že… no, spěchá. Přesně věděl, co chce udělat.“

„Nevšiml si vás?“

„Seděl jsem ve stínu na zadním sedadle vozu, kam jsem

opatrně přelezl, aby na mě nebylo vidět.“

„Parkovala kolem jiná auta?“

„Asi šest.“

„Nevšiml jste si jejich čísel?“

„No, zahlédl jsem Duttonův vůz, a ten jsem měl sledovat,

takže těm ostatním jsem nevěnoval pozornost, nikdo mi to neřekl.“

„To je v pořádku,“ uklidnil ho Mason. „Nic vám nevyčítáme,

ale mohl byste ta auta popsat?“

„No, byly to obyčejné vozy.“

„Žádný nápadný, žádný kabriolet nebo něco mimořádně

okázalého?“

„Ne, pokud si vzpomínám, všechny byly docela průměrné –

považoval jsem je za vozy patřící zaměstnancům, kteří přespávají

v podniku. Nebylo jich moc, tak tři, možná čtyři.“

„Dobrá,“ spokojil se tím Mason, „nemáme moc času. Teď k

tomu nejdůležitějšímu. Dutton vyšel, nasedl do auta a odjel?“

„Ano.“

„Sledoval jste ho?“

„Ano.“

„Žádné potíže?“

„Pouze jednou. Pustil jsem se za ním se zhasnutými světly.

Dutton dost prudce zastavil a pak jel zpátky. Nezbylo mi nic

jiného, než pokračovat v cestě.“

„Takže jste ho znovu ztratil?“

„Ne, neztratil. Sjel jsem ke kraji silnice, postavil blikací

výstražné světlo, vytáhl hever a nadzvedl auto. Předstíral jsem, že

měním pneumatiku. Celou dobu jsem ho po očku pozoroval.“

„Jak byl daleko?“

„Asi tak půl míle.“

„Měl rozsvícená světla?“

„Ano.“

„Jeho jste neviděl, pouze přední světla?“

„Přesně tak.“

„Jen zastavil?“

„Ano.“

„Co se dělo potom?“

„Nastoupil do vozu a pokračoval v cestě.“

„Co jste udělal vy?“

„Bezmocně jsem tam stál a nechal ho přejet. Když mě pak

předjel, honem jsem spustil vůz z heveru, ten jsem odhodil na

zadní sedadlo, naskočil do auta a pustil jsem se za ním. V

podobném případě sledovaný člověk sotva očekává, že se

porouchané auto natolik vzpamatuje, že ho bude sledovat, takže

nepojal žádné podezření.“

„A jak daleko jste ho sledoval?“

„Celou cestu k hranicím a pak dál do Ensenady.“

„Zastavil někde?“

„Jednou – na šálek kávy a hamburger.“

„Co jste udělal vy?“

„Seděl jsem venku, zaparkoval vůz a sbíhaly se mi sliny na tu

kávu,“ povzdechl si detektiv. „Vypadala tak lákavě, že bych byl za

jediný šálek dal týdenní plat, ale nemohl jsem riskovat, že mě

uvidí, a tak jsem musel sedět venku a počkat, až vyjde.“

„Myslíte, že tušil, zeje sledován?“

„Myslím, že ne. Nechal jsem mu trochu náskok, pak jsem se

zvedl a jel, jednou nebo dvakrát jsem ho předjel, nato jsem se

zastavil u automatu, jako že si jdu pro kávu, ale jakmile mě

předjel, okamžitě jsem se znovu na něj pověsil.“

„A teď hlavně, máte ten magnetofonový záznam?“ zajímalo

Masona.

„Ano.“

„Chce ho policie.“

„Tušil jsem to. Chtěl jsem se zeptat Drakea, co s ním mám

udělat.“

„Jděte do kanceláře,“ poradil mu Mason. „Pokud se vás

výslovně nezeptají, neříkejte nikomu, že jste viděl Drakea nebo

mě. Zeptá-li se vás policie, nelžete. Povězte jim, že jsem na vás

čekal a řekl jsem vám, že chci, abyste okamžitě předal důkazní

materiál policii, že na něj netrpělivě čeká.“

„O panu Drakeovi se nemám vůbec zmínit?“

„Ne, pokud se vás výslovně nezeptají. Jestliže položí otázku,

zda jste s někým mluvil, řekněte jim, že se mnou. Zeptají-li se vás,

jestli se mnou někdo byl, můžete říct, že Paul Drake, jinak jim sám

žádné informace neposkytujte. Na druhé straně ale dávejte najevo,

že s nimi spolupracujete.“

Fulton přikývl.

„Teď se vraťme k Duttonovi,“ pokračoval Mason. „Proč

zastavil a jel zpátky? Napadá vás něco?“

„Ne, nenapadá,“ odpověděl Fulton, „ale zkontroloval jsem stav

svého tachometru.“

Masonův obličej se rozjasnil. „To jste udělal?“

„Ano. Byl v Crenmore, když zastavil, přesně jednu celou tři

desetiny míle od vchodu do Barclay Country klubu.“

Mason se otočil na Paula Drakea. „Paule,“ prohlásil, „dej

tomuhle chlapíkovi bonus na tu nejlepší večeři ve městě pro něj a

jeho ženu… Jste ženatý, Fultone?“

„Ještě ne,“ usmál se Fulton. „Byl jsem, ale nehrálo to. Pak

jsem nějakou dobu střídal partnerky, ale teď jsem znovu

připravený do toho jít. Tentokrát to bude úplně jiné.“

„Pozvěte svou dívku do nejlepší restaurace ve městě,“ řekl

Mason, „a dejte si všechno, na co budete mít chuť, k večeři si

objednejte láhev šampaňského a připište si výdaj na cestovní

účet.“

Fulton se rozzářil. „To je od vás moc hezké, pane Masone.“

„Vždycky mě potěší, když vidím dobrou práci,“ konstatoval

Mason.

Fulton pohlédl na Drakea. „Ještě něco?“

Mason zavrtěl hlavou.

„O. K.,“ přikývl Fulton. „Mám jet do kanceláře a připravit

obvyklé hlášení?“

„Ano,“ souhlasil Drake. „Sedněte ke stroji a začněte psát.“

„Mám se zmínit o tom zastavení na silnici?“

„Rozhodně,“ řekl Mason. „Nic nezatajujte. Pamatujte na mé

příkazy – nezatajovat před policií jedinou věc, která by mohla

posloužit jako důkazní materiál.“

Fulton podepsal poukázku na benzin a odjel.

„Tak a teď,“ začal Drake, „bychom asi měli…“

„Jít k tomu můstku přes strouhu a podívat se, co tam je,“

skočil mu do řeči Mason.

„K můstku?“ podivil se Drake.

„Jistě,“ potvrdil Mason. „Proto přece Dutton zastavil a vrátil

se. A my se teď pečlivě porozhlédneme, co všechno tam je.“

„A pak?“

„Pak,“ usmál se Mason, „se ničeho nedotkneme. Zavoláme

poručíku Traggovi a povíme mu, že nám Fulton oznámil, že

sledovaný zastavil na místě vzdáleném jednu celou tři desetiny

míle od klubu a že my dva jsme se šli podívat, co ho asi donutilo

zastavit a kus se vrátit. Ke svému velkému překvapení jsme našli

můstek. Nahlédli jsme pod něj a zdálo se nám, že tam někdo něco

odhodil, a tak jsme zavolali policii.“

„Tragg bude vyskakovat,“ poznamenal Drake.

„Ať si klidně vyskakuje,“ usmál se Mason.

„A co když tam ten můstek není? Co když to bylo něco na

silnici?“

„Sázím jedna ku deseti, že tam je,“ dušoval se Mason.

„Třeba už to policie prozkoumala?“

„To je docela možné,“ souhlasil Mason. „Kdykoli se nějaký

darebák chce zbavit jakéhokoli důkazu proti sobě, hledá nejbližší

můstek, k němuž se může dostat, a jestli je poručík tak chytrý, jak

se mi jeví, zřejmě už dal svým lidem příkaz prohlédnout každý

můstek na všech silnicích vedoucích od klubu.“

„A v tom případě bude o jednu koňskou délku před námi.“

Mason se ušklíbl. „Ale jen o jednu, Paule. Víš co, jeďme už.

Jestli ti to nevadí, budu řídit. Nemáme moc času.“

Mason dojel ke klubu, zkontroloval tachometr, otočil se a jel

1,3 míle zpátky.

„Měl jsi pravdu,“ řekl Drake. „Můstek tu je.“

„Podívej, jsou tu stopy, jak vůz náhle zabrzdil,“ upozornil ho

Mason. „Nu což, prohlédneme si to, Paule.“

Advokát zaparkoval, vyňal baterku z přihrádky na rukavice v

přístrojové desce, vystoupil, zvedl kapotu vozu a pustil se po

krajnici k můstku. Bedlivě se rozhlédl na všechny strany a řekl:

„Dej mi znamení, až bude čistý vzduch, Paule.“

Přejely dva vozy a Drake hlásil: „Máš volnou silnici.“

Mason se sklonil a nakoukl pod můstek.

„Vidíš něco?“ zeptal se Drake.

„Stopy nohou, nic jiného.“

„Jede auto, Perry.“

Mason se spěšně zvedl a kráčel ke krajnici vozovky.

Projíždějící motorista zastavil. „Nějaké nesnáze?“ zeptal se

účastně při pohledu na zvednutou kapotu.

„Jen vzduchová bublina,“ odvětil Mason s úsměvem.

„Myslím, že se to spraví samo, když to necháme trochu

vychladnout. Díky!“

Motorista jim pokynul a s přáním dobrého pořízení odjel.

Mason zamyšleně sklopil kapotu, nasedl a nastartoval motor.

„Co teď?“ zeptal se Drake.

„Teď se chci pokusit setkat se se svým klientem a zeptat se ho,

co pod tím můstkem ukryl.“

KAPITOLA 12

Mason pohlédl do znepokojeného obličeje svého klienta.

„Kolik jste jim toho pověděl?“ zajímalo Masona.

„Vůbec nic,“ řekl Dutton. „Řekl jsem jim, že odmítám způsob,

jakým mě zatkli a odvezli z Ensenady, že si myslím, že mě policie

unesla, že jsem rozhořčen coby občan a že bych musel být úplný

blázen, abych s nimi spolupracoval.“

„V pořádku,“ souhlasil Mason. „Dobře jste udělal. Jediná věc

na tom je, že tohle nikoho neoblafne. Víte, co na vás mají?“

„Ne.“

„Něco mají,“ připomněl mu Mason. „Snad byste mě měl

informovat, jak to všechno skutečně bylo.“

„Chtěl jsem jim to říct,“ pokračoval Dutton, „ale řídil jsem se

vašimi instrukcemi, protože jste můj právní zástupce. Kdybych jim

to byl řekl, byl bych v tuhle chvíli už volný.“

„Myslíte?“ zapochyboval Mason.

„Rozhodně,“ tvrdil Dutton. „Nemají proti mně ani to

nejmenší.“

„Víte co, povězte mi všechno po pravdě,“ vybídl ho Mason, „a

jestli to přijmu, přiměji vás, abyste vaši verzi sdělil policii a

okresnímu prokurátorovi.“

„Není toho moc, co bych jim měl říct,“ namítl Dutton.

„Znal jste toho mrtvého muže?“

„Mluvil jsem s ním telefonicky. Je-li to ovšem Rodger

Palmer.“

„Co o něm víte?“

„Nic moc. Ale byl vůči mně ve zvláštním postavení.“

„Copak, vydírání?“

„No, to přesně ne. Palmer byl zapleten do náhlého tajného

útoku na vedení společnosti Steer Ridge Oil & Refining. Chtěl

sesadit stávající vedení a nasadit tam své lidi.“

„Vy jste o tom věděl?“

„Ano – aspoň to, co mi řekl.“

„Pokračujte,“ vybídl ho Mason. „Co se stalo?“

„Palmer věděl, že Desere Ellisová má v ropné společnosti

velký balík akcií. Alespoň předpokládal, že ho tam má. Bylo mu

známo, že ho její otec koupil a že se dostal do svěřeneckého

fondu.“

„A tedy?“

„A tak tedy šel za slečnou Ellisovou a žádal ji, aby se mohl stát

jejím zplnomocněncem. Řekla mu, že to nejde, protože akcie jsou

vedeny na mé jméno coby správce jmění. Tak ji aspoň požádal,

aby mi napsala dopis, jímž by mi nařídila předat mu oprávnění,

aby mohl disponovat s akciemi.“

„A udělala to?“

„Ano.“

„Co bylo pak?“ zeptal se Mason s velkým zájmem.

„Tím jsem se samozřejmě dostal do úzkých,“ přiznal Dutton.

„Já ty akcie neměl, a nechtěl jsem, aby se to dozvěděla. Pak by

byla rozhodně žádala, vyúčtování. Proto jsem mu nechtěl říct, že

jsem akcie prodal.“

„K tomuhle došlo v době, kdy hodnota akcií byla nízká?“

„Ano. Těsně předtím, než se objevilo nové ložisko ropy na

tom novém poli. Palmer by si byl mohl koupit vedení společnosti,

kdyby byl měl ty akcie a peníze, ale byl na tom finančně moc

špatně.“

„Tak co jste udělal?“

„Pověděl jsem mu, že bych musel podrobněji znát jeho plány

na rozmnožení majetku společnosti, než budu respektovat dopis

slečny Ellisové.

Trval na setkání se mnou. Odmítl jsem mu rozhovor. Pak se

vytasil s trumfem. Řekl mi, že mi musí něco sdělit o Fredu

Hedleym. Naznačil, že to vyřadí Hedleyho ze scény – pokud se

týká Desere Ellisové. Dále mi řekl, že potřebuje peníze na jakousi

kampaň, a když mu přinesu pět tisíc dolarů v padesátidolarových

bankovkách, poskytne mi tolik závažných fakt o Hedleym, že to

toho chlapíka úplně smete ze scény.“

Mason pohlédl na svého klienta dost skepticky. „A taky chtěl

zplnomocnění?“

„Ano.“

„Byl to tedy vyděrač?“

„Něco takového. Ale já bych byl udělal cokoli, abych zabránil

sňatku Desere s Hedleym.“

„A ta zplnomocnění?“

„To je na tom to podivné a neuvěřitelné,“ řekl Dutton. „Když

mi učinil tuhle nabídku, rozhodl jsem se to udělat. Šel jsem a

koupil dvacet tisíc akcií Steer Ridge Oil na své jméno. Získal jsem

je po deseti nebo patnácti centech za kus. Palmera jsem chtěl

nechat v domnění, že to jsou kmenové akcie z Deseřina jmění.

Pak během dvou dnů se objevilo to nové naleziště a akcie

začaly stoupat závratně vysoko.“

„A ty akcie jsou na vaše jméno, nikoli na svěřenecký

majetek?“

„Na mé jméno.“

„Od Palmera jste nedostal žádné dopisy, žádný doklad, který

by potvrdil vaši verzi?“

„Ne.“

Mason potřásl hlavou. „Povězte tu svou historku porotě,

přidejte ji k tomu, jak jste zacházel se svěřeneckým jměním, a

budete ukřižován.“

„Ale dělal jsem jen to, co jsem považoval za nejlepší.“

„Pro koho? Pro sebe, nebo pro Desere?“

„Pro každého.“

Mason potřásl hlavou. „Porota si bude myslet, že jste odprodal

akcie Steer Ridge Oil ze svěřeneckého fondu, že jste získal hlášku,

že se v ropném písku objevují nová naleziště, že jste si díky

tomuto tipu chtěl vystlat vlastní hnízdečko, že Palmer zjistil, co

děláte, nebo spíš co jste udělal, a vydíral vás.“

Na Duttonově obličeji se objevil poděšený výraz. „Takhle jsem

o tom neuvažoval.“

„Tak teď o tom radši začněte takhle uvažovat,“ radil mu

Mason.

„Panebože, všechno, co jsem udělal, může být mylně

vykládáno,“ povzdechl si Dutton.

„Přesně tak,“ souhlasil Mason.

„Ani vy sám mi nevěříte,“ vyčítal Dutton.

„Snažím se,“ řekl Mason a hned dodal: „Patří to k mé práci.

Porota se nebude tolik snažit.“

Nastala chvíle chmurného mlčení, než se Mason znovu ozval:

„Takže jste se s Palmerem tajně setkal na místě, které nebylo

zrovna dost příhodné pro vyplácení peněz za vydírání, ale zato

ideální pro vraždu.“

„Tohle místo vybral on sám,“ namítl Dutton.

„Velká škoda, že se nedožil toho, aby to dosvědčil před

porotou,“ poznamenal Mason.

„Proč jste proboha vůbec svolil k tomu, že se tam s ním

sejdete?“ pokračoval Mason po chvíli.

„Právě tam si přál se se mnou sejít.“

„Proč?“

„To neřekl, ale usoudil jsem, že to, co dělal, mělo být úplně

nenápadné a tajné. Nepřál si, aby proniklo na veřejnost, že se

pokouší dostat zplnomocnění na ty akcie nebo získat vedení

společnosti. Chtěl se pěkně usadit v sedle, než povolí koni uzdu a

ten začne vyhazovat. A jak se zdá, bál se, že by se kdokoli mohl

dozvědět, že mi prodává informace.“

„Dobrá, tak tedy jste souhlasil, že tam půjdete,“ řekl Mason

unaveně, „a šel jste.“

„Ano.“

„Pro vaši informaci,“ upozornil ho Mason, „policie má

magnetofonový záznam vašeho rozhovoru z telefonní budky. Toho,

v němž jste souhlasil tam jít. Vy…“

Advokáta uprostřed věty zarazil výraz nepředstavitelného

údivu na Duttonově tváři.

„Jak pro všechno na světě mohli pořídit magnetofonový

záznam toho hovoru?“ zeptal se Dutton.

Mason pozoroval muže očima zúženýma přemýšlením. „Je to

pro vás zřejmě šok.“

„Panebože, to tedy je. Vstoupil jsem do telefonní budky a…

Moment, skutečně se tam kolem potuloval nějaký muž.“

„Umístil tam miniaturní drátový magnetofon lepící páskou na

sklo telefonní budky,“ vysvětloval Mason. „Myslel jsem, že byste

to měl vědět.“

Dutton sklopil oči a pak je náhle znovu zvedl.

„Nahrál jen hovor v telefonní budce a nenapojil se na linku?“

„Ne,“ ujistil ho Mason, „odposlech je nezákonný.“

„Chápu,“ řekl Dutton. „Takže má záznam pouze mých slov?“

„Přesně.“

„Jen jednoho účastníka hovoru?“

„Jistě, a vaše slova byla pěkně inkriminující. Řekl jste, že se

seberete a půjdete za ním k sedmé jamce do Barclay Country

klubu.“

„Ano, to jsem řekl,“ připustil Dutton váhavě, „a policie tuhle

nahrávku má?“

„Policie ji má.“

Dutton pokrčil rameny.

„No tak, Duttone,“ povzbuzoval ho Mason, „za tu dobu už jste

snad mohl promyslet celou tu věc ze všech úhlů. Měl jste spoustu

času vymyslet si setsakramentsky šikovnou historku; mohl jste si

udělat představu, co má policie proti vám, tak proč byste se teď

nepokusil poskytnout ta fakta mně? Skutečná fakta by mohla

pomoci.“

„Když jsem tam přišel, byl mrtvý,“ začal Dutton.

„Jak dlouho jste se tam ochomýtal?“

„Moc dlouho!“

„Proč?“

„Měl jsem klíč ke klubovně,“ pokračoval Dutton. „Všichni

členové mají klíče. Palmer to věděl. On si vypůjčil klíč od

nějakého přítele. Palmer nebyl členem. Prošel jsem klubem, vyšel

zadními dveřmi ke hřišti a zamířil k sedmé jamce. Je to asi sto

yardů od klubu.

Po celou dobu, co jsem kráčel k tomu určenému místu, jsem si

uvědomoval, že ze sebe dělám zatraceného hlupáka. Nebylo přece

možné setkat se s tím chlapem a pouštět se do legitimní obchodní

konverzace nebo legitimních obchodních transakcí.“

„Můžete to opakovat?“ řekl Mason suše.

„Co tím chcete naznačit?“

„Jestli vás přivádí do rozpaků informovat o tom mě,“

vysvětloval Mason, „tak si uvědomte, jak se asi budete cítit, až o

tom budete muset hovořit před chladně se tvářící, skeptickou

dvanáctičlennou porotou, a pak vás nějaký sarkastický okresní

prokurátor podrobí křížovému výslechu.“

Rozhostilo se vleklé ticho.

„Můžete pokračovat,“ vybídl ho Mason.

„Stál jsem blízko sedmé jamky a očekával jsem, že tam

Palmera uvidím. Díval jsem se samozřejmě po siluetě muže, který

se tu měl ukázat. Asi po deseti minutách jsem se začal procházet a

pak jsem zahlédl cosi tmavého na zemi. Zpočátku jsem to

považoval za stín. Přiblížil jsem se a o něco jsem zakopl.“

Dutton se odmlčel.

„Palmer?“ zeptal se Mason.

„Byl to mrtvý Palmer.“

„Co jste udělal?“

„Zpanikařil jsem. Rozběhl jsem se zpátky ke klubu, skočil do

auta a odjel.“

„Neměl jste baterku?“

Dutton zlomek vteřiny přemýšlel, než odpověděl: „Ne.“

„To jste tam šel potmě?“

„Ano. Světlo baterky by mohlo upoutat pozornost klubového

hlídače. Je placen za to, že hlídá místnosti se zamykatelnými

skříňkami, nikoli hřiště, nicméně světlo baterky by mohlo přilákat

jeho pozornost.“

„Tak to je celá vaše historka?“

„Ano.“

„Jste ochoten se jí držet?“

„Absolutně. Je pravdivá.“

Mason chvíli mlčky pozoroval muže před sebou.

„Nuže?“ zeptal se po dlouhé odmlce rozpačitě Dutton.

„Co revolver?“

„Jaký revolver?“

„Ten, co jste schoval pod můstkem.“

Duttonovi se rozšířily oči údivem.

„Pokračujte,“ vybídl ho Mason. „Tak co je s tím revolverem,

který jste tam schoval?“

„Zbláznil jste se!“

„Poslyšte, přestaňme se vzájemně vodit za nos,“ napomenul ho

Mason. „Policie vás zatkla. Měli proti vám dostatečný důkazní

materiál, aby vás mohli obvinit z vraždy.

To může znamenat pouze jediné. Našli vražednou zbraň a ta

vede k vám.

Třeba si to neuvědomujete, ale průměrný amatérský zločinec

vždycky považuje můstky za perfektní místo, kam schovat

inkriminující předměty. Ty věci se tam nacházejí s drtivou

pravidelností.

Proto, když policie objeví vraždu, jednou z prvních věcí, které

udělá, je, že začne prohledávat můstky u všech silnic vedoucích od

místa, kde se vražda stala.

A já se teď sázím, že jste se u toho můstku taky zastavil,

vystoupil jste z vozu a odhodil pod něj vražednou zbraň a možná i

některé další inkriminující důkazy.“

„A policie to má?“ užasl Dutton.

„Ano, policie to má.“

„Takže vy teď nemůžete udělat nic jiného,“ ozval se Dutton.

„než mě přimět, abych se přiznal a vydal se na milost soudu.“

„Zabil jste ho?“ zeptal se Mason.

„Ne, nezabil jsem ho,“ odpověděl Dutton, „ale našel jsem

zbraň vedle něho. Zvedl jsem ji a později ve voze jsem si ji s

baterkou prohlédl a zjistil, že je to můj revolver.“

„Vy jste měl ve voze baterku?“

„Bylo to vlastně světlo z palubní desky,“ vysvětloval Dutton.

„Dovolujete si ten nejdražší luxus, jaký si člověk může

dovolit.“

„Jaký? Že budu souzen pro vraždu?“

„Ne, že lžete svému advokátovi.“

„Nelžu.“

„Nebuďte bláhový. Když jste vyšel z klubu, sledoval vás

detektiv. Skočil jste do vozu a značnou rychlostí odjel. Ujel jste

jednu a tři desetiny míle, přejel jste přes můstek, dupl na brzdu,

takže jste zanechal stopy po levé pneumatice, otočil jste se a jel

zpátky, vystoupil z vozu a odhodil cosi pod můstek. Nerozsvítil

jste světlo na palubní desce, ani jste nepoužil baterku.“

„Ten detektiv mě sledoval?“

„Ano.“

„Proč mě tedy nezatkl?“

„Byl to soukromý detektiv a o vraždě dosud nikdo nic

nevěděl,“

„Vy jste mě už v duchu odsoudil a…“

„Neodsoudil jsem vás,“ namítl Mason. „Jen jsem vám poradil,

že byste měl říct svému právníkovi pravdu. Jak jste poznal, že je to

váš revolver?“

„Podíval jsem se na něj na zemi.“

„To jste ale musel mít nějaké světlo. Jak jste to udělal, škrtl

jste sirkou?“

„V kabátě jsem měl malou baterku. Úplně maličkou, kterou je

možné opakovaně nabíjet. Je plochá a její světlo dokáže osvětlit

malý prostor.“

„Tak jste tedy měl prostředek k tomu, abyste se mohl

rozhlédnout kolem, když jste se dostal k sedmé jamce?“

„Ano, kdybych ho byl použil, pak ano.“

„Proč jste ho nepoužil?“

„Nebyl k tomu důvod.“

„Když jste objevil Palmera, použil jste baterku?“

„Ano.“

„Nejde mi do hlavy,“ pokračoval Mason, „jak jste

identifikoval mrtvého a jak jste identifikoval ten revolver.“

„Měl jsem u sebe baterku.“

„Jakmile jste poznal, že ten revolver je váš, vstrčil jste si ho do

kapsy a okamžitě jste zamířil přímo ke svému vozu?“

„Ano.“

„Nedomnívám se, že jste takový zatracený hlupák, Duttone,

spíš si myslím, že někoho chráníte.“

„Někoho chráním!“ vykřikl Dutton.

„Přesně tak.“

„Snažím se chránit sám sebe. Kéž bych to dokázal!“

„S touhle povídačkou to nedokážete.“

„Je jen jedna verze.“

Mason pohlédl na hodinky se slovy: „Mám spoustu práce. Teď

vám řeknu jedno: Jestliže máte v úmyslu přijít s touhle historkou

na lavici svědků, pak počítejte s tím, že budete odsouzen.“

„Ale proč? Je pravdivá.“

„Možná že je,“ řekl Mason, „ale není to celá pravda. Vynechal

jste pár věcí, s nimiž by vaše historka mohla být přesvědčivější.

Snažíte se zatajit něco, o čem se domníváte, že by mohlo svědčit

proti vám. Kruci, nevím, co děláte, ale můj právnický instinkt mi

napovídá, že ve chvíli, kdy se na základě vaší výpovědi podrobíte

křížovému výslechu, dostanete se do pěkné kaše.“

„Žádný právník mě při křížovém výslechu nemůže zmást,

když řeknu pravdu,“ hájil se Dutton.

„Přesně,“ opáčil Mason. „To je právě ten důvod, proč se

dostanete do úzkých.“

„Zkuste to,“ vybídl ho Dutton. „Zkuste mě podrobit křížovému

výslechu.“

„Dobrá,“ souhlasil Mason. Nasadil ironický, sarkastický výraz.

„Myslete si, že jsem okresní prokurátor, a odpovídejte na mé

otázky. Představujte si, že se nacházíte na svědecké lavici.“

„Spusťte,“ vyhrkl Dutton.

„Měl jste v kapse baterku?“ začal Mason.

„Ano, pane.“

„Proč jste ji měl?“

„Abych mohl… no prostě, myslel jsem, že bych ji mohl

potřebovat.“

„K jakému účelu?“

„K identifikaci muže, s nímž jsem se měl setkat.“

„Znal jste ho?“

„Já… mluvil jsem s ním po telefonu.“

„Aha,“ řekl Mason ironicky, „chtěl jste použít baterku k

identifikaci jeho hlasuje to tak?“

„Myslel jsem, že bych si tu baterku měl s sebou vzít. Mohla by

se hodit,“

„A ona se skutečně moc a moc hodila, co?“ přizvukoval

Mason sarkasticky. „Umožnila vám identifikovat tělo a přesvědčit

se, že ten člověk je mrtev, dokonale mrtev. Umožnila vám

prohledat mrtvolu, odříznout nášivky z jeho šatů, ujistit se, že jste

na těle nenechal vůbec nic, co by pomohlo okamžitě identifikovat

mrtvého.“

„Neřekl jsem, že jsem se přesvědčil, že je mrtvý.“

„Nesnažil jste se nahmatat mu pulz?“

„Ne.“

„Jinými slovy – ten muž mohl být zraněn a vy jste se prostě

sebral a odjel do Ensenady na dovolenou a nechal těžce zraněného

člověka umřít na golfovém hřišti?“

„Mohl bych říct, že byl mrtvý.“

„Jak?“

„No, byl zastřelený.“

„Jak jste věděl, že byl zastřelený?“

„Byl tam revolver.“

„Vy jste našel ten revolver pomocí baterky?“

„Ano.“

„A hned, jak jste ho uviděl, jste poznal, že je váš?“

„Ano.“

„Jak? Zkontroloval jste si čísla na revolveru?“

„Ne, já… já jsem ho poznal.“

„Co bylo na něm tak zvláštního, že vám to okamžitě umožnilo

ho poznat?“

„Velikost a tvar.“

„Osmatřicítka Smith & Wesson s krátkou hlavní?“

„Ano.“

„A nějaké rozlišovací znaky na něm?“

„Já… já jsem prostě jen věděl, že je to můj revolver, to je

všechno.“

„Jistě,“ pokračoval Mason, „vy jste věděl, zeje to váš revolver,

protože jste ho měl v kapse, když jste se vypravil na golfové hřiště.

Věděl jste, že je to váš revolver, protože jste ho nabil a měl jste v

úmyslu s ním zabít muže, který se vás pokoušel vydírat. Věděl jste,

že je to váš revolver, a věděl jste i to, že se s ním nesmíte dát

chytit, protože vám patří. Tak jste na útěku zastavil svůj vůz,

odhodil revolver pod můstek a doufal, že tam zůstane neobjeven.“

Dutton se schoulil pod Masonovým sarkastickým pohledem.

Právník se rychle zvedl.

„Tak tohle byla jen velmi slabá ukázka toho, s čím se budete

muset potýkat. Hamilton Burger může být při křížovém výslechu

mnohem hrozivější.

Dobře si všechno znovu promyslete, Duttone.

Kdykoli budete připraven změnit svou historku, pošlete pro

mě.“

„Co uděláte?“ zeptal se Dutton. „Zbavíte se toho případu?

Mám přiznat vinu?“

„A jste vinen?“

„Ne.“

„Nikdy nenutím svého klienta, aby se přiznal k vině, jestliže

vinen není,“ upozornil ho Mason. „Nevěřím tomu, a snažím se

zjistit pravdu.“

„Myslíte si, že mluvím pravdu?“

„Ne,“ řekl Mason, „nicméně přesto se nedomnívám, že jste

vrah. Mám pocit, že jste jen mizerný lhář. Doufám, že se do doby,

než předstoupíte na lavici svědků, polepšíte, nebo to špatně

dopadne.“

S těmito slovy dal Mason pokyn policistovi čekajícímu u dveří

hovorny.

Právník vyšel a zamřížované dveře se za ním se zacvaknutím

zavřely.

KAPITOLA 13

Desere Ellisová řekla: „Pane Masone, jsem moc ráda, že vás

vidím. Je to všechno tak strašné.“

„Tyhle věci skoro vždycky vypadají na začátku černější, než

ve skutečnosti jsou,“ uklidňoval ji Mason. „Když se pak začnou

objasňovat fakta, případ se už nezdá tak hrozný. Přejete si se mnou

mluvit?“

„Jestli si přeju? Proboha, já po tom přímo dychtím! Lámala

jsem si hlavu, jak bych se s vámi mohla spojit. Povězte mi, jak to

vypadá s případem proti Kerrymu? Je to zlé? Vím jen to, že byl

zatčen a vzat do vazby.“

„Tohle je něco, co vám nemohu říct,“ namítl Mason. „Jsem

Kerryho právní zástupce. Chci, abyste to pochopila. Jsem tu jako

advokát Kerryho Duttona. Zastupuji jeho, a nikoho jiného.

Dutton vás může v určitém směru zastupovat, což ovšem

neznamená, že já zastupuji současně i vás. V této cause je mým

jediným zájmem chránit Kerryho Duttona před obviněními, která

byla proti němu vznesena, a bude-li to možné, dosáhnout

osvobozujícího rozsudku. Chápete to?“

„Ano.“

„Dobrá, promluvme si.“

„Neposadíte se?“ zeptala se a ukázala na pohodlnou židli.

„Děkuji.“ Mason si sedl.

„Mohu vám něco nalít?“

„Ne,“ odmítl s úsměvem Mason. „Jsem tu služebně, a ve

službě raději nepiju. A teď mi povězte o Duttonově revolveru.“

„O… Duttonově… revolveru!“

„Přesně tak.“

Její rozšířené oči vyjadřovaly paniku. „Co je s ním?“

„Půjčil vám ho?“

„Proč… no ano.“

„Kde je?“

„V zásuvce, v mé ložnici.“

„Pojďme si pro něj,“ navrhl Mason.

„Dobrá, přinesu vám ho.“

„Jestli vám to nevadí, rád bych tam šel s vámi.“

„Proč?“

„Člověk by řekl, jaká jste dobrá herečka.“

„Co tím chcete naznačit?“ vzplanula.

„Jestliže mluvíte pravdu,“ pokračoval, „pak si myslím, že ji

můžu zjistit. A jestli lžete, můžu to říct i pak. Ale bude v tom velký

rozdíl.“

„V jakém smyslu?“

„Víte co, pojďme nejdřív pro ten revolver, a já vám to potom

povím.“

„Dobrá,“ povzdechla si, „pojďte se mnou.“

Šla před ním dlouhou chodbou, otevřela dveře vedoucí do

typicky ženského pokoje, zamířila k prádelníku vedle postele,

vítězoslavně vytáhla zásuvku – a pak o krok ustoupila s rukou

přitisknutou k hrudi.

„On tu… on tu není!“

„Nedoufal jsem, že tu bude,“ konstatoval Mason suše. „Ta

zbraň byla použita k zabití Rodgera Palmera. A teď mi snad povíte,

jak se to stalo?“

„Já nevím. Já… já… Prostě si to nedovedu představit. Byla

bych přísahala, že ten revolver je tady.“

Pozoroval ji přimhouřenýma očima. „Tohle je přesně to, co

chci, abyste udělala.“

„Co?“

„Abyste odpřísáhla, že ten revolver tam byl.“

„Ale… ale co se s ním mohlo stát?“

„Někdo ho sebral,“ řekl Mason, „pokud jste to neudělala vy a

nepoužila ho.“

„Co tím myslíte?“

„Nešla jste náhodou tu noc, kdy došlo k vraždě, do míst, kde

se nachází Barclay Country klub?“

„Ne, proč?“

„Jste členkou toho klubu?“

„Ano.“

„A jako taková máte od něho klíč?“

„Proboha, předpokládám, že ano. Někde tady musí být.

Počkejte moment, měla jsem ho ve stejné zásuvce jako revolver.“

„Řekla jste ´měla´?“ podivil se Mason. „To je minulý čas.“

„Dobrá, dobrá, když mě chcete chytat za slovo, tak ho mám.“

„Podívejme se tam.“

Chvíli se přehrabovala v šuplíku a pak vítězoslavně vytáhla

klíč.

„A teď, je možné, že jste včera večer vzala tenhle klíč a ten

revolver, odjela do klubu, setkala se u sedmé jamky s Rodgerem

Palmerem, pohádala se s ním kvůli vydírání a zastřelila ho?“

„Panebože, o čem to mluvíte? Zbláznil jste se?“

„Myslím, že ne, jen se vás ptám, jestli se tohle stalo.“

„Ne!“

„Všechno dost nasvědčuje tomu, že Palmer byl zavražděn

Duttonovým revolverem. Pokud je vám známo, byl ten revolver

tady v té zásuvce až do dne vraždy?“

Dívala se na něj s křídově bílým obličejem. „Jistěže tu byl.

Jenom… jenom ho někdo odtud musel vzít, protože zmizel.“

„A nevíte, kdy odtud zmizel?“

Přemýšlivě nakrčila čelo. „Viděla jsem ho před dvěma dny,

možná před třemi. Vyklízela jsem jednu z dalších zásuvek a chtěla

jsem tam uložit nějaké věci. Rozhodovala jsem se, jestli je mám

dát do zásuvky, kde je revolver. Vzpomínám si, že jsem zásuvku

otevřela a viděla, že revolver tam leží.“

„A od té doby jste ji neotevřela?“

„Proboha, pane Masone, to už nevím. Snažím se vzpomenout

si. Otvírám ji několikrát denně. Je to má ložnice a věci mám v

různých zásuvkách. Otvírám a zavírám je. Já… jen vám říkám, na

co si vzpomínám.“

„Dobrá, dobrá,“ uklidňoval ji Mason, „takže si vzpomínáte, že

před dvěma dny tam ten revolver byl, pamatujete si, že jste si

myslela, že tam je, když jsem se vás na to ptal. Budete to muset

odpřísáhnout.“

„A tenhle muž, Palmer, byl zastřelen Kerryho revolverem?“

„Zřejmě ano. Byl zabit jednadvacátého někdy během noci.“

„Dá se… dá se nějak víc upřesnit čas, než jen že to bylo někdy

během noci?“

„Myslím, že trochu to upřesnit mohou,“ připustil Mason, „ale

chtějí to stanovit na dobu mezi devět třicet večer a dvě třicet ráno,

protože to je časový úsek, kdy byl Kerry Dutton v golfovém

klubu.“

„On tam byl?“

„Ano.“

Zamyšleně se na chvíli odmlčela.

„A teď mi povězte,“ přerušil ticho Mason, „jestli existuje

nějaká šance, že se Kerry Dutton mohl zdržovat tady v domě, mohl

vejít do vaší ložnice a vytáhnout ten revolver ze zásuvky ve vaší

ložnici?“

Důrazně zavrtěla hlavou.

„Rozmyslete si to,“ radil Mason. „Vídáváte čas od času

Kerryho Duttona?“

„Většinou s ním hovořím po telefonu. On… zdá se, že se mi

vyhýbá.“

„Vzpomeňte si, byl tu někdy, v kteroukoli dobu, během

uplynulých dvou dnů, ještě předtím, než došlo k té rvačce?“

„Ne.“

„Víte to určitě?“

„Samozřejmě že to vím určitě. On… prostě se ke mně vůbec

nepřibližoval. Byl značně dotčený.“

„Noc, kdy došlo ke rvačce, byla nocí vraždy… Zdržoval se

před začátkem té bitky některou chvíli ve vaší ložnici?“

„Ne před začátkem, ale pak oba byli všude.“

„Co se dělo?“

„Fred mě předtím přišel navštívit. Byl v báječné náladě. Chtěl,

abych si ho vzala a abych mu dala peníze za akcie Steer Ridge Oil

k zahájení toho jeho milovaného projektu.“

„Co jste mu řekla?“

„Že si to musím promyslet.“

„Co se stalo pak?“

„Pak odešel domů a krátce nato se za dveřmi objevil Kerry.“

„A co chtěl Kerry?“

„Řekl, že se mnou chce mluvit v soukromí.“

„Pozvala jste ho dál?“

„Ano, samozřejmě.“

„Jaké to mezi vámi bylo? Byly vaše vztahy napjaté, nebo

srdečné?“

„Snažila jsem se být srdečná, ale on se choval značně

rezervové. Nakonec jsem se ho zeptala, co to s ním je a proč se mi

v posledních několika týdnech tak vzdaluje a z jakého důvodu se

mi vyhýbá.

Řekl, že mi musí něco oznámit a že to není snadné. Domnívala

jsem se, že mi hodlá znovu opakovat, jak moc mě miluje, a že mě

požádá o ruku.“

„A vy jste mu už předtím řekla, že se o tomhle nemíníte bavit,

že ten předmět hovoru je pro vás nechutný, že pro něho budete

mladší sestrou, ale jestli on nebude s tímhle vaším rozhodnutím

svolný, pak že nadále nebudete přáteli?“

Uhnula před Masonovým pronikavým zrakem a nečekaně

vyhrkla: „Proč jsem si radši neukousla jazyk, než jsem mu tohle

řekla!“

„Proč? Změnila jste názor?“

„Upřímně řečeno, pane Masone, já sama nevím. Ale na

Kerryho to zapůsobilo hrozně. Jako by v něm všechno zhaslo.“

„Nuže, vraťme se teď k té noci jednadvacátého,“ pokračoval

Mason, „co se dělo? Zeptala jste se ho, z jakého důvodu se vám

tak vzdaluje?“

„No, já… byla jsem ráda, že ho vidím, ale měla jsem dojem,

že venku hlídal Fredův vůz a čekal, až Fred odjede, a prostě jsem v

tom viděla něco, co se mi nelíbilo.“

„A co se stalo pak?“

„Fred bud něco zapomněl, nebo si uvědomil, že tam Kerry

čeká. Nevím, jak to bylo. Ale Kerry mi právě říkal, že mi musí cosi

sdělit a že doufá, že to nepovím Fredovi nebo Fredově matce.

Tvrdil, že se Fred a jeho matka snaží ovládnout mé myšlení a že

bych se s takovým typem lidí měla přestat stýkat.“

„A pak,“ napovídal Mason, když zaváhala.

„A pak se úplně nečekaně ozval ve dveřích Fredův hlas. Vrátil

se, aniž zaklepal nebo zazvonil. Prostě otevřel dveře, stál v nich a

šklebil se.“

„Řekla jste, že jste slyšela hlas ode dveří?“

„Ano. Začal vykřikovat na Kerryho spoustu věcí, jako že lidi

Kerryho druhu, kteří se ženou za penězi, ovládají svět a že

skutečně konstruktivní myslitelé nemají žádnou šanci.“

„A dál?“

„Nato Kerry k němu přistoupil, řekl mu, aby sklapl a

vypadnul, že on mluví se mnou, a že má nějaké informace, které

jsou určené výhradně pro mé uši.“

„Pokračujte,“ vybídl ji Mason.

„Fredův obličej zbrunátněl vzteky. Obvykle se snaží

zachovávat ledový klid, skrývat své emoce za hradbou tichého

pohrdání.

Tentokrát se rozvztekli] jako šílenec a s výkřikem ‚Cože, ty

ubohá hamižná nulo!‘ se vrhl na Kerryho.“

„Dopadla rána?“

„Nejsem schopna vám popsat všechno, co se dělo. Nikdy v

životě jsem nezažila někoho tak rychlého, jako byl v té chvíli

Kerry Dutton. Ocital se všude, uvnitř i venku, vyhýbal se

Fredovým ránám a sám do něj bušil hlava nehlava.

Pak se Fred řítil do ložnice a Kerry v patách za ním. Fred ječel

a nějaká žena ze sousedního bytu křičela, aby přijela policie. Oba

dělali příšerný rámus a v ložnici roztřískali pár kusů nábytku.“

„Jak se to stalo?“ zajímalo Masona.

„Zničili noční stolek, zřejmě tím, jak někdo z nich na něj padl.

Pak jeden z nich prudce otevřel zásuvku v prádelníku – ne tu

horní, kde byl revolver, ale jednu z dolních, kde mám oblečení a

prádlo.“

„A pak?“

„Pak ho Kerry zřejmě srazil, protože Fred ležel na podlaze a

Kerry přeběhl kolem mě. Omluvil se mi: ‚Odpusť, Desere. Ozvu

se později.‘

Když se dostali v té bitce až do ložnice, to už jsem volala pro

policii, a žena v sousedním bytě vykřikovala, aby přijela policie.

Policie dorazila sotva pár minut po Kerryho odchodu a ve chvíli,

kdy se Fred pomalu vzpamatovával a pokoušel se vstát. Policisté

se vyptávali, co se tu dělo.

Fred jim to vylíčil. Ale lhal, pane Masone. V několika věcech

zalhal. Zkazila jsem si o něm mínění, když jsem uslyšela verzi,

kterou líčil policistům.“

„Policie mu uvěřila?“

„Zpočátku asi ano. Pak ho požádali, aby jim popsal Kerryho, a

když jim řekl, jak je vysoký, kolik váží a jak je starý, jeden z

policistů pohlédl na Freda Hedleyho s jeho více než šesti stopami

výšky a širokými rameny a řekl mu: ‚Vám by se asi bylo nic

nestalo, kdybyste byl dal první ránu.‘

A Fred se chytil přímo do pasti, když řekl: ‚To se vám řekne.

Ten prohnaný mrňavý ubožák se ráně vyhnul a praštil mě do

žaludku takovou silou, až mi vyrazil dech. Pak do mě bušil ze

všech stran a já jsem byl napůl mrtvý z toho úderu do žaludku.‘

Policista se usmál. ‚Takže jste tu rvačku vlastně začal vy? Vy Jste

to byl, kdo zasadil první ránu.‘“

„Co bylo dál?“ zajímalo Masona.

„Pak mu řekli, že to způsobil on sám, a odmítli vydat zatykač

na Kerryho.“

„Vzpomeňte si ještě na něco, o čem mluvil Hedley – co

chtěl?“ vybídl ji Mason.

„Chtěl převod peněz na to jeho umělecké centrum.“

„Co to je – umělecká galerie, škola, nebo co?“ zajímal se

Mason.

„Ale to se pořád mění. Je to jeden z jeho mnoha dost mlhavých

nápadů. A přesto to v jistém smyslu není tak neurčité. Přeje si

podnítit umělce k vytvoření celé nové školy.“

„Nové školy?“

„Víte, chce založit jakýsi nový směr moderního umění. Cosi,

co je mezi takzvanou modernistickou školou a primitivní školou –

interpretující umění.“

„Má úplně jasné představy o tom, co chce?“

„Co chce, to ví přesně, ale neví, jak toho dosáhnout.

Především se domnívá, že umění je dekadentní, že barevná

fotografie vytlačila výtvarné umění – v běžném smyslu slova, že

takzvaná modernistická škola v současné době postrádá pravou

podstatu a náměty. Proto si přeje přimět lidi malovat věci tak, jak

je opravdu vidí, zejména portréty.“

„On sám maluje?“

„Pouze neurčité náčrty dokládající jeho techniku.“

„Máte nějaké jeho obrazy?“

„Tady ne, ale… Víte, zajímají ho portréty. Vybízí studenty, aby

je malovali s přehnaně zdůrazněnými rysy obličeje.

Kdyby člověk šel za běžným portrétistou, ten by uhladil

všechny vaše charakteristické linie a… Ne že tu skutečně existují

nějaké linie, mluvím pouze obrazně… a změkčil by veškerou

konturu rysů, takže by ten dotyčný vypadal líp.

Hedley tomuhle nevěří. Chce to dělat úplně jinak. Zdůrazňuje

dominantní rysy. Jeho obrazy mi někdy připomínají barevné

karikatury. Jak on říká, maluje spíš charakter než tělo.“

„A od vás chce, abyste dotovala tu jeho uměleckou školu?“

„Ano, stala by se vhodným místem pro moderní malíře-

portrétisty.“

„Myslíte si, že by někdy podobné obrazy mohl prodávat?“

„Kdo ví? Možná ano. Ale právě k tomu potřebuje dotaci, aby

to mohl rozjet. Víte, lidé asi ke svým portrétům pózovat nebudou –

chci říct, k takovýmto typům portrétů… pokud se to nestane

módou.“

„To chápu,“ řekl Mason.

Spěšně pokračovala. „Jeho prvními objekty budou prominentní

muži, které získá z novin. V novinách člověk najde velmi dobré

černobílé snímky, ale on chce vytvářet něco, co se karikatuře sice

bude trochu podobat, ale karikatura to přímo nebude. Jeho obrazy

budou barevné a nádherně provedené.“

„Má dostatek schopností a znalostí techniky na to, aby maloval

nádherné obrazy?“

„Teď ne. Chce se dál vyvíjet. Pane Masone, ale já vážně

nechápu, proč mě podrobujete křížovému výslechu ohledně Freda

Hedleyho.“

„Protože se pokouším získat určitá fakta a potřebuji je hned.

Tedy: když Hedley mluví o dotaci, skutečně míní poskytnout

finanční prostředky určitým slibným umělcům, kteří si jinak

nemohou vydělat na živobytí. Pochopil jsem to správně?“

„Myslím, že ano.“

„A on sám je taky slibný umělec, který si nedokáže vydělat na

živobytí?“

„Může být zakladatelem celé nové malířské školy.“

„A má v úmyslu se sám dotovat?“

„Tvrdí, že by se zpronevěřil svému umění, kdyby to neudělal.“

„Pomocí vašich peněz?“

„Samozřejmě. Jaké jiné peníze by měl?“

„Dobrá otázka,“ konstatoval Mason.

„On samozřejmě pohrdá mamonářstvím, nelační po penězích.“

„Policie vás bude vyslýchat,“ upozornil ji Mason.

„Já ale nechápu, jak se něco takového mohlo stát. Chci říct, jak

Kerry mohl vzít ten revolver.“

„Měl spoustu příležitostí,“ řekl Mason, „nicméně chceme-li

Duttonovi zachránit krk, musíme zjistit, jak se to stalo. Pokud ho

ovšem Dutton nezabil.“

„Myslíte, že to udělal, pane Masone?“

„Je to můj klient,“ odpověděl advokát uštěpačně a po chvíli

dodal: „Mockrát vám děkuji za spolupráci, slečno Ellisová.“

KAPITOLA 14

Paul Drake seděl v Masonově kanceláři s blokem na kolenou.

„Naši lidé toho moc nezjistili,“ řekl. „Nic z toho, co našli, nám

nepomůže.“

„Pokračuj,“ vybídl ho Mason, „potřebuji fakta.“

„Nuže, Rodger Palmer měl velkou důvěru v akcie Steer Ridge,

ale nenáviděl Jarvise Readera, manažera společnosti. Nevím, jestli

sis toho všiml nebo ne, Perry, ale ti dva muži si jsou svým

vzhledem hodně podobní. Reader je zřejmě o pár let mladší, ale

oba jsou silní chlapi, zapálení naftaři, kteří sice byli pro rozhodné

akce, ale jejich představy se diametrálně lišily.

Palmer věřil v rozvoj společnosti, která bude fungovat na

základě osvědčených struktur a využije šance naznačující, že by se

po řádném vědeckém průzkumu mohlo začít těžit i v geologicky

dosud neprobádaném terénu.

Jarvis Reader je hazardér a spekulant. Chce být velkým

zvířetem, co možná největším. Nadělal si majetek ne prací na

ropných vrtech, nýbrž prodejem akcií, sám sobě vyplácel obrovský

plat a své zprávy akcionářům upravoval, aby vypadaly co nejlíp.

Ale tohle nejde provádět ve skutečně solidní zemi naftařů, a

tak dříve profitující Steer Ridge Oil Company šla postupně stále

dolů, dokud se neobjevilo to nové naleziště.

Reader se rád vybraně obléká, hodně utrácí, považuje se za

velice činorodý typ, má pro svou potřebu k dispozici

dvoumotorové letadlo a je vždycky moc důležitý.

Když Rodger Palmer odešel od společnosti, měl období, kdy

se musel moc ohánět a nedařilo se mu dobře. Bydlíval v laciných

hotelích, někdy taky v činžácích, kde žila pochybná individua.

Jednou ho dokonce vyslýchala policie v souvislosti s vraždou

prostitutky, která byla uškrcena nylonovou punčochou. Byl tehdy

sice v domě, ale naštěstí měl alibi. Ve chvíli, kdy byla spáchána

vražda, právě mluvil s nějakým policistou.

Nicméně z toho si můžeš utvořit určitou představu o prostředí,

v němž se ten člověk pohyboval. Vypadal ošuměle a ve společnosti

naftařů se značně zdiskreditoval.

Pak začal obcházet akcionáře ve Steer Ridge Company a

vykládal jim, že jsou podváděni, přičemž své tvrzení dokládal dost

přesvědčivými argumenty. Domnívám se, že skupina akcionářů,

kteří měli ve společnosti velký balík akcií, mu dala peníze, aby se

pokusil získat plné moci k odstranění Readera z vedení

společnosti.

Ptal ses mě na Freda Hedleyho tu noc, co došlo k vraždě;

zajímalo tě, zda mohl být v klubu v době, kdy byla vražda

spáchána.

Není to možné. V době vraždy se Hedley zdržoval v lékárně,

kde mu ošetřili obličej. Po té rvačce byl pěkně zřízený, sotva se

mohl hýbat.

Našel si lékárnu s celonočním provozem a majitel mu zranění

ošetřil, vydezinfikoval a zalepil ránu.“

„Dobrá,“ povzdechl si Mason. „Zítra jdeme k soudu a zatím

jediná věc, kterou jsme zjistili, nám nejen nepomůže, ale navíc je

to zbraň, kterou může použít okresní prokurátor.“

„A ten ji určitě použije,“ přitakal Drake. „Na tomhle případu

mu bude obzvlášť záležet a bude ho chtít vyhrát víc než kterýkoli

jiný.“

„Vypadá to tak, Paule, ale ten boj mu neulehčíme, naopak,

budeme bojovat o každou píď země, kterou si musíme udržet.“

KAPITOLA 15

Soudce Eduardo Alvarado zahájil druhý den přelíčení slovy:

„Pánové, doufám, že tu dnes máme porotu.“

„Nevidím důvod, proč bychom ji neměli mít,“ řekl Perry

Mason.

„Obžaloba může zahájit výběr porotců.“

„Obžaloba se vzdává výběru poroty.“

Mason vstal a s úsměvem se uklonil. „Žádám porotu, aby

složila přísahu. Obhajoba nemá žádné další požadavky a porota jí

vyhovuje.“

Soudce se pousmál. „Přiznám se, že jsem ani neočekával tak

pohotový začátek jednání. Děkuji vám, pánové. Soudní úředník

teď vezme porotu pod přísahu a pak soud udělá desetiminutovou

přestávku.“

Na konci přestávky soudce Alvarado pokynul ke stolu

obžaloby, kde vedle okresního prokurátora seděl jeden z jeho

zástupců, Stevenson Bailey.

„Proneste zahajovací řeč, pane prokurátore,“ řekl soudce.

Bailey se ujal slova: „Jestli soud a členové poroty dovolí, tohle

bude zřejmě ta nejstručnější řeč, jakou jsem kdy pronesl.

Většinou nechám fakta hovořit sama za sebe, ale jelikož jsou

poněkud komplikovaná, vynasnažím se je nastínit v hlavních

rysech.

Obžalovaný Kerry Dutton byl správcem jmění, které

Templeton Ellis zanechal své dceři Desere Ellisové.

Podle ustanovení o svěřenectví měl obžalovaný Dutton právo

prodat cenné papíry na základě vlastní úvahy, nakoupit další cenné

papíry a osobě profitující, oprávněné dědičce jmění, vyplácet

takovou finanční částku, jakou on uzná za vhodnou.

A teď, dámy a pánové, máme dokázat, že za tři roky a několik

měsíců, téměř za čtyři roky svěřenectví…,“ na tomto místě Bailey

zvedl před porotou čtyři prsty, „během celých těch čtyř let

obžalovaný v této cause nikdy neprovedl oprávněné dědičce jmění

ani jediné vyúčtování.“

Bailey se odmlčel, aby všichni mohli jeho prohlášení

dostatečně vstřebat.

„A dále vám, dámy a pánové v porotě, předkládáme fakt, že

obžalovaný Dutton systematicky poškozoval spravovaný majetek

tím, že z příjmů z něho pocházejících si vystlával své vlastní

finanční hnízdečko, dokud si šikovnými investicemi a

manipulacemi nenahromadil vlastní jmění vedené na své jméno,

avšak nikdy neprovedl jediné vyúčtování!“

Znovu se rozhostilo ticho.

„Částí svěřeneckého jmění byly akcie ve Steer Ridge Oil &

Refining Company. Tyhle akcie byly vysoce spekulační. Jednu

dobu šly dost nahoru, pak klesly do té míry, že představovaly

pouze nominální hodnotu, a když se objevil nový zdroj ropy, jejich

hodnota vyletěla do závratné výše.

Očekáváme, že se prokáže, že zesnulý Rodger Palmer znal už

nějaký čas správní úředníky ze Steer Ridge Oil & Refining

Company, znal i Templetona Ellise, otce Desere Ellisové.

Očekáváme, že se prokáže, že Rodger Palmer chtěl, aby mu

obžalovaný poskytl plnou moc, která by byla zesnulému umožnila

disponovat akciemi ve Steer Ridge Company, které jsou součástí

svěřeneckého jmění.

Nikdy se nedozvíme všechny informace, které chtěl Palmer

použít proti obžalovanému. Některé z nich si můžeme domyslet.

Jsou tu do nebe volající nepřímé důkazy svědčící o vydírání.

Dále očekáváme, že se prokáže, že na svém útěku měl

obžalovaný dost času odhodit revolver, smrtící zbraň, s níž byl

zabit Rodger Palmer, pod můstek.

Na základě tohoto důkazu, dámy a pánové porotci, žádáme

verdikt: vražda prvního stupně.

Děkujeme vám.“

Bailey se uklonil s dvornou důstojností, zamířil zpátky ke stolu

prokurátora a posadil se.

„Přejete si teď učinit úvodní prohlášení?“ zeptal se soudce

Alvarado Perryho Masona.

„Odložíme naše prohlášení do doby, až bude obhajoba

připravena ukončit případ,“ řekl Mason.

„Velmi dobře,“ zareagoval soudce Alvarado, „zavolejte svého

prvního svědka, pane prokurátore.“

Bailey předvolal prosektora, který dosvědčil, že provedl pitvu

těla Rodgera Palmera. Smrt byla způsobena jedinou střelnou ranou

do pravého spánku z revolveru, který nebyl od mužovy hlavy ve

chvíli výstřelu vzdálen víc než šest palců.

Když byl požádán o upřesnění doby smrti, stanovil ji na

časový úsek mezi půl desátou večer a půl třetí v noci z

jednadvacátého na dvaadvacátého září.

„Křížový výslech,“ vyštěkl Bailey na Masona.

Mason téměř lhostejné položil otázku: „Mohla smrt nastat v

devět hodin, doktore?“

„Pochybuji.“

„V osm třicet?“

„Myslím, že ne.“

„Ale mohlo to být v osm třicet?“

„Je to možné, ne však pravděpodobné. Stanovuji devět třicet

jako nejčasnější hodinu.“

„Nicméně je možné, že smrt nastala v osm třicet.“

„Ale ne pravděpodobné. Dobu smrti nemůžete stanovit

stopkami.“

„To je všechno, doktore, děkuji.“

Bailey přivolával v rychlém sledu svědky, kteří pod přísahou

vypovídali o zájmu Rodgera Palmera o Steer Ridge Oil & Refining

Company, o jeho přátelství s Templetonem Ellisem a o tom, že se

krátce před svou smrtí zapojil do kampaně, jíž by si zajistil

zastoupeni ve Steer Ridge Oil & Refining Company.

Mason vyřídil všechny tyhle svědky velmi rychle letmým:

„Nemám otázky,“ když se ho Bailey zeptal, přeje-li si jejich

křížový výslech.

Soudce Alvarado sledoval advokáta se zvědavostí, protože

bylo zcela evidentní, že se Mason nemíní pouštět do rutinního

křížového výslechu. „Povolejte na lavici svědků slečnu Desere

Ellisovou,“ ozval se dost dramaticky.

Desere Ellisová předstoupila, chovala se docela klidně a její

oči se záměrně vyhýbaly zraku Kerryho Duttona. Učinila přísežný

slib, posadila se a pohlédla na prokurátora jako odvážná žena,

kterou očekává tvrdá zkouška a která je odhodlaná chovat se

statečně.

Pod Baileyovým obratným výslechem hovořila o otcově smrti

o čtení závěti i o počátečních rozhovorech s obžalovaným,

týkajících se spravování jejího jmění.

„Kdy vám obžalovaný předložil první vyúčtování vašeho

majetku?“ zeptal se Bailey.

„Nikdy žádné vyúčtování neudělal.“

„Nikdy – žádné – vyúčtování – neudělal?“ opakoval Bailey

udiveně.

„Ne, pane, žádné úřední vyúčtování.“

„Existovalo tedy nějaké jiné, neformální vyúčtování?“

„Čas od času hovořil o cenných papírech, které prodal, aby mi

mohl vyplácet mou rentu.“

„A zmínil se v té době někdy o kmenovém jmění?“

„Jednou prohodil, že prodal téměř všechny cenné papíry, které

můj otec zanechal.“

„Vzbudil tím ve vás dojem, že po ukončení svěřenectví vám

nezbudou žádné dostupné fondy?“

„Ano, měla jsem ten dojem.“

„Řekl vám někdy obžalovaný, že v dědictví je značná finanční

částka, kterou vám bude muset vyplatit, nebo na niž budete mít

právo po ukončení svěřeneckého období?“

Nepatrně změnila pozici na místě pro svědky a pohlédla na

Duttona; pak sklopila oči.

„Ne,“ odpověděla.

„Sdělil vám někdy, že prodal vaše akcie Steer Ridge za dolar

za kus a pak, později, koupil podobný balík akcií téže společnosti

na své vlastní jméno za deset až patnáct centů za kus?“

„Ne.“

„Řekl vám, že tento nákup uskutečnil jen pár dní předtím, než

hodnota akcií závratně stoupla?“

„Ne.“

„Řekl vám, že získal důvěrné informace o tom, že Steer Ridge

vrtá ve velice slibné oblasti?“

„Ne.“

„Měla jste někdy důvod se domnívat, že akcie Steer Ridge

byly prodány?“

„Ne.“

„Obžalovaný vám to nikdy neřekl?“

„Ne.“

Bailey se obrátil na Perryho Masona. „Můžete přikročit ke

křížovému výslechu.“

Mason se zvedl a přistoupil ke svědkyni; dvorně zůstal stát asi

pět kroků před ní a čekal, až k němu zvedne zrak.

Pak řekl klidným hlasem: „Měla jste dojem, že vaše jmění

bude po ukončení svěřenecké správy vyčerpáno?“

„Ano.“

„Působilo to na vás tak?“

„Ano.“

„A teď,“ Mason zvedl levý ukazováček, „věnujte bedlivou

pozornost této otázce. Jste připravená?“

„Ano, pane,“ odpověděla s očima upřenýma na jeho prst.

Mason začal hýbat prstem, pomalu, jako by udával takt svým

následujícím slovům: „Nabyla jste toho dojmu vlastní úvahou,

nebo vám někdy obžalovaný mnoha slovy sděloval, že svěřenecký

fond bude po vypršení doby svěřenectví vyčerpán?“

„Já… já jsem měla ten dojem.“

„Já vím, že jste ho měla,“ přisvědčil Mason, „a je docela

možné, že to obžalovaný věděl, ale teď se vás ptám, zda vám

obžalovaný někdy mnoha slovy definitivně a jasně sdělil, že po

vypršení doby svěřenectví bude fond vyčerpán?“

„Nepamatuji se, že by tohle byl kdy řekl.“

„To je všechno,“ ukončil výslech Mason.

„Jen ještě jednu otázku ve druhém kole přímého výslechu

svědka,“ ozval se Bailey. „Řekl vám někdy obžalovaný, slečno

Ellisová, že až ukončí správu vašeho jmění, dostanete značnou

sumu peněz?“

„Ne, pane,“ odpověděla pohotově.

„To je všechno.“

„Ještě jednu otázku ve druhém kole křížového výslechu,“

dožadoval se Mason. „Slečno Ellisová, zeptala jste se na to někdy

obžalovaného?“

„Ne, nepamatuji se, že bych to byla udělala.“

„Jinými slovy, považovala jste tu situaci za danou?“

„Ano.“

„To je všechno,“ ukončil Mason.

Bailey už byl znovu na nohou. „Mám ještě další otázku ve

druhém kole přímého výslechu. Byl si obžalovaný plně vědom

toho, že víte, že svěřenecký fond bude vyčerpán?“

„Námitka,“ zvolal Mason, „protože nabádá svědka, aby došel

k vlastním závěrům.“

„Dobrá, dobrá, mám-li to tedy protahovat a vést výslech

oklikami, udělám to,“ ozval se Bailey podrážděně. „Nedal vám

obžalovaný vlastními slovy najevo, že pochopil, že jste si vědoma,

že po ukončení svěřenecké správy zůstanete bez finančních

prostředků?“

„Námitka – nabádá svědka, aby došel k vlastním závěrům, a je

navíc zavádějící a sugestivní.“

„Je to opakovaný přímý výslech,“ namítl Bailey.

„Nezajímá mě, co to je,“ odsekl Mason. „Nikdo už nemá právo

podrobit svého svědka opakovanému přímému výslechu, pouze

hlavnímu. A navíc, tohle nabádá svědka, aby došel k vlastním

závěrům na základě toho, co řekl obžalovaný. Zajímají nás přesná

slova, která obžalovaný použil.“

Bailey mávl odmítavě rukou. „Myslím, že porota chápe

situací. Nehodlám se přít s právním zástupcem obhajoby. To je

všechno, slečno Ellisová.“

Mason se usmál. „To je všechno.“

„Povolávám na lavici svědků paní Rosannu Hedleyovou,“ řekl

Bailey.

Paní Hedleyová se posadila na lavici svědků s velice

nasupeným výrazem. Bylo na ní vidět, že se nehodlá žádným

právníkem nechat zmást.

„Slyšela jste někdy rozhovor mezi Desere Ellisovou a

obžalovaným, v němž se ho ptala na stav svěřeneckého fondu?“

zeptal se Bailey.

„Ano, pane.“

„Pamatujete si, kdy to bylo?“

„Pamatuji si to přesně. Bylo to čtvrtého července večer.“

„Kdo byl tomu rozhovoru přítomen?“

„Můj syn byl přítomen, chci říct, že tam byl předtím.“

„A vaším synem míníte Freda Hedleyho?“

„Ano,“ odpověděla. „Je to Fred Hedley, umělec.“

Bailey se neznatelně usmál. „Přesně,“ pokračoval. „Byl tam

Fred v době toho rozhovoru?“

„Ne, odešel z místnosti.“

„Tak kdo tam byl?“

„Jen slečna Ellisová, obžalovaný a já.“

„A co říkala slečna Ellisová?“

„Ptala se obžalovaného, jak si ten fond stojí, s čím může

počítat.“

„A jak obžalovaný na otázku odpověděl?“

„Řekl jí, že si myslí, že svěřenecký fond, vydrží po celou dobu

trvání jeho správy a ona i pak bude dostávat určitou rentu, jako

dostávala dřív.“

„Navrhuji vyškrtnout odpověď,“ protestoval Mason, „jako

neodpovídající otázce a nabádající svědka, aby pronesl vlastní

názor. Slova, která obžalovaný použil, by měl svědek citovat, jak

nejpřesněji si je vybaví.“

„Znamená to, že mám užít přesná slova?“ zeptala se paní

Hedleyová.

„Jak nejpřesněji si je vybavíte,“ vysvětloval soudce Alvarado

vlídně. „Jestliže do jeho slov vložíte svůj dojem, pak necitujete

přesná slova, ale závěry, k nimž jste na základě toho rozhovoru

sama došla. Vzpomínáte si přesně, co řekl?“

„No, pokud si vzpomínám, řekl s jedním z těch svých

úlisných, kluzkých úsměvů: ‚Neměj starost, Desere, ve

svěřeneckém fondu až do vypršení správy jmění bude dost peněz

na vyplácení tvé renty.“

„Křížový výslech,“ vyštěkl Bailey.

Mason se usmál. „Jeho úsměv vám připadal kluzký, paní

Hedleyová?“

„Ano,“ odpověděla.

„A co si představujete pod tím pojmem?“

„Přece víte, co mám na mysli, afektovaný, samolibý a úlisný.“

„Jako umaštěný?“

„Kluzký jako olej!“ vyprskla.

„Tohle přirovnání docela jasně vyjadřuje váš názor na

obžalovaného, je to tak?“ zeptal se Mason.

„Názor, který se všemi těmi událostmi bohatě potvrdil,“

odpověděla ledově.

„Tak tedy,“ pokračoval Mason, „řekl jí, že až do ukončení

svěřenectví bude ve fondu dost peněz?“

„Ano.“

„Jinak řečeno, předvídal budoucnost. Mohlo by ale dojít k

dalšímu krachu na trhu cenných papírů.“

„Ano,“ přitakala, „mohlo by dojít i ke konci světa.“

„A ve svěřeneckém jmění bylo dost peněz na to, aby Desere

dostávala až do konce Duttonovy správy svou rentu, ne?“ zeptal se

Mason.

„Ano, a ještě o téměř dvě stě padesát tisíc víc.“

„Takže jí nelhal, je to tak?“

„Podvedl ji.“

„Námitka. Otázka je argumentující a vyžaduje od svědka

vlastní závěr,“ ozval se Bailey. „Hodlá-li obhajoba postupovat

formálně, pak budu i já formální.“

Mason se korektně usmál. „Stahuji tu otázku. Myslím, že si

porota udělala obrázek,“ řekl a posadil se.

Bailey předvolal odborníka, v oboru balistiky, který

identifikoval revolver značky Smith & Wesson uváděný v

důkazních materiálech jako vražedná zbraň. Pak vyzval

obchodníka se střelnými zbraněmi, jenž identifikoval revolver,

který prodal obžalovanému, a jako důkaz předložil potvrzenku o

prodeji s podpisem obžalovaného.

Bailey také předložil mapy demonstrující místo vraždy,

fotografie terénu, těla a oblečení, které měl mrtvý na sobě. Ukázal

i kabát, do něhož byl Palmer oblečen, když ho našli, a upozornil na

skutečnost, že z této části oděvu byl odříznut štítek výrobce.

Koroner dosvědčil, že v kapsách se nenašly ani klíče, ani

peníze, nebyl tam žádný kapesník, žádný nůž, prostě nic.

Bailey předvolal na svědeckou lavici poručíka Tragga. Tragg

dosvědčil, že byl uvědomen o vraždě, jel do golfového klubu,

prohlédl tělo a prostory kolem; pak nahlédl pod všechny můstky

podél silníce vedoucí od golfového klubu.

„Proč jste to udělal?“ zeptal se Bailey.

„Je to rutinní policejní postup.“

„Co jste našel, jestli vůbec něco?“

„Našel jsem tenhle revolver, označený jako předmět doličný –

A – 6, pod můstkem vzdáleným jednu celou tři desetiny míle od

vchodu do golfového klubu.“

„A co jste s tím revolverem udělal?“

„Zjistil jsem si jeho registrační číslo.“

„Jak dlouho vám to trvalo?“

„Jen pár minut od chvíle, kdy jsem ho nalezl. Zjistil jsem číslo

série.“

„Co jste vypátral dál, jestli něco?“

„Pak jsme dali číslo série do souvislosti s obžalovaným, zjistili

jsme poznávací značku jeho automobilu a vypracovali o tom všem

přehlednou zprávu.“

„Objevila se v téhle zprávě i zmínka o jistých městech v

Mexiku?“

„Uzavřeli jsme dohodu, že v případech závažných trestných

činů bude s námi mexická policie v Ensenadě a Tijuaně

spolupracovat.“

„A co jste zjistili?“

„Zjistili jsme, že obžalovaný se zapsal v Ensenadě…“

„Okamžik,“ přerušil ho Mason. „Vypovídá svědek o tom, co

zjistil on, nebo co zjistila mexická policie? V druhém případě by to

bylo svědectví pouze z doslechu.“

„Naprosto správně,“ připustil Bailey. „Nepodávejte svědectví

o něčem, co vám bylo řečeno, poručíku Traggu.“

„Pak tedy nemohu potvrdit, že byl v Mexiku,“ oponoval s

úsměvem poručík Tragg.

„Kde jste se vy osobně setkal s obžalovaným?“

„Na mezinárodní hranici, hned za Tecate,“ odpověděl Tragg.

„A jak se stalo, že jste ho tam našel?“

„Mexická policie ho eskortovala přes hranici.“

„Co jste udělal?“

„Vzal jsem ho do vazby.“

„Hovořil jste tehdy s obžalovaným?“

„Ano.“

„Oznámil jste mu, že byl obviněn z vraždy?“

„Řekl jsem mu, že se podrobí výslechu v souvislosti s vraždou

Rodgera Palmera.“

„Zeptal jste se ho, kde se nacházel v době, kdy byla spáchána

vražda, nebo aspoň přibližně v té době?“

„Položil jsem mu spoustu otázek, a odpovídal na všechny

stejně.“

„Jak zněla jeho odpověď?“

„Odmítám učinit jakoukoli výpověď, dokud se neporadím se

svým advokátem!“

„Takhle odpovídal na všechny otázky?“

„Zeptal jsem se ho, když nemá co skrývat, proč se v Mexiku

zapsal pod jménem Frank Kerry, a on prohlásil, že Kerry je

skutečně jeho prostřední jméno, Frank jeho křestní jméno a plným

jménem že se jmenuje Frank Kerry Dutton.“

„Dobrá,“ řekl Bailey. „Křížový výslech.“

„Proč? Nemáme žádné otázky,“ namítl Mason.

V Baileyově hlase zazněl vítězoslavný tón, když vyzval

dalšího svědka.

„Předvolávám Thomase Densmorea Fultona na lavici svědků.“

Fulton předstoupil a složil přísahu.

„Jaké je vaše povolání?“

„Jsem soukromý detektiv.“

„Kdo vás zaměstnává?“

„Většinou Drakeova detektivní agentura.“

„Kdo vás zaměstnal jednadvacátého září?“

„Paul Drake.“

„Jaké příkazy jste dostal?“

„Sledovat jednu osobu.“

„Kdo to byl?“

„Obžalovaný, Kerry Dutton.“

„A vy jste, věren svým povinnostem, sledoval Kerryho

Duttona všude?“

„Ano, pane, to jsem dělal.“

„Kam jste ho sledoval?“

„Sledoval jsem ho k telefonní budce.“

„Kde byla ta telefonní budka?“

„U čerpací stanice na rohu Figueroa a Boulevard Way.“

„Byla ta čerpací stanice otevřená nebo zavřená?“

„Čerpací stanice byla otevřená. Byla to velká čerpací stanice s

docela rozlehlou parkovací plochou a telefonní budka byla

otevřená.“

„Co jste udělal?“

„Viděl jsem obžalovaného vstoupit do budky, přejel jsem na

druhou stranu ulice a zaparkoval na parkovišti u čerpací stanice.

Obžalovaný vytočil číslo, pak zavěsil a po krátké chvíli vytáčel

znovu. Rozběhl jsem se k budce, jako bych moc nutně potřeboval

volat.“

„Co udělal obžalovaný?“

„Pokynem mi naznačoval, abych odešel.“

„Co jste učinil?“

„Tajně jsem přilepil maličký drátový magnetofon lepicí páskou

na sklo budky tak, aby mohl zaznamenat zvuky uvnitř.“

„Co jste dělal potom?“

„Vrátil jsem se ke svému vozu.“

„A co se stalo pak?“

„Obžalovaný vyšel z telefonní budky, rychle nasedl do svého

vozu a odjel.“

„Co jste udělal?“

„Snažil jsem se ho sledovat.“

„Mohl jste to udělat?“

„Ne, pane.“

„Proč?“

„Obžalovaný se řítil jako šílený. Třikrát nebo čtyřikrát projel

na červenou, přejel i travnatý dělicí pás, div se nesrazil s jiným

vozem, nechal mě motat se v hustém proudu vozidel – a ztratil se.“

„Co jste tedy udělal?“

„Vrátil jsem se k telefonní budce, abych odlepil ten nahrávač a

zjistil, jestli se z té nahrávky něco dozvím.“

„Takže jste nahrávač odstranil?“

„Ano.“

„Co jste udělal pak?“

„Přetočil jsem záznam do počáteční pozice, otočil knoflíkem a

pustil si ho.“

„Máte ten přístroj tady?“

„Ano.“

„Jestli soud dovolí,“ řekl Bailey, „domnívám se, že

zaznamenaný hovor poslouží jako nejlepší důkaz. Záznam není tak

jasný, jak bych si přál, nicméně je srozumitelný. Obstaral jsem

zesilovač a rád bych tenhle rozhovor přehrál přímo před porotou.“

„Nemám námitky,“ řekl Mason.

Bailey dost dramaticky nainstaloval nahrávač se zesilovačem a

zapnul proud. Nejprve se ozval bzučivý tón, pak zvuk mužského

hlasu. „Haló, co je nového? Víte, kdo volá.“

Nastalo kratičké ticho, pak se ten hlas ozval znovu: „Volal

jsem na tohle další číslo o instrukce a bylo mi řečeno, abych vám

zatelefonoval z této veřejné telefonní budky… Ano, mám těch pět

tisíc a vyplatím vám je, pokud věci vyjdou tak, jak jste o nich

mluvil – jestli budete jednat bona fide.“

Znovu se rozhostilo ticho, nato muž pokračoval: „Zopakujte

mi to místo ještě jednou. Sedmá jamka v Barclay Country klubu…

proč proboha volíte takovéhle místo?… Kdy?… Sakra, to už je

nejvyšší čas… Dobrá. Dobrá! Budu tam. Ano, klíč ke klubu mám.

Budu tam.“

Ozvalo se prudké zaklapnutí, jak záznam skončil.

„Tohle, jestli soud a porota dovolí,“ upozornil Bailey, „je

konec rozhovoru.“

Bailey se otočil na svědka. „Co jste udělal po vyslechnutí té

nahrávky?“

„Okamžitě jsem jel do toho klubu.“

„Co jste tam našel?“

„Našel jsem tam zaparkovaný automobil obžalovaného.“

„Jak dlouho vám trvalo dostat se tam od chvíle, kdy jste

vyslechl tu nahrávku?“

„Asi patnáct minut,“

„A co jste udělal?“

„Vyzkoušel jsem dveře do klubu, ale byly zamčené. Čekal

jsem, až obžalovaný vyjde.“

„Jak dlouho trvalo, než vyšel?“

„Přijel jsem v deset deset. Obžalovaný se objevil v deset

dvacet.“

„Teď si ten čas upřesněme,“ řekl Bailey. „Snažil jste se

obžalovaného sledovat?“

„Ano.“

„Jak jste už řekl, řítil se jako šílený. Projížděl na červenou a

přejel i travnaté střední pruhy?“

„Třikrát projel na červenou a jednou přejel travnatý pruh.“

„Ztratil jste ho z dohledu?“

„Přesně tak.“

„Vrátil jste se k telefonní budce?“

„Ano, pane.“

„Sňal jste to zaznamenávací zařízení a vyslechl ten rozhovor?“

„Ano, pane.“

„Jak dlouho to, podle vašeho názoru, bylo od okamžiku, kdy

jste odešel od telefonní budky, abyste sledoval obžalovaného?“

„Asi pět minut.“

„A pak jste jel přímo do klubu Barclay Country?“

„Ano.“

„Jak dlouho jste tam čekal?“

„Jedenáct, možná dvanáct minut.“

„A pak obžalovaný vyšel?“

„Ano, pane.“

„Co dělal?“

„Ujel po silnici jednu a tři desetiny míle.“

„Co bylo pak?“

„Pak náhle zastavil vůz a jel zpátky.“

„Co jste udělal vy?“

„Musel jsem ho předjet, aby nepojal podezření.“

„A pak?“

„Ujel jsem půl míle po silnici, nato jsem vyskočil ven, zvedl

jsem heverem auto a předstíral, že mám píchlou pneumatiku.“

„A co se dělo?“

„Během několika vteřin přefrčel kolem mě vůz

obžalovaného.“

„Co jste udělal?“

„Rychle jsem odstranil hever, hodil ho na zadní sedadlo a dupl

na plyn.“

„Mohl jste obžalovaného sledovat?“

„Ano, pane.“

„Jak daleko jste ho sledoval?“

„Do Ensenady.“

„Kam v Ensenadě?“

„K motelu Siesta del Tarde.“

„A co jste udělal potom?“

„Zatelefonoval jsem Paulu Drakeovi, že se sledovaný muž

zapsal v motelu Siesta del Tarde pod jménem Frank Kerry.“

„A co pak?“

„Pak přijel Perry Mason se svou sekretářkou Dellou

Streetovou, já jsem jim oznámil, kde teď obžalovaný je, a oni šli

do jeho pokoje.“

„Co se dělo potom?“

„Potom přišla mexická policie.“

Bailey se usmál. „Můžete zahájit křížový výslech,“ obrátil se

na Masona.

„Váš drátový bateriový nahrávač zachytí pouze jednoho

účastníka hovoru?“ zeptal se Mason.

„Přesně tak.“

„Nevíte, komu obžalovaný volal?“

„Ne, pane.“

„Nevíte, jaká slova byla pronesena na druhém konci linky?“

„Ne, pane.“

„To je všechno,“ ukončil Mason.

Ozval se soudce Alvarado. „Je čas na večerní přestávku.

Vyslovuji dík právním zástupcům obou stran za rychlost, s jakou

soudní jednání postupuje.

Během večera nebudou členové poroty mezi sebou ani s

kýmkoli jiným o případu hovořit, nebudou naslouchat ničemu, co

bude k případu vysílat rozhlas nebo televize. Nebudou si ani

utvářet názor na vinu či nevinu obžalovaného, dokud nebude

případ nakonec Postoupen k rozsouzení. Kdyby se kdokoli přiblížil

ke kterémukoli členu poroty, aby hovořil o tomto případu, hlaste to

soudu.

Soudní přelíčení se odročuje na zítřek na deset hodin

dopoledne.“

KAPITOLA 16

Mason seděl ve vězeňské hovorně s pohledem upřeným do očí

svého klienta.

„Tohle je vaše poslední šance,“ řekl.

„Říkám vám pravdu.“

„Od téhle chvíle nemůžete ustavičně měnit svou výpověď,“

varoval ho Mason. „Jestliže se jednou octnete na lavici svědků,

vypovíte svou verzi a pak ji při křížovém výslechu budete donucen

změnit, jste předem vyřízený.“

Dutton přikývl.

„A při křížovém výslechu nepodceňujte schopnosti Hamiltona

Burgera.“

„Myslíte si, že budu muset vystoupit jako svědek?“

„Budete muset,“ přisvědčil Mason. „Všechno zatraceně hovoří

proti vám. Nejenže se musíte dostat na lavici svědků, ale navíc

musíte přesvědčit porotu, že mluvíte pravdu.

A jestliže vás přistihnou při sebemenší lži – třeba o době, kdy

ráno vstáváte, kolik kostek cukru si dáváte do kávy, prostě při

čemkoli, co nebude pravda, budou to proti vám používat po celou

dobu procesu.“

„Řekl jsem vám pravdu.“

„Nesnažíte se někoho chránit? Nezatajujete fakta, abyste to

usnadnil Desere Ellisové?“

Dutton zavrtěl hlavou.

„A nepokoušíte se chránit sám sebe?“

„Ne, pověděl jsem vám pravdu.“

„Palmer vám dal číslo, abyste zavolal přesně v devět čtyřicet

pět?“

Dutton přikývl.

„Šel jste do telefonní budky, zavolal na číslo, které vám dal, a

bylo vám sděleno další číslo, obě ta čísla byla čísla telefonních

budek, a když jste zavolal na druhé číslo, nějaký hlas vám řekl,

abyste se sešel s Palmerem u sedmé jamky v Barclay Country

klubu?“

„Ano.“

„Ozval se na tom druhém čísle ženský hlas?“

„Nevím. Tehdy jsem si myslel, že je to muž snažící se mluvit

vysokým pisklavým hlasem, aby to zamaskoval, ale teď to prostě

nevím. Jediné, co vím, je to, že na muže byl ten hlas příliš vysoký

a na ženu příliš hluboký.“

„Na jaké číslo jste volal?“

„Byla to telefonní budka. Číslo jsem zapomněl. Palmer mi

řekl, že tam někoho pošle, aby vzal ten hovor a aby mi řekl, kde se

s ním mohu sejít; že to bude veřejná telefonní budka, kam budu

volat, abych neprovedl nějakou hloupost.“

„Takže jste zůstal v telefonní budce a zavolal na to číslo?“

„Ano.“

„Bylo to číslo veřejné telefonní budky?“

„Ano.“

„A co se dělo, když jste na to číslo zavolal?“

„Ozval se nějaký hlas, který řekl: ‚Vezměte si tužku, zapište si

tohle číslo a zavolejte na ně přesně za deset vteřin – ne dřív, ne

později.‘ Byl jsem si jist, že ten první hlas patřil muži… ale

nejsem o tom absolutně přesvědčen. Byl poněkud zastřený.“

„A vy jste si to číslo zapsal?“

„Ano.“

„Jaký byl důvod pro ta dvě čísla?“

„Zřejmě abych nemohl včas lokalizovat číslo, kdybych to chtěl

oznámit policii nebo zajistit si soukromého detektiva, aby zjistili,

kde se mám s Palmerem setkat, nebo abych nemohl včas instalovat

nějaké nahrávací zařízení, jehož pomocí by ho mohli dostat.“

„Ale jestliže jste věděl, že to byl Palmer, s nímž se máte

setkat…“

„Věděl jsem, že je to Palmer. Věděl jsem i to, že má zřejmě

důkaz, který měl zdiskreditovat Freda Hedleyho.“

„A proč jste chtěl ten důkaz?“

„Vy víte proč.“

„Ptám se vás proto, abych to od vás slyšel vašimi vlastními

slovy tak, jak to povíte porotě.“

„Chtěl jsem chránit Desere Ellisovou.“

„Proč?“

„Protože… protože podle závěti to bylo mým úkolem.“

„Před kým jste ji chránil?“

„Hlavně před ní samou, a taky před mužem, který se ji

pokoušel využívat.“

Mason chvíli zamyšleně pozoroval svého klienta, pak se

nečekaně rychle zvedl. „Dobrá, Duttone, nechci, abyste si myslel,

že vás předem připravuji. A nechci ani, abyste si něco připravoval

sám. Nechtěl bych, abyste na svědecké lavici jednal, jako byste

měl předem všechno nacvičené. Chci, abyste mluvil pravdu a aby

to skutečně vypadalo, že všechno, co říkáte, je pravda.“

„Udělám, co bude v mých silách, pane Masone,“ slíbil Dutton.

Mason přikývl. „Trochu se vyspěte. Počítejte s tím, že to bude

tvrdá zkouška.“

KAPITOLA 17

Když se Perry Mason vrátil do své kanceláře, Della Streetová

mu oznámila: „Paul Drake má svědka, šéfe.“

„Kde je?“

„Jsou v Paulově kanceláři.“

„Kdo je ten svědek?“

„Muž bydlící asi sto yardů od hrací plochy golfového klubu.

Jeho dům není příliš vzdálený od jamky číslo sedm.

Jednadvacátého v noci zaslechl výstřel a bylo to dřív, než v

době, kdy se obžaloba domnívá, že byla spáchána vražda.“

Obličej Perryho Masona se rozjasnil úsměvem. „Čekám na

nějaký zvrat v tomto případu,“ ozval se, „a tohle může být právě

ono. Pozvěte ho dál, Dello.“

Della vytočila číslo a chviličku nato hlásila: „Už je na cestě.“

„A teď mi prosím připravte bianko soudní obsílku pro svědka

obhajoby. Jakmile se toho chlapíka zeptám, jak se jmenuje,

vezmete ji, vklouznete do vedlejší kanceláře, do formuláře

vepíšete jeho jméno a vrátíte mi ho.

Ať to dopadne, jak chce, nedovolíme, aby ten muž opustil naši

kancelář, aniž bychom mu vnutili tuhle obsílku svědka obhajoby.“

Della Streetová přikývla, zamířila k registračce, vytáhla z ní

svazek týkající se causy Stát Kalifornie versus Kerry Dutton,

vyňala originál předvolání a kopii, pak vešla do vedlejší kanceláře,

aby tam oba formuláře zatím schovala.

„Hotovo,“ řekla.

Ozvalo se Drakeovo smluvené zaklepání na dveře, z nichž

návštěvníci obvykle vycházeli.

Na Masonovo přikývnutí Della Streetová otevřela.

Paul Drake vešel v doprovodu vysokého, mírně se klátícího

muže, jemuž mohlo být kolem padesátky. Návštěvník měl zpytavý

pohled, husté obočí, mimořádně velké uši a dlouhý štíhlý krk.

„Tohle je pan Mason,“ představil ho Drake. „Masone, toto je

George Holbrook. Bydlí nedaleko Barclay Country klubu.“

„George Holbrook je vaše jméno?“ otázal se Mason a potřásl

muži rukou. „Žádná iniciála uprostřed, pane Holbrooku?“

„Jistěže,“ usmál se Holbrook. „Úplně běžná. George W.

Holbrook. ‚W‘ jako Washington.“

Della Streetová nepozorovaně vyklouzla z místnosti.

„Tak se posaďte, pane Holbrooku,“ vybídl návštěvníka Mason.

„Mám to chápat, že o tomhle případu něco víte?“

„Možná vím, možná ne,“ odpověděl Holbrook; usedl na židli,

zkřížil své dlouhé nohy a pak kostnatými prsty objal zdvižené

pravé koleno.

„Potíž je v tom, pane Masone, že člověk v těchhle dnech

nemůže pořádně rozeznat, co slyší. Ozývá se tolik zvuků, tolik

hluků, mezi nimi i bafání motorů aut, že člověk ani neví, co

vlastně slyšel.“

„Předpokládám, že mi o tom povíte,“ řekl Mason.

„No, četl jsem o té věci v novinách, a najednou mě to trklo.

Povídám ženě: ‚Poslouchej, nebyla to ta noc, co jsem slyšel ten

výstřel?“

„Nejste si jist datem?“ zeptal se Mason hlasem, v němž

zaznělo zklamání.

„Moment, počkejte chvíli,“ zamyslel se Holbrook. „Myslím,

že to datum můžu potvrdit naprosto přesně. Už jsem vám řekl, co

jsem pověděl ženě.“

„Pokračujte,“ vybídl ho netrpělivě Mason.

„Právě jsme dostali telegram od sestry mé ženy, že přiletí

letadlem v deset padesát, a tak jsme seděli a probírali to. Pak

manželka odešla do kuchyně a já jsem se šel trochu nadýchat

čerstvého vzduchu na zápraží – a hlavně si zakouřit.“

Holbrook se ušklíbl. „Má žena nesnese, když kouřím v domě.

Má moc citlivý nos a tabákový dým jí nesedí, takže jsem si zvykl

chodit kouřit ven a… víte, ona by mě ráda přiměla k tomu, abych

se zařekl, že už nebudu kouřit. Proto vždycky radši vyklouznu

ven.“

„Pokračujte.“

„No, a tam jsem zaslechl ten výstřel. Jsem si naprosto jistý, že

to byl výstřel. Jeden čas jsem chodil na hony, takže poznám

výstřel, když ho slyším.“

„A co se dělo?“

„Stál jsem tam a snažil se uhodnout, odkud zazněl.“

„Nedokázal byste to určit podle zvuku?“

„Myslím, že to bylo odněkud z golfového hřiště. Aspoň to tak

znělo.“

„Jste si jistý tím datem proto, že ten den přijela vaše

švagrová?“

„Ano. Přiletěla jednadvacátého.“

„Jak se mohlo stát,“ divil se Mason, „že když se příští den ráno

ve všech novinách objevila zpráva o nálezu mrtvého těla na

golfovém hřišti, vy jste si nedal ten výstřel do souvislosti s

vraždou?“

„To je docela prosté,“ vysvětloval Holbrook. „Manželčina

sestra vždycky ráda jezdila na výlety autem; měla ten den přiletět v

deset padesát. Vyzvedli jsme ji na letišti, a ona samozřejmě

dychtila po výletě, proto má žena navrhla, že si někam vyjedeme.

Ty ženské si to určitě už naplánovaly dlouho dopředu. Pořád si

meziměstsky telefonovaly. To víte, ženské, člověk si sotva poradí s

jednou, natož když jsou na něj dvě.

Tak tedy druhý den jsme všichni vyrazili už v šest ráno,

nasnídali jsme se cestou, projeli jsme severní Kalifornií po

Redwood Highway a zpátky jsme se vrátili přes Yosemitský park.

Bylo toho ten den dost, rozčilení z příletu švagrové, cesta na

letiště, a vůbec všechno, takže jsem na ten výstřel skoro úplně

zapomněl. Teprve když jsem si v novinách přečetl o tom případu,

znovu jsem si to vybavil.“

„Vy jste o té vraždě neslyšel?“ zajímalo Masona.

„Ale jistě, slyšel,“ přitakal Holbrook. „Vlastně jsem o ní i

mluvil.

Poprvé jsem se o ní doslechl z rádia, cestou někde mezi

Modestem a Sacramentem. Když jsem to uslyšel poprvé, ani jsem

té zprávě nevěnoval moc pozornost, prostě bral jsem to jako

nějakou vraždu spáchanou na golfovém hřišti. Při druhých

zprávách má žena našpicovala uši a vykřikla: ‚Poslyš, Georgi, to je

přece to golfové hřiště nedaleko našeho domu.‘ Zamyslel jsem se a

řekl: ‚Máš pravdu.‘

Pak jsme dojeli do Sacramenta a zůstali tam přes noc. Nato

jsme se vypravili do Reddingu, kde jsem si koupil sanfranciské

noviny a… víte, rád čtu zábavné kreslené seriály.“

Holbrook se na Masona přátelsky usmál. „Žena mi říká, že

jsem jako puberťák, ale sakra, já je fakt moc rád čtu.“

Mason přikývl.

„V těch novinách psali něco o mrtvole nalezené u sedmé

jamky. Ani tomu jsem nevěnoval moc pozornosti, protože až

donedávna jsem nevěděl, kde ta sedmá jamka je. Jsem už v penzi,

a z mého důchodu si golf nemůžu dovolit.

Když začalo přelíčení, jeden z novinářů uveřejnil v novinách

mapu golfového hřiště. Je hodně dlouhé. Táhne se hezky daleko a

má zajímavost – šest jamek je umístěných pěkně jedna za druhou.“

„A na té mapě bylo znázorněno místo, kde leželo tělo?“

„Přesně tak. Bylo uvedeno ve vztahu k sedmé jamce a sedmá

jamka s odkazem na ulice – tam, kde je křižovatka s naší ulicí.“

Holbrook se mírně zavrtěl. „Víte, když se zpočátku golfové

hřiště připravovalo, byl to kolem dokola jen otevřený prostor a

sloužil jen k hraní golfu. Pak se ten prostor nově rozdělil a začalo

se na něm stavět.

My jsme si koupili náš dům hned po velké konjunktuře – a to

bylo tuším před patnácti lety. Tenkrát jsem ještě pracoval. A

doteďka tam bydlíme.“

„Hrál jste někdy golf?“

„Nikdy mě to nezajímalo. Co lidi vidí na tom tahat pytel se

spoustou holí, chodit s ním za míčkem, praštit do něj, pak jít znovu

dál a všechno nekonečně opakovat?“

„Můžete přesně stanovit čas, kdy jste zaslechl výstřel?“

„Už jsem to říkal, určitě to bylo před desátou.“

„Jak to víte?“

„Protože poslouchám v deset hodin zprávy, a ty rozhodně ještě

nebyly.“

„Kolik chybělo do deseti?“

„No, byl jsem venku před vchodem a kouřil jsem a…“

„Byla tma?“ zajímalo Masona.

„Ano, byla. Pamatuji si, jak zasvítil nedopalek cigarety, když

jsem ho odhodil na trávník před domem, a jak jsem se bál, aby to

neviděla má žena – naštěstí si toho nevšimla. To neznamená, že

nevěděla, proč jsem vyšel ven, ale byla asi příliš zaujatá návštěvou

své sestry, a vůbec.

A já jsem si pak najednou uvědomil, že je čas na televizní

zprávy v deset, rád je sleduju. Už jsem se chystal vejít do domu a

pustit televizi, když jsem zaslechl ten výstřel.“

„Zapnul jste televizi?“

„Určitě. Zřejmě jsem zmeškal první dvě zprávy. Vzpomínám

si, jak mě rozčililo, že jsem to otevřel uprostřed reklamy.“

„Vaše svědectví může být velice cenné, pane Holbrooku,“ řekl

Mason. „Uslyšel jste pouze jeden výstřel?“

„Jen jeden. Z toho jsem usoudil, že to nebylo z výfuku. Z toho

to obvykle vystřelí jednou, pak je jednu nebo dvě vteřiny ticho

nato se ozvou dvě nebo tři další šlupky, znovu ticho, a nakonec

třeba i jedna velká rána – asi takhle. To, co jsem slyšel, byla jen

jediná exploze.“

„Chci vás požádat, abyste se dostavil k soudu jako svědek.

Nemáte námitky?“

„No, víte, nerad bych se do něčeho zamíchal,“ odpověděl

Holbrook. „Ale taky nechci napomáhat nespravedlnosti.“

Mason pohlédl na Paula Drakea. „Nebude mít vaše švagrová

šok z toho, až uvidí vaši fotografii v novinách?“ zeptal se.

Holbrook se usmál. „To bude něco pro ni! Vědět, že byla tak

blízko místu, kde došlo k vraždě – a přitom o to přijít – no, vyvede

ji to z míry, ale…“ Z Holbrookovy tváře náhle vyprchal úsměv.

„Nejsem si ale tak jistý s Doris.“

„To je vaše žena?“

„Ano, to je má žena – v dobrém i zlém.“

Holbrook se na chviličku zamyslel, pak pokračoval. „Je fakt

skvělá. Dobrá hospodyně, moc pořádná a ohleduplná – nemůžu si

stěžovat, ale jako Edith není.“

„Edith je její sestra?“ vyptával se Mason.

„Edith je její sestra.“

„Jel jste na letiště pro sestru vaší ženy?“

„Ano.“

„Jak daleko od letiště bydlíte?“

„Trvá nám to pětadvacet minut.“

„A ona přiletěla letadlem v deset padesát?“

„Přesně tak.“

„Pak jste ten večer sotva mohl sledovat zprávy v deset hodin,“

namítl Mason.

Holbrook přemýšlivě svraštil čelo. „Moment, moment,“ řekl.

„Jo, to letadlo mělo trochu zpoždění. Vzpomínám si, že jsme tam

kolem desáté volali, a oni nám sdělili, že bude mít patnáct minut

zpoždění. Jsem si naprosto jistý, že jsem se díval jak na zprávy v

devět, tak i v deset.“

„Určitě jste viděl ty zprávy v devět?“

„Určitě. Rozčililo mě, že jsem v devět přišel o první minutu

nebo dvě, proto jsem to znovu zapnul v deset.“

Mason se otočil na Dellu Streetovou: „Myslím, že se budeme

muset spolehnout na pana Holbrooka jako svědka, Dello.“

Sekretářka přikývla a podala Masonovi formulář obsílky.

„Pane Holbrooku, abychom učinili zadost formalitám, dám

vám úřední obsílku,“ řekl Mason. „Je připravená na zítřek v deset

dopoledne. Jestli se v deset dostavíte k soudu, myslím, že vás moc

dlouho nezdržíme, protože státní zástupce už je připraven případ

ukončit.“

„Jistě, dělejte, jak uznáte za vhodné,“ souhlasil Holbrook. „Já

jsem si jen myslel, že byste o tom měl vědět. Volal jsem do

kanceláře a tam mi řekli, že jste u soudu, ale že Drakeova

detektivní agentura vyšetřuje něco v souvislosti s tím případem, a

tak jsem vylíčil, co jsem věděl, tam v té agentuře. Jednal jsem

správně?“

„Ano,“ přitakal Mason.

„Moc rád jsem vás všechny poznal. Ale obávám se, že jsem

nezaslechl vaše jméno, mladá dámo.“

„Della Streetová,“ představila se. „Už hodně let osobní

sekretářka pana Masona.“

„Domyslel jsem si to,“ řekl Holbrook a napřáhl k ní velkou

kostnatou tlapu. „I když vypadáte mladě, zdá se, že si umíte se

vším poradit. Těší mě, že jsem se s vámi seznámil.“

Pak si Holbrook vážně potřásl rukou s Masonem a Paulem

Drakem. Della Streetová podržela dveře a Holbrook vyšel.

Mason počkal, než dveře zaklapnou, pak zvesela poskočil,

chytil Dellu kolem pasu, předvedl s ní několik tanečních kroků,

nato ji pustil, chňapl po ruce Paula Drakea a bouřlivě jí potřásl.

„Tohle byl pokyn shůry!“ vykřikl.

„Myslíš, že to vyjde?“ zeptal se Drake.

„Určitě. Hlavně to vzbudí důvodné pochyby.“

„A co když obžaloba přijde s někým, kdo odpřísáhne, že k

výstřelu došlo později?“

„Pak budu tvrdit, že existovaly dva výstřely, a obžaloba

nemůže dokázat, který výstřel byl z časového hlediska smrtelný,“

podotkl s úsměvem Mason.

„To vzbudí důvodné pochyby?“ zeptal se Drake.

„Ještě něco lepšího,“ vysvětloval Mason. „Jestliže Dutton

mluví Pravdu a Palmer už byl mrtvý, když tam Dutton přišel, pak

výsledkem může být osvobozující rozsudek. Dutton prostě padl do

pasti.“

„Přesto by bylo mnohem lepší, kdyby byl nevzal ten revolver a

neukryl ho,“ pokračoval Drake.

Z Masonova obličeje zmizel úsměv. „Tohle mi říkáš? To budu

moc a moc vysvětlovat, abychom se z toho vykroutili, ale hodlám

to zaonačit tak, aby to vypadalo, že Duttona, když spatři] ten

revolver, přirozeně hned napadlo, že do celé věci je zapletena žena,

kterou miluje.“

„Desere Ellisová?“

Mason přikývl.

„Chceš ho přimět, aby na svědecké lavici přiznal, že je do ní

zamilovaný?“ zeptal se Drake.

Mason zavrtěl hlavou. „Proboha, to ne. Nebudu ho nutit říct

tohle. Právě naopak – pokusím se mu k tomu nedat příležitost. A

pak, až ho okresní prokurátor podrobí křížovému výslechu,

všechno vyjde najevo, a to jen váhavě. Tím v soudní síni vyvoláme

romantické a dramatické ovzduší.“

„Mám tomu rozumět,“ řekl Drake, „že nikdy nebyl vynesen

nespravedlivý rozsudek, když v soudní síni panovala romantická a

dramatická nálada?“

„Jen tehdy, když se zástupci obhajoby podařilo vyvolat

sentimentální dojetí a zvýšený tlukot srdce všech přítomných,“

vysvětloval Mason, „a tohle by mělo navodit atmosféru

pomerančových květů, svatebních zvonů a bůhvíčeho ještě.

Ale teď už toho nechme, zavřeme tady ten krám a já vás oba

zvu na tu nejbáječnější večeři, kterou v tomhle městě dokážou

připravit – večeře včetně perfektně vychlazeného špičkového

šampaňského.“

KAPITOLA 18

Příští den dopoledne, jakmile soudce Alvarado zaujal své

místo v soudcovské lavici a rozhlédl se soudní síní, bylo zcela

zřejmé, že prokuratura projednává strategii týkající se záležitosti,

kterou považuje za obzvlášť důležitou.

Když soudní zřízenec poklepal svým kladívkem a soudce

Alvarado zasedl na své místo, Bailey s Hamiltonem Burgerem

měli hlavy těsně u sebe a o něčem se šeptem radili.

„Případ Stát versus Kerry Dutton,“ ohlásil soudce Alvarado.

„Obžalovaný je přítomen, jsou zde i všichni porotci. Souhlasí,

pánové?“

„Souhlasí,“ odpověděl Perry Mason.

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ ozval se Hamilton Burger, „v

pořádku, ale povolíte nám ještě okamžik?“

Pokračovali v tiché poradě, pak Burger, na pohled dost váhavě,

pokývl hlavou.

Bailey okamžitě vyskočil. „Jestliže soud dovolí, žaloba na

základě důkazů dojde k uzavření případu.“

Mezi diváky v soudní síni to zašumělo překvapením.

Soudce Alvarado se zamračil. „Pro obhajobu by bylo asi

spravedlivější, kdyby bývalo bylo rozhodnutí oznámeno včera při

ukončení soudního jednání.“

„Tehdy jsme to ještě nevěděli. K rozhodnutí jsme dospěli

teprve teď,“ prohlásil Bailey.

„Dobrá,“ souhlasil soudce Alvarado. „Jsem ale ochoten

poskytnout obhajobě přiměřenou přestávku, aby se mohla

seznámit s tímto dost neočekávaným vývojem situace.“

„Jestli soud dovolí,“ ozval se Mason, vstal a s úsměvem se

obrátil na porotu, „obhajoba je nejen ochotná, ale přímo dychtivě

touží po okamžitém pokračování v jednání.“

„V pořádku,“ svolil soudce. „Pokračujte.“

„A v tuhle chvíli si nepřejeme pronášet úvodní řeč,“

pokračoval Mason. „Naším prvním svědkem je Desere Ellisová.“

„Přistupte k místu pro svědky, slečno Ellisová,“ vyzval ji

soudce Alvarado. „Už jste odpřísáhla, takže není nutné přísahu

opakovat.“

Desere Ellisová předstoupila. Tentokrát se nevyhnula zraku

obžalovaného a v jejích očích se mihl letmý úsměv, pak se

posadila na svědeckou lavici a obličejem se natočila k Perrymu

Masonovi.

„Určitě znáte obžalovaného, a to už nějakou dobu, že?“ zeptal

se Mason.

„Ano.“

„Dal vám obžalovaný někdy revolver?“

„Ano, půjčil mi revolver.“

„Ukazuji vám doličný předmět obžaloby označený písmeny A

– 6 - osmatřicítku s krátkou hlavní značky Smith & Wesson, číslo

K 524967, a ptám se vás, zda jste tenhle revolver už předtím viděla

nebo ne.“

„Je to ten revolver, který mi dal.“

„Když vám ho dával, řekl k tomu něco?“

„Ano. Měla jsem pár dost urážlivých telefonátů od jakési

osoby, která se nikdy nepředstavila jménem, a tak jsem měla

trochu strach.“

„Vyskytla se někdy v rozhovoru specifická zmínka o

vlastnictví tohoto revolveru v době, kdy vám byl zapůjčen?“

„Vznáším námitku proti této otázce – je nekompetentní,

irelevantní a nepodstatná a slouží k prohlášení ve vlastní

prospěch,“ Ozval se Bailey.

„Jen žádám o zodpovězení otázky obsahu rozhovoru, který by

mohl být podstatný pro tuhle transakci,“ vysvětloval Mason. „je

součástí samotné transakce a odehrál se dávno před vraždou.“

„To nebrání tomu, být prohlášením ve vlastní prospěch, ani se

tím nestává kompetentní či relevantní projednávanému případu,“

nedal se Bailey.

„Námitka se zamítá,“ ozval se soudce Alvarado. „V

podobných případech je mým zvykem poskytnout obžalovanému

co největší prostor. Odpovězte na tu otázku.“

„Ano,“ odpověděla Desere Ellisová, „řekl, že je to jeho

revolver, který si před nějakým časem koupil, ale nepotřeboval

ho.“

„Ukázal vám, jak s ním zacházet?“

„Ano, vyndal z něj náboje a naučil mě ho nabíjet a stisknout

spoušť.“

„Pak jste tedy věděla, že se jedná o bubínkový revolver?“

„Prosím? Nerozumím vám.“

„Vysvětlím vám to. Stiskem spouště natáhnete kohoutek, ten v

určitém bodě překoná odpor, klesne k úderníku, vytlačí se náboj a

bubínek revolveru se posune kupředu. Výsledkem je, že můžete

šestkrát stisknout spoušť a vyjde pět střel.“

„Chápu.“

„Teď se ale dostávám k něčemu jinému,“ pokračoval Mason,

„a sice, že zbraň, kterou vám obžalovaný dal, nebyla pistole, ale

revolver. Jinými slovy – válec se otáčel.“

„Ano.“

„A co se stalo s tímhle revolverem?“ zeptal se Mason.

„Měla jsem ho v zásuvce prádelníku ve své ložnici.“

„Kdy jste ho viděla naposled?“

„Naposled jsem ho viděla dva nebo tři dny před

jednadvacátým zářím.“

„Dva či tři dny před datem vraždy?“

„Ano, pane.“

„A kdy jste ho po tomhle datu znovu hledala?“

„Myslím, že to bylo bud třiadvacátého nebo čtyřiadvacátého

září.“

„A jak to, že jste ho hledala?“

„Žádal jste mě o to, tak jsem šla, abych vám ho přinesla, a

přitom jsem zjistila, že zmizel.“

„Křížový výslech,“ oznámil Mason.

Hamilton Burger, který měl zřídkakdy příležitost provádět

křížový výslech s Masonovými svědky, jelikož Mason obvykle

vyhrával své případy dřív, než se obžaloba dostala k ukončení

případu, protože k obhajobě využil svědků strany odpůrce, se teď

dychtivě chopil příležitosti jako pták, který se hladově vrhá na

nešťastného červa.

„Jakou značku měl ten revolver, který vám obžalovaný

půjčil?“

„Jakou značku?“

„Ano, kdo byl jeho výrobcem? Byl to Colt, Smith & Wesson,

Harrington, Richardson nebo…“

Potřásala hlavou. „Já ty jednotlivé druhy neznám, pane

Burgere.“

„Neznáte jméno výrobce?“

„Ne, pane.“

„Neznáte číslo série?“

„Ne, pane.“

„A přesto, když teď Perry Mason držel revolver před vašima

očima a ptal se vás, zda jste předtím viděla tento revolver značky

Smith & Wesson, číslo K 524967, a vy jste odpověděla, že je to týž

revolver, který vám dal obžalovaný, odpřísáhla jste fakta, která

vám nebyla známa. Je to správné?“

„Spolehla jsem se na pana Masona. Revolver vypadal přesně

jako ten, který mi dal pan Dutton.“

„Vypadal tak,“ řekl posměšně Hamilton Burger. „Kolik

revolverů jste vlastnila?“

„Jen tenhle jeden.“

„Nikdy jste se nepodívala na číslo na této zbrani?“

„Ne, pane.“

„Vy ani nevíte, kde je umístěno, co?“

„Ne, pane.“

„Říkáte, že vypadal jako tenhle revolver,“ Hamilton Burger

zvedl zbraň do výšky. „Doličný předmět obžaloby A – G?“

„Ano.“

„Přesně takový?“

„Pokud mohu říct, přesně takový.“

„Víte, jak se takovéto zbraně vyrábějí?“

„Co tím myslíte?“

„Jestli víte, že se vyrábějí strojově a pak se sestavují?“

„Předpokládám to.“

„A víte i to, že existují stovky, tisíce, možná i sta tisíce

revolverů přesně této značky a modelu, revolverů vypadajících

přesně jako tenhle?“

„Já… předpokládám to.“

„Nevšimla jste si žádných rozlišujících znaků na revolveru,

který vám obžalovaný dal, žádných škrábanců nebo něčeho

podobného?“

„Ne, pane.“

„Takže obžalovaný mohl mít třeba půl tuctu revolverů a mohl

vám dát prostě jeden z nich, říct vám, že je jeho, a v kapse mít

ještě jeden?“

„No, já… já tenhle specifický revolver nedokážu

identifikovat.“

„Přesně tak,“ pokračoval Burger, „jediné, co víte, je to, že vám

obžalovaný dal revolver. Nevíte, že vám dal právě tento.“

„To nemohu odpřísáhnout.“

„Pak o tom nemůžete svědčit. Jste tady, abyste svědčila, nikoli

hádala.“

Na tohle svědkyně nenašla odpověď.

Hamilton Burger se pokusil o nový útok.

„Navštívil vás obžalovaný předtím, než se ten revolver

ztratil?“

„Ano, byl v mém bytě.“

„A když tam byl, vymluvil se nějak, že musí jít do místa, kde

jste měla ten revolver uložený? Teď se pozorně zamyslete.“

„Porval se s Fredem Hedleym.“

„Kde se ta rvačka strhla?“

„V mém bytě.“

„Kde přesně ve vašem bytě?“

„Skončila v mé ložnici.“

„Ve vaší ložnici!“

„Ano.“

„Tam, kde přechováváte tenhle revolver?“

„Ano, pane.“

„A obžalovaný byl tam uvnitř?“

„Ano, pane.“

„Kolikátého se strhla ta rvačka?“

„Jednadvacátého září.“

„V noc vraždy?“

„Ano, pane.“

„Takže tu noc, kdy byla spáchána vražda, se obžalovaný

omluvil a odešel do místnosti, kde jste měla uložený tento

revolver, vyvolal tam předstíranou rvačku, pak vyběhl, a když jste

později v ložnici hledala tenhle revolver, nebyl tam. Je to tak?“

„No, nebyl…“

„Pouze ano nebo ne, prosím.“

„Tak… ano.“

„To je všechno,“ prohlásil Burger.

„Jednu otázku opakovaného přímého výslechu. Kdo začal tu

rvačku?“

„Fred Hedley.“

„Kdo vběhl do ložnice, kde jste měla schovaný revolver?“

„On.“

„Fred Hedley?“

„Ano.“

„To je všechno,“ usmál se Mason, „a naším dalším svědkem

bude obžalovaný Kerry Dutton.“

Mason se natočil k Duttonovi. „Teď je to na vás,“ zašeptal.

„Jestli je dokážete přesvědčit, jste z toho venku, a když ne, budete

odsouzen.“

„Přesvědčím je,“ slíbil Dutton a kráčel k místu před svědeckou

lavicí, kde zvedl ruku k přísaze, odpřísáhl, posadil se a otočil se

čelem k Perrymu Masonovi.

Mason vedl svědka velice obratně, zeptal se ho na jméno,

zaměstnání, jeho známost s otcem Desere Ellisové a na smrt jejího

otce, na ustanovení poslední vůle, podle něhož se Dutton stal

správcem jmění Desere Ellisové.

„Jakou hodnotu měly všechny ty cenné papíry v době, kdy jste

se stal správcem jmění?“

„Přibližně sto tisíc dolarů.“

„A jak dlouhé období bylo podle poslední vůle stanoveno pro

vaše svěřenectví?“

„Dokud jeho uživatelka, Desere Ellisová, nedosáhne

sedmadvaceti let věku.“

„A obsahovala závěť nějaké ustanovení, že otec přistoupil k

rozhodnutí o svěřenectví proto, že jeho dcera byla ve věku, kdy

dokázala až moc soucítit s většinou ztracenými existencemi a

případy, a Proto si přál, aby ji někdo chránil před ní samou?“

„Ano, pane.“

„A hovořil jste se slečnou Ellisovou o způsobu, jakým chcete

spravovat její jmění?“

„Ano, pane.“

„Vzpomeňte si na první rozhovor o té záležitosti,“ řekl Mason

a zdvihl ukazováček levé ruky. „Co jste jí pověděl?“

„Sdělil jsem jí, jaký bude příjem z jejích peněz, že jí to

neumožní tak náročný způsob života, na který byla zvyklá, že se

před vypršením doby svěřenectví nepochybně vdá, a navrhl jsem,

že jí budu po čtyři roky vyplácet přibližně stejné měsíční částky,

které vystačí na její dobré ošacení, na cestování i na to, aby se

dostala do společnosti sobě rovných lidí.“

„Jinými slovy,“ vložil se do toho Mason, „že jí to umožní

úspěšně se uplatnit na manželském trhu?“

Dutton se zamračil. „Tohle jsem neřekl.“

„Kolik jste jí vyplatil v průměru každý rok během doby, kdy

jste byl správcem jejího jmění?“

„Asi čtyřiadvacet tisíc dolarů.“

„Jaká je v současné době hodnota peněz ve svěřeneckém

fondu?“ zajímalo Masona, „tržní hodnota cenných papírů a

hotovosti na ruku?“

„Přibližně dvě stě padesát tisíc dolarů,“ odpověděl Dutton.

Soudce Alvarado se prudce předklonil. „Jaká že je to částka?“

zeptal se.

„Přibližně dvě stě padesát tisíc dolarů.“

„Jak je to možné?“ podivoval se soudce. „Spravoval jste fond

v hodnotě sto tisíc dolarů. Vydal jste devadesát šest tisíc dolarů?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti, ale podle ustanovení správy jmění

jsem byl oprávněn investovat, nakupovat a prodávat cenné papíry

a udržovat majetek v dobrém stavu.“

„A dosáhl jste tak vysokých zisků?“

„Po odečtení daní,“ připomněl Dutton.

„Výborně“ poznamenal soudce Alvarado, „rozhodně jste

prokázal podivuhodné schopnosti.“

„Informoval jste Desere Ellisovou o rozsahu svěřeneckých

fondů?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Námitka! Otázka je nepříslušná, irelevantní a nepodstatná,“

ozval se Hamilton Burger.

„Námitka se připouští,“ rozhodl soudce Alvarado. „Odpověď

je, že obžalovaný neinformoval oprávněnou osobu. Měla, podle

vás Desere Ellisová představu o charakteru a velikosti

svěřeneckého fondu?“

„Ne.“

„Tedy,“ pokračoval Mason, „svěřenecký fond byl založen,

takže jste ji mohl chránit před sebou samou.“

„Ano.“

„Cítil jste, že kdyby znala přesnou výši jmění, bylo by to v

rozporu s účelem založení fondu, protože by začala mimořádně

rozhazovat a věnovat prostředky na nějaké ztracené případy a…“

„Vaše Ctihodnosti, Vaše Ctihodnosti,“ Hamilton Burger

doslova vykřikl, „tahle otázka je naprosto zavádějící a sugestivní.

Vznáším proti ní námitku. Je nepříslušná, irelevantní a

nepodstatná.“

„Námitka se připouští,“ vyštěkl soudce Alvarado. „Právní

zástupce obhajoby se zdrží podobných otázek.“

Avšak členové poroty si mezi sebou vyměnili pohledy, čímž

dali najevo, že tento bod na ně hluboce zapůsobil.

„Znal jste a znáte nějakého Freda Hedleyho?“ pokračoval

Mason.

„Ano.“

„Jaký byl jeho vztah k Desere Ellisové?“

„Někdy ho představovala jako svého snoubence.“

„Schvaloval jste jí ho?“

„Ne.“

„Proč?“

„Námitka! Otázka je nepříslušná, irelevantní a nepodstatná,“

ozval se znovu Burger.

Soudce Alvarado zaváhal. „Myslím,“ řekl, „že začínám

rozumět způsobu otázek právního zástupce obhajoby. Způsobu,

který asi opravdu přísluší obhajobě. Námitku nepřipouštím.

Odpověď se omezí na duševní rozpoložení svědka. A dále se

omezí na činnost svědka související se svěřeneckým fondem.“

„Odpovězte na otázku,“ vybídl Mason Duttona.

„Tušil jsem, že jde po majetku.“

„A kvůli němu jste se Desere Ellisové nezmínil o… Ještě

okamžik,“ řekl Mason, když uviděl, že se Hamilton Burger prudce

zvedl, „přeformuluji tu otázku. Mělo to, co jste tušil o Fredovi

Hedleym, něco společného s tím, jestli máte Desere Ellisové

poskytnout informace o stavu svěřeneckého fondu? Můžete

odpovědět Pouze ano nebo ne.“

„Námitka,“ ozval se Hamilton Burger.

„Námitka se zamítá,“ opáčil soudce Alvarado.

„Ano, mělo.“

„Měl jste ve svěřeneckém fondu cenné papíry společnosti

známé jako Steer Ridge Oil & Refining Company?“

„Měl.“

„Byly součástí původních cenných papírů převedených podle

ustanovení poslední vůle na vás coby správce jmění?“

„Ano.“

„Co jste s těmi cennými papíry udělal?“

„Prodal jsem je.“

„Mluvil jste někdy o tom prodeji s Desere Ellisovou?“

„Ne.“

„Co vám řekla o akciích Steer Ridge?“

„Měla o ně velký zájem. Docela ji vzrušilo, když jí poslali

brožuru, v níž se psalo o hodnotných ropných nalezištích, která

měla společnost Steer Ridge v pronájmu. Věděla, že její otec

vkládal do těch akcií velké naděje.“

„A vyptávala se vás někdy na tyhle cenné papíry?“

„Žádala mě, abych je udržel.“

„Ale vy jste její žádosti nevyhověl?“

„Ne, nevyhověl.“

„A co bylo pak?“

„No, ty cenné papíry jsem prodal a… po určité době jsem do

nich znovu investoval.“

„Do týchž cenných papírů?“

„Ano, do balíku týchž akcií.“

„Proč?“

„Dostal jsem tip… Prostě měl jsem důvod se domnívat, že tu

možná dojde k boji o zastoupení a že v případě, kdy dvě různé

frakce budou bojovat o vedení společnosti, to může vést k

výhodným investicím.“

„Kolik jste toho nakoupil?“

„Dvacet tisíc akcií.“

„Měl jste v souvislosti s těmito akciemi nějaký kontakt se

zesnulým, Rodgerem Palmerem?“

„Ano, hovořil jsem s ním po telefonu.“

„Jaký byl ráz toho rozhovoru?“

„Palmer mi řekl, že byl v kontaktu s Desere Ellisovou, že se

snažil získat plnou moc pro rozhodování o jejích podílech ve Steer

Ridge Oil & Refining Company, že ho odkázala na mě, že když s

ním budu spolupracovat, budeme schopni značně zvýšit hodnotu

cenných papírů, které slečna Ellisová vlastní nebo z nichž má

prospěch.“

„Co přesně v téhle souvislosti chtěl?“

„Řekl, že bude nutné se sejít naprosto tajně.“

„Zařídil jste takové setkání?“

„Poté, co mi řekl, že když se postarám, aby získal plnou moc

na dvacet tisíc akcií a nekrytou půjčku pěti tisíc dolarů, dohlédne,

aby se Fred Hedley dostal do takové situace, že si nebude moci

vzít Desere Ellisovou, slíbil jsem mu, že tu schůzku zařídím.“

„A co se stalo?“

„Sdělil mi, že v určitou dobu večer jednadvacátého září mám

zavolat na jisté číslo, že to bude číslo veřejné telefonní budky, že

osoba, která zvedne sluchátko, mi dá další telefonní číslo, na něž

mám zavolat a které bude číslo jiné budky, a až na tohle druhé

číslo zavolám, dostanu informaci, kde se mám s ním sejít.“

„Volal jste na to první číslo?“

„Ano.“

„A co vám bylo řečeno?“

„Bylo mi sděleno číslo další telefonní budky, na které jsem

měl zavolat.“

„Byl to zavražděný, Rodger Palmer, s nímž jste hovořil?“

„Nevím. Ten hlas byl dost zastřený. Jako by se ten člověk

snažil mluvit vysokým pronikavým hlasem. Mohla to být i žena.

Tehdy jsem si myslel, že je to mužský hlas, ale teď si tím nejsem

tak docela jist.“

„A pak jste zavolal na to další číslo?“

„Ano.“

„Co se dělo tam?“

„Nějaký hlas mi řekl, abych šel k sedmé jamce na golfovém

hřišti v klubu Barclay Country a abych se tam dostavil co nejdřív,

že došlo k určité časové změně, že muž, s nímž se mám setkat, je

nucen odejít už během několika minut a já že se tam mám dostat,

jak nejdřív to půjde.“

„Padla v těchto hovorech někdy jakákoli zmínka o penězích?“

„Ano, měl jsem s sebou mít pět tisíc dolarů. Podle informace,

která mi byla sdělena, jsem měl zaplatit přes pět tisíc dolarů.“

„Měl jste během toho telefonického rozhovoru příležitost

všimnout si svědka, Toma Fultona, který svědčil před vámi?“

„Ano, pane, viděl jsem ho, ale tehdy jsem samozřejmě vůbec

netušil, že se o mě zajímá. Myslel jsem, že je to prostě někdo, kdo

spěchá telefonovat. Přistoupil k budce a posunky mi cosi

naznačoval, a já ho odháněl, aby odešel.“

„A pak jste poznal, že vás sleduje?“

„Ne, pane.“

„Ve spěchu jste vyšel z budky a potom jste vozem projížděl na

červenou a přejel jste i travnatý pás?“

„Obávám se, že jsem v tom značném spěchu porušil pár

dopravních předpisů.“

„Jel jste do klubu?“

„Ano.“

„Jste členem toho klubu?“

„Ano.“

„Věděl jste, že jste byl sledován až ke klubu, nebo aspoň část

cesty?“

„Ne, pane.“

„Co jste dělal?“

„Zaparkoval jsem vůz, použil svůj klíč a vešel dovnitř.

Rozhlížel jsem se po nočním hlídači, ale neviděl jsem ho. Spěchal

jsem na hřiště.“

„Věděl jste, kde je sedmá jamka?“

„Ano.“

„Co jste dělal?“

„Spěchal jsem tam a rozhlížel se; nikoho jsem neviděl, ale

nakonec jsem si všiml nějakého tmavého předmětu ležícího na

zemi. Naklonil jsem se nad ten předmět – a byl to onen muž,

Rodger Palmer.“

„Znal jste ho?“

„Předtím jsem ho nikdy neviděl. Mluvil jsem s ním jen po

telefonu. To bylo všechno.“

„Kolikrát?“

„Několikrát. Poprvé to bylo poté, co žádal Desere Ellisovou o

plnou moc a ona ho odkázala na mě. Volal mi a pak jsme spolu

několikrát telefonovali – jednalo se o návrh, že mu zaplatím za

jeho informace, které mi nabídl poskytnout.“

„Kolik bylo hodin, když jste se dostal do klubu?“

„Pár minut před desátou.“

„Co jste dělal, když jste ho objevil?“

„Rozhlížel jsem se… chci říct, chtěl jsem se ujistit, že je

mrtvý.“

„A když jste se o tom přesvědčil, co jste dělal pak?“

„Zvedl jsem se. Pravou nohou jsem narazil na nějaký tvrdý

předmět. Sklonil jsem se, abych zjistil, co to je, a viděl jsem, že je

to revolver.“

„Co jste udělal?“

„Poznal jsem, že je můj, a najednou jsem zpanikařil.“

„Co bylo dál?“

„Odjel jsem z klubu. Ujel jsem pouze krátkou vzdálenost,

odhodil revolver pod můstek u silnice, protože jsem doufal, že tam

ho nikdo nikdy nenajde. Pak jsem zamířil do Ensenady v Mexiku a

zapsal jsem se v motelu Siesta del Tarde pod jménem Frank

Kerry.“

„Frank je jedno z vašich jmen?“

„Ano, mé celé jméno je Frank Kerry Dutton.“

„Poznal jste, že je to váš revolver?“

„Ano, myslel jsem si, že je můj.“

„A věděl jste, že jste ten revolver dal Desere Ellisové?“

„Ano.“

„Snažil jste se Desere Ellisovou chránit v…“

„Námitka,“ ozval se Hamilton Burger „– otázka je nepříslušná,

irelevantní a nepodstatná, zavádějící a sugestivní.“

„Připouští se,“ řekl soudce Alvarado.

„Křížový výslech,“ vyštěkl Mason.

Okresní prokurátor Hamilton Burger skryl své skutečné pocity

pod maskou vybrané zdvořilosti, když vstal a přistoupil ke

svědkovi.

„Mám pár otázek,“ začal, „pouze abych si vaši výpověď sám

ujasnil a ujasnil ji i porotě, pane Duttone. Doufám, že proti tomu

nic nenamítáte.“

„Rozhodně ne,“ ujistil ho Dutton.

Obžalovaný, jehož Mason předtím upozornil, že Hamilton

Burger udělá všechno, aby ho rozcupoval na kusy, byl teď

příjemně překvapen prokurátorovým postojem.

„Začněme nálezem těla,“ ozval se Hamilton Burger. „Kolik

bylo hodin, když jste došel k sedmé jamce? Tuším, že jste říkal, že

to bylo minutu nebo dvě po desáté?“

„Ano, pane.“

„Ale měli bychom to ještě víc upřesnit,“ pokračoval Burger.

„Spěchal jste?“

„Ano.“

„Nemáte náhodou hodiny na palubní desce svého

automobilu?“

„Jsou tam.“

„Šly té noci, o niž se jedná, přesně?“

„Ano, pane, snažím se, aby stále šly přesně.“

„A teď,“ usmál se Burger, „ze způsobu, jakým jste to prohlásil,

soudím, že je vaším zvykem být přesný a vždycky vědět, kolik je

hodin. Je to tak?“

„Ano, pane.“

„Takže máte na svých hodinách vždycky přesný čas?“

„Snažím se, ano.“

„Když jste si tedy na tu noc sjednal schůzku a hrozně jste

spěchal, nepochybně jste v autě cestou od telefonní budky do

golfového klubu několikrát pohlédl na hodiny – určitě jste to

udělal viďte?“

„Určitě ano,“ řekl Dutton, jemuž lahodilo přívětivé jednání

okresního prokurátora.

„Takže,“ pokračoval prokurátor hlubokým a pěkně

modulovaným hlasem, „rozhodně dokážete vysvětlit porotě, co

míníte tou minutou nebo dvěma po desáté?“

„Řekl jsem, že byla minuta před desátou, když jsem vstoupil

do golfového klubu. Myslím, že jsem tam dojel a zaparkoval vůz

minutu po desáté.“

„Rozumím, a jak dlouho vám trvalo dojít k sedmé jamce?“

„Počítám tak asi tři minuty.“

„Takže jste došel k sedmé jamce přesně čtyři minuty po

desáté?“

„Plus minus pár vteřin, ale prakticky to bylo kolem čtyř minut

po desáté.“

„Trvalo vám tedy asi tři minuty, abyste došel od sedmé jamky

ke klubovně?“

„Ano.“

„Slyšel jste tady svědčit detektiva. Toma Fultona, že jste

odešel z golfového klubu v deset dvacet dva?“

„Ano, pane.“

„Nepodíval jste se při odjezdu náhodou na hodiny ve vašem

voze?“

„Byl jsem dost rozčilený. Přímo v tom okamžiku jsem se na

hodiny nepodíval. Ne, teď si vzpomínám, že jsem na ně pohlédl,

až když jsem zastavoval u můstku.“

„A kolik bylo hodin?“

Dutton se usmál. „Vážně jsem to zapomněl, pane Burgere. Čas

jsem sice registroval, ale nepovažoval jsem to za nějak zvlášť

důležité. Ale moment, přece jen si vzpomínám, že jsem se podíval

na hodiny. Mám dojem, že bylo asi deset dvacet pět nebo tak

nějak, nejsem si úplně jist.“

„Proč jste se podíval na hodiny?“

„Zřejmě jen reflex.“

„Chápu,“ řekl Hamilton Burger. A pak náhle dodal:

„Mimochodem, tehdy jste se rozhodl odjet do Ensenady?“

„Myslel jsem na to, ano.“

„Takže,“ prohodil Burger, „jste zřejmě kontroloval čas, abyste

si vypočítal, jak dlouho vám ta cesta potrvá.“

„Asi ano, mohlo to tak být.“

„Zdá se to velmi logické,“ řekl Burger.

Dutton přitakal.

„Takže,“ pokračoval Burger, „jste došel k sedmé jamce čtyři

minuty po desáté. Očekával jste, že se tam sejdete s Rodgerem

Palmerem, a samozřejmě jste předpokládal, že ho najdete živého?“

„Ano, pane.“

„Na obloze byla záře, takže jste viděl odraz světel města?“

„Ano, pane, bylo dost jasno.“

„Dost světla na to, abyste nezabloudil a našel cestu?“

„Ano, pane.“

„Nebylo to moc jasné světlo, spíš rozptýlené, jak by se

přirozeně dalo očekávat na golfovém hřišti, kam dopadá odraz

světel z města, a ten odraz je navíc zahalený nečistotami v

ovzduší?“

„Ano, pane.“

„A kdyby tam byl Rodger Palmer stál, aby vás uvítal, když jste

došel k sedmé jamce, byla by se jeho silueta rýsovala proti

obloze?“

„Ano, pane.“

„Pak jste musel pojmout podezření téměř okamžitě po

příchodu k sedmé jamce, když jste tam Palmera nezahlédl?“

„Myslím, že ano. Proto jsem se hned začal rozhlížet.“

„Rozhlížet?“

„Ano.“

„Co máte na mysli tím rozhlížením?“

„No, udělal jsem pár kroků a díval jsem se na zem.“

„Díval jste se na zem?“ Hlas Hamiltona Burgera se náhle

změnil. „Tak vy jste začal hledat muže, s nímž jste se měl sejít, na

zemi?“

„Rozhlížel jsem se. Nikde nestál. Musel přece někde být, jestli

tam vůbec přišel.“

„Mám tomu rozumět tak,“ pokračoval Hamilton Burger, „že

jste ho za několik vteřin po příchodu k sedmé jamce začal hledat

na zemi?“

„Neřekl jsem za několik vteřin.“

„To sice ne, ale vyplývá to z logické dedukce,“ podotkl

Hamilton Burger. „Očekával jste, že se tam s vámi sejde. Rozhlížel

jste se a neviděl jste jeho siluetu na pozadí světel na obzoru. Tak

jste se začal poohlížet kolem. A netrvalo vám ani dvě - tři vteřiny

abyste se přesvědčil, že ho nikde nevidíte. Je to tak?“

„Ano, pane.“

„Tak jste se hned začal poohlížet kolem… Musíte mi

prominout, pane Duttone, chci být vůči vám spravedlivý. Chci

vědět, zda porota chápe vaši verzi, to je všechno. Takže to trvalo

několik vteřin, ano?“

„Ano, myslím, že ano.“

„Na zem jste se díval aspoň pět minut po desáté?“

„Odhaduji, že to asi tak bylo.“

„A jakmile jste se podíval na zem, objevil jste to tělo?“

„Ne, hned ne.“

„Ale během několika vteřin, asi osmi či deseti?“

„Nevím, jestli to bylo osm nebo deset vteřin.“

„Víte co, změříme ten čas,“ navrhl Hamilton Burger. „Teď

laskavě vystupte z lavice svědků a obcházejte ji. Stopnu si to na

hodinkách a řeknu vám, až uplyne deset vteřin.“

Svědek sestoupil z místa pro svědky a začal je obcházet.

Udělal jeden okruh, pak druhý.

„Deset vteřin uplynulo,“ hlásil Hamilton Burger. „Když teď

budete považovat výchozí místo za sedmou jamku, můžete

potvrdit, že tělo leželo uvnitř toho okruhu?“

„Ten okruh byl možná trochu širší.“

„Pak uběhlo možná dvacet vteřin od chvíle, kdy jste se začal

rozhlížet a našel ho?“

„Možná ano. Třeba to mohlo být i třicet vteřin.“

„Třicet vteřin je nejzazší limit?“

„Řekl bych, že ano, pane.“

„Dobrá, tak tedy v tom okruhu, který jste ušel za třicet vteřin,

jste nohou o něco zavadil?“

„Zahlédl jsem cosi tmavého a šťouchl do toho nohou.“

„A zjistil jste, že je to nějaké tělo?“

„Ano, pane.“

„A okamžitě jste k němu přiklekl?“

„Ano, pane.“

„Takže tohle se udalo během třiceti vteřin. Řekněme, že jste

poklekl… Dám vám dost času, pane Duttone, řekněme, že šest

minut po desáté jste poklekl vedle toho těla.“

„Ano, pane.“

„Zdá se vám to správné?“

„Ano, pane, velmi správné.“

„A okamžitě jste se přesvědčil, že ten muž je mrtvý?“

„V několika vteřinách.“

„Znovu deset vteřin, pane Duttone?“

„Řekl bych, že ano. Během deseti vteřin.“

„Takže jste se ujistil, že ten muž je mrtvý, a co bylo pak?“

pokračoval Burger.

„Už jsem se chtěl rozběhnout a zavolat policii, když jsem

nohou zavadil o cosi tvrdého, a když jsem se sehnul, spatřil jsem

tenhle revolver.“

„A co jste udělal potom?“

„Poznal jsem, že ten revolver je můj.“

„Byl jste si jist, že je váš?“

„Byl jsem přesvědčený, že je můj.“

„A pak?“

„Pak jsem si náhle uvědomil, že jsem se octl v prekérní

situaci.“

„To si myslím,“ přitakal Hamilton Burger. „A prekérní situace

je příliš slabý výraz. Vy jste byl ve velice prekérní situaci.“

„Ano, pane.“

„Takže jste se zarazil a nechal si chvíli na rozmyšlenou?“

„Ano, pane.“

„Nedospěl jste nakonec k rozhodnutí, že odjedete z klubu, aniž

oznámíte policii, že jste našel mrtvé tělo?“

„Ano, pane.“

„Jakmile jste se takhle rozhodl, spěchal jste od sedmé jamky,

proběhl jste klubem, zamířil k místu, kde parkoval váš vůz, rychle

jste nasedl a odjel?“

„Ano, pane.“

„Takže teď máme čas přesně stanovený,“ řekl Hamilton

Burger. „Bylo to v deset dvacet dva. V deset šest jste našel to tělo i

revolver; mezitím vám zbýval patnáctiminutový interval, pane

Duttone.“

„Nepřipadal mi tak dlouhý.“

„Neoddiskutovatelný důkaz svědčí o tom, že byl tak dlouhý,

Pane Duttone. Patnáctiminutový interval, během něhož jste seděl

vedle mrtvoly a držel ten revolver.“

„Nemohlo to být tak dlouho.“

„Co ještě jste dělal?“ vyptával se Burger.

„Já… nic jiného.“

„Patnáct minut. Čtvrt hodiny,“ pokyvoval hlavou Burger. „co

jste se snažil udělat, pane Duttone?“

„Snažil jsem se vyjasnit si celou situaci.“

„Nechtěl jste snad zatajit nějaký důkaz?“

„Rozhodně ne. To bych neudělal.“

„Ale věděl jste, že ten revolver je důkazní materiál?“

„Předpokládal jsem to.“

„A zatajil jste to.“

„Vzal jsem ho k sobě.“

„A ukryl pod můstkem.“

„Ano, pane.“

„Takže jste přece jen zatajil důkaz?“

„No, ano.“

„Před touto porotou není třeba se tvářit licoměrně a tvrdit, že

jste nezatajil důkazní materiál. Proto se vás znovu táži, co jste

dělal během těch patnácti dlouhých minut, v té čtvrthodině, kdy

jste seděl ve tmě vedle mrtvoly?“

„Nevím. Snažil jsem se vzpamatovat.“

„Viděl jste oblohu. Byla dost dobře osvětlená?“

„Ano, obzor byl osvětlený.“

„Ale při zemi byla tma?“

„Ani moc ne.“

„Ale natolik, že jste to tělo neviděl hned?“

„Viděl jsem něco tmavého.“

„Přesto jste nám právě řekl, že vám to trvalo dvacet až třicet

vteřin – řečeno vašimi vlastními slovy, chodil jste kolem asi třicet

vteřin.“

„Nebylo to tak dlouho. Byl to… Vrátím se ke své původní

výpovědi, že to trvalo osm nebo deset vteřin.“

„Chcete tedy změnit své svědectví, že to nebylo třicet vteřin?“

„Myslím, že na třicet vteřin jste ten čas odhadl vy. Já jsem

řekl, že to bylo přes deset vteřin, mohlo to být až dvacet vteřin, a

vy jste mi řekl, že mi dáte třicet vteřin, aby to bylo jisté a

spravedlivé.“

„Ano, ano,“ přitakal Burger, „takže vy sám to odhadujete na

dvacet vteřin?“

„Ano, pane.“

„Ale teď říkáte, že si myslíte, že to bylo méně než deset

vteřin.“

„Neměl jsem přece s sebou stopky.“

„Máte pravdu,“ nedal se Hamilton Burger, „neměl jste stopky,

ale vypovídal jste před touhle porotou pod přísahou, že jste tu

dobu odhadl na více než deset vteřin, že to mohlo být i dvacet

vteřin.“

„No ano.“

„Teď trváte na tom, že to nebylo ani deset vteřin.“

„Myslím, že to tak mohlo být.“

„Tak co platí?“ zeptal se Hamilton Burger teď už zostřeným

hlasem, „deset, nebo dvacet vteřin?“

„Řekl bych, že spíše deset.“

„Zvedl jste ten revolver?“

„Ano.“

„Co vás k tomu přimělo?“

„Viděl jsem, že je to Smith & Wesson téhož typu, jaký jsem si

koupil.“

„Vy jste viděl, že to je Smith & Wesson?“

„Ano, pane.“

„Jak jste ho v té tmě mohl vidět, když jste po deset nebo

dvacet vteřin nezahlédl mrtvolu? Jak jste pro všechno na světě

mohl rozeznat značku revolveru?“

„Měl jsem malou kapesní baterku.“

„Cože jste měl?“ vykřikl Hamilton Burger, jako by se snad v

tomhle okamžiku obžalovaný přiznal k vraždě.

„Měl jsem malou kapesní baterku.“

„Proč jste nám proboha o tom neřekl?“

„Nikdo se mě neptal.“

„Takže vy jste měl s sebou malou kapesní baterku a neřekl jste

nám o tom, protože se vás nikdo na to nezeptal.“

„Přesně tak.“

„Máte snad ještě další usvědčující doznání, které jste nám až

dosud zatajoval, protože se vás nikdo nezeptal?“

„Nepovažuji tohle za usvědčující doznání.“

„Vy to nepovažujete!“ zvolal Hamilton Burger. „Právě teď

přiznáváte, že jste měl baterku, proč jste ji tedy nepoužil, když jste

se rozhlížel po hřišti?“

„No, měl jsem ji v kapse.“

„A to jste byl tak líný, že jste ji ani nevyndal z kapsy?“

„Nebyl jsem líný, ale nepotřeboval jsem ji.“

„Ale začal jste se rozhlížet po zemi?“

„Ano.“

„Asi deset vteřin?“

„Tak nějak.“

„A nikdy vás nenapadlo vyndat baterku?“

„Tehdy ne.“

„A později jste si posvítil baterkou na to mrtvé tělo?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Jen jsem se snažil přesvědčit se, že je mrtvý.“

„Panebože,“ kroutil hlavou Hamilton Burger, „měl jste u sebe

baterku a přitom jste neměl zájem podívat se tomu muži do

obličeje, abyste viděl, jestli ho znáte?“

„S Rodgerem Palmerem jsem se nikdy nesetkal. Mluvil jsem s

ním pouze telefonicky.“

„Takže jste předpokládal, že ten mrtvý muž je Rodger

Palmer?“

„Ano.“

„Byl to z vaší strany pouhý předpoklad?“

„Ano.“

„Mohl to být přece kdokoli jiný?“

„To mohl.“

„To jste nebyl natolik zvědavý, abyste si na něj posvítil

baterkou?“

„Ne.“

„Jinými slovy, vy jste znal totožnost toho těla, viďte, pane

Duttone?“

„Ne, pane. Říkám vám, že ne. Jen jsem ji předpokládal.“

„Ale jakmile jste našel ten revolver, na něj jste si posvítil

baterkou, co?“

„Ano.“

„Abyste se ujistil, že je to Smith & Wesson?“

„Ano.“

„Zkontroloval jste čísla na revolveru?“

„Asi ano.“

„A všiml jste si, že z něho byla vypálena jedna střela?“

„Ano.“

„A pak jste si uvědomil, že jste po celém revolveru zanechal

otisky prstů?“

„Ano.“

„Co jste s tím udělal?“

„Vzal jsem kapesník a důkladně revolver otřel.“

„Tak vy jste vzal kapesník a důkladně revolver otřel?“

opakoval Hamilton Burger.

„Ano, pane.“

„A tím jste setřel nejen vaše otisky, ale i kohokoli jiného?“

„Ano, pane, asi ano.“

„A přesto jste nás právě ujistil, že vy jste nezatajil žádný

důkaz, ne, ne, vy ne! Proč jste, pro všechno na světě, setřel z

revolveru vrahovy otisky prstů?“

„Chtěl jsem odstranit ty své.“

„Proč?“

„Bál jsem se – měl jsem strach, že je to můj revolver a že

mohu být spojován s tou vraždou.“

„Tak vy jste měl provinilý pocit, že byste mohl být spojován s

tou vraždou oné noci už šest nebo osm minut po desáté?“

„Jak byste se cítil vy, kdyby tam byl váš revolver?“

„Jak bych se cítil?“ opakoval Hamilton Burger a vypjal se do

celé své výšky. „Cítil bych, že jsem občan dbalý zákonů, a požádal

bych okamžitě o ochranu policii. Byl bych učinil všechno možné,

abych uchoval na té zbrani vrahovy otisky prstů. Byl bych letěl k

nejbližší telefonní budce a zavolal policii. Byl bych řekl: ‚Myslím,

že tohle je můj revolver. Jsou na něm mé otisky, ale měly by na

něm být i otisky prstů vraha.‘ Rozhodně bych byl nevzal kapesník

a neotřel ze zbraně vrahovy otisky, ani bych se nebyl zastavil u

můstku a neodhodil pod něj revolver, ani bych nebyl… Ale teď

odbočuji, pane Duttone, položil jste mi otázku a já jsem na ni

odpověděl. Nemusel jsem. Měl bych to být pouze já, kdo se ptá.

Tak tedy, setřel jste otisky prstů z revolveru, a co jste udělal pak?“

„Spěchal jsem pryč z golfového hřiště a nasedl do vozu.“

„Ne, to jste neudělal,“ namítl Hamilton Burger. „Vaše

svědectví dokazuje, že jste dalších čtrnáct minut čekal. Co jste

dělal během těch čtrnácti minut?“

„Utíral jsem ten revolver.“

„Předpokládám, že jste ho leštil jako blázen.“

„Ano, zuřivě jsem ho leštil.“

„Dýchl jste na něj, aby se váš vlhký dech na kovu srazil, což

by pomohlo odstranit otisky?“

„Zřejmě jsem na něj opravdu dýchl.“

„Nuže,“ pokýval hlavou Burger, „a tohle všechno učinil muž,

který popřel, že zatajil důkazní materiál.“

Hamilton Burger pokyvoval hlavou nad takovou zkažeností

někoho, kdo se počítá mezi lidské bytosti, otočil se a vracel se ke

své židli. Pak, jako by ho dodatečně něco napadlo, se znovu otočil

ke svědkovi. „Položím vám ještě pár otázek týkajících se

svěřenectví pane Duttone. Říkal jste, že v době, kdy jste se stal

správcem jmění, činilo toto jmění asi sto tisíc dolarů, a po

vyplacení jednoho sta tisíce dolarů tam teď zůstalo přibližně dvě

stě padesát tisíc?“

„Ano, pane.“

„A co se stalo s akciemi Steer Ridge Oil Company, prodal jste

je?“

„Ano.“

„Tomu nerozumím,“ pokračoval Hamilton Burger. „Vy jste

prodal akcie Steer Ridge Oil Company?“

„Ano, měl jsem jiné akcie.“

„Jiné akcie, pane Duttone?“

„Ano.“

„Jiné akcie Steer Ridge Oil Company?“

„Ano.“

„V každém případě nám tedy o nich něco povězte,“ vybídl ho

Burger.

„Měl jsem nějaké akcie, které jsem sám koupil.“

„Kdy jste je koupil?“

„První část před několika týdny, a pak, pouhých pár dní

předtím, než došlo k objevení nového ropného ložiska, jsem zvýšil

svůj majetek na původní stav.“

„A vlastnil jste tyhle akcie?“

„Ano.“

„Prodal jste akcie, které měl svěřenecký fond ve Steer Ridge

Oil Company?“

„Ano, pane. Prodal jsem je.“

„Proč?“

„Považoval jsem je za vysoce spekulační. Nedomníval jsem

se, že by to byla dobrá investice pro fond.“

„Ale vám, jako soukromé osobě, se tak spekulační nezdály?“

„Já jsem si mohl dovolit riziko.“

„Rozumím,“ řekl Burger. „Teď se vrátím k prodeji akcií ze

svěřeneckého fondu – ty akcie ze svěřeneckého fondu jste prodal

sám?“

„Své akcie jsem získal později a zaplatil jsem za ně tržní cenu“

„Ale ta se zvýšila?“

„Ano.“

„O kolik se zvýšila jejich hodnota?“

„O docela dost.“

„O kolik se zvýšil svěřenecký fond prodejem těch akcií ze

Steer Ridge?“

„Asi o deset tisíc dolarů.“

„A jaká je hodnota těch akcií teď?“

„Dvě stě tisíc.“

„Takže jste dosáhl sto devadesát tisíc dolarů zisku díky tomu,

že jste zradil zájmy Desere Ellisové?“

„Nic takového jsem neudělal.“

„Prodal jste akcie svěřeneckého fondu a nakoupil tytéž akcie

sám?“

„Ano… když jsem vytušil, že dojde k boji o zastoupení.“

„A ty akcie mají teď mnohonásobně vyšší cenu, než jakou jste

za ně zaplatil?“

„Ano.“

„Jak jste ospravedlnil svůj čin před sebou coby správcem

jmění, pane Duttone?“

„Cítil jsem, že ty akcie jsou vysoce spekulační. Nekoupil jsem

je proto, že jsem je chtěl, ale abych ochránil svěřenecký fond.“

„A jak jste ho ochránil, když jste koupil akcie na své jméno?“

„Domníval jsem se, že je mohu dát zpátky v případě, kdyby se

zvedly.“

„Takže vy jste ty akcie koupil,“ pokračoval Hamilton Burger.

„Kdyby šly dolů, měl jste v úmyslu tu ztrátu vzít na sebe. Kdyby

stouply, chtěl jste převést zisk na svěřenecké jmění?“

„Něco takového.“

„Něco takového!“ opakoval Hamilton Burger sarkasticky. „A

teď jste tedy ty akcie vrátil zpátky do fondu?“

„Ano.“

„Díky tomu, že se akcie vrátily zpátky, má svěřenecké jmění

nyní hodnotu dvě stě padesát tisíc dolarů?“

„A přinese to ještě další zisky.“

„Tohle mi skutečně připadá jako finanční žonglování,“ řekl

Hamilton Burger. „Snad byste mi to měl vysvětlit podrobněji,

protože nejsem finančník. A vy, pane Duttone, jste povoláním

finanční poradce?“

„Ano, pane. Zastupuji několik klientů.“

„A i u těch ostatních klientů postupujete tak, že pirátsky

prodávate výnosné akcie sám sobě?“

„U těch ostatních klientů je to založeno na jiné bázi.“

„Aha. Proto na jiné bázi, protože si čas od času vyžádají

vyúčtování. Mimochodem, kolikrát jste provedl vyúčtování slečně

Ellisové?“

„Žádné jsem neudělal.“

„Kdy jste ji informoval o prodeji akcií v Steer Ridge Oil

Company?“

„Neinformoval jsem ji.“

„Vy jste jí to neřekl?“

„Ne.“

„Ale mně jste řekl, že vás žádala, abyste se těch akcií

nevzdával?“

„To opravdu chtěla, ano.“

„Vy jste jí neoznámil, že jste je prodal?“

„Ne, pane.“

„Neřekl jste jí, že jste je prodal sám sobě?“

„Ne, pane.“

„Ani to, jak moc jste na nich vydělal?“

„Ne, pane, a ty akcie, které jsem koupil, nebyly akcie ze

svěřeneckého fondu.“

„Řekl jste, že jste tam ty akcie vrátil?“

„Ano.“

„Když do něj nepatřily, proč jste je tam vracel? Byla to úplata

svědomí?“

„Ne, pane.“

„Když to tedy nebyly akcie ze svěřeneckého fondu, proč jste je

tam dával zpátky? A jestliže to byly akcie z toho fondu, proč jste s

nimi tak manipuloval a převedl na vaše jméno?“

„Nedovedu tu otázku zodpovědět líp, než jak už jsem učinil.“

„Kdy jste převedl ty akcie do svěřeneckého fondu vzhledem k

datu jednadvacátého září, v které to bylo době?“

„Právě kolem toho data.“

„Právě kolem toho data?“ opakoval Hamilton Burger. „Jak

zajímavé! Chcete říct, že právě v té době, kdy jste převedl ty akcie

zpět do svěřeneckého fondu, vám Rodger Palmer začal

telefonovat?“

„Jeho telefonáty nemají nic společného s tím, co jsem dělal.“

„A co jiného se ještě v té době dělo?“ zeptal se Burger.

„Nevyhledal jste čirou náhodou v té době nějakého právního

zástupce?“

Svědek zaváhal.

„Vyhledal?“ vyštěkl Hamilton Burger. „Ano, nebo ne? Radil

jste se v té době s advokátem?“

„Ano.“

„A řekl jste mu, že jste zpronevěřil akcie, které patřily do

svěřeneckého fondu?“

„Řekl jsem mu, že jsem prodal určité akcie ze svěřeneckého

fondu, o kterých jsem se domníval, že jejich hodnota klesá.“

„Pak jste tytéž akcie koupil?“

„Akcie Steer Ridge, ano, pane.“

„Jste zvyklý kupovat akcie, o nichž se domníváte, že jejich

hodnota klesá?“

„Někdy to riskuji.“

„Tak kupujete akcie, o nichž si myslíte, že jejich hodnota

klesá?“

„Chci říct, že někdy kupuji spekulační akcie.“

„Ale když kupujete takovéto akcie, myslíte si, že jejich

hodnota stoupne?“

„Doufám v to.“

„Když jste tedy koupil akcie Steer Ridge, domníval jste se, že

půjdou nahoru?“

„No, věděl jsem, že tady ta možnost je.“

„Přesto jste jako správce jmění věděl, že vás oprávněná osoba,

Desere Ellisová, žádala, abyste tyhle akcie držel; a třebaže jste

tušil, že jejich hodnota stoupne, odprodal jste je ze svěřeneckého

jmění?“

„Považoval jsem to za nejlepší řešení.“

„Nejlepší řešení pro koho? Pro Desere Ellisovou, nebo pro

vás?“

„Pro Desere Ellisovou.“

„Později jste tedy sám koupil stejný počet akcií,“ pokračoval

Hamilton Burger, „a vrátil jste je do svěřeneckého fondu krátce

před vraždou, na radu nějakého právníka, a nikdy jste neřekl ženě,

jejíž jmění jste spravoval, co jste udělal, stejně jako jste nikdy

neprovedl vyúčtování svěřeneckého jmění. Jsem rád, pane

Duttone, že jsem vás podrobil křížovému výslechu, protože jinak

by ty věci nevyšly najevo, a já se domnívám, že porotu zajímají.

Asi jste neměl v úmyslu členy poroty s tím vším seznámit, co?“

„Nikdo se mě na to neptal.“

„Chcete říct, že při přímém výslechu se váš právní zástupce

těmto otázkám opatrně vyhnul?“

„Námitka! Otázka je sugestivní,“ vložil se do toho Mason.

„Námitka se připouští,“ rozhodl spěšně soudce Alvarado.

Hamilton Burger obdařil porotu širokým úsměvem. „Tímto

uzavírám svůj křížový výslech,“ oznámil a kráčel ke stolu

obžaloby s vítězoslavným vzezřením člověka, jemuž se konečně

podařilo uspokojit celoživotní ambice.

KAPITOLA 19

„Zavolejte pana Holbrooka,“ požádal Mason.

George Holbrook, jehož vysoká, klátící se postava, větrem

ošlehaný obličej a mírně šouravá chůze upoutaly pozornost poroty,

složil přísahu a zaujal své místo na lavici svědků.

„Vzpomínáte si na večer 21. září letošního roku?“ zeptal se

Mason.

„Rozhodně ano.“

„Stalo se ten večer něco, co na vás zapůsobilo?“

„Ano, pane,“

„Co to bylo?“

„Přijela k nám na návštěvu sestra mé ženy.“

„V kolik hodin přijela?“

„Když přistála na letišti, bylo jedenáct deset.“

„Jeli jste jí na letiště naproti?“

„Samozřejmě.“

„Byl bych rád, kdybyste se soustředil na to, zda se onoho

večera, ještě předtím, než jste odjeli na letiště, stalo něco, co

vzbudilo vaši pozornost, cokoli, co se vymykalo normálu?“

„Ano, pane.“

„Co to bylo?“

„Kolem deváté, mohlo to být minutu nebo dvě po deváté, jsem

zaslechl zvuk výstřelu.“

Hamilton Burger vyskočil. „Žádám o vyškrtnutí druhé části té

odpovědi, protože vede k vlastním závěrům svědka.“

„Domnívám se, že ten výraz je natolik běžný, že ho necháme

tak, jak je,“ rozhodl soudce Alvarado. „Můžete svědka v tomto

bodě podrobit křížovému výslechu.“

„Mohl byste určit směr onoho zvuku?“ zeptal se Mason.

„Přicházel od golfového hřiště.“

„Jaká je poloha vašeho domu vzhledem ke golfovému hřišti

klubu Barclay Country?“

„Stojí v ulici rovnoběžné s golfovým klubem.“

„Víte, kde je jamka číslo sedm?“

„Ano, pane.“

„Abychom vyloučili jakýkoli omyl,“ pokračoval Mason,

„ukážu vám tuhle mapu, která byla přinesena pro potřebu

důkazního materiálu, a požádám vás, abyste si všiml příčné ulice,

která se nachází v těsném sousedství vašeho domu, a umístění

jamky číslo sedm.“

„Ano, pane, vidím to.“

„Jak daleko tedy bydlíte od jamky číslo sedm?“

„Asi sto padesát yardů.“

„Křížový výslech,“ ohlásil Mason.

Hamilton Burger už byl na nohou a s výrazem udiveného

zmatku se obrátil na soudce se slovy: „Jestli soud dovolí, žádám,

aby celé toto svědectví bylo vyškrtnuto jako nepřiměřené,

irelevantní a nepodstatné.“

Soudce Alvarado oslovil Masona. „Prosektor potvrdil, že smrt

nastala mezi půl desátou večer a půl třetí ráno následujícího dne.

Při křížovém výslechu prosektor připustil, že doktor nemohl

stanovit přesnou dobu smrti tak přesně, jako kdyby stál vedle se

stopkami v ruce. Smrt mohla případně nastat už v devět hodin

večer.

Obžalovaný dosvědčil, že Palmer byl při jeho příchodu na

scénu už mrtvý. K jeho smrti mohlo tedy dojít již hodinu předtím.“

Hamilton Burger se zasmál a pak se se zřejmým úsilím snažil

vzpamatovat. „Tohle všechno,“ prohlásil, „je založeno na

skutečnosti, že kdosi zaslechl ránu z výfuku auta nebo hluk, který

vydává vzduch ucházející z pneumatiky, či nějaký vzdálený zvuk,

a díky přesvědčujícímu vlivu a návodným otázkám právního

zástupce obhajoby je svědek šikovně veden k výpovědi, že se

jednalo o výstřel. A teď chce, aby tato porota nejen uvěřila, že to

byl nějaký výstřel, nýbrž i že se jednalo o ten osudný smrtící

výstřel. Vaše Ctihodnosti, prohlašuji, že toto svědectví je natolik

mlhavé a absurdní, a natolik založené na dohadech, že nezasluhuje

ani zaprotokolování, natož aby nějak ovlivnilo porotu.“

Soudce Alvarado zavrtěl hlavou. „Domnívám se, že se váš

argument týká spíš závažnosti než přijatelnosti svědecké výpovědi,

Pane prokurátore. Soud připouští, aby svědectví zůstalo v

platnosti. Vy samozřejmě můžete tu otázku dále rozvést křížovým

výslechem.“

Hamilton Burger si zhluboka povzdechl, jako by chtěl porotě

ukázat, jakým strastem je okresní prokurátor vystaven, a pak se

obrátil na svědka. „Jak víte, že bylo devět hodin?“ zeptal se.

„Stál jsem před domem a kouřil, když jsem si najednou

uvědomil, že je čas na můj oblíbený televizní pořad.“

„Co je to za pořad?“

„Komentáře a reportáže.“

„Říkáte, že tohle máte nejraději?“

„Ano.“

„Sledujete to každý večer?“

„Skoro každý, ano.“

„A je to jediný pořad, který sledujete?“

„Kdepak.“

„Díváte se i na jiné programy?“

„Určitě.“

„Jakého druhu jsou ty ostatní pořady?“

„Mám dva nebo tři oblíbené komentátory.“

„Které?“

„No, Carletona Kennyho. Snažím se ho poslouchat každý

večer.“

„A ten je na programu v jedenáct v noci?“ zajímalo Hamiltona

Burgera.

„Ano, pane.“

„A to další?“

„No, ještě dva nebo tři.“

„Co bylo na programu tehdy v devět hodin, když jste uslyšel

ten zvuk, který jste považoval za výstřel?“

„Poslouchal jsem Ralpha Woodleyho.“

„Woodleyho?“ zeptal se Hamilton Burger.

„Ne, ne,“ opravil se svědek. „Myslel jsem George Tillmana.“

„Tak poslyšte,“ podivil se Burger, „nejdřív jste řekl, že jste

poslouchal Woodleyho.“

„No myslel jsem si to. A pak jsem si najednou uvědomil…“

„Najednou jste si uvědomil, že jeden program běží v devět

hodin a druhý dávají v deset. Tvrdil jste, že jste se díval na

Woodleyho. Ten ale přichází na řadu v deset, ne?“

„Ano, pane.“

„A když jsem se vás zeptal, který program jste sledoval, jméno

Woodley vám vyklouzlo z úst zcela bezmyšlenkovitě.“

„Bylo to jen bezděčné přeřeknutí.“

„Ale když jsem se vás zeptal, aniž jste si to rozmyslel, rovnou

jste mi řekl, že jste sledoval Woodleyův pořad.“

„Ano.“

„Pak se tedy ten výstřel mohl ozvat v deset hodin.“

„Ne, pane, ten výstřel jsem zaslechl v devět. Bylo to těsně

předtím, než Jsem šel dovnitř, abych zapnul pořad, co začíná v

devět, a chytil aspoň posledních třináct minut.“

V hlase Hamiltona Burgera zazněl nečekaně velkomyslný tón,

když řekl: „Pane Holbrooku, nechci vaše svědectví nějak

zlehčovat, chci vás pozorně vyslechnout. Snad bych vás ale měl

ujistit, že dva vážení občané, kteří bydlí v ještě kratší vzdálenosti

od sedmé jamky než vy, jsou ochotni odpřísáhnout, že krátce po

desáté hodině, právě když se vysílal Woodleyův pořad, uslyšeli

jediný výstřel z pistole, nebo prostě výstřel, o němž se domnívali,

že byl vystřelen z pistole a přicházel ze směru od jamky číslo

sedm. Mohlo by toto svědectví změnit to, co jste si pamatoval, a

mohl byste tedy prohlásit, že zvuk, který jste zaslechl a který jste

považoval za výstřel, zazněl spíš v deset než v devět hodin?“

George Holbrook byl zřejmě na moment úplně vyveden z

míry. Pak zvolna zavrtěl hlavou. „Domníval jsem se, že se ozval v

devět hodin,“ řekl.

„Já vím, že jste si to myslel,“ přitakal Hamilton Burger; jeho

chování bylo náhle plné účasti. „Ale mohl jste se zmýlit. Ten večer

toho bylo na vás moc, přece jste jel pro svou švagrovou, ne?“

„Ano, pane.“

„A jak to, že když jste si druhý den ráno přečetl v novinách o

té vraždě, neohlásil jste tu věc na policii?“

„O té vraždě jsem nečetl,“ řekl Holbrook. „Rozhodli jsme se

jet na výlet, proto jsme večer naházeli do auta pár věcí, spali jsme

sotva tři čtyři hodiny a časně ráno jsme vyrazili.“

„Rozumím,“ řekl Hamilton Burger. „A jak dlouho jste byli

pryč, pane Holbrooku?“

„Tři neděle.“

„A to jste za celou tu dobu, co jste byli pryč, o té vraždě nic

nevěděl?“

„Věděl jsem o ní, ale nevěděl jsem, že k ní došlo na golfovém

hřišti, abych tak řekl div ne přímo před naším prahem.“

„Takže jste si uvědomil důležitost toho zvuku, který jste slyšel,

až asi po třech týdnech?“

„Ano, pane – někdy později.“

„A pak jste se pokoušel vybavit si v paměti přesné datum, kdy

jste zaslechl výstřel?“

„Ano, pane.“

„I čas, kdy jste ten výstřel slyšel?“

„Ano, pane.“

„Po třítýdenním intervalu?“

„Ano, pane.“

„Po celých třech týdnech?“

„Ano, pane.“

„A mohlo to být v době, kdy jste sledoval Woodleyův pořad,

jak jste mi řekl, když jsem se vás poprvé zeptal?“

„Ano, myslím, že to bylo… Ne, ne, počkejte chvíli. Ten

Woodleyův pořad se vysílá v deset hodin. Tohle bylo v devět.“

Hamilton Burger se shovívavě usmál. „Jestliže další svědkové

potvrdí, že to bylo během Woodleyova pořadu, změnil byste ještě

jednou svou výpověď, pane Holbrooku, a znovu řekl, že to bylo v

době, kdy se vysílal Woodleyův pořad?“

„No, já… myslel jsem, že to bylo v devět hodin.“

„Myslel jste si to,“ hlas Hamiltona Burgera i jeho chování bylo

najednou strohé, když se předklonil a upřel pronikavý pohled do

svědkových očí. „Ale odpřísáhnout to nemůžete, co?“

George Holbrook si dal s odpovědí dost načas. „Ne, přísahat

na to nemůžu.“

„Děkuji, to je vše.“

Hamilton Burger odvrátil pohled od svědka, zalétl zrakem k

porotě a na okamžik se na jeho tváři objevil letmý úsměv. Pak se

znovu zatvářil tak, jako by se zoufale snažil před členy poroty

utajit své pocity.

„Velmi dobře,“ řekl, „to je všechno.“

Ozval se soudce Alvarado. „Mám na tuto hodinu už dlouho

domluvenou jinou důležitou záležitost. Proto tento případ odročuji

na zítřejší desátou hodinu dopoledne. Během přestávky v soudním

přelíčení budou porotci respektovat nařízení soudu a nebudou

vyjadřovat jakýkoli svůj názor na vinu či nevinu obžalovaného a

zdrží se projednávání případu mezi sebou, zejména nepřipustí, aby

s nimi o něm někdo hovořil. Soudní jednání se odročuje na desátou

zítra dopoledne.“

Jakmile publikum začalo opouštět soudní síň, Dutton se

naklonil k Masonovi. „Jak jsem si vedl na lavici svědků?“ zeptal

se.

Mason si ukládal věci do aktovky. „Podle mého očekávání,“

odpověděl.

„Neříkáte to moc nadšeně.“

Mason pohodil hlavou. „Hlavu vzhůru, pořádně se v noci

vyspěte a snažte se na ten případ na chvíli zapomenout. Nikdo

nikdy neví, co porota udělá.“

Advokát kývl hlavou na pozdrav zřízenci i soudnímu

úředníkovi, který přistoupil k Duttonovi, aby ho odvedl do vazby;

pak se povzbudivě usmál na Dellu Streetovou a vzpřímeně,

sebevědomě, s hlavou vztyčenou a staženým žaludkem vyšel ze

soudní síně.

KAPITOLA 20

Po návratu do kanceláře z Masona všechna sebejistota

vyprchala.

„Nuže?“ zeptala se Della Streetová. „Sežeňte Paula Drakea,“

požádal ji Mason. „Musíme něco podniknout, nebo toho našeho

chlápka odsoudí za vraždu prvního stupně,“

„Co můžete udělat?“ zajímalo Dellu Streetovou.

„Prostě něco,“ odpověděl Mason. „Musíme na něco přijít.“

„Myslíte, že je to tak zlé?“

„Já si to nemyslím, já to vím. To, že Dutton takhle

manipuloval s akciemi ve svěřeneckém fondu a záměrně udržoval

Desere Ellisovou v mylném domnění, že se svěřenecký fond úplně

vyčerpá, porotě zrovna moc nešlo pod nos.“

„Paul Drake už je na cestě sem,“ hlásila Della Streetová.

Po chvilce se ozvalo známé Drakeovo zaklepání, Della

otevřela dveře a detektiv vstoupil.

Zvedl tázavě obočí a Della jen zavrtěla hlavou.

Mason rázoval po kanceláři ponořen do svých myšlenek.

Drake kolem něho tiše proklouzl a posadil se na židli pro

klienty.

„Musíme vytáhnout králíka z klobouku, Paule,“ ozval se

Mason.

Drake přikývl.

Mason nepřestával rázovat sem tam po místnosti. „Musíme

přijít na něco vzrušujícího, dramatického. Něco, čím podpoříme

naše tvrzení.“

„Jak to vypadá?“ zajímalo Drakea.

„Dobře víš, jak to vypadá,“ odsekl Mason, aniž změnil tempo

svých rychlých kroků nebo aspoň pohlédl na detektiva. „Hamilton

Burger dokázal, že porotci ztratili veškeré sympatie, které snad

mohli cítit vůči obžalovanému. Burger zmátl jediného svědka,

kterého jsme měli, a který nám mohl poskytnout nějaký důkaz,

jenž by nám umožnil hovořit o důvodných pochybách.“

„Už jsi ho před porotou tolikrát očistil,“ namítl Paul Drake,

„že mě udivuje tvůj dnešní pesimismus.“

Mason potřásl hlavou. „Hamilton Burger obvykle nemá

možnost se takhle vytahovat, protože já podrobím svědka

křížovému výslechu a odhalím něco, co mi pomůže dokázat, že

prokurátorova teorie případu je chybná. Než stačí případ odročit,

už žádný případ nemá.

Tentokrát jsem musel sehnat svědky. Burger měl šanci je

podrobit křížovému výslechu. Úlohy se obrátily. Rozcupoval mé

svědky na kousky.“

„Myslíš, že on má opravdu dva svědky, kteří odpřísáhnou, že

uslyšeli ten výstřel v deset hodin?“

„Musí to být pravda,“ řekl Mason. „Budu mít samozřejmě

možnost podrobit tyto svědky křížovému výslechu, ale věř mi,

Paule, něco se mi na tom nezdá.“

„Co tím chceš říct?“

„Kdyby byli bývali tak přesvědčiví a spolehliví, jak se je snažil

vylíčit, byl by především je v téhle své cause předvolal jako

svědky. To, že je drží v záloze pro vyvracení důkazů, svědčí o tom,

že je nemá v úmyslu použít, dokud nebude muset.“

„Myslíš si, že teď, když zmátl našeho svědka, upustí od toho

výslechu?“ zeptal se Drake.

„To mu nedovolím,“ řekl Mason. „Budu trvat na tom, aby ty

dva svědky předvolal, a pak je podrobím křížovému výslechu.

Třeba na tom něco získám a budu mít štěstí, ale možná taky ne, to

nevím. Jediné, co v tuhle chvíli vím, je fakt, že máme

obžalovaného, který má před sebou plynovou komoru nebo

doživotí.“

„Napadá tě něco?“ zeptal se Drake.

„Právě teď na něco myslím.“

„A co to je?“

„Paule, dej se do toho. Potřebuji sehnat nejmodernější a

nejlepší detektor kovu, jaký lze penězi zaplatit. Vím, že teď

existují nové druhy, které jsou velice citlivé.“

„Máš na mysli detektor min?“

„Ano, tak se mu říká.“

„A co s ním provedeme?“

„Půjdeme do golfového klubu Barclay Country a důkladně

prohledáme trávu v okolí sedmé jamky.“

„A co budeme hledat?“

„Vystřelenou nábojnici.“

„Nebuď hloupý, Perry! Vražda byla spáchána revolverem, a

ten prázdné nábojnice nevyhazuje.“

„Ale osoba, která střílí z revolveru, může nábojnici vyhodit,“

konstatoval Mason.

„Co tím myslíš?“

„Jestliže byla vražda spáchána v devět hodin, pak někdo, kdo

potřeboval obětního beránka, mohl zařídit, aby tam dostal Duttona

na desátou, a pak ve chvíli, kdy se u golfového klubu objevil

Duttonův vůz, vystřelil. Nato mohl pohodit revolver na zem vedle

mrtvoly a odplížit se do míst, kde by se jeho silueta nerýsovala

proti obzoru, pak nenápadně zmizet a nechat Duttona za sebe

všechno schytat.“

„A tak?“ Drake tázavě pohlédl na advokáta.

„A tak,“ vysvětloval Mason, „se vypravíme na golfové hřiště a

pustíme se do hledání s pomocí detektoru min.“

„Ale odpoledne je na hřišti hodně hráčů,“ namítl Drake.

„Soudní přelíčení dneska brzy skončilo, a jestli tam půjdeme

rovnou teď, vmísíme se mezi spoustu lékařů a zubařů, bankéřů a

právníků, kteří si tu uprostřed týdne odbývají svou partii golfu.“

Mason jen mlčky přikývl.

„Vyhodí nás,“ pokračoval Drake.

„No a?“

Drake se usmál. „Aha, tak ty si schválně přeješ vzbudit jejich

pozornost?“

„Proč ne?“

„To by ale nic nedokázalo,“ řekl Drake.

„Už jen fakt, že tam jsme a hledáme nějaký další náboj, bude

signalizovat, že my přikládáme značnou důležitost Holbrookově

výpovědi.“

Drake se na chvíli zamyslel, než s úsměvem podotkl:

„Doufám, že nebudeš mít námitky proti přítomnosti reportérů?“

„Vůbec ne,“ schválil jeho nápad Mason. „Všechno, co

podnikáme, stojí za zprávu v novinách.“

„Soudce nařídil porotcům, aby noviny nečetli,“ připomněl mu

Drake.

Mason se jen zazubil a otočil se na Dellu Streetovou. „A vy,

Dello, v tomhle podniku taky sehrajete svou roli. Teď půjdete do

nejluxusnějšího a nejdražšího obchodu ve městě a pořídíte si

sportovní úbor, který přivábí lačné mužské oči. Sežeňte si

golfovou výstroj. Na výdajích nezáleží, ale musí to být něco, co

vydavatele novin uvede do vytržení, až se vaše celostránková fotka

objeví v jeho plátku.“

Della Streetová vyskočila. „Už letím,“ vykřikla a byla pryč.

KAPITOLA 21

Patřičně důstojná skupina odpoledních hráčů golfu sledovala

Perryho Masona, Paula Drakea, Dellu Streetovou a jednoho z

Drakeových detektivů, jak kráčejí přes golfové hřiště směrem k

sedmé jamce a jeden z nich nese přenosný detektor kovu.

Mason se příjemně usmál na hráče čekající u jamky.

„Nenechte se rušit ve hře, pánové. Počkáme, dokud neodpálíte

míček.“

„Dokud neodpálíme?“ podivil se jeden z mužů.

Mason s úsměvem přikývl a dal znamení Drakeovu

asistentovi, který nesl detektor.

„Co je to?“ zajímalo onoho hráče.

„Jistě jste se dozvěděli o vraždě, která tady byla spáchána,“

vysvětloval Mason. „A my teď hledáme důkazy.“

„Jakého druhu?“

„Myslíme si, že tady může být… Ale asi bych to neměl zatím

prozrazovat. Prostě třeba tu najdeme něco, co ovlivní ten případ.“

Hráči se shlukli kolem nich, na hru jako by úplně zapomněli.

„Vy jste Perry Mason,“ ozval se jeden, „ten známý právník.“

Mason se s úsměvem uklonil. „A tohle je Paul Drake, můj

soukromý detektiv, dále jeden z jeho asistentů a – nejdůležitější

osoba – slečna Streetová, má osobní sekretářka.“

Della Streetová, oblečená do perfektně padnoucí krátké

sukénky, kterou jí vítr rozvíval nad koleny, věnovala okolostojícím

mužům jeden ze svých nejzářivějších úsměvů.

To už se kolem nich shlukli i další hráči.

„Nuže,“ vybídl Mason Drakeova detektiva, „můžeme se pustit

do práce.“

Detektiv si nasadil na uši sluchátka, nastavil si zvuk detektoru,

a pak se pomalu pustil vysokou travou na plochu táhnoucí se mezi

jamkami.

V momentě padesát diváků utvořilo kruh.

U jamky kdosi řekl: „Máte právo prvního úderu.“

„Dejte pokoj s golfem,“ utrhl se muž, který měl začínat hru.

„Tohle je mnohem zajímavější. Klidně nechám plavat všechny

jamky a radši se podívám, co se tu bude dít.“

Jeho slova se po hřišti roznesla rychlostí blesku. Brzy nato

přiběhl vedoucí klubu, aby zjistil, co se tu odehrává.

Zpočátku se nekompromisně mračil, ale pak, když viděl zájem

hráčů, uklidnil se a znovu se vrátil do klubovní místnosti.

Drake pošeptal Masonovi: „Perry, ten zřejmě tuší zájem

veřejnosti. Sázím se, že letěl k telefonu zavolat lidi od novin.“

„Ale my jsme k tomu rozhodně žádný podnět nezavdali,

neřekli jsme nic, co by ho mohlo přivést na tuhle myšlenku,“

konstatoval Mason.

„A navíc,“ dodal Drake, „už má asi třicet minut zpoždění.“

Mason vrhl na detektiva zkoumavý pohled. „To svědčí o tvé

etice, Paule.“

„Ta je v pořádku,“ řekl Drake. „Kdyby můj člověk něco našel,

museli bychom to oznámit policii, ale v etických zákonech

neexistuje nic, co by nám zakazovalo oznámit tisku, kde provádím

průzkum.“

„Já jako právník si nemohu dovolit publicitu v žádném

případě,“ řekl Mason, „bylo by to neetické.“

Drake se vesele ušklíbl. „Tušil jsem, proč jsi chtěl s sebou mě

– aspoň si to myslím.“

Muž s detektorem se pomaloučku pohyboval, mával plochou

mističkou sem a tam přímo nad povrchem trávníku, vracel se zpět

k trávníku u šesté jamky, pak podél kraje pískové překážky a

znovu k trávníku – opakoval tu proceduru několikrát.

Náhle zvolal: „Hej, něco mám!“

„Podívejme se na to,“ řekl Mason.

Muž podržel přístroj přímo nad oním místem.

Drake už klečel na zemi a špičkami prstů prozkoumával

trávník. „Mám to,“ vykřikl a zvedl do výše prázdnou mosaznou

nábojnici.

Mason ho s vítězoslavným úsměvem vybídl: „Zaraz nějaký

kolík do země přesně v tom místě, kde jsi ji našel, Paule. A označ

to.“

Drake vytáhl z opasku malý kovový topografický kolík, zarazil

ho do země a přivázal k němu jasně červenou stužku.

„Aparát?“ zeptal se Mason.

Della Streetová mu podala fotografický aparát.

Mason obkroužil celý prostor, nasekal tucet obrázků ze všech

možných úhlů tak, aby na nich byla patrná poloha vzhledem ke

všem označeným orientačním bodům.

Pak vložil nábojnici, pečlivě zabalenou do kapesníku, do

kapsy kabátu. Drake ji předtím označil – udělal na ní rýhu, kterou

Mason zkontroloval kapesní lupou.

Všichni hráči se kolem nich shlukli tak těsně, že div nedýchali

na krk triumfálním objevitelům.

„Můžete nám vysvětlit, co tohle znamená?“ zeptal se jeden z

hráčů.

„Znamená to, že teď máme podpůrný důkaz,“ objasňoval

Mason. „Ale asi bych tu o tom neměl mluvit.“

Advokát vykouzlil na tváři doslova andělsky naivní úsměv.

„Nechtěl bych být obviněn z pokusu o ovlivňování veřejného

mínění,“ řekl. „Zítra se můžete podívat do novin a tam najdete

mnohem víc než to, co bych vám v tuhle chvíli mohl říct já.“

Drake se dotkl Masonovy paže. „Pojďme někam, kde si

můžeme promluvit,“ navrhl.

Mason přikývl, vzal Paula Drakea pod paží a přívětivě se

usmál na kroužek zvědavých hráčů.

„Omluvte nás na okamžik,“ řekl, „musíme teď něco

projednat.“

Hráči se rozestoupili, aby Mason s Drakem mohli projít.

„Nuže?“ zeptal se Mason.

„Poslyš, Perry, nesluší se, abych tě poučoval, jak vést soudní

proces, ale z tohohle budeš mít obrovskou publicitu.“

„No a co?“

„A bude to mít opačný účinek, obrátí se to proti nám,“

upozorňoval Drake. „Kdybychom byli našli nábojnici, která byla

vystřelena z revolveru a odhozená, byli bychom něco měli, ale

tohle je nábojnice z pistole – přesně z dvaatřicítky – a vražedná

zbraň je osmatřicítka Smith & Wesson s krátkou hlavní.“

„A tedy?“

„A tedy,“ pokračoval Drake, „ať se na to díváš, jak chceš, tohle

nemůže být důkazní materiál.“

„Co tím chceš říct? Proč to nemůže být důkazní materiál?“

dožadoval se vysvětlení Mason. „Bylo to tady. Je to prázdná

nábojnice.“

„Ale dva revolvery neexistovaly.“

„Jak víš, že ne?“ zeptal se Mason.

„No, přesně to nevíme, ale můžeme to předpokládat.“

„Nech ty předpoklady okresnímu prokurátorovi,“ řekl Mason.

„Ty a já jsme právě objevili velice důležitý důkaz.“

„Jistě, do tvé teorie by mohl báječně zapadat,“ namítl Drake,

„ale s porotou to bude horší – budeš muset vyvinout pěkně velký

tlak, abys ji přesvědčil, že náš nález něco znamená.“

„Konečně, právník je, nebo měl by být, natolik expertem ve

svém oboru, aby dokázal v případě potřeby neodbytně přitlačit,“

nedal se Mason. „A teď pojď, dokončíme ten průzkum.“

„Jak to myslíš – dokončíme ten průzkum?“

„Prostě nemůžeme toho nechat, když to není dokončené,“

vysvětloval Mason.

„Kolik toho ještě chceš najít?“

„Něco málo,“ uklidňoval ho Mason. „Musíme si být jistí, že už

tu nic jiného není.“

„Pochopil jsem,“ povzdechl si Drake. „Ty prostě hraješ ocas,

dokud se o to, co děláme, nezačnou zajímat noviny.“

Masonovy oči se rozšířily hraným údivem. „Ale Paule, co to

říkáš? Nic takového přece neděláme. Jen dokončujeme průzkum.“

Drake náhle vybuchl. „Perry, že tys tu nábojnici sám odhodil,

aby ji můj člověk našel?“

„Samozřejmě že ne.“

„Udělala to Della?“

„Na to se jí budeš muset zeptat sám.“

„Okresní prokurátor prohlásí, že jsi ji tam nastražil bud před

naším průzkumem, nebo přímo při něm.“

„Může to dokázat?“ zeptal se Mason.

„Panebože, doufám, že ne!“

„Stejně tak já,“ přisvědčil Mason. „Vzpamatuj se, Paule,

musíme zpátky do práce.“

Zvědaví diváci opět rozevřeli kruh, aby vpustili právníka a

detektiva. Mason se obrátil na Drakeova asistenta: „Dobrá,

myslím, že jsme našli, co jsme hledali, ale přesto se ještě

přesvědčíme, že tu už nic jiného není, a dokončíme ten průzkum.“

Pomalu, krůček za krůčkem obcházeli golfové hřiště – a pak se

náhle Drake nenápadně dotkl Masonovy paže.

Advokát zvedl hlavu a spatřil, jak k nim rychle míří reportér a

fotograf s aparátem a bleskem.

„Pokračujte,“ vybídl Mason muže s detektorem, „i když si

myslím, že už jsme prošli celou plochu a máme všechno, co

potřebujeme.“

Reportér místních novin dorazil, prodral se kruhem diváků a

obrátil se na Masona: „Co se tu děje, pane Masone?“

Mason se zamračil, jako by mu to vyrušení nebylo po chuti

„Hledáme důkazy,“ odsekl.

„Jaké důkazy?“

Mason po dost dlouhém přemýšlení bručivě přiznal: „Jak sami

vidíte, hledáme něco detektorem kovu.“

Ozval se kdosi z davu: „Už našli jednu prázdnou nábojnici.“

„Prázdnou nábojnici?“ zajímalo reportéra.

Mason přisvědčil.

„Můžeme ji vidět?“

„Musíme se pokusit ji zachovat co možná nedotčenou.“

Vyňal z kapsy kapesník, opatrně ho rozbalil a ukázal

reportérovi nábojnici usazenou na kusu látky. „Nedotýkejte se jí,“

upozorňoval ho. „Pochybuji sice, že by se na ní daly zjistit nějaké

otisky, přesto rozhodně nechceme, aby se důkazní materiál

jakýmkoli způsobem porušil.“

Reportér vytáhl z kapsy složené noviny a měkkou tužku a něco

si začal zapisovat.

Fotograf si připravil aparát s bleskem. Nejprve vyfotografoval

nábojnici dvěma záběry zblízka, pak poodstoupil a udělal dva

obrázky skupiny, přičemž si dal zvlášť záležet na Delle Streetové.

Mason velice opatrně znovu zabalil nábojnici do kapesníku a

vložil balíček do kapsy.

„Naše hledání skončilo. Zřejmě jsme našli všechno, co tu

bylo.“ poznamenal.

Chvíli vyčkal, než dodal: „Myslím, že mohu říct, že jsme našli

všechno, o čem jsme předpokládali, že tady je.“

„Proč jste se domníval, že tu bude ta nábojnice, pane

Masone?“ zeptal se reportér.

Mason otázku pečlivě uvážil. Dost dlouho mu trvalo, než

odpověděl: „Došlo ke dvěma výstřelům. Jeden se ozval v devět

hodin, druhý přibližně o hodinu později. Dva výstřely rovná se dvě

nábojnice. V revolveru, který policie považovala za vražednou

zbraň, byla pouze jedna prázdná.“

„Ale to byl revolver,“ namítl reportér. „Tahle nábojnice, kterou

máte, vyšla z pistole.“

„Přesně tak,“ souhlasil Mason s nevyzpytatelným úsměvem.

Pak dodal: „Nezdá se mi, že bych měl v tuhle chvíli poskytovat

interview. Přátelé, jde se domů.“

KAPITOLA 22

Soudce Alvarado přelétl nabitou soudní síň poněkud

zachmuřeným pohledem. „Zdá se, že porota se dostavila v plném

počtu a je tu i obžalovaný,“ oznámil. „Věřím, že porotci dbali

nařízení soudu a neposlouchali rádio ani televizi, ani nečetli

noviny, které psaly o projednávání případu. Jsem si vědom, že toto

nařízení není pro porotu příjemné, ale jediná možná alternativa by

spočívala v tom, že by členové poroty během trvání soudního

procesu zůstali v uzamčené místnosti, což by bylo značně

nepříjemnější.

Porota si zapamatuje a bude respektovat nařízení soudu.

Pánové, jestliže jste připraveni, můžeme pokračovat.“

„Jsme připraveni,“ ozval se Hamilton Burger.

„Jsme připraveni, Vaše Ctihodnosti,“ přidal se Mason.

„Pak tedy předvolejte vašeho dalšího svědka.“

„Pane Paule Drakeu, zaujměte místo na lavici svědků,

prosím,“ řekl Mason.

Drake zvedl ruku, složil přísahu a posadil se na místo pro

svědky.

„Jaké je vaše povolání?“ zeptal se Mason.

„Jsem soukromý detektiv.“

„Znáte v tomto městě Barclay Country klub?“

„Ano, znám.“

„Znáte tu část klubu, která se nachází v blízkosti jamky číslo

sedm?“

„Ano, pane.“

„Kdy jste tam byl naposled?“

„Včera odpoledne mezi třetí a čtvrtou.“

„Co jste v tu dobu dělal na golfovém hřišti?“

„Zúčastnil jsem se prohledání prostoru v bezprostřední

blízkosti sedmé jamky.“

„Spolehl jste se na své oči, nebo jste použil nějakou

mechanickou pomůcku?“

„Měli jsme detektor kovů.“

„A objevili jste tam v tu dobu něco?“

„Ano, pane.“

„Co?“

„Objevili jsme prázdnou mosaznou nábojnici z dvaatřicítky.“

„Co jste s ní udělal?“

„Vy jste ji vzal k sobě.“

Mason přistoupil ke svědkovi se slovy: „Ptám se vás, zda jste

tu nábojnici nějak označil?“

„Ano, pane, udělal jsem na ní malou rýhu špičkou nože.“

„Ukážu vám teď prázdnou nábojnici a zeptám se vás, zda je to

ona.“

„Ano, pane, je to ta, kterou jsme našli.“

„Jestli soud dovolí, žádáme, aby byla předložena soudu jako

věcný důkaz obžaloby číslo 1,“ řekl Mason.

Hamilton Burger už byl na nohou a příjemně se usmíval.

„Jestli soud dovolí, doufám, že mám právo vyslechnout svědka

voir dire.“

„Samozřejmě máte,“ řekl soudce Alvarado. „Pokračujte.“

„Říkáte, že jste soukromý detektiv, pane Drakeu?“ zeptal se

Hamilton Burger s pohledem upřeným na svědka.

„Ano, pane.“

„Vykonáváte hodně práce pro pana Perryho Masona?“

„Ano, pane.“

„Všechny vaše příjmy pocházejí z vaší práce pro pana

Masona?“

„Ne, pane, všechny ne.“

„Jejich podstatná část?“

„Ano, pane.“

„Až devadesát procent?“

„Ne, řekl bych asi tak pětasedmdesát.“

„Rozumím,“ řekl Hamilton Burger. „Teď mi povězte, jaké jsou

vaše běžné sazby?“

„Padesát dolarů za den plus výlohy.“

„Za osmihodinovou pracovní dobu?“

„Teoreticky ano.“

„To dělá něco přes šest dolarů za hodinu,“ konstatoval

Hamilton Burger, „přes deset centů za minutu. Předpokládám, že

jste dobrý obchodník a jako takový se snažíte odvádět panu

Masonovi stejnou hodnotu, jakou dostáváte vy?“

„Snažíme se o stálou spokojenost našich klientů. Ano, pane.“

„A snažíte se vždycky zjistit, co chtějí?“

„Když to dokážeme udělat, pak ano.“

„Když jste šel na to golfové hřiště, věděl jste, že jdete hledat

prázdnou nábojnici?“

„Pochopil jsem to.“

„A že na té nábojnici, o níž jste říkal, že jste ji našel, není nic,

co by ukazovalo na to, kdy byla vypálena?“

„Ne, pane.“

„Ani to, že nic neukazovalo na to, kdy byla pohozena na

zem?“

„Ne, pane.“

„Že mohla být odhozena na zem třeba před rokem.“

„Předpokládám to.“

„Nebo mohla být odhozena na zem pár vteřin předtím, než jste

ji šťastnou náhodou našel.“

„Nález nábojnice či čehokoli jiného na zemi neříká nic o tom,

jak dlouho to leželo na zemi.“

„Mohla to být i záležitost vteřin?“

„Předpokládám, že to mohlo být odhozeno na zem kdykoli

předtím, než jsme to tam začali prohledávat.“

„Nebo to mohlo být odhozeno během prohlídky?“ V

Burgerově hlase zazněla ironie.

„To si nemyslím.“

„To si nemyslíte. Můžete odpřísáhnout, že se to nestalo?“

„Dával jsem pozor.“

„Dával jste pozor na každého z těch lidí ve vaší skupině po

celou dobu? Sledoval jste všechny ty zvědavce, kteří se radši

vzdali golfu a nakupili se kolem vás?“

„Fyzicky nebylo možné dávat pozor na každého z nich.“

„Takže kdokoli v té skupině mohl využít okamžiku, když jste

se k němu obrátil zády, a odhodit prázdnou nábojnici do trávy?“

„Předpokládám, že ano.“

„Ta prázdná nábojnice neměla žádnou komerční hodnotu?“

„Ne.“

„Ale vaše přátelství s panem Masonem má velice značnou

hodnotu. Jinými slovy – jeho záležitosti pro vás představují příjem

mnoha tisíc dolarů ročně, je to tak?“

„To bylo kdysi.“

„A vy doufáte, že tomu tak bude i v budoucnu?“

„Ano, pane.“

„Dokud mu budete poctivě sloužit.“

„Ano, pane.“

„A když se vám podaří nacházet ty předměty, které chce,

abyste našel.“

„Snažím se prostě jen odvádět tu nejlepší práci, jaké jsem

schopen,“ odpověděl Drake.

„To je všechno,“ skončil svůj výslech Hamilton Burger a

vracel se na své místo. I na způsobu jeho chůze bylo jasně patrné

pohrdání, které cítil ke svědkovi.

Mason si všiml, že se prokurátor k Drakeovi úmyslně otočil

zády, a pošeptal Delle Streetové: „Ten starej mizera byl kdysi

mistrem strategie v soudní síni.“

„Končíte svůj voir dire?“ zeptal se Burgera soudce Alvarado.

„Ano, pane.“

„Obhajoba předložila tento důkazní předmět. Vznášíte proti

němu nějaké námitky?“

„Rozhodně ano, Vaše Ctihodnosti, protože je nepříslušný,

irelevantní a nepodstatný. Je věcně nemožné, že nábojnice mohla

být vystřelena z vražedné zbraně. Proto tento předmět sám o sobě

nemá žádný význam. Jediný možný význam by mohl mít na místě,

kde byl nalezen, nebo by byl rozhodující čas, kdy byl nalezen – a

svědek, který se tak šťastně podílel na jeho nalezení, právě

vypověděl, že není možné přesně určit dobu, kdy se tam ta

nábojnice dostala.“

„Přestože,“ pokračoval soudce Alvarado, „se vaše námitka spíš

vztahuje k závažnosti než přípustnosti důkazu, soud hodlá tento

důkazní materiál uznat. Právní zástupce obhajoby bude mít dost

možností dokázat porotě, jaká je pravda.“

„V tom případě,“ ozval se Hamilton Burger, „když vidím, jak

se celá věc uspěchává, žádám o odročení do zítřejšího rána, abych

měl možnost pokusit se zjistit něco víc o tom šťastném nálezu.“

Soudce Alvarado zamračeně zavrtěl hlavou.

„Nemáme námitky,“ řekl Mason. „Jestliže prokuratura chce

pokračovat, obžalovaný se připojí k návrhu, a jelikož porotcům

není znemožněna volnost pohybu, pak ani jim to jistě nebude

zatěžko.“

„Dobrá,“ souhlasil soudce Alvarado, „v tom případě povoluji

pokračování, i když dost nerad.“

Soudce Alvarado se otočil k porotě. „Porotcům je známo, že

soud má právo udržet porotu pohromadě během projednávání

případu. To někdy způsobuje zbytečné potíže, proto, jestliže soud

uzná, že to není nezbytné, dovolí, aby se členové poroty vrátili do

svých domovů. Soud však upozorňuje, že by porotci porušili svou

přísahu, kdyby v televizi a v rozhlase sledovali jakékoli

komentáře, či četli o případu v novinách. Soud znovu upozorňuje

porotce, aby si neutvářeli nebo nevyjadřovali jakýkoli názor na

skutkovou podstatu případu, nemluvili o ní mezi sebou, ani

nedovolili nikomu jinému o ní hovořit v jejich přítomnosti.

Za těchto okolností a vzhledem ke společné žádosti o

pokračování, soud poněkud s nechutí svoluje k odročení do deseti

hodin zítřejšího rána.“

Soudce Alvarado opustil soudcovskou lavici.

Paul Drake se zlověstným výrazem přistoupil k Masonovi a

zaletěl pohledem ke stolu, za nímž seděl prokurátor.

Hamilton Burger se snažil vyhnout pohledu detektivových očí.

„Jen klid, Paule,“ varoval ho Mason.

„Přijde den,“ zuřil Drake, „že mu jednu vrazím přímo

doprostřed toho jeho rypáku.“

„Koná jen svou povinnost,“ upozorňoval ho Mason.

„Ale mně se nelíbí způsob, jakým ji koná.“

„Ani mně ne,“ souhlasil Mason, „ale i já vedu případ

způsobem, který se zase nelíbí jemu.“

„Kéž by se sem podíval,“ přál si Drake, „hrozně rád bych mu

popřál dobrou noc stejně sarkastickým tónem, jakým on pronesl to

své ‚To je všechno‘.“

Mason se zvedl, vzal Drakea za paži a jemně ho otočil, aby

neviděl na prokurátorův stůl. „Nic takového neuděláš,“ řekl. „V

tuhle chvíli si podobnou publicitu nemůžeme dovolit.“

„Myslíš, že si porotci skutečně nepřečtou noviny?“ zajímalo

Drakea.

Mason se usmál. „Víš co, Paule, zbavme se oba té naivity.“

Advokát sebral svou aktovku a usmál se na Dellu Streetovou.

KAPITOLA 23

V kanceláři Della podala Masonovi noviny. „Jste na té fotce

moc hezky,“ konstatovala.

„Já ne, ale vy,“ opravil ji. „Na ten svůj geniální nápad, abyste

si pořídila golfový úbor, jsem patřičně hrdý.

Myslím,“ pokračoval, „že by ten obrázek asi nebyli uveřejnili,

kdyby se na to vydavatel nedíval z ženského úhlu.“

„Úhlu?“ zeptala se šelmovsky.

„Tak spíš z křivek,“ poopravil se.

Usmála se.

Mason si přečetl zprávu v novinách. „Nedivím se, že se

Hamilton Burger tak naštval,“ poznamenal. „Tohle je fakt něco.“

Dočetl a už chtěl noviny odložit, když jeho pozornost upoutal

titulek na vnitřní straně.

„A podívejme,“ podivil se, „jak se zdá, zesnulý Rodger Palmer

bude muset být posmrtně rehabilitován.“

„Jak to?“

„Další z těch záhadných vražd uškrcením punčochou v

nějakém laciném hotýlku.

Vzpomínáte si, že ve zprávě, kterou vypracoval Drakeův

detektiv, se říká, že jeden čas policie podezírala Palmera. Bydlel ve

dvou z těch hotelů, kde došlo k oněm uškrcením. Zdržoval se v

hotelu v době vraždy… Pro policii to znamenalo až přílišnou

shodu okolností.

Policisté si zjistili jména všech osob pobývajících v hotelu v

době vraždy a pak si ta jména zkontrolovali se seznamem

návštěvníků ostatních hotelů. Když našli Palmerovo jméno na

dvou seznamech, sesypali se na něj jako sršni.“

„Ale to určitě byla náhoda,“ řekla Della Streetová.

Mason přikývl. „Takové věci se v reálném životě stávají – a

přesto… Sakra, je to jen shoda okolností. Byli bychom se nad tím

zatraceně zamysleli, kdyby v době, kdy jsme začali s

vyšetřováním, nebyl Palmer už mrtev.

Sežeňte mi tu zprávu od Drakeova asistenta, Dello, ať si ji

můžu znovu prostudovat.“

Della Streetová přistoupila k registračce a našla hlášení o

mrtvém muži.

Mason listoval mnoha popsanými archy průklepového papíru.

„Zdá se, že ten chlapík žil jak osamělý vlk,“ prohodil, „nikdy

nebyl ženatý, pracoval jako naftařský dělník, chvíli nahoře a zas

dole, ztroskotanec – a výborný střelec.

Mohl to být profesionální vyděrač. Věděl něco na Steer Ridge

Oil & Refining Company, co někomu zřejmě stálo za velké

výkupné, nebo si to on aspoň myslel. Bojoval za zastoupení v

ropné společnosti… a rozhodně věděl něco důležitého na Freda

Hedleyho – třeba dřívější manželství, které dosud nebylo zrušeno.“

Mason zvolna listoval stránkami zprávy, zastavoval se, vracel

se a znovu je pročítal.

Náhle se napřímil na židli, chtěl něco říct, pak se vzpamatoval,

vzhlédl k Delle a znovu se zahleděl do papírů před sebou.

„Je tam něco?“ zajímalo ji.

„Nevím,“ odpověděl zamyšleně.

Vstal a začal rychlým krokem rázovat po místnosti. Della,

která znala šéfovy zvyky, seděla úplně tiše, aby nerušila jeho

myšlenky.

Později, až si Mason sám v hlavě ujasní situaci, může mu

položit pár otázek, aby si odpovědí na ně své myšlenky uspořádal,

ale v téhle chvíli potřeboval klid na soustředění.

Mason se nečekaně zastavil.

„Dello,“ řekl, „je třeba dát do novin inzerát, aby se dostal do

večerního vydání.“

Chtěla něco namítnout, ale Mason ji předešel. „Vím, že je to

nemožné. Je mi známo, že se tyhle inzeráty tisknou v předstihu,

ale musím to tam někam dostat s titulkem: ‚Na utajování je příliš

pozdě‘ nebo tak nějak. Povězte jim, že je to moc důležité. Peníze

nehrají roli.“

„Jak má znít text?“ zeptala se.

„Asi takhle. Napište iniciály, velké P, velké M, pak text: ‚Ta

věc, která byla v trávě na golfovém hřišti tak drahocenná, má teď

ještě větší hodnotu než předtím. Volejte na tohle číslo přesně v

devět hodin a řiďte se instrukcemi, které dostanete.‘“

„A to číslo?“

„Jeďte k čerpací stanici do Hollywoodu, najděte tam telefonní

budku a zjistěte její číslo.

A teď se dejte rychle do práce. Spojte se s novinami, sdělte

jim, že máte skvělý tip, a jestli vytisknou ten inzerát a nikomu o

tom nic neřeknou, třeba z toho perfektního tipu získají později

trhák.

Zatímco vy budete žhavit dráty, já seženu Paula Drakea, ten

obstará detektiva, kterému se dá věřit, a ten bude na tom čísle

přesně v devět hodin; dostane instrukce, aby jednal jako volavka v

případě, že nám někdo sedne na lep.“

„A když se nikdo takový neobjeví?“ zeptala se Della.

„V tom případě,“ řekl Mason, „Burger může poukázat na to, že

si Paul Drake na svůj účet připíše dalších padesát dolarů.“

Della Streetová naklepala na stroji text inzerátu a oznámila

svému šéfovi: „Už letím.“

Mason zavolal Paulu Drakeovi. „Paule, potřebuji člověka,

který by čekal dneska večer přesně v devět v telefonní budce, a až

tam bude a někdo mu zavolá, ať si s tím dotyčným, ať je to

kdokoli, sjedná schůzku na jednom z nejosamělejších a

nejodlehlejších míst, které ten tvůj detektiv bude schopen během

odpoledne najít.

To místo musí být zalesněné a v dostatečné vzdálenosti od

hlavní silnice. Nesmí být osvětlené.“

„Měj slitování, Perry,“ povzdechl si Drake. „Jediné místo, o

němž vím, je golfové hřiště, a v téhle cause už ta golfová hřiště

hrála příliš velkou roli.“

„Golfové hřiště nechci,“ namítl Mason. „Snaž se najít nějakou

městskou skládku.“

„Třeba nikdo našemu muži do té budky nezavolá?“

„Pak,“ prohlásil Mason, „mu zavoláme my a dáme mu další

instrukce.

Pospěš si, Paule. Tohle je skutečně moc důležité a může to být

rozhodující.“

„Máš nějakou čerstvou stopu?“ zajímalo Drakea.

„Řídím se intuicí,“ přiznal Mason. „Je sice trochu splašená, ale

může vést k rozuzlení.“

Mason zavěsil, pak zvedl další telefon a požádal Gertii v

telefonní ústředně: „Spojte mě s policejní stanicí, s oddělením

vražd, Gertie. Chci mluvit s poručíkem Traggem.“

„Kdyby tam nebyl, tak s někým jiným?“

„Jestli tam není,“ odpověděl Mason, „pak si nepřeju, aby se

kdokoli dozvěděl, kdo volá.“

KAPITOLA 24

Perry Mason, poručík Tragg, Della Streetová, Paul Drake a

jeden z Drakeových detektivů se krčili v temných stínech skupiny

zakrslých keřů.

Do nosu je štípal kyselý pach městské skládky.

„Našel jste pěkně vonící místečko, jen co je pravda,“

postěžoval si poručík Tragg.

Drake opatrně zašeptal: „Nic jiného, co by vyhovovalo svému

účelu, se nám nepodařilo najít.“

„Abychom si jednou provždy rozuměli,“ upozorňoval Tragg,

„žádnou publicitu.“

„My nepustíme nic ven, dokud se o to nepostaráte vy,“

souhlasil Mason.

„Já se rozhodně nemíním šířit o své honičce za něčím

nedosažitelným,“ přiznal Tragg. „Nechci, aby se kancelář

okresního prokurátora o tomhle cokoli dozvěděla, a už takhle

riskuju svůj post tím, že se snažím vám pomáhat.“

„Já jsem přece vyložil své karty na stůl,“ podotkl Mason.

„To určitě, a věřte mi, za celý život jsem se nesetkal s takovou

partou vtipálků,“ bručel Tragg.

Paul Drake nervózně zašátral v kapse po cigaretě, ale hned se

vzpamatoval; uvědomil si, že tady kouřit nesmí.

V dálce se ozýval pronikavý cvrkot nočního hmyzu. Kdesi se

jak na povel rozkuňkaly žáby, pak najednou zmlkly, a po chvilce

začaly koncertovat znovu.

„Třeba mu nikdo nezavolá?“ ozval se Tragg.

„V devět pět,“ řekl Mason, „mu zavolá jeden z Drakeových

lidí. Telefon zazvoní a muž v budce zvedne sluchátko, jako by to

byl hovor bona fide.“

„A pak?“ zajímalo Tragga.

„Pak přijde sem.“

„A když někdo zavolá?“

„Poznáme, že jsme na správné stopě,“ odpověděl Mason.

„Tohle jsou ty potíže s amatéry,“ povzdechl si Tragg. „Máte

šílené představy. Sázím se jedna ku deseti, že mu nikdo nezavolá.“

„To už se hodně brzy dozvíme,“ ujistil ho Mason při pohledu

na své hodinky a vytáhl anténu krátkovlnné vysílačky.

„Snad s sebou netahá vysílačku, nebo ano?“ zeptal se Tragg.

„Ne,“ odpověděl Mason. „Ale ve svém autě má přijímač a

vysílač VKV; přesto jsem si přál, aby pro příjem použil

krátkovlnnou vysílačku, protože ten jeho vysílač je moc hlučný.“

Vysílačka v Masonově ruce náhle začala vydávat vřeštivé

zvuky, nato se ozval trochu pisklavý hlas: „Slyšíte mě?“

„Slyším. Pokračujte,“ vybídl ho Mason. „Co se stalo?“

„Vycházím.“

„Volal?“

„Pouze ta návnada, kterou jsme nastražili.“

„O. K.“ V Masonově hlase bylo patrné zklamání, „přistoupíme

k variantě číslo dvě. Přepínám a končím!“

Advokát stáhl anténu na vysílačce.

„Tak to vypadá,“ řekl sklíčeně, „že vyhrajete, poručíku.“

Tragg si odfrkl. „Měl jsem se s vámi vsadit ne o sto, ale spíš

tisíc ku jedné.“

„Zbývá ještě jedna možnost, a sice, že ho někdo pozoroval a

teď ho bude autem sledovat.“

„No, tak tohle by chtělo sázku jedna ku deseti tisícům,“ ozval

se Tragg. „Spoléhám na váš slib, Masone, že mě v tomhle nikdy

nezradíte.“

„Máte mé slovo,“ ujistil ho Mason. „Ale teď se musíme

rozmístit do stínů blízko silnice. Drakeův člověk má příkaz

vystoupit z vozu a pětatřiceti kroky dojít přímo ke skládce, tam se

zastavit, pár vteřin zůstat stát na otevřeném prostranství, pak

zmizet ve stínu a přidřepnout k zemi.“

„Dobrá, už jsme riskovali až dost. Takže teď se pusťme do vaší

varianty číslo dvě.“

Podle předem stanoveného plánu se pomalu přesunovali do

temných stínů nedaleko silnice.

„Za jak dlouho se sem dostane?“ zeptal se Tragg.

„Dneska odpoledne jsme si to vyzkoušeli, a je to asi dvanáct

minut,“ řekl Mason.

„No, už to s vámi táhnu dost dlouho, tak to těch dalších

dvanáct marných minut ještě vydržím.“

Cekali, až se na polní cestě objeví světla vozu – míhala se na

nerovném povrchu cesty sem tam, nadskakovala a zase klesala,

chvílemi vyslala paprsek do hloubi stromů, jindy zase ozářila

cestu, na níž vůz úspěšně překonával četné výmoly.

„Na cestě se povaluje spousta hřebíků, je to riziko pro

pneumatiky,“ poznamenal Drake. „Jen aby některý z našich vozů

nepíchl.“

„Nebuď takový pesimista,“ uklidňoval ho Mason. „Poručík

Tragg tě zřejmě infikoval svým pesimistickým virem.“

Auto zastavilo. Přední světla zhasla. Z vozu vyskočila temná

postava, spěšně odkráčela pětatřiceti kroky na smluvené místo, na

němž zůstala stát přibližně třicet vteřin, pak se ztratila ve stínech a

přikrčila se k zemi.

„Tak,“ prohlásil Tragg, „představení skončilo. Asi si řekneme,

že to byla báječná noc, a pojedeme domů.“

„Ještě moment,“ zarazil ho Mason. „Musíme dát naší kořisti

šanci.“

„Vaší kořisti!“ vyhrkl Tragg sarkasticky.

„Pšt!“ upozornil Mason. „Myslím, že jsem zaslechl motor

auta.“

Všichni ztichli.

Drake napjatě špitl: „Máš pravdu. Vůz bez rozsvícených

předních světel!“

Skupinka ani nedutala, dokud nebyl zvuk automobilového

motoru zřetelně slyšitelný; auto přijíždělo bez rozsvícených

předních světel.

Vůz náhle zastavil.

„Jestli tohle vyjde,“ zamumlal Tragg, „tak to mě podržte.“ Po

chvilce znepokojeně dodal: „A jestli to nevyjde a na mě to někdy

praskne, tak mě pak potěš pánbů.“

„Tiše,“ zašeptal Mason.

Zůstali na svých místech, naslouchali a sledovali, co se bude

dít. Temné stíny je mátly. Jednu chvíli Della Streetová stiskla

Masonovu paži a zašeptala: „Něco se pohnulo.“

Ostatní ale ten pohyb nezpozorovali.

Čekali pět minut. Tragg se právě nadechl, aby něco podotkl,

když náhle všichni zahlédli siluetu rýsující se na pozadí noční

oblohy.

Mason rozsvítil velikou baterku, kterou stále držel v ruce.

Ona postava vmžiku zvedla ruku, jako by si chtěla zaclonit oči

před prudkým světlem. Zaleskla se namodralá ocel, pak vyšel

oranžový záblesk a kulka zasvištěla kolem Masonovy hlavy.

Advokát zhasnul baterku. „Do toho,“ zvolal.

Skupinka vyrazila.

Ještě dvakrát prořízl noční tmu červenooranžový plamen. Ještě

dvakrát uslyšeli zasvištění kulek, a pak už se neozval žádný

výstřel.

„Jdem na variantu tři!“ vykřikl Mason. „Nebudeme zabíjet,

pokud to nebude nutné, ale ani ze sebe neuděláme snadný terč.“

Zůstali tiše na místě, jako by vrostli do země; to ticho jim

připadalo nekonečné – a pak náhle zaslechli řev motoru auta, které

se rozjíždělo, a tentokrát se rozsvítila jeho přední světla. Vůz,

vzdálený asi sto yardů od silnice, se snažil otočit, pak zůstal stát na

místě, zacouval, vrazil do stromu a nato hned vyrazil dopředu.

Skupinka se rozběhla k policejnímu vozu poručíka Tragga,

schovanému za keřem. Všichni rychle nasedli, Tragg nastartoval,

zapnul červené světlo a sirénu a současně rádiem nařídil

dispečerovi, aby sledoval vůz, který značnou rychlostí ujíždí z

polní cesty ke skládce; zároveň požádal, aby na hlavních

dlážděných silnicích, vedoucích od polní cesty, byly postaveny

silniční zátarasy.

Vůz jel jako zběsilý, zadní světla zářila do tmy jako rubíny.

Tragg, který řídil se suverénní jistotou policisty, hnal své

vozidlo tak rychle, že už téměř dohnal vůz před sebou.

Světla pronásledovaného vozu náhle zhasla.

„Pokouší se najít nějakou vedlejší silnici, kam by mohl

zahnout,“ zabručel Tragg a rozsvítil silný reflektor.

Ten nejen mocně osvětlil auto před nimi, ale jeho silný

paprsek, který se odrazil na předním skle, oslepil řidiče.

V pronásledovaném autě se znovu rozsvítila světla, avšak tím,

že vůz chvíli jel ve tmě, teď ztratil orientaci.

Se zaskřípěním odbočil z polní cesty na vozovku, a v tom

okamžiku se rozhořela krvavě rudá brzdová světla, jak řidič zuřivě

sešlápl brzdový pedál.

Napříč silnicí byl zaparkován policejní vůz a po obou stranách

stáli policisté s napřaženými revolvery.

„Tak si myslím, že to máme,“ řekl Tragg.

„Jen doufejme, že té osobě včas nedošlo, aby se zbavila

zbraně,“ ozval se Mason. „To bude náš nejlepší důkaz.“

Vůz prchajícího člověka s povyskočením zastavil. Nenávistně

zkřivené rysy paní Hedleyové osvětlila pronikavá světla, když

pomalu vylézala ven s rukama nad hlavou.

Tragg zastavil svůj vůz hned za jejím a všichni vystoupili.

Paní Hedleyová si je změřila s vražednou nenávistí.

Upřela pohled na Perryho Masona. „Proč jen se mi nepodařilo

vás zabít!“ vyštěkla.

Tragg kolem ní proklouzl, nahlédl do automobilu a ze sedadla

zvedl pistoli.

„Je tohle vaše zbraň?“ zeptal se.

„Chci svého právního zástupce,“ procedila.

„Nebude třeba, abyste se ho na něco ptala,“ řekl Mason.

„Vezměte zbraň na balistickou expertizu, prohlédněte tu prázdnou

nábojnici, kterou jsme našli u sedmé jamky, jestli je na ní

označení, jemuž odborníci v balistice říkají závorník, a zjistíte, že

nábojnice byla vypálena z této zbraně.“

Přijel další vůz, z něhož vystoupil Drakeův detektiv se slovy:

„Lidi, vy ale dokážete dostat člověka do pěknejch průšvihů.“

Perry Mason se na něj líbezně usmál. „Až se dostanete na

lavici svědků,“ řekl, „povězte Hamiltonu Burgerovi, že jste dostal

svou normální taxu – padesát dolarů za den, a že se ten den na vás

třikrát střílelo –, což ovšem tvoří jen část vaší každodenní práce.“

KAPITOLA 25

Příští den odpoledne se Paul Drake, Della Streetová a Kerry

Dutton sešli v Masonově kanceláři. Dutton, dosud mírně omámený

z nečekaného vývoje událostí, se vzmohl na otázku: „Nemohli

byste mi prozradit, jak jste tohle všechno dokázali?“

Mason se usmál. „Já ne. To musí poručík Tragg.“

„Jistě, noviny se pochvalně rozepisovaly o Traggovi,“ řekl

Dutton. „Člověk by z toho nabyl dojmu, že celý ten nápad byl

jeho.“

„V takovémhle případě musí mít určitou zásluhu policejní

důstojník,“ vysvětloval Mason. „Je to součást hry. Když Tragg

souhlasil, že půjde se mnou, věděl, že když všechno vyjde, dopřeju

mu veškerou publicitu –, a když to dopadne špatně, jako by při

tom ani nebyl.“

„Ale jak jste věděl, co se stane?“

„Byla to pouze logická dedukce,“ odpověděl Mason. „Tak

jednoduchá, že jsem ji téměř přehlédl.

Palmer byl zabit krátce po deváté hodině, ale vražedkyně

potřebovala nějakého obětního beránka, takže si vybrala vás.

Vlákala vás na místo vraždy, protože věděla, že vás chce Palmer

pěkně pumpnout. Těsně před vaším příjezdem vypálila další ránu;

kdyby ji náhodou někdo uslyšel, považoval by ten zvuk za výstřel,

který by spadal do doby, kdy byla údajně vražda spáchána.

A vy, přesně jak vražedkyně očekávala, jste jí hloupě naletěl,

protože nastražila vedle mrtvého těla Deseřin revolver – ten, který

vzala ze zásuvky v Deseřině ložnici.“

„A důvod?“ zeptal se Drake.

„Ani jeden z těch, které jsme předpokládali.

V době, kdy došlo k těm dvěma vraždám uškrcením, Palmer

bydlel ve dvou hotelích. Policie ho zcela přirozeně považovala za

podezřelého, ale vůbec o něm neuvažovala jako o svědkovi.

Vyšetřovatelé se ho podrobně nevyptávali na lidi, které v hotelu

viděl, i když on by jim zřejmě asi na jejich otázky stejně

neodpověděl.

Teď víme, že zahlédl Hedleyho v každém z těch hotelů a

Hedley figuroval jako záhadná osoba, která se zapisovala pod

falešným jménem a pak zmizela. Ten popis ukazuje přesně na něj.“

„A paní Hedleyová věděla, co její syn provedl?“

„Její syn byl trochu zvláštní už odmalička. Matka si v sobě

vypěstovala mocný ochranný instinkt – tak silný, že byla

připravená i zabít, aby svého chlapce ochránila.

Důležité je, že Palmer věděl, co Hedley udělal, a Palmer přece

zoufale potřeboval peníze, aby vyhrál ten boj o zastoupení v Steer

Ridge Oil Company. Tušil, že by mohl nakonec vydělat i milion,

jen kdyby získal provozní kapitál.

Tak se pověsil na paní Hedleyovou. Při tom vydírání bylo moc

v sázce. Buď dostane peníze, nebo přivede policii na stopu jejího

syna coby několikanásobného vraha.

Takovýhle gambit je vždycky nebezpečný. Palmer to věděl, ale

riskoval, protože ve hře bylo moc. Musel dostat šanci.

A prohrál.“

„Hedley sám ne…“

„Hedley sám o Palmerově zavraždění nevěděl,“ dokončil

Duttonovu větu Mason. „To jeho matka ho chtěla chránit, jeho

matka zabila muže, který mohl vyzradit jejího syna.

Když si to uvědomíte, musela to být matka. Měla přístup k

zásuvce prádelníku v Deseřině bytě. Byla jediná, kdo mohl ten

revolver schovat, kdo měl dostatečně silný motiv v případě

nutnosti spáchat vraždu.

Hedley se prozradil při té rvačce s vámi, Kerry. Letěl do

Deseřiny ložnice, kde hledal nylonovou punčochu. Kdyby vám byl

šel s ní po krku, poznal byste, že je perfektní škrtič. Měl velkou

zkušenost.

Moc jsem se napřemýšlel o tom útěku do ložnice a snažil jsem

se najít pro to logický důvod – a pak jsem konečně zaměřil

pozornost správným směrem.“

Dutton se otřásl. „Nemůžu se zbavit pocitu, že mi ruka leží na

opěradle kovového křesla v plynové komoře.“

„Rozhodně jste dal v sázku svou hlavu,“ přisvědčil Mason,

„když jste chránil dívku, kterou milujete, a snažil jste se ji

překvapit velkým dědictvím.

A teď mi připravte šek na pět tisíc dolarů na můj honorář a

Drakeovy výdaje. Vypadněte odtud, běžte za Desere Ellisovou,

povězte jí, že ji milujete, a požádejte ji o ruku.“

„To poslední,“ řekl Dutton, „je zřejmě ta nejlepší rada, jakou

jsem kdy dostal.“