sue graftonová

1

Jmenuji se Kinsey Millhoneová. Jsem soukromý detektiv registrovaný ve státě Kalifornie. Je mi třicet dva let, jsem dvakrát rozvedená, bezdětná. Předevčírem jsem někoho zabila a tato skutečnost mě tíží na mysli. Jsem slušný člověk a mám spoustu přátel. Mám malý byt, ale bydlení ve stísněných prostorách mi nevadí. Většinu života jsem strávila po různých obytných přívěsech, ale poslední dobou mi na můj vkus začaly připadat trochu příliš nóbl, takže teď bydlím v jednom pokoji, „garsonce“. Nemám žádná domácí zvířata. Nepěstuji pokojové rostliny. Spoustu času trávím na cestě a nerada po sobě něco nechávám. Až na rizika svého povolání jsem vždycky vedla obyčejný, poklidný a spořádaný život. Z toho, že jsem někoho zabila, je mi tak nějak divně a ještě jsem si to pořádně nesrovnala v hlavě. Už

jsem podala na policii oznámení, které jsem stránku po stránce parafovala a pak podepsala. Podobnou zprávu jsem vyplnila do své kartotéky v kanceláři. Oba spisy mají neutrální jazyk, nepřímé výrazy, a ani jeden není dostatečně výstižný.

Nikki Fifeová za mnou poprvé přišla do práce před třemi nedělemi. Zabírám jeden růžek velkého komplexu kanceláří, v němž sídlí Kalifornská pojišťovna, společnost, pro kterou jsem kdysi pracovala. Dnes je náš vztah dost ležérní. Občas pro ně něco vyšetřuji výměnou za dvě místnosti se samostatným vchodem a balkónem, který má výhled na hlavní třídu Santa Teresy. Mám telefonní automat, který zaznamenává vzkazy, když jsem pryč, a vedu si svou vlastní kartotéku. Nevydělávám žádné velké prachy, ale na živobytí mi to vystačí.

Byla jsem pryč skoro celé dopoledne, v kanceláři jsem se stavila jen pro svůj foťák. Před mými dveřmi na chodbě stála Nikki Fifeová. Osobně jsem se s ní nikdy předtím nesetkala, ale byla jsem před osmi lety na jejím procesu, když byla obviněna z vraždy svého manžela Laurence, předního rozvodového advokáta u nás ve městě. Nikki tehdy mohlo být ke třicítce, měla výrazné platinově blonďaté vlasy, tmavé oči a bezvadnou pleť. Její štíhlý obličej se teď trochu zakulatil, snad následkem vězeňské stravy s vysokým obsahem škrobu, ale stále ještě měla onen éterický vzhled, kvůli němuž to obvinění z vraždy tehdy působilo tak nepatřičně. Vlasy jí odrostly do přirozeného odstínu tak světle hnědé, že vypadaly téměř bezbarvě. Mohlo jí být pěta až šestatřicet a léta v ženském nápravném zařízení státu Kalifornie na ní nezanechala viditelné stopy.

Napřed jsem nic neřekla; jen jsem odemkla dveře a vpustila jsem ji dovnitř.

„Víte, kdo jsem,“ řekla.

„Párkrát jsem dělala pro vašeho muže.“

Pozorně si mě prohlédla. „V jakém smyslu?“

Věděla jsem, co tím myslí. „Byla jsem u toho, když vás soudili,“ řekla jsem. „Ale pokud se ptáte, jestli jsem s ním něco měla, pak odpověď zní ne. Nebyl to můj typ. Nic ve zlém. Dáte si kafe?“

Přikývla a téměř neznatelně se jí ulevilo. Vytáhla jsem ze spodního fochu kartotéky konvici na kávu a nalila jsem do ní minerálku z lahve za dveřmi. Líbilo se mi, že nenamítala, abych si s tím nedělala takové starosti. Dala jsem dovnitř filtr a mletou kávu a zapojila jsem konvici do zásuvky. Její bublavý zvuk působil uklidňujícím dojmem jako pumpička v akváriu.

Nikki seděla velmi klidně, skoro jako by měla vypnuté všechny citové mechanismy. Neměla žádné neurotické návyky, nekouřila ani si nekroutila vlasy kolem prstu.

Seděla jsem na své otáčecí židli.

„Kdy vás propustili?“

„Před týdnem.“

„Jaké to je na svobodě?“

Pokrčila rameny. „No, je to příjemné, ale já vydržím i tam. Líp než byste si myslela.“

Vyndala jsem z ledničky po mé pravé ruce krabičku smetany do kávy. Nahoře na lednici mám čisté kávové hrnky. Pro každou z nás jsem jeden obrátila dnem dolů, a když byla káva hotová, nalila jsem ji do nich. Nikki si jeden vzala a zamumlala, že děkuje.

„Možná, že už jste to jednou slyšela,“ pokračovala, „ale já jsem Laurence nezabila, a chci zjistit, kdo to udělal.“

„Proč jste čekala tak dlouho? Mohla jste začít pátrání z vězení a třeba si ušetřit trochu času.“

Pousmála se. „Léta jsem prohlašovala, že jsem nevinná.

Copak mi někdo věřil? V momentě, kdy mě odsoudili, jsem ztratila důvěryhodnost. Chci ji zpátky. A chci vědět, kdo to na mě narafičil.“

Myslela jsem, že má tmavé oči, ale teď jsem mohla vidět, že jsou kovově šedé. Měla chladný, bezvýrazný pohled, jako kdyby v ní skomíralo nějaké vnitřní světlo.

Působila jako žena, která si toho od života příliš neslibuje. Já sama jsem v její vinu nikdy neuvěřila, ale nemohla jsem si teď vzpomenout, proč jsem si tím tehdy byla tak jistá.

Vypadala studeně a nedokázala jsem si představit, že by jí něco stálo za to, aby vraždila.

„Chcete mi o tom něco říct?“

Napila se trochu kávy a pak hrnek postavila na kraj mého pracovního stolu.

„Byla jsem za Laurence vdaná něco přes čtyři roky.

Hned po půlroce mi byl nevěrný. Ani nevím, proč mě to tak

sebralo. Vlastně jsem si s ním takhle začala… když byl se svou první ženou a byl jí se mnou nevěrný. Milenky jsou asi trochu přehnaně ješitné. V každém případě mě nikdy nenapadlo, že bych se někdy mohla ocitnout v roli podváděné manželky, a moc se mi to nezamlouvalo.“

„Podle obžaloby jste ho proto zabila.“

„Podívejte, oni to potřebovali někomu přišít. Tak to hodili na mě,“ řekla s první známkou nějaké energie.

„Posledních osm let jsem strávila s nejrůznějšími zabijáky a jejich motivem rozhodně není apatie, to mi věřte. Vraždíte někoho, koho nenávidíte, vraždíte ze vzteku nebo abyste si s někým vyřídila účty, ale nezabijete někoho, kdo je vám lhostejný. V době, kdy Laurence zemřel, mi byl už úplně ukradený. Přestala jsem ho mít ráda, hned jak jsem poprvé zjistila, že má jinou. Chvíli mi trvalo, než jsem se s tím vyrovnala…“

„A to bylo v tom deníku?“ zeptala jsem se. „To víte, že jsem ho napřed sledovala. Dopodrobna jsem si zapisovala každou jeho nevěru. Odposlouchávala jsem jeho telefonáty.

Chodila jsem za ním po celém městě. Pak začal být opatrnější a mě to postupně přestávalo zajímat. Prostě jsem se na to vyprdla.“

Krev se jí nahrnula do tváří a chvíli jsem ji nechala, aby se uklidnila. „Já vím, že to vypadalo, jako že jsem ho zabila ze žárlivosti nebo ze vzteku, ale o to mi opravdu nešlo. V

době, kdy umřel, jsem chtěla jen dál žít svůj vlastní život.

Dodělávala jsem si školu a starala jsem se o sebe. On měl svůj život a já zase svůj…“ Hlas se jí zachvěl, až ztichl.

„Kdo myslíte, že ho zabil?“

„Myslím, že to chtělo udělat hodně lidí. Jestli to udělali nebo ne, to už je jiná věc. Tím chci říct, že bych mohla pár lidí tipovat, ale důkazy nemám žádné. A právě proto jsem tady.“

„Proč jste přišla zrovna za mnou?“

Znovu se trochu začervenala. „Zkoušela jsem to ve městě u dvou velkých detektivních kanceláří, ale tam mě odmítli. Našla jsem vaše jméno v Laurencově starém adresáři. Napadlo mě, že je v tom určitá ironie, najmout si někoho, koho si jednou najal on sám. Prověřila jsem si vás.

U Cona Dolana z oddělení vražd.“

Svraštila jsem čelo. „To byl jeho případ, že jo?“

Nikki přikývla. „Ano. Říkal, že máte dobrou paměť.

Nerada musím všechno vysvětlovat od á až do zet.“

„Co Dolan? Myslí si, že jste nevinná?“

„O tom pochybuji, ale na druhé straně, odseděla jsem si své, takže co je mu po mně?“

Chvíli jsem si ji prohlížela. Byla otevřená a to, co říkala, mělo hlavu a patu. Laurence Fife byl obtížný člověk. Já sama jsem ho dvakrát nemilovala. Pokud byla vinna, pak jsem nechápala, proč by to všechno znovu vynášela na světlo. Trest už si odpykala a její takzvaný dluh vůči

společnosti se tím smazal, až na nějakou tu dobu podmínečného trestu.

„Nechám si to trochu projít hlavou,“ řekla jsem. „Mohu se vám ozvat dnes odpoledne a dát vám vědět?“

„To bych byla moc ráda. Peníze mám. Ať to stojí, co to stojí.“

„Nechci být placená za mlácení staré slámy, paní Fifeová. I když zjistíme, kdo to udělal, musíme to nějak dokázat, a to může být po takové době pořádná zabíračka.

Ráda bych si prošla staré materiály, abych viděla, jak to vypadá.“

Vytáhla ze své kožené kabelky hnědé papírové desky.

„Mám nějaké novinové výstřižky. Můžu vám je tady nechat.

Tady na tomhle čísle jsem k zastižení.“

Potřásly jsme si rukama. Ta její byla studená a křehká, ale stisk měla pevný. „Říkejte mi Nikki. Prosím.“

„Ozvu se vám,“ řekla jsem.

Musela jsem jet vyfotit trhlinu v chodníku kvůli jedné pojistné události, takže jsem z kanceláře odešla brzy po ní a vyjela jsem se svým volkswagenem na dálnici. Mám ráda, když je v mém autě málo místa, a v tomhle byly nacpané šanony a právnické příručky, kufřík s mou malou automatickou pistolí, kartónové krabice a bedna motorového oleje, kterou mi věnoval jeden z mých klientů. Natáhli ho dva šejdíři, kteří mu „dovolili“, aby investoval dva tácy do

jejich olejářské společnosti. Ten olej byl sice opravdický, ale nebyl jejich; byly to jen Searsovy litrovky s novými nálepkami. Trvalo mi půldruhého dne, než jsem je vyhmátla.

Kromě těch krámů mám taky vzadu v autě sbalený kufřík s toaletními potřebami pro každý, bůhvíjaký, případ.

Takovou bleskovku bych nikdy pro nikoho nedělala. Ale prostě si připadám bezpečně, když mám po ruce noční košili, kartáček na zuby a čisté spodní prádlo. Asi jsem tak trochu ujetá. Ten volkswagen je z roku 68, jeden z těch modelů blíže neurčitelné béžové barvy s nejrůznějšími promáčklinami. Potřeboval by opravit, ale já věčně nemám čas.

Cestou jsem myslela na Nikki. Desky plné výstřižků

jsem hodila na vedlejší sedadlo, ale vůbec jsem se do nich nepotřebovala dívat. Laurence Fife vyřídil spoustu rozvodů

a u soudu měl pověst zabijáka. Byl chladný, metodický a zcela bezohledně využil všeho, co mu přišlo pod ruku. V

Kalifornii, stejně jako v mnoha státech, jsou jediným důvodem k rozvodu nesmiřitelné rozpory mezi manželi nebo nevyléčitelná duševní choroba, což vylučuje zinscenovaná nařčení z nevěry, která za starých časů bývala hlavními trumfy advokátů a detektivů. Přesto však stále zůstaly problémy s majetkovým urovnáním a opatrovnictvím, penězi a dětmi, a Laurence Fife uměl svým klientům vysoudit všechno. Většinou to byly klientky. Mimo soudní síň byl postrachem jiného druhu a říkalo se, že vyléčil

nejedno zlomené srdce v onom těžkém období mezi prozatímním a konečným rozsudkem. Mně připadal mazaný, skoro bez jakéhokoli smyslu pro humor, ale precizní; člověk, pro něhož se snadno pracovalo, protože dával jasné instrukce a platil předem. Hodně lidí ho očividně nenávidělo: muži za peníze, které z nich vytáhl, ženy za zrazení jejich důvěry. Když zemřel, bylo mu třicet devět let.

To, že Nikki byla obviněna, souzena a odsouzena, byla prostě jen smůla. Kromě případů, kterých se zjevně dopustil vraždící maniak, se policisté rádi přiklánějí k názoru, že vraždy páchají ti, které známe a milujeme, a většinou mají pravdu, což je myšlenka, která nahání husí kůži, když se usadíte k večeři s pětičlennou rodinou. Jak si všichni ti potenciální vrazi podávají talíře.

Pokud si dobře vzpomínám, ten večer, kdy byl zavražděn, se Laurence Fife zašel napít se svým partnerem Charliem Scorsonim. Nikki byla na schůzi ženského dobročinného spolku. Vrátila se domů před Laurencem, který přišel kolem půlnoci. Bral léky na různé alergie, a než

si šel lehnout, hodil do sebe svou obvyklou kapsli. Za dvě hodiny byl vzhůru, bylo mu zle od žaludku, zvracel a vyčerpávaly ho prudké žaludeční křeče. Do rána bylo po něm. Pitva a laboratorní zkoušky ukázaly, že zemřel následkem požití oleandru, rozemletého na jemný prášek a použitého místo preparátu v tobolce, kterou si vzal: léčka ne zrovna virtuózní, ale zdárně použitá. Oleandr je běžný

kalifornský keř. Jeden ostatně rostl i u Fifeů za domem. A k tomu se na lékovce našly Nikkiiny otisky prstů. Mezi jejími věcmi byl objeven deník, v němž některé záznamy podrobně popisovaly skutečnost, že přišla na jeho nevěry, byla rozhořčená a dotčená a uvažovala o rozvodu. Okresní státní zástupce docela vtipně podotkl, že s Laurencem Fifem se nikdo nerozvedl, aniž by za to zaplatil. Už předtím byl jednou ženatý a rozvedl se. I když jeho případ měl na starosti jiný advokát, Laurencův vliv byl nesporný. Získal do opatrovnictví své děti a podařilo se mu z toho vyjít finančně dobře. Stát Kalifornie je ve věcech majetkového urovnání nekompromisní, ale Laurence Fife uměl s penězi manévrovat tak, že i rozdělení rovným dílem mu vyneslo lví podíl. Vypadalo to, že Nikki Fifeová raději hledala jiné prostředky, než aby se ho snažila zbavit legálně.

Měla motiv. Měla příležitost. Velká porota vyslechla usvědčující důkazy a vynesla žalobu. Když už Nikki byla v soudní síni, šlo prostě jen o to, kdo o čem dokáže přesvědčit dvanáct občanů v porotě. Státní zástupce si svůj domácí úkol zjevně dobře připravil. Nikki si najala Wilfreda Brentnella z Los Angeles: fachmana, který měl mezi právníky pověst patrona ztracených případů. V jistém ohledu to znamenalo, jako by téměř přiznala svou vinu. Celý proces měl senzační nádech. Nikki byla mladá. Byla hezká. Narodila se bohatá.

Veřejnost byla zvědavá a město malé. Byl to moc velký špek na to, aby si to lidi nechali ujít.

2

Santa Teresa je město v jižní Kalifornii s osmdesáti tisíci obyvateli, rafinovaně rozložené mezi pohořím Sierra Madre a Tichým oceánem, útočiště pro opovrženíhodné boháče.

Veřejné budovy vypadají jako staré španělské misie, soukromá obydlí jsou jako vystřižená z obrázkového časopisu, palmy mají seříznuté všechny nevzhledné zahnědlé listy a promenáda na pláži je dokonalá jako barevná pohlednice s šedomodrými kopci na obzoru a bílými loďkami, které se tetelí ve slunečním svitu. Střed města je z větší části zastavěn dvou až třípatrovými budovami z červených cihel a bílého štuku, s rozmáchlými měkkými křivkami a mřížovím popnutým křiklavě rudohnědými buganvíliemi. Dokonce i přízemní domky chudáků by se stěží daly nazvat brlohy. Policejní stanice stojí těsně u středu města, v postranní ulici lemované domky natřenými na mátovou zeleň, s nízkými kamennými zídkami a palisandry s opadávajícími levandulovými kvítky. Zima v jižní Kalifornii znamená zatažené nebe a neohlašuje ji podzim, ale oheň. Po období požárů přicházejí plískanice. A pak se znovu obnoví status quo a všechno je jako předtím.

Tohle bylo v květnu.

Když jsem odnesla film na vyvolání, šla jsem na oddělení vražd za poručíkem Dolanem. Conovi táhne na

šedesát a má auru zanedbanosti: pytlíky pod očima, šedé strniště nebo jeho zdání, odulý obličej a vlasy natřené nějakým pánským přípravkem a přehozené přes bleskovku na temeni. Vypadá, jako kdyby z něj táhlo konzumní víno, spal pod mostem a zvracel si na boty. Čímž nechci říct, že mu to nepálí. Con Dolan je mnohem inteligentnější než

průměrný zloděj. S vrahy je asi tak na stejné čáře. Většinou je dopadne a sekne se jen zřídkakdy. Málokomu to myslí líp než jemu. Nevím přesně proč, jedině že by měl nesmírnou schopnost se soustředit a neomylnou a nemilosrdnou paměť.

Věděl, proč tam jsem, a beze slova mi pokynul k sobě do kanceláře. To, čemu Con Dolan říká kancelář, by kdekoli jinde stačilo tak sekretářce. Nerad je oddělený od ostatních a na soukromí mu příliš nezáleží. Rád pracuje opřený ve své židli a napůl ucha sleduje, co se děje kolem něho. Získá takhle spoustu informací a ušetří si zbytečné rozhovory se svými podřízenými. Ví, kdy jeho detektivové přicházejí a odcházejí, a ví, koho právě předvedli k výslechu, a kdy a proč někdo včas neodevzdal hlášení.

„Co pro vás můžu udělat?“ zeptal se, ale jeho tón nenaznačoval nějakou zvláštní touhu mi pomoci.

„Ráda bych se podívala na spis o Laurenci Fifeovi.“

Jen nepatrně pozdvihl obočí. „To je proti policejním předpisům. Nejsme tady žádná veřejná knihovna.“

„Já jsem ho nechtěla vyndat. Chci se jen podívat. To už

jste mi dovolil.“

„Jednou.“

„Dobře víte, že já jsem vám poskytla informace už

víckrát,“ opáčila jsem. „Proč s tím děláte takové cavyky?“

„Ten případ je uzavřený.“

„Právě proto byste neměl mít žádné námitky. To přece není vpád do ničího soukromí.“

Tomu se pomalu a bez humoru pousmál. Lenivě poklepával tužkou a já jsem si představovala, jak se vyžívá v tom, že mě s klidem může odpálit. „Ona ho zabila, Kinsey.

O nic jiného tady nejde.“

„Řekl jste jí, aby mě vyhledala. Proč byste se jinak namáhal, kdybyste sám neměl pochybnosti?“

„Moje pochybnosti nemají s Laurencem Fifem nic společného,“ poznamenal.

„Tak s čím?“

„Je tady ve hře víc, než se může zdát,“ odpověděl vyhýbavě. „Třeba si chceme podržet to, co máme.“

„‚My‘ máme nějaká tajemství?“

„Jo, já mám víc tajemství, než vy si vůbec dovedete představit,“ řekl.

„Já taky,“ řekla jsem. „Tak proč si spolu hrajeme na schovávanou?“

Vrhl na mě pohled, který mohl vyjadřovat podrážděnost, ale taky něco jiného. Je těžké se v něm vyznat. „Dobře víte, jaký mám názor na lidi, jako jste vy.“

„Heleďte se, pokud jde o mě, děláme oba stejnou práci,“

řekla jsem. „Mluvím s vámi na rovinu. Nevím, jaké žaludeční křeče vám způsobují ostatní soukromí detektivové ve městě, ale já se vám do cesty nepletu a k práci, kterou děláte, mám jen a jen úctu. Nechápu, proč bychom si nemohli navzájem píchnout.“

Chvíli na mě zíral a čelist mu rezignovaně povisla.

„Vymáčkla byste ze mě víc, kdybyste se naučila flirtovat,“

zabrblal.

„To teda ne. Podle vás jsou ženské potvory. Kdybych s vámi koketovala, pohladil byste mě po hlavě a vyprovodil mě ze dveří.“

Na tohle mi sice neskočil, ale natáhl se pro telefon a vytočil archív.

„Tady Dolan. Ať mi Emerald donese spis o Laurenci Fifeovi.“ Zavěsil, zase se opřel a podíval se na mě se směsicí zadumání a znechucení.

„Ať neslyším žádné stížnosti na to, jak s tím nakládáte.

Jestli mi zavolá jeden jediný člověk, a tím myslím svědka, který z vás má nepříjemný pocit, nebo kohokoli jiného, včetně mých lidí nebo lidí někoho jiného, jste vyřízená. Je vám to jasné?“

Poslušně jsem pozdvihla tři prsty ke spánku. „Ná-zdar.“

„Kdy vy jste chodila do skautu?“

„Jednou jsem chodila skoro týden do světlušek,“

zašveholila jsem. „Na Den matek jsme musely vymalovat na

kapesník růži. Přišlo mně to uhozené, tak jsem toho nechala“

Nezasmál se tomu. „Můžete použít kancelář poručíka Beckera,“ řekl, když ty spisy dorazily. „A žádný průser.“

Šla jsem do Beckerovy kanceláře.

Trvalo mi dvě hodiny, než jsem se probrala tou horou lejster, ale začínalo mi docházet, proč se Con zpěčoval, abych se na to podívala, protože první věc, která z toho vysvítala, byla série dálnopisů o druhé vraždě z policejní stanice v západním Los Angeles. Napřed jsem to považovala za omyl, že zprávy z jiného případu byly z nepozornosti zařazeny do jiného spisu. Ale detaily přímo bily do očí a z jejich možných důsledků se mi rozbušilo srdce. Účetní jménem Libby Glassová, bílé pleti, ženského pohlaví, věk dvacet čtyři let, zemřela následkem požití rozemletého oleandru čtyři dny po smrti Laurence Fifea. Pracovala pro Haycrafta a McNieceho, zprostředkovatelskou firmu, která zastupovala zájmy právnické firmy Laurence Fifea. Tak o co tady ksakru šlo?

Listovala jsem protokoly z vyšetřování a snažila jsem se dát celý ten příběh dohromady ze strohých policejních záznamů a z rukou psaných zápisů telefonních rozhovorů, které žhavily dráty mezi policejními stanicemi v Santa Terese a západním Los Angeles. V jednom záznamu bylo uvedeno, že klíč od jejího bytu se našel na kroužku v šuplíku pracovního stolu u Laurence Fifea v kanceláři. Zdlouhavý

rozhovor s jejími rodiči k ničemu nevedl. Byl tam i výslech nevraživě působícího bývalého milence jménem Lyle Abernathy, který se zdál být přesvědčený, že Libby měla romantický vztah s „jistým nejmenovaným právníkem ze Santa Teresy“, ale nikdo ho blíže nedefinoval. Přesto však ta i spojitost byla dostatečně podezřelá a vypadalo to, že údajné žárlivé běsnění Nikki Fifeové mohlo zahrnout předmět manželových záletů stejně jako jeho samotného. Až

na to, že neexistoval žádný důkaz.

Dělala jsem si poznámky a zapisovala jsem si poslední známá místa bydliště a telefonní čísla, aniž bych tušila, k čemu mi mohou být po všech těch letech dobrá. Pak jsem odsunula židli a šla jsem ke dveřím. Con mluvil s poručíkem Beckerem, ale musel vědět, co mu chci, protože od Beckera s omluvou odešel, zjevně spokojený, že mi neuniklo, o co jde. Opřela jsem se o dveře a čekala jsem. Trvalo mu notnou chvíli, než se ke mně konečně přišoural.

„Chcete mi říct, o co tam šlo?“

Měl zadumaný výraz, ale bylo v něm trochu zatrpklosti.

„Nešlo jí to přišít,“ prohlásil.

„Vy myslíte, že Nikki zabila i ji?“

„Na to bych dal krk.“

„Předpokládám, že státní zástupce měl jiný názor.“

Pokrčil rameny a zasunul si ruce do kapes. „Umím si přečíst kalifornský zákoník jako kdokoli jiný. Moje lidi odvolali.“

„Všechny důkazy v tom spisu jsou náhodné.“

„To je fakt.“

Zmlkla jsem a zahleděla jsem se na řadu oken, která volala po umytí. Tenhle drobný zvrat událostí se mi vůbec nezamlouval a zdálo se, že on to ví. Přešlápl z nohy na nohu.

„Myslím, že by se mi ji podařilo skřípnout, ale státní zástupce měl hrozně naspěch a nechtěl ohrozit svůj případ.

Špatná politika. Proto se vám nelíbilo u policajtů, Kinsey.

Dělat s obojkem kolem krku.“

„To se mi nelíbí pořád,“ řekla jsem.

„Možná proto vám pomáhám,“ řekl a lišácky na mě pohlédl.

„Nasadili jste na ni někoho?“

„Jasně. Dělali jsme na tom případu s přestávkami celé měsíce. A v Los Angeles taky. Na nic jsme nepřišli. žádní svědkové. žádní práskači. žádné otisky prstů, které by do toho mohly Nikki Fifeovou namočit. Nemohli jsme ani dokázat, že Nikki Libby Glassovou znala.“

„Myslíte, že já vám to pomůžu dokázat?“

„No, to zrovna nevím,“ řekl. „Třeba. Věřte mi nebo ne, já si nemyslím, že jste špatná vyšetřovatelka. Jste ještě mladá a někdy trochu zbrklá, ale v zásadě rozhodně poctivá.

Pokud vypátráte důkazy, které svědčí proti Nikki, nenechala byste si je teď pro sebe, viďte?“

„Pokud to udělala.“

„Pokud ne, pak si s tím nemusíte lámat hlavu.“

„Cone, jestli má Nikki Fifeová co skrývat, proč by celou tu záležitost zase znovu oprašovala? Přece by nebyla tak padlá na hlavu. Co by tím mohla získat?“

„Mě se ptejte.“

„Heleďte se,“ řekla jsem. „Já v první řadě nevěřím, že vůbec Laurence Fifea zabila, takže vám dá pěkně zabrat, abyste mě přesvědčil, že zabila ještě někoho jiného.“

O dva stoly dál zazvonil telefon a poručík Becker zvedl ukazovák a podíval se na Cona. Na odchodu se na mě spěšně pousmál.

„Mějte se hezky,“ řekl.

Znovu jsem prolítla spis, abych se ujistila, že jsem nic nepřehlédla, pak jsem ho zaklapla a nechala jsem ho na stole. Con byl už zase zabraný do rozhovoru s Beckerem, a když jsem kolem nich prošla, ani jeden se na mě nepodíval.

Myšlenka na Libby Glassovou ve mně hlodala, ale zároveň vzbudila mou zvědavost. Možná, že z toho kouká víc než jen ohřívání staré polívky, třeba se dá vypátrat víc než jen osm let studená stopa.

Než jsem se vrátila do kanceláře, bylo čtvrt na pět a potřebovala jsem se napít. Vytáhla jsem z ledničky láhev chablisu a vývrtkou jsem ji otevřela. Ty dva kafáče pořád ještě stály u mě na stole. Oba jsem je vypláchla a do svého jsem si nalila víno, dost kyselé na to, abych se po něm lehce otřásla. Vyšla jsem na balkón ve druhém patře a vykoukla jsem dolů na State Street, která protíná centrum Santa

Teresy. Na konci se prudce stáčí doleva a mění se v ulici s jiným jménem. Dokonce i tam, kde jsem stála, byly samé španělské cihly a štukové oblouky a všude rostly buganvílie.

Santa Teresa je jediné město, které znám, kde místo aby poroučeli větru dešti, schválně zužovali ulice, sázeli stromy, a vymýšleli důmyslné telefonní budky, které vypadaly jako malé zpovědnice. Opřela jsem se o nízké zábradlí a popíjela jsem víno. Vdechovala jsem oceán, pustila jsem všechno z hlavy a pozorovala jsem chodce dole pod sebou. Už jsem věděla, že tu práci pro Nikki vezmu, ale potřebovala jsem pro sebe právě těchhle pár chvil, než jsem svou pozornost soustředila na práci, která mě čekala.

V pět jsem odešla domů poté, co jsem si ze záznamu přehrála telefonní vzkazy.

Můj současný podnájem je nejlepší ze všech míst v Santa Terese, kde jsem bydlela. Je v zastrčené ulici, souběžné s širokým bulvárem, který vede podél pláže.

Většina domů v okolí patří penzistům, jejichž vzpomínky na tohle město sahají do dob, kdy kolem byly jen samé citrusové háje a rekreační hotely. Můj bytný, Henry Pitts, je bývalý pekař. Teď, v jednaosmdesáti letech, si vydělává vymýšlením nechutně obtížných křížovek, které rád zkouší na mně. Obyčejně taky mívá plné ruce práce s pečením mamutích dávek chleba. Nechává je kynout ve staré lidové kolíbce na prosklené verandě vedle mého pokoje. Henry

peče chleba a další pečivo výměnou za stravování v nedaleké restauraci a poslední dobou se chytře dal do vystřihování kupónů z různých obalů. Prohlašuje, že když

má dobrý den, může za pouhých šest dolarů devadesát osm centů koupit zboží až za padesát dolarů. Při těchhle nakupovacích výpravách se mu občas připletou do sítě i dámské punčocháče, které mi pak daruje. Jsem do Henryho Pittse napůl zamilovaná.

Pokoj samotný má asi pět krát pět metrů a je zařízený jako obývák, ložnice, kuchyně, koupelna, šatna a prádelna.

Původně to byla Henryho garáž a s potěšením mohu říct, že se nehonosí žádnými štuky, červenými španělskými cihlami, ani žádnou odrůdou popínavých rostlin. Je postavená z hliníkového plechu a z dalších zcela nepřírodních hmot, které jsou odolné vůči vlivům počasí a nepotřebují žádnou údržbu. Architektonický styl se vymyká jakémukoli popisu.

A právě sem do tohohle útulného hnízdečka se většinou uchyluji po práci, a to odsud jsem zavolala Nikki a pozvala ji na víno.

3

Většinou vysedávám v sousedním bistru, které se jmenuje U Rosie. Patři k lokálům, kde se napřed podíváte, jestli židli nemusíte oprášit, než si na ni sednete. Plastikové sedačky na sobě mají oštinky, které nechávají na zadní straně punčocháčů nylonové chomáčky, a na stolcích jsou černé umakartové desky s ručně vyrytými nápisy typu Ahoj.

Nalevo nad barem je zaprášený mečoun. Když se lidi opijí, Rosie je do něho nechává střílet z dětské pistolky šípy s gumovými hroty. Zabraňuje tak agresím, které by jinak mohly propuknout v divoké hospodské rvačky.

To bistro se mi zamlouvá hned z několika důvodů.

Nejen, že je blízko mého bytu, ale zároveň vůbec neláká turisty, a tudíž je povětšinou poloprázdné a ideální pro soukromé rozhovory. A navíc, Rosie vaří s fantazií, ve stylu nedbalé elegance šmrncnuté maďarskou kuchyní. Právě s Rosie má Henry ten výměnný obchod s pečivem, takže já konzumuji jeho chleby a koláče jakožto dividendu. Rosii je kolem šedesáti, má nos, který se skoro dotýká jejího horního rtu, nízké čelo a vlasy odbarvené na pozoruhodný odstín rezavé, asi jako laciná nápodoba mahagonu. Taky provádí rafinované triky s tužkou na obočí, což způsobuje, že její oči vypadají zapadle a podezíravě.

Když Nikki ten večer vešla dovnitř, chvíli zaváhala a přelétla lokál pohledem. Když mě zpozorovala, prošla mezi

prázdnými stolky do boxu, kde obvykle sedávám. Vklouzla na místo proti mně a odložila si sako. Rosie se k nám přišourala a nerozhodně si Nikki měřila. Rosie je přesvědčená, že se paktuju se samými mafiány a narkomany, a zřejmě se zrovna snažila určit, do jaké kategorie by Nikki mohla spadat.

„Tak dáte si něco k jídlu nebo co bude?“ rozčísla to Rosie.

Pohlédla jsem na Nikki. „Večeřela jste?“

Zavrtěla hlavou. Rosie stočila oči od Nikki ke mně, jako kdybych tlumočila hluchoněmé.

„Co máte dnes k jídlu?“

„Telecí perkelt. Telecí na kostičky, spousta cibulky, paprika a rajský protlak. To si pošmáknete. Úplně se po tom umlátíte. Je to nejlepší guláš, jaký dělám. K tomu Henryho rohlíčky a tak a na talíř vedle dám trochu měkkého sýra a pár kyselých okurčiček.“

Jak mluvila, rovnou si psala objednávku, takže z naší strany to ani nevyžadovalo přílišný souhlas. „Taky si dáte víno. Vyberu vám značku.“

Když Rosie odešla, vyklopila jsem informace, které jsem v materiálech našla o vraždě Libby Glassové, včetně telefonátů z Laurencova domácího telefonního čísla.

„Věděla jste o ní?“

Nikki zavrtěla hlavou. „To jméno jsem zaslechla, ale bylo to od mého advokáta, řekla bych, že někdy během procesu. Ani si teď nemůžu vzpomenout, o co šlo.“

„Nikdy jste neslyšela, že by o ní Laurence mluvil? Nikdy jste neviděla někde napsané její jméno?“

„žádná milostná psaníčka, pokud máte na mysli tohle. V

tom byl puntičkář. Kdysi v jednom rozvodovém řízení figuroval jako korespondent kvůli nějakým dopisům, které napsal, a od té doby málokdy svěřil papíru něco osobního.

Většinou jsem věděla, když s někým něco měl, ale ne proto, že by zapomínal šifrované vzkazy nebo telefonní čísla na krabičkách od zápalek a podobně.“

Chvíli jsem nad tím přemýšlela. „A co účty za telefon?

Proč ty nechával ležet?“

„To nenechával,“ řekla Nikki. „Všechny účty se posílaly zprostředkovatelské firmě do Los Angeles.“

„A Libby Glassová mu vedla účetnictví.“

„Očividně ano.“

„Takže jí mohl volat pracovně.“

Nikki pokrčila rameny. Byla o něco méně odtažitá než

předtím, ale stále jsem ještě měla pocit, že je tak trochu mimo to, co se děje. „Měl s někým poměr.“

„Jak to víte?“

„Podle toho, kdy chodil domů. Podle jeho výrazu.“

Odmlčela se a zjevně se v myšlenkách vrátila do minulosti.

„Někdy voněl cizím mýdlem. Nakonec jsem mu to vyčetla,

načež si nechal v práci udělat sprchový kout, kde se myl stejným mýdlem, jaké jsme měli doma.“

„Vídal se s milenkami přímo v práci?“

„Zeptejte se jeho partnera,“ řekla se sotva znatelnou známkou trpkosti. „Třeba s nimi dokonce šukal v kanceláři na kanapi, já nevím. Ale prostě to bývaly maličkosti. Dnes to zní trapně, ale jednou přišel domů a měl shrnutou jednu ponožku. Bylo léto a on tvrdil, že si byl venku zahrát tenis.

Měl na sobě tenisové šortky a pořádně se zapotil, to ano, ale ne na kurtech. Tehdy jsem ho šíleně seřvala.“

„Ale co on na to, když jste ho obvinila?“

„Někdy to přiznal. Proč ne. žádné důkazy jsem neměla a nevěra v tomhle státě stejně není důvod k rozvodu.“

Rosie přinesla víno a dva stříbrné příbory zabalené do papírových ubrousků. Nikki a já jsme mlčely, dokud zase neodešla.

„Proč jste se s ním nerozvedla, když to byl takový gauner?“

„Asi ze zbabělosti,“ odpověděla. „Nakonec bych se s ním stejně rozvedla, ale měla jsem hodně co ztratit.“

„Svého syna?“

„Ano.“ Trochu povystrčila bradu, nevěděla jsem, jestli pýchou či na obranu. „Jmenuje se Colin,“ řekla. „Je mu dvanáct. Je teď v internátní škole kousek od Monterey.“

„Tehdy s vámi taky bydlely Laurencovy děti, ne?“

„Ano, správně. Kluk a holka, oba chodili do školy.“

„Kde jsou teď?“

„Nemám tušení. Jeho bývalá žena bydlí tady ve městě.

Můžete si ji oťuknout, jestli vás zajímá. Já se s nimi nestýkám.“

„Kladli vám jeho smrt za vinu?“

Rozčileně se předklonila. „Všichni mě obviňovali.

Všichni si mysleli, že jsem ho zabila. A jak to tak vidím, Con Dolan si mysli, že jsem zabila i Libby Glassovou. Na tohle narážíte?“

„Con Dolan ať si myslí, co chce. Já si nemyslím, že jste to udělala vy, a na tomhle případu budu dělat já a ne on. Což

mi připomíná… Měli bychom si ujasnit finanční stránku věci. Beru třicet dolarů na hodinu plus ujeté kilometry.

Chtěla bych aspoň tisícovku zálohy. Každý týden vám budu posílat hlášení, kde přesně rozepíšu, kolik času jsem nad čím strávila. Taky musíte pochopit, když nebudu pracovat jen pro vás. Někdy dělám na více případech najednou.“

Nikki už sahala do své kabelky. Vytáhla šekovou knížku a propisku. I když jsem to četla vzhůru nohama, dobře jsem viděla, že to byl šek na pět tisíc dolarů. Obdivovala jsem bezstarostnost, s jakou ho vypsala. Ani si předtím nemusela překontrolovat stav svého bankovního konta. Přisunula mi ho přes stůl a já jsem ho zastrčila do peněženky, jako kdybych tyto záležitosti vyřizovala se stejnou samozřejmostí jako ona.

Znovu se objevila Rosie, tentokrát s naší večeří. Položila před každou z nás talíř a pak tam stála, dokud jsme nezačaly jíst. „Mmm, Rosie, je to vynikající,“ pochválila jsem jí to.

Rosie se trochu ošívala, ale neustupovala ze své bojové pozice.

„Třeba to tady vaší přítelkyni nesedne,“ řekla, a přitom se dívala na mě místo na Nikki.

„Fantastické,“ zamumlala Nikki. „Opravdu skvělé.“

„Moc jí to chutná,“ přitakala jsem. Rosie sklouzla pohledem na Nikki a konečně vypadala spokojeně, že i ona její jídlo pochválila stejně jako já.

Během jídla jsem nechala rozhovor volně plynout. Zdálo se, že při víně a dobrém jídle její ostražitost postupně polevovala. Pod tím chladným, nevzrušeným povrchem se začaly objevovat první známky života, jako kdyby se vzpamatovávala z nějaké kletby, kvůli níž byla po léta zkamenělá.

„Kde bych podle vás měla začít?“ zeptala jsem se.

„To já nevím. Vždycky mi vrtala hlavou ta jeho tehdejší sekretářka. Jmenovala se Sharon Napierová. Když jsme se spolu s Laurencem seznámili, už pro něho pracovala, ale něco mi na ní nehrálo, něco v jejím chování.“

„Měla s ním poměr?“

„To bych neřekla. Opravdu nevím, co to bylo. Na sto procent jsem věděla, že spolu nic nemají, ale něco tam v tom bylo. Někdy se k němu chovala sarkasticky, což Laurence

nikdy nikomu netoleroval. Když jsem to od ní slyšela poprvé, myslela jsem, že ji nějak usadí, ale on ani nehnul brvou. Nikdy se od něho nenechala buzerovat, nedělala přesčasy, nechodila o víkendech, když měl před sebou nějaký důležitý případ. On si na ni nikdy nijak nestěžoval, prostě si sehnal někoho na výpomoc, když to potřeboval. To se mu vůbec nepodobalo, ale když jsem se ho na to zeptala, choval se, jako kdybych se zbláznila a přikládala důležitost zcela bezvýznamným věcem. A navíc byla kus, žádná kancelářská myš.“

„Nevíte náhodou, kde je teď?“

Nikki zavrtěla hlavou. „Bydlela na Riveře, ale tam teď není. Aspoň není uvedená v telefonním seznamu.“

Poznamenala jsem si její poslední adresu. „Zřejmě jste ji nikdy moc dobře neznala, je to tak?“

Nikki pokrčila rameny. „Prohodily jsme pár slov, když

jsem se zastavila v kanceláři, ale byly to jen takové ty běžné fráze.“

„Co třeba její kamarádi nebo místa, kde by se mohla zdržovat?“

„To nevím. Podle mého odhadu si žila dost na vysoké noze. Hodně cestovala a chodila tehdy mnohem lépe oblečená než já.“

„Svědčila u soudu, že?“

„Ano, bohužel. Byla svědkem několika našich nechutných hádek, a to mi nepřilepšilo.“

„To stojí za to, abych si to přešetřila,“ řekla jsem.

„Uvidím, jestli se na ni něco domáknu. Nevíte ještě něco o něm? Nerozházel si to s někým, než umřel? V nějaké hádce nebo v důležité soudní při?“

„Nic, o čem bych věděla. On měl pořád něco důležitého na práci.“

„Napřed si promluvím s Charliem Scorsonim a uvidím, co k tomu řekne on… A podle toho budeme pokračovat dál.“

Nechala jsem na stole peníze za večeři a společně jsme vyšly ven. Nikki měla kousek odtud zaparkované auto, tmavě zelený oldsmobile, který vyšel z módy před deseti lety. Počkala jsem, dokud neodjela, a pak jsem došla půl bloku pěšky k sobě domů.

Když jsem dorazila, nalila jsem si sklenici vína a zasedla jsem, abych si utřídila informace, které jsem do té doby získala. Mám systém pořádání dat na kartotéční lístky.

Většina mých záznamů se týká svědků: co jsou zač, jak jsou s případem spojeni, data rozhovorů a další vyšetřování. Na některých kartičkách mám ostatní informace o případu, které si potřebuji ověřit, a na jiných poznámky o právních formalitách. Ty kartičky jsou velmi účelný způsob archivace fakt pro mé psané závěrečné zprávy. Připichuji si je na velkou vývěskovou tabuli nad pracovním stolem, dívám se na ně, a přitom si pro sebe vyprávím příběh, jak si ho představuji já. Vyplují tak na povrch překvapující

rozporuplnosti, nečekané nesrovnalosti i otázky, které jsem předtím přehlédla.

Pro Nikki Fifeovou jsem moc kartiček neměla a ani jsem se nesnažila nějak posoudit informace, které jsem dosud získala. Nechtěla jsem si vytvořit hypotézu příliš brzy v obavě, že by to mohlo podbarvit celý další průběh vyšetřování. Zdálo se však být jasné, že tohle byla vražda, kde alibi znamenalo málo nebo nic. Když už si dáte tu námahu a podstrčíte někomu do jeho antihistaminických kapslí místo prášku jed, pak už stačí jen sedět a čekat. Pokud nechcete riskovat, že zabijete i ostatní členy domácnosti, musíte najisto vědět, že daný preparát bere pouze vámi vyhlédnutá oběť, ale takových tabletek, které by tento požadavek splňovaly, jsou spousty: léky na vysoký tlak, antibiotika, dokonce třeba i prášky na spaní. Je to celkem jedno, pokud máte přístup ke zdroji. Vaší oběti to může trvat tři dny nebo tři neděle, ale nakonec si tu správnou tabletku vezme a vy ze sebe třeba dokonce dokážete vypravit i přijatelné faksimile překvapení a smutku. Další výhodou tohoto plánuje, že vlastně nemusíte být na místě, abyste svého vyvoleného zastřelili, utloukli, podřízli či vlastní rukou zardousili. I tam, kde je neodolatelná motivace zabít, by bylo pěkně odporné (aspoň si to myslím) vidět něčí vypoulené oči a naslouchat jeho předsmrtnému chroptění.

Navíc, při osobním provedení vždycky hrozí znepokojující

eventualita, že se karta obrátí a na prkně v márnici skončíte vy.

Co se metody týče, to číslo s oleandrem nebylo vůbec k zahození. Tento keř, někdy až pět metrů vysoký, s růžovými nebo bílými květy a půvabnými úzkými listy, roste po celé Santa Terese. Nemusíte se obtěžovat s ničím tak nápadným jako kupování jedu na krysy ve městě, kde není jediná krysa, ani si nemusíte nasazovat falešný knír, když se jdete do místního obchodu se zahrádkářskými potřebami zeptat po nějakém přípravku na hubení hmyzu bez nahořklé příchuti.

Zkrátka a dobře, metoda zavraždění Laurence Fifea, a očividně i Libby Glassové, byla levná, dostupná a snadno použitelná. Napadlo mě pár otázek, které jsem si zapsala, než jsem zhasla světlo. Když jsem usnula, bylo už dobře po půlnoci.

4

Ráno jsem odešla brzy do práce, abych naklepala na stroji úvodní fakta pro spis Nikki Fifeové, kde jsem ve stručnosti uvedla, jakou práci mám udělat, a skutečnost, že mi byl na konto vyplacen šek na pět tisíc dolarů. Pak jsem

zavolala do kanceláře Charlieho Scorsoniho. Jeho sekretářka mi řekla, že někdy mívá kolem třetí až čtvrté volno, takže jsem si sjednala schůzku na čtvrt na čtyři, a zbytek dopoledne jsem využila na vyhledávání informací. Když s někým mluvím poprvé, vždycky se hodí mít nějakou tu informaci v zásobě. Návštěva ve spořitelně a v okresním a novinářském archívu mi poskytla dostatečná fakta, abych si mohla načrtnout obrázek bývalého právního partnera Laurence Fifea. Charlie Scorsoni byl evidentně svobodný, měl vlastní dům, platil včas účty, občas se povinně vyjádřil na veřejnosti k nějakému případu, který to vyžadoval, nikdy nebyl zatčený ani ho nikdo nezažaloval, zkrátka to byl dosti konzervativní muž ve středních letech, který nehazardoval, nespekuloval na burze, ani nijak jinak neriskoval. Zahlédla jsem ho při procesu s Nikki a pamatovala jsem si, že byl trochu při těle.

Budova samotná vypadala jako maurský hrad: dvě patra bílých cihel s metr hlubokými okenními římsami, vsazovanými litinovými mřížemi a rohovou věžičkou, kde byly zřejmě záchodky a smetáky na podlahu. Scorsoni a Powers, advokátní kancelář, sídlila ve druhém patře. Opřela jsem se do masivních vyřezávaných dřevěných dveří a ocitla jsem se v nevelkém přijímacím prostoru s kobercem, který byl pod nohama měkký jako mech a měl přibližně stejnou barvu. Stěny byly bílé a visely na nich akvarely v pastelových barvách, samé abstrakce, a sem tam byla nějaká

pokojová rostlina; pod řadou úzkých oken vedle sebe stály v pravém úhlu dvě měkce polstrované asparágově zelené pohovky z široce vroubkovaného manšestru.

Sekretářka firmy vypadala na něco přes sedmdesát a mě napřed napadlo, že je třeba pronajatá od nějaké geriatrické agentury. Byla hubená a energická, s mikádem jako vystřiženým z dvacátých let a „hypermoderními“ brýlemi, na nichž spodní část jednoho skla zabíral umělý drahokam ve tvaru motýlka. Měla na sobě vlněnou sukni a bledě fialový svetr, který si určitě pletla sama, protože to bylo veledílo copánkových, dírkových, žakárových i mřížkových vzorů a obroubek s pikotkami. Okamžitě jsme se spolu spřátelily, poté co jsem rozpoznala výše zmíněné výtvory, moje tetička mě vychovávala v jejich područí, a brzy jsme si začaly tykat. Jmenovala se Ruth, hezké biblické jméno.

Byla hovorná, plná elánu, a tak mě napadlo, jestli to náhodou není vhodná partie pro Henryho Pittse. Jelikož mě Charlie Scorsoni nechával čekat, pomstila jsem se mu tím, že jsem z Ruth vylákala tolik informací, kolik jsem jen mohla, abych nevypadala moc neomaleně. Řekla mi, že pro Scorsoniho a Powerse pracuje sedm let, od té doby, co firma vznikla. Její muž od ní odešel kvůli mladší ženě (pětapadesátileté) a Ruth, poprvé po letech sama, byla zoufalá, že nikdy nesežene práci, protože jí tehdy bylo šedesát dva let, „ačkoli zcela zdráva“, jak řekla. Byla bystrá,

zdatná, a samozřejmě ji při každém pokusu odsunuly ženy třikrát mladší než ona, které byly hezké namísto schopné.

„Jediná skulinka, která mi zbyla, je tenhle flek,“ řekla a pak se sama sobě zachechtala. Udělila jsem Scorsonimu a Powersovi několik bodů za dobrý postřeh. Ruth na ně na oba pěla jen samou chválu. Její chvalozpěvy mě však přesto dostatečně nepřipravily na muže, který mi potřásl rukou přes stůl, když jsem po třičtvrtěhodině byla konečně uvedena do jeho kanceláře.

Charlie Scorsoni byl mohutný, ale veškerá nadváha, která mi utkvěla v paměti, byla ta tam. Měl husté nazrzlé vlasy, ustupující na spáncích, ostře řezanou čelist a bradu s puklinou uprostřed. Jeho modré oči zvětšovaly velké brýle bez obrouček. Měl rozepnutý límeček, kravatu našikmo, rukávy vyhrnuté tak vysoko, jak to jen dovolovala jeho svalnatá předloktí. Seděl rozvalený na své otáčecí židli s nohama opřenýma o kraj stolu. Chvíli trvalo, než se mu na tváři objevil úsměv, z něhož sálala potlačovaná sexualita.

Choval se zadumaně a pozorně, a přitom si na mně prohlížel každý detail tak zevrubně, až mě to uvádělo do rozpaků.

Sepjal si ruce na temeni. „Ruth říká, že máte pár dotazů na Laurence Fifea. O co jde?“

„Ještě nevím. Prošetřuji jeho smrt a připadalo mi logické začít právě tady. Vadilo by vám, kdybych si sedla?“

Pokynul mi jednou rukou skoro ledabyle, ale výraz se mu změnil. Sedla jsem si a Scorsoni se v židli napřímil.

„Nikki je prý venku na podmínku,“ řekl. „Je blázen, pokud tvrdí, že ho nezabila.“

„Neřekla jsem, že pracuji pro ni.“

„To je přece jasné jak facka, že nikdo jiný by se s tím nenamáhal.“

„Třeba ne. Vy nevypadáte, že by vás ten nápad příliš potěšil.“

„Heleďte se. Laurence byl můj nejlepší kamarád. Strčil bych za něho ruku do ohně.“ Díval se zpříma, ale pod povrchem se skrýval nějaký osten, smutek, zlost obrácená špatným směrem. Dalo se to těžko říct.

„Znal jste Nikki dobře?“ zeptala jsem se.

„Řekl bych, že dostatečně dobře.“ Ten pocit sexuality, který byl zpočátku tak markantní, se začal vytrácet, a mě napadlo, jestli ho umí vypínat a zapínat jako radiátor.

Rozhodně se teď choval ostražitě.

„Jak jste se s Laurencem seznámil?“

„Chodili jsme spolu na denverskou univerzitu. Byli jsme ve stejném studentském spolku. Laurence byl playboy.

Všechno mu šlo hladce. Na práva šel na Harvard a já na státní univerzitu do Arizony. Jeho rodina měla peníze. Moje ne. Pár let jsem ho neviděl, pak jsem se doslechl, že si tady ve městě otevřel vlastní právnickou firmu. Zašel jsem za ním a promluvil si s ním o tom, že pro něj chci dělat, a on souhlasil. Za dva roky mě udělal svým partnerem.“

„Tehdy byl ženatý se svou první manželkou?“

„Jo, Gwen. Pořád tady ještě někde bydlí, ale já bych si na ni dal trochu pozor. Hrozně zahořkla a slyšel jsem, že o něm říká nehezké věci. Má někde na State Street psí salón, jestli vám to k něčemu bude. Já sám se jí snažím vyhnout.“

Díval se na mě upřeně, až jsem nabyla dojmu, že přesně ví, kolik mi toho řekne a kolik ne.

„Co Sharon Napierová? Pracovala pro něho dlouho?“

„Byla tady, když jsem sem nastoupil, i když se moc nepředřela. Nakonec jsem si pořídil svou vlastní sekretářku.“

„Snášeli se s Laurencem dobře?“

„Pokud vím, tak ano. Tvrdla tady, dokud neskončil proces, a pak odešla. Obrala mě o nějaké peníze, které jsem jí dal jako zálohu před výplatou. Jestli na ni někde narazíte, moc by mě potěšilo, kdybych se o nich něco dověděl. Poslal bych jí složenku nebo tak nějak, jen abych jí dal vědět, že jsem nezapomněl na staré časy.“

„Říká vám něco jméno Libby Glassová?“

„Kdo?“

„Byla to účetní, která vám vedla agendu v Los Angeles.

Dělala u Haycrafta a McNiece.“

Scorsoni ještě chvíli vypadal, že mu to nic neříká, a pak zavrtěl hlavou. „Co ta s tím má společného?“

„Byla taky otrávena oleandrem zrovna v době, kdy zemřel Laurence,“ řekla jsem. Nereagoval nijak zvlášť

šokovaně nebo vyděšeně. Skepticky se zatáhl za spodní ret a pokrčil rameny.

„To je pro mě novinka, ale budu vám věřit,“ řekl.

„Vy sám jste se s ní nikdy nesetkal?“

„To jsem asi musel. O administrativu jsme se s Laurencem starali společně, ale do styku s manažery přišel většinou on. Ale já jsem se do toho občas taky pustil, takže jsem na ni asi někde narazil.“

„Prý s ní měl poměr,“ řekla jsem.

„O mrtvých jen v dobrém,“ řekl Scorsoni.

„To jistě, ale on přece měl ženské,“ zkusila jsem to opatrně. „Nechci s tím být otravná, ale u soudu to dosvědčila spousta žen.“

Scorsoni se usmál nad krabičkou, kterou si kreslil do svého právnického zápisníku. Lišácky se na mě podíval.

„Řeknu to takhle. Za prvé, nikdy se nikomu nevnucoval.

A za druhé, nechce se mi věřit, že by si něco začal s kolegyní z práce. To nebylo v jeho stylu.“

„A co jeho klientky? S těmi si taky nic nezačínal?“

„Bez komentáře.“

„Vy byste se vyspal se svou klientkou?“

„Těm mým je všem osmdesát, takže odpověď zní ne. Já dělám majetkové věci, on dělal rozvody.“ Podíval se na hodinky a pak odsunul židli. „Hrozně mě mrzí, že to musíme přerušit, ale je čtvrt na pět a já se musím připravit na případ.“

„Promiňte, nechtěla jsem vás okrádat o čas. Bylo od vás moc hezké, že jste mě přijal, i když jsem se ohlásila až těsně předtím.“

Scorsoni mě doprovodil ven z kanceláře a z jeho velkého těla sálalo horko. S levou rukou opřenou o futro mi přidržel dveře. A opět mu z očí vykoukl ten stěží potlačovaný samec.

„Hodně štěstí,“ řekl. „Obávám se, že toho moc nevypátráte.“

Vyzvedla jsem si lesklé fotografie formátu dvacet krát dvacet pět s trhlinou v chodníku, kterou jsem vyfotografovala pro Kalifornskou pojišťovnu. Šest záběrů

prasklého betonu to ukazovalo dostatečně jasně. Osoba uplatňující nárok z pojistné smlouvy, Marcia Threadgillová, si zažádala o vyplacení úrazové pojistky s tvrzením, že zakopla o vyčnívající kus chodníku, který vytlačily nahoru kořeny stromu spolu se sesouvající se půdou. Marcia Threadgillová zažalovala majitele obchodu pro kutily, jehož

majetek zahrnoval i bludný chodník. Pojistná škoda nebyla velká, něco kolem čtyř tisíc osmi set dolarů, což

zahrnovalo účty od lékaře a vzniklé škody plus ušlý zisk za dobu, kdy nechodila do práce. Vypadalo to, že to pojišťovna zaplatí, ale byla jsem pověřena, abych zběžně prozkoumala málo pravděpodobnou možnost, že jde o podvod.

Byt paní či slečny Threadgillové byl v terasovém domě postaveném na kopci s výhledem na pláž, nedaleko ode mě.

Zaparkovala jsem auto asi o šest schodů dál a vyndala jsem

z kastlíku nad vedlejším sedadlem dalekohled. Když jsem se zkroutila na sedadle, podařilo se mi tak akorát zaostřit na její terasu. Viděla jsem dost dobře na to, abych odhalila, že své kapradiny nezalévá tak, jak by měla. V pokojových rostlinách se moc nevyznám, ale když na nich všechno zelené zhnědne, dojde mi, že je něco v nepořádku. Jedna z kapradin patřila k oné ošklivé odrůdě s šedivými chlupatými pacičkami, které pokradmu vylézají z květináče. Člověk, který něco takového má doma, má pravděpodobně sklony ke švindlování a já jsem si ji dovedla představit, jak vleče na svých údajně naražených zádech pytel kompostní zeminy.

Sledovala jsem její byt hodinu, ale neobjevila se. Jeden z mých bývalých kompliců tvrdil, že jedinými vhodnými adepty na detektivy jsou muži, protože mohou sedět v zaparkovaném autě a diskrétně močit do plechovky od tenisáků, čímž se vyvarují nežádoucích absencí. Marcia Threadgillová mě přestávala zajímat a chtělo se mi tak strašně na záchod, že jsem odložila dalekohled a cestou zpátky do města jsem vyhledala nejbližší autoservis.

Znovu jsem se stavila ve spořitelně a promluvila jsem si se známým, který mě nechává nahlédnout do materiálů, které normálně nejsou přístupné veřejnosti. Poprosila jsem ho, aby se podíval, co se dá najít o Sharon Napierové. Řekl, že se mi ozve. Zařídila jsem si pár soukromých záležitostí a pak jsem šla domů. Nebyl to právě úspěšný den, ale ona

většina mých dnů je stejná: ověřování a prověřování, zaplňování bílých míst, drobná práce, která je pro tohle povolání naprosto nezbytná, ale sotva nějak napínavá.

Základními vlastnostmi dobrého detektiva je dříčská povaha a bezmezná trpělivost. Společnost ženy po léta nevědomky stylizuje do této pozice. Zasedla jsem ke stolu a svěřila jsem Charlieho Scorsoniho do opatery několika kartičkám. Byl to znepokojující rozhovor a měla jsem pocit, že jsem s ním ještě neskončila.

5

žít v podnebí, jaké jev Santa Terese, je jako obývat místnost se zářivkou přímo nad hlavou. Osvětlení je neměnné, světla i jasu je dost, ale stíny veškeré žádné a k tomu rušivý nedostatek dimenze. Dny jsou pod poklopem slunečního svitu. Často bývá dvacet stupňů a jasno. A k tomu patří chladné noci. Období dešťů sice přicházejí, ale po celý zbytek roku se dny navzájem podobají. A nehybné nebe bez jediného mráčku člověka podivně dezorientuje, takže si nedokáže uvědomit, jaké je právě roční období.

Podobný pocit má člověk v domě bez venkovních oken.

Vědomě neregistrované přidušení, jako kdyby se ve vzduchu částečně, ne úplně, nedostávalo kyslíku.

Ze svého bytu jsem odešla přesně v devět a vydala jsem se na sever do Chapelu. Zastavila jsem se pro benzín a u samoobslužné pumpy jsem si jako obvykle pomyslela, jaké je to prosté, ale absurdní potěšení, umět si něco takového udělat sama. Než jsem našla K9 Korners bylo už devět patnáct. Nenápadná vývěska ve výloze oznamovala, že provozní doba začíná v osm. Salón byl spojen s veterinární ordinací na State Street, přesně v tom místě, kde se prudce stáčela. Dům byl natřen na starorůžovo a v jednom křídle měl obchod s tábornickými potřebami, který měl ve výloze zavěšený spacák-mumii a figurínu v kempinkové soupravě, tupě zírající na stanovou tyčku.

Prodrala jsem se do salónu doprovázena štěkotem mnoha psů. Já a psi, to nejde dohromady. Nevyhnutelně mi zastrčí čumák přímo do rozkroku nebo se mi pověsí na nohu, jako by chtěli předvést nějaký dvounohý taneček. Stávalo se, že jsem pokulhávala jako chromá se psem v závěsu, zatímco jejich pánové do nich bezvýsledně tloukli a křičeli: „Hamlete, fuj! Co to do tebe vjelo?“ Takovému psu se dá dost těžko podívat do očí, takže si od nich radši udržuji odstup.

V salónu stála skleněná vitrína plná psí kosmetiky a na zdi visela spousta fotografií psů a koček. Po mé pravici byly dvoukřídlové dveře, které ústily do malé provozovny s

několika propojenými místnostmi. Když jsem nahlédla dovnitř, bylo vidět několik psů v různých stadiích upravenosti. Většina z nich se třásla a úpěnlivě koulela očima. Jeden z nich měl na čupřině přímo mezi ušima uvázanou červenou mašličku. Na pracovním stole bylo několik hnědých bobků, které se mi zdály být povědomé.

Kadeřnice na mě vzhlédla od práce.

„Co si přejete?“

„Ten pes právě šlápl do toho hnědého bobku.“

Podívala se na stůl. „Ale Dashielli, fuj. Víckrát to nedělej. Omluvte mě na chviličku,“ řekla. Dashiell celý roztřesený zůstal stát na stole. Popadla pár papírových ručníků a hbitě shrábla Dashiellův drobný prohřešek. Brala to docela dobromyslně. Bylo jí kolem pětačtyřiceti. Měla velké hnědé oči a šedivé vlasy až na ramena, sčesané dozadu a svázané šátkem. Měla na sobě tmavě vínový pracovní plášť a bylo vidět, že je vysoká a štíhlá.

„Jste Gwen?“

Pohlédla na mě a letmo se usmála. „Ano, jsem.“

„Já jsem Kinsey Millhoneová. Jsem soukromý detektiv.“

Gwen se zasmála. „Proboha, co má tohle znamenat?“

Zbavila se papírového ručníku, přistoupila ke dveřím a otevřela je dokořán. „Pojďte dále. Hned jsem zpátky.“

Zvedla Dashiella ze stolu a odnesla ho do zadní místnosti kousek vlevo. Další psi začali štěkat a bylo slyšet, jak někdo vypnul ventilátor. Vzduch vevnitř zhoustl vedrem,

byl cítit zápach vlhkých chlupů a podivná kombinace odvšivovacího šampónu a parfému pro psy. Podlaha z hnědých linoleových čtverců byla pokrytá různými odstřižky jako u holiče. V sousední místnosti bylo vidět, jak mladá dívka koupe psa ve vysoké vaně. Nalevo ode mě čekalo v klecích několik opentlených psů, až si je někdo přijde vyzvednout. U druhého pracovního stolu další mladá žena stříhala pudla. Se zájmem se na mě podívala. Gwen se vrátila s malou šedou fenkou pod paždím.

„To je Wuffles,“ řekla a napůl se psovi snažila zavřít tlamu. Wuffles jí párkrát olízla obličej. Gwen zaklonila hlavu a zašklebila se.

„Doufám, že vám nevadí, když tohle dodělám. Posaďte se,“ řekla přívětivě a ukázala na kovovou stoličku kousek ode mě. Vyhoupla jsem se na ni a přála jsem si, abych nemusela vyslovit jméno Laurence Fifea. Podle toho, co mi říkal Charlie Scorsoni, by to mělo značně pokazit její dobrou náladu.

Gwen začala stříhat Wufflesiny drápky. Přidržovala si ji na břiše, aby zabránila prudkým pohybům. „Zřejmě jste místní,“ prohodila.

„Ano, mám tady v centru kancelář,“ odpověděla jsem a automaticky jsem vytáhla svůj průkaz. Přidržela jsem ho před ní, aby si ho mohla přečíst. Přelétla jej očima a zjevně v ní nevzbudil valný zájem či podezření. Vždycky mě ohromuje, když mně lidé důvěřují.

„Pokud vím, byla jste vdaná za Laurence Fifea,“

osmělila jsem se.

„Ano, správně. To je kvůli němu? Je už spoustu let mrtev.“

„Já vím. Vyšetřování jeho případu bylo obnoveno.“

„No teda, to vypadá zajímavě. A kdo ho obnovil?“

„Nikki. Kdo jiný?“ řekla jsem. „Oddělení vražd ví o tom, že to přešetřuji, a slíbili mi svou podporu, pokud vás to zajímá. Mohla byste mi odpovědět na několik otázek?“

„Dobře,“ řekla. Měla obezřetný tón, ale byla v něm i známka zájmu, jako kdyby jí vyšetřování připadalo sice překvapující, ale ne nutně špatné.

„Ani vás to moc nepřekvapilo,“ poznamenala jsem.

„Ale ve skutečnosti ano. Myslela jsem, že je to uzavřený případ.“

„No, já to právě začínám přešetřovat a může se stát, že na nic nepřijdu. Nemusíme o tom mluvit tady, jestli je to nevhodné. Nerada vás vyrušuji z práce.“

„Mně je to jedno, pokud vám nevadí, že se budete muset dívat, jak stříhám psy. Zrovna teď si opravdu nemůžu dovolit odejít. Máme dnes plno. Počkejte chvíli,“ řekla.

„Kathy, mohla bys mi podat ten spray proti vším? Mám dojem, že jsme jich tady pár přehlédly.“

Tmavovlasá dívka zanechala česání pudla, aby se natáhla pro odvšivovací spray a podala ho Gwen.

„To je Kathy, jak už vám asi došlo,“ řekla Gwen. „Tamta po lokty v mydlinkách je Jan.“

Gwen začala Wuffles sprayovat s tváří odvrácenou, aby nevdechovala výpary. „Promiňte. Pokračujte.“

„Jak dlouho jste byla za Fifea vdaná?“

„Třináct let. Seznámili jsme se na škole, když byl ve třeťáku a já v prváku. Znala jsem ho asi tak půl roku.“

„Byly to dobré nebo špatné roky?“

„V tomhle ohledu jsem trochu změkla,“ připustila. „Dřív jsem si myslela, že to byla ztracená léta, ale teď si tím nejsem tak úplně jistá. Vy jste Laurence znala?“

„Párkrát jsem se s ním setkala,“ řekla jsem. „Jen zběžně.“

Gwen se zatvářila sarkasticky. „Uměl být moc šarmantní, když chtěl, ale v jádru to byl opravdický hajzl.“

Kathy se ohlédla po Gwen a zaculila se. Gwen se rozesmála. „Tyhle dvě už slyšely mou verzi snad stokrát,“

dodala na vysvětlenou. „žádná z nich ještě nikdy nebyla vdaná, takže mě to svádí hrát ďáblova advokáta. No, ale tehdy jsem byla poslušná a svědomitá manželka a svou roli jsem hrála s takovou oddaností, jakou by svedl málokdo.

Vařila jsem elegantní jídla. Sepisovala jsem seznamy.

Uklízela jsem v domě. Vychovávala jsem děti. Neříkám, že jsem byla kdovíjak skvělá, ale hrozně jsem si to brala k srdci. Nosila jsem vlasy vyčesané do drdolu, ani sponka z něho nekoukala, a měla jsem takové ty komplety, co se

snadno svlékají a oblékají, jako pro panenky.“ Odmlčela se a zasmála se představě sebe samotné, a přitom dělala, jako že si s krku stahuje špagát. „Ahoj, já jsem Gwen. Jsem vzorná manželka,“ zatroubila nosovým hlasem jako papoušek. Chovala se srdečně, jako kdyby zemřela ona, a ne Laurence, a její bližní na ni s láskou vzpomínali. Chvíli se dívala na mě a chvíli zase stříhala a česala psa na stole před sebou, ale v každém případě byla přátelská, sotva ten zatrpklý, odtažitý přístup, který jsem očekávala.

„Když to skončilo, byla jsem pěkně naštvaná, ani ne tak na něho, jako na sebe, že jsem mu na to skočila. Totiž, abyste mi správně rozuměla. Mně se to líbilo, jak to tehdy bylo, a vyhovovalo mi to, ale zároveň jsem celou tu dobu prodělávala jistou formu smyslové deprivace, takže když

naše manželství zkrachovalo, byla jsem naprosto nepřipravená jednat s okolním světem. On spravoval peníze.

On všechno dirigoval. On rozhodoval o všech důležitých věcech, zvlášť, když šlo o děti. Já jsem je myla, oblékala a krmila a on určoval, co budou v životě dělat. Tehdy jsem si to neuvědomovala, protože jsem ho pořád jen opečovávala, abych se mu zavděčila, což nebylo nic snadného, ale když se teď na to dívám s odstupem času, byla to pěkná sviňárna.“

Podívala se na mě, jestli mi vadí její slovník, ale já jsem se na ni jen usmála.

„Takže teď mluvím jako všechny ostatní ženské, kterým ztroskotalo manželství. To víte, jsme na to všechny trochu alergické, protože máme pocit, že jsme byly něčí majetek.“

„Říkala jste, že jste trochu změkla,“ připomněla jsem jí.

„Jak se to přihodilo?“

„Za šest tisíc dolarů za terapii,“ řekla suše.

Usmála jsem se. „Kvůli čemu jste se rozvedli?“

Tváře jí trochu zrudly, ale pohled měla stále stejně upřímný. „To bych si radši nechala na jindy, pokud vás to opravdu zajímá.“

„Jasně, to je v pořádku,“ řekla jsem. „Stejně jsem vám nechtěla skákat do řeči.“

„Ona to nebyla všechno jen jeho vina,“ pokračovala.

„Ale já jsem taky nemohla za všechno a s tím rozvodem to byla studená sprcha. Úplně mě odrovnal, to vám povídám.“

„Jak?“

„No úplně. Byla jsem vyděšená a navíc naivní. Chtěla jsem se Laurence zbavit a bylo mi jedno, za jakou cenu. Až

na děti. Bojovala jsem o ně zuby nehty, ale co vám mám povídat? Prohrála jsem to. Nikdy jsem se z toho docela nevzpamatovala.“

Chtěla jsem se jí zeptat, na základě čeho byly děti svěřeny do péče jemu, ale měla jsem dojem, že je to ožehavá otázka. Radši ji teď nechat stranou a jestli to půjde, vrátit se k ní později. „Ale děti se pak přece musely vrátit k vám.

Zvlášť, když jeho druhou ženu zavřeli.“

Gwen se svou šikovnou rukou zatahala za pramen šedivých vlasů. „V té době už byly skoro na střední škole.

Gregory vlastně šel na školu hned ten podzim a Diana o rok později. Ale byly na tom dost špatně. Laurence vyžadoval přísnou disciplínu. Ne že bych proti tomu něco měla, podle mě děti potřebují pevnou ruku –, ale když on byl hrozně panovačný, naprosto neschopný jakýchkoli emocí, dost agresivní v jednání s lidmi, a hlavně s dětmi. Takže po pěti letech takového režimu byli ti dva odtažití a uzavření.

Defenzivní a nekomunikativní. Z toho, co jsem mohla odhadnout, jeho vztah k nim byl založen na útočení, byli povinni se mu ze všeho zpovídat, tak jako to dělal se mnou.

Samozřejmě jsem je vídala každý druhý víkend a tak dále a mohla jsem s nimi být přes léto. Jenže jsem vůbec neměla tušení, jak daleko to zašlo. A jeho smrt, to pro ně byl pořádný kopanec do hlavy na závěr. Určitě měli oba dva spoustu pocitů, které si nikdy neujasnili. Diana šla rovnou k terapeutovi. A Gregory ještě do teď k někomu chodí, i když

ne pravidelně.“ Na chvíli se odmlčela. „Mám pocit, jako kdybych vám tady popisovala klinické případy.“

„Ale ne, vážím si vaší otevřenosti,“ řekla jsem. „Bydlí vaše děti taky tady ve městě?“

„Greg teď bydlí jižně od Palm Springs. U Saltonského jezera. Má tam loď.“

„Co dělá za práci?“

„On nic dělat nemusí. Laurence je vskutku dobře finančně zaopatřil.

Nevím, jestli jste si to už byla ověřit v pojišťovně, ale jeho pozůstalost byla rovným dílem rozdělena mezi jeho tři děti, Grega, Dianu a Nikkina syna Colina.“

„A co Diana? Kde je?“

„Chodí do školy v Claremontu. Dělá si další titul. Zajímá se o výuku hluchých dětí a dost jí to jde. Napřed jsem z toho měla trochu obavy, protože mám podezření, že si to v hlavě všechno spojila dohromady, můj rozvod, Nikki, Colina a svou vinu, i když to s ní nemělo nic společného.“

„Počkejte chvíli. Nechápu, co tím myslíte,“ přerušila jsem ji.

Gwen se na mě překvapeně podívala. „Myslela jsem, že jste s Nikki mluvila.“

„Mluvily jsme spolu jednou.“

„Ona vám neřekla, že Colin je hluchý? Od narození neslyší. Už si přesně nepamatuji, čím to bylo, ale zjevně s tím nešlo nic dělat. Diana z toho byla hrozně smutná. Bylo jí myslím třináct, když se to miminko narodilo, a možná, že to pro ni byl nežádoucí vetřelec. Nemíním pořád všechno tak analyzovat, ale s tímhle přišel její psychiatr a řekla bych, že to sedí. Myslím, že teď už většinu toho dokáže vyjádřit sama, a taky to dělá, takže nemám pocit, že bych vyzrazovala nějakou důvěrnost.“

Vybrala dva pruhy stužky ze zhruba asi dvaceti špulek, které byly zavěšené na panelu nad pracovním stolem.

Přiložila k psí hlavě modrou a oranžovou. „Tak co myslíš, Wufičko? Modrou nebo oranžovou?“

Wuffles obrátila oči v sloup (předpokládám, že to byly oči) a šťastně zafuněla. Gwen vybrala oranžovou a musela jsem uznat, že se k stříbrošedé kštici Wufflesiných chlupů

svým způsobem hodila. Fenka byla poslušná, plná důvěry a blažil ji každý Gwenin pohyb, i když její pozornost byla napůl obrácena ke mně.

„Gregory bral nějakou dobu drogy,“ řekla Gwen konverzačním tónem. „Vypadá to, že tohle dělala jeho generace, když si ta naše hrála na vzornou rodinku. Ale je to bezva kluk a teď je už myslím v pořádku. Nebo spíš v rámci možností. Je spokojený, což je daleko víc, než může říct většina z nás, chci říct, že já jsem spokojená, ale znám spoustu lidí, kteří nejsou.“

„To ho ta loď neomrzí?“

„Doufám, že ano,“ prohodila Gwen. „Může si dovolit dělat všechno, na co pomyslí, takže až bude mít zábavy dost, najde si něco užitečného na práci. Je to moc chytrý a schopný kluk, i když zrovna teď je líný. Někdy mu to závidím.“

„Myslíte, že by to děti rozrušilo, kdybych s nimi mluvila?“

Gwen to zaskočilo, poprvé vypadala, že ji něco vyvedlo z konceptu. „O jejich otci?“

„Možná, že budu muset,“ řekla jsem. „Nerada bych to dělala, aniž byste o tom věděla, ale mohlo by to opravdu pomoct.“

„Snad by to nemělo vadit,“ svolila, ale v jejím tónu se ozývalo plno pochybností.

„Můžeme si o tom promluvit jindy. Třeba to vůbec nebude zapotřebí.“

„No. Tak dobře. Nevím, jak by jim to mohlo ublížit.

Musím říct, že dost dobře nechápu, proč jste se do toho případu zase pustila.“

„Asi proto, abych zjistila, jestli bylo spravedlnosti učiněno zadost,“ řekla jsem. „Zní to melodramaticky, ale právě o to vlastně jde.“

„Spravedlnosti pro koho? Pro Laurence nebo pro Nikki?“

„Možná, že byste mi měla říct, co si myslíte vy.

Předpokládám, že jste se s nimi příliš v lásce neměla, ale myslíte si, že Laurence dostal, co si zasloužil?“

„Jasně, proč ne? Nevím, jak ona. Počítám, že proces byl spravedlivý, a jestli z něj vyplynulo tohle, tak to musela udělat. Ale bývaly časy, kdybych to bývala udělala sama, kdybych věděla jak.“

„Takže kdyby ho zabila, tak vy byste jí to nekladla za vinu?“

„Ani já, ani půl tuctu ostatních,“ dodala lhostejně.

„Laurence si znepřátelil spoustu lidí. Mohli jsme založit klub a vydávat každý měsíc oběžník. Pořád ještě potkávám lidi, kteří se ke mně přitočí a řeknou: ‚Zaplať pánbůh, že je po něm.‘ Doslova. Procedí to mezi zuby.“ Gwen se znovu zasmála. „Omlouvám se, pokud to zní rouhavě, ale on to nebyl hodný člověk.“

„Ale kdo přesně to říká?“

Dala si ruku v bok a unaveně se na mě podívala. „Jestli máte hodinku, tak vám nadiktuju seznam,“ řekla.

Zasmála jsem se. Zdálo se, že prostě musí pořád vtipkovat, anebo si jen připadala nesvá. Mluvit se soukromým detektivem lidi často znervózňuje.

Gwen postavila fenku do prázdné klece, načež odešla do vedlejšího pokoje, odkud přivedla velkého anglického ovčáka. Napřed mu nadzvihla přední tlapy a položila je na stůl a pak mu za jeho ustrašeného kňučení s námahou vytáhla nahoru zadní nohy.

„No tak dělej, Dukeu,“ vyštěkla. „Tohle je taková měkotina.“

„Myslíte, že bychom si brzy mohly zase promluvit?“

zeptala jsem se.

„Jistě, ráda. Končím tady v šest. Jestli máte potom čas, můžeme si spolu dát něco k pití. Když už je večer, mám chuť se napít.“

„Já taky. Takže se pak uvidíme,“ řekla jsem.

Seskočila jsem ze svého štokrlátka a vyšla jsem ven.

Když se za mnou zavřely dveře, už se bavila se psem.

Napadlo mě, co ještě věděla a kolik z toho mně byla ochotná sdělit. A taky jsem si přála, abych mohla za dalších deset let vypadat tak skvěle jako ona.

6

Zastavila jsem u telefonní budky a volala jsem Nikki.

Vzala to na třetí zazvonění.

„Nikki? Tady Kinsey. Mám na vás prosbu. Mohla bych se nějak dostat do domu, kde jste bydleli s Laurencem?“

„Jasně. Pořád mně ještě patří. Právě odjíždím autem do Monterey, abych vyzvedla Colina, ale je to cestou. Můžeme si tam dát sraz, jestli chcete.“

Dala mi adresu a řekla, že tam dorazí tak za čtvrt hodiny.

Zavěsila jsem a vrátila jsem se ke svému autu. Nevěděla jsem přesně, po čem pátrám, ale chtěla jsem se tam projít a získat představu, jaké to bylo, žít jako oni. Dům byl v Montebellu, městské čtvrti, o které se tvrdí, že tam bydlí víc milionářů na kilometr čtvereční, než kdekoli jinde ve Spojených státech. Většina domů ani není ze silnice vidět.

Jen občas lze zahlédnout tašky na střeše, ukryté ve spleti

olivovníků a virginských dubů. Hodně parcel je ohraničených klikatými zdmi z ručně opracovaného kamene, porostlými popínavými růžemi a řeřichami. Silnice lemují obrovské eukalypty, které se občas střídají s palmami, vyhlížejícími jako obrácené španělské vykřičníky.

Dům Fifeů stál na rohu dvou uliček, ukrytý z dohledu pětimetrovým živým plotem, který se v jednom místě rozestupoval před úzkou dlážděnou cestou vedoucí k domu.

Dům byl pořádně veliký: jednopatrový, omítnutý špinavě bílým sádrovým štukem a s bíle natřenými okny. Fasáda byla bez ozdob, z jedné strany s krytým sloupořadím.

Okolní pozemek vypadal stejně střízlivě, až na trsy kalifornských máčků v odstínech broskvově a sytě žluté, zlaté a růžové. Za domem byla vidět dvojitá garáž nahoře s přístavkem, který zřejmě obýval správce objektu. Trávníky byly udržované a dům, i když měl neobydlený ráz, nevypadal zanedbaně. Zaparkovala jsem auto na úseku příjezdové cesty, který se stáčel zpátky, aby se odtud dalo snadno vyjet. Navzdory střeše z červených tašek dům působil spíš francouzsky než španělsky: okna bez říms, hlavní vchod ve stejné úrovni se zahradou.

Vystoupila jsem z auta a popošla jsem kousek doprava.

Moje kroky nebylo na světle růžových dlaždicích ani slyšet.

Vzadu jsem zahlédla obrysy bazénu a poprvé jsem pocítila cosi hrůzného a nepatřičného. Bazén byl po okraj plný hlíny a odpadků. Hliníková zahradní židle byla napůl zabořená v

navážce a příčkami jí prorůstal plevel. Skákací prkno teď čnělo nad hrbolatým povrchem z posekané trávy a spadaného listí, jako kdyby voda v bazénu zhoustla a ztuhla.

Schůdky se zábradlíčkem se ztrácely v hlubinách a přilehlá betonová plocha byla posetá temnými skvrnami.

Přistihla jsem se, že tam přicházím se stísněným pocitem, a z mého soustředění mě vyplašilo zlověstné syčení. Pozoruhodnou rychlostí se ke mně kolébaly dvě obrovské bílé husy s hlavami vystrčenými dopředu, zobáky s vyčnívajícími jazyky otevřenými jako hadi, a vydávaly děsivý zvuk. Mimovolně jsem přidušeně vykřikla a začala jsem ustupovat ke svému autu. Hrůzou jsem z nich nespouštěla oči. Přibližovaly se ke mně rychlostí, která mě přinutila k úprku. Stěží jsem doběhla k autu dřív, než mě dohonily. Trhnutím jsem otevřela dveře a hned jsem je zabouchla v panice, jakou jsem už léta necítila. Zamkla jsem oboje dveře a už už jsem čekala, že ti zmijáci budou tak dlouho tlouct na moje okna, až dosáhnou svého. Chvíli přešlapovaly, napůl na špičkách, plácaly křídly a v černých očích se jim nevraživě blýskalo. Jejich syčící tváře byly ve stejné výšce jako můj obličej. Potom ztratily zájem a s kejháním a syčením se odkolébaly pryč a vztekle přitom klovaly do trávy. Až do té chvíle mě nikdy nenapadlo počítat rozzuřené husy mezi mé fobie, ale najednou se vyšvihly až na vrchol žebříčku společně s červy a vodními brouky.

Nikkiino auto zastavilo za mým. Vystoupila naprosto vyrovnaná a došla ke mně, když jsem otevírala kličkou okénko. Ty dvě husy se znovu objevily za rohem domu a už

si to šněrovaly rovnou k jejím lýtkům. Zběžně na ně pohlédla a pak se zasmála. Obě se zase vztyčily a bezvýsledně plácaly krátkými křídly. Najednou se chovaly neškodně. Nikki v ruce držela sáček s chlebem a hodila jim pár drobků.

„Co to proboha je?“ Opatrně jsem vylezla z auta, ale žádná z nich si mě ani za mák nevšímala.

„To je Jeníček a Mařenka,“ řekla bodře. „Jsou to embdenské husy,“

„že jsou to husy, to bych poznala. Co se stalo? To je někdo vycvičil k vraždění?“

„Malé děti díky nim nelezou na pozemek,“ řekla.

„Pojďte dovnitř.“ Zasunula klíč do zámku a hlavní dveře se otevřely. Nikki se zastavila, aby zvedla reklamní letáčky, které pošťák prostrčil škvírou ve dveřích. „Pošťák jim dává slané sušenky,“ dodala. „Sežerou všechno.“

„Kdo měl ještě klíč od domu?“ zeptala jsem se. Všimla jsem si panelu poplašného zařízení, které bylo zjevně vypnuté. Pokrčila rameny. „Laurence a já. Greg a Diana.

Nikdo jiný mě nenapadá.“

„Zahradník? Služka?“

„Oba dostali klíče teď, ale tehdy myslím ne. Byla u nás hospodyně, paní Vossová. Ta asi klíč měla.“

„Měli jste tehdy bezpečnostní zařízení?“

„To máme teď, ale jen poslední čtyři roky. Měla jsem ten dům prodat už dávno, ale nechtělo se mi o takových věcech rozhodovat, když jsem byla ve vězení.“

„Musí stát spoustu peněz.“

„To ano. Ceny nemovitostí se ztrojnásobily a my jsme za něj tehdy zaplatili sedm set padesát tisíc. Vybral ho on. Z

obchodních důvodů ho nechal napsat na mě, ale mně se nikdy nějak zvlášť nelíbil.“

„Kdo ho zařizoval?“

Nikki se stydlivě usmála. „Já. Nemyslím, že by ho Laurence uměl zařídit líp, ale já jsem se mu tím rafinovaně pomstila. Trval na tom, že ten dům koupíme, a tak jsem to udělala úplně bez šťávy.“

Pokoje byly velké, stropy vysoké a dovnitř proudilo spoustu světla. Na podlaze byly na tmavo namořené parkety.

Uspořádání pokojů bylo velmi konvenční: napravo hala, nalevo jídelna a za ní kuchyně. Za halou byl obývací pokoj a dlouhá prosklená veranda, která se z té strany táhla po celé délce domu. Dům měl zvláštní atmosféru, jako výklad obchodního domu se zvlášť elegantním bytovým vybavením. Považovala jsem to za důsledek toho, že tam celé roky nikdo nebydlel. Nábytek stál pořád na svém místě a nikde ani smítko prachu. Po domě nebyly žádné pokojové rostliny ani časopisy, žádné stopy po nějaké probíhající

činnosti. Dokonce i ticho mělo dutý zvuk, pustý a bez života.

Celý interiér byl veden v neutrálních tónech: šedé a ústřicově bílé, oříškové a skořicově hnědé. Pohovky a židle měly měkké čalounění, zaoblená opěradla a nadýchané polštářky, něco jako secesní styl bez jakékoli snahy se předvádět. Bylo to vkusné spojení moderního a starožitného a bylo patrné, že Nikki věděla, co dělá, i když jí na tom nezáleželo.

Nahoře bylo pět ložnic, každá s krbem, koupelnou pozoruhodných rozměrů, s prostornými vestavěnými skříněmi, šatnami a všude byl ode zdi ke zdi položený žlutohnědý vlněný koberec.

„To je apartmá pána domu?“

Nikki přikývla. Šla jsem za ní do koupelny. U umyvadla byl komínek tlustých čokoládových ručníků. Zapuštěná vana měla obložení z keramických kachlíků světle tabákového odstínu. Odděleně stál prosklený sprchovací kout vybavený jako parní lázeň. Mýdlo, toaletní papír, papírové kapesníky.

„Bydlíte tady?“ zeptala jsem se, když jsme šly dolů se schodů.

„Zatím ne, ale možná budu. Mám někoho, kdo sem chodí každých čtrnáct dní uklidit, no a samozřejmě je tady celou dobu zahradník. Já bydlím na pláži.“

„Tam máte ještě jeden dům?“

„Ano. Odkázala mi ho Laurencova matka.“

„Proč vám a ne jemu?“

Malounko se pousmála. „Laurence se svou matkou nevycházel. Dala byste si čaj?“

„Myslela jsem, že už musíte vyrazit.“

„Mám čas.“

Šla jsem za ní do kuchyně. Uprostřed místnosti stál velký kuchyňský sporák s měděnou stříškou odsavače par nad hořáky, velká pracovní plocha na přípravu jídel a všemožné pánvičky, košíčky a kuchyňské náčiní na kulatém kovovém regálu, který sahal až do stropu. Všechny ostatní pulty byly z bílých keramických dlaždic. V jednom byl zabudovaný dvojitý nerez dřez. Byla tam plynová trouba, teplovzdušná trouba, mikrovlnná trouba, lednice, dva mrazáky a impozantní spíž.

Nikki dala vařit vodu a vyhoupla se na dřevěnou stoličku. Sedla jsem si naproti ní, takže jsme seděly ve středu místnosti, která vypadala jako chemická laboratoř nebo jako kuchařčin sen.

„S kým jste zatím mluvila?“ zeptala se.

Pověděla jsem jí o svém rozhovoru s Charliem Scorsonim.

„Ti dva mi připadají jako dost podivní kamarádi,“ řekla jsem. „Na Laurence si vzpomínám trochu mlhavě, ale vždycky na mě působil moc elegantním a inteligentním dojmem. Scorsoni je velmi fyzický. Připomíná mi jednoho chlapa z reklamy na řetězové pily.“

„Jo, Charlie, to je opravdický rváč. Podle toho, co jsem slyšela, se těžko dostával nahoru, razil si cestu přes všechny překážky. Jako z reklamy na záložce paperbacku: ‚…kráčel přes mrtvoly těch, které miloval…‘ Možná, že to Laurencovi imponovalo. Vždycky mluvil o Charliem se závistivým respektem. Laurence mu všechno přenechal. Charlie si samozřejmě myslel, že Laurence se nemůže mýlit.“

„To bylo nasnadě,“ řekla jsem. „Nepředpokládám, že by měl nějaký motiv k vraždě. Napadlo vás někdy, že by v tom mohl mít prsty?“

Nikki se usmála a vstala, aby vyndala šálky, podšálky a čajové sáčky. „Svého času jsem podezřívala každého, ale na Charlieho to nevypadá. Rozhodně na tom nevydělal finančně ani profesionálně…“ Nalila do obou šálků vroucí vodu.

„To se říká, kdo ví jestli,“ podotkla jsem a zakvedlala jsem svým čajovým sáčkem.

„No jistě, to je pravda. Třeba tam mohla být nějaká skrytá dividenda, ale to by se určitě během těch uplynulých osmi let někde prosáklo.“

„Logicky.“ Pokračovala jsem ve vyprávění a řekla jsem jí o svém rozhovoru s Gwen. Nikki sotva znatelně zrůžověly tváře.

„Mám vůči ní špatný pocit,“ řekla. „V době, kdy se rozvedli, ji Laurence doopravdy nenáviděl a já jsem měla tendenci tak trochu přilévat oleje do ohně. Nikdy nebyl

schopen na sebe vzít nějakou zodpovědnost za to, že jejich manželství ztroskotalo, takže z toho musel vinit ji a potrestat ji za to. Já jsem se jí nezastala. Ze začátku jsem opravdu věřila tomu, co o ní říkal. Totiž, osobně mi připadala velmi schopná a věděla jsem, že na ní byl Laurence hodně závislý, ale bylo jistější ji od něj odstavit tím, že jsem v něm přiživovala jeho roztrpčené pocity. Chápete, co myslím? V

určitém směru se ta jeho intenzívní nenávist v ničem nelišila od lásky, ale připadala jsem si bezpečněji, když ta roztržka byla hlubší. Teď se za to stydím. Když jsem ho přestala mít ráda a on se do mě začal navážet, poznala jsem, jaké to pro ni bylo.“

„Ale já jsem myslela, že jejich vztah ztroskotal kvůli vám,“ podivila jsem se a důkladně jsem si ji prohlížela skrz páru stoupající z mého čajového šálku.

Nikki si oběma rukama prohrábla vlasy, načechrala si je a zase je nechala spadnout dolů a zlehka pohodila hlavou.

„Ale ne,“ řekla. „Já jsem byla jeho pomsta. Bylo jedno, že on jí celá léta zahýbal. Když zjistil, že měla milence ona, narazil si mě. To je, co? Uvědomila jsem si to až mnohem později, ale bylo to tak.“

„Počkejte. Chci vědět, jestli tomu rozumím správně,“

skočila jsem jí do řeči. „Zjistil, že ona má s někým poměr, tak si začne s vámi a pak se s ní rozvede. Pokud tomu rozumím, ušil na ni boudu.“

„No ano. Přesně tak to udělal. Poměrem se mnou jí chtěl dokázat, že mu na ní nesejde. Potrestal ji tím, že jí vzal děti a peníze. Byl hrozně pomstychtivý. To byl jeden z důvodů, proč z něho byl tak dobrý advokát. Z hloubi duše se ztotožňoval s každým, komu bylo ukřivděno. Vybičoval se k zuřivosti kvůli sebemenší malichernosti, kterou pak využíval jako hnací motor, dokud protivníka neskolil. Byl nemilosrdný. Naprosto nemilosrdný.“

„S kým měla Gwen poměr?“

„Na to se budete muset zeptat jí. Ani nevím, jestli jsem to vůbec kdy věděla. On o tom samozřejmě nikdy nemluvil.“

Zeptala jsem se jí na noc, kdy Laurence zemřel, a ona mi sdělila detaily, které mi chyběly.

„Na co byl alergický?“

„Na zvířecí chlupy. Většinou na psí, ale i na kočičí srst.

Dlouhou dobu nestrpěl v domě žádná domácí zvířata, ale když byly Colinovi dva, někdo navrhl, abychom mu pořídili psa.“

„Colin neslyší, že?“

„Je hluchý od narození. Zkoušejí novorozeňatům sluch, takže jsme to věděli hned od začátku, ale nic pro něj nešlo udělat. Ukázalo se, že jsem prodělala lehké zarděnky, ještě než jsem vůbec zjistila, že jsem těhotná. Naštěstí to vypadá, že to bylo jediné poškození, které utrpěl. Až potud jsme měli štěstí.“

„A ten pes byl pro něho? Něco jako hlídací pes?“

„Tak nějak. Za dítětem nemůžete chodit ve dne v noci.

Proto jsme nechali zavézt ten bazén. A Bruno taky moc pomohl.“

„Německý ovčák.“

„Ano,“ přitakala Nikki a pak trochu zaváhala. „Už

umřel. Jednou do něj na silnici hned kousek od domu narazilo auto, ale byl to skvělý pes. Moc chytrý a oddaný a moc Colina chránil. Jenže když Laurence zjistil, co to s ním dělá, když máme doma Bruna, začal znovu brát prášky proti alergii. Colina opravdu zbožňoval. Ať měl jaké chtěl chyby, a že jich měl plno, to mi věřte, toho chlapečka měl opravdu moc rád.“

Úsměv jí pohasl a obličej se jí zvláštně proměnil.

Najednou byla mimo, odtažitá. Měla bezvýrazné oči a pohled, jakým se na mě dívala, byl zcela bez emocí.

„Promiňte, Nikki. Přála bych si, abychom se o tom nemusely bavit.“

Dopily jsme čaj a pak jsme vstaly. Šálky s podšálky zasunula do myčky na nádobí. Když se na mě znovu podívala, byly její oči opět nevýrazně kovově šedomodré.

„Doufám, že přijdete na to, kdo ho zabil. Dokud se to nedovím, nebudu nikdy šťastná.“

Tón, jakým mluvila, mi naháněl hrůzu. V očích se jí mihl stejný záblesk, jako měly ty dvě husy: zlovolný a iracionální. Byl to jen záblesk, který rychle zmizel.

„Vy byste se nepokoušela nikomu mstít, viďte že ne?“

zeptala jsem se.

Uhnula přede mnou pohledem. „Ne. Dost jsem na to ve vězení myslela, ale teď, když jsem venku, mně to už

nepřipadá tak důležité. Jediné, co chci právě teď, je mít zpátky svého syna. A chci ležet na pláži a pít minerálku a nosit své vlastní šaty. A jíst v restauracích, a když ne, tak chci vařit. A dlouho spát a dávat si pěnové koupele…“

Zarazila se, zasmála se sama sobě a pak se zhluboka nadechla. „Takže. Ne, nechci riskovat svou svobodu.“

Naše oči se setkaly a já jsem zareagovala úsměvem.

„Měla byste vyrazit,“ řekla jsem.

7

Dokud jsem ještě byla v Montebellu, stavila jsem se v místní lékárně. Lékárník, na jehož jmenovce stálo „Carroll Sims“, byl asi padesátiletý, střední postavy, s mírnýma hnědýma očima za umírněnými obroučkami z želvoviny.

Právě vysvětloval nějaké starší ženě, co má přesně za léky a jak je má užívat. Vysvětlování ji mátlo a popuzovalo zároveň, ale Sims byl taktní a na její zmatené dotazy odpovídal s dobromyslnou laskavostí. Dovedla jsem si

představit, jak mu lidé ukazují své bradavice a kousance od koček, jak mu přes pult popisují své bolesti na prsou a problémy s močením. Když na mě přišla řada, litovala jsem, že nemám nějakou bolístku, se kterou bych se mu mohla svěřit. Místo toho jsem mu ukázala svůj průkaz.

„Co si přejete?“

„Nepracoval jste tady náhodou před osmi lety, když byl zavražděn Laurence Fife?“

„Jistěže ano. Mně to tady patří. Vy jste jeho přítelkyně?“

„Ne,“ řekla jsem. „Byla jsem najatá, abych celý ten případ znovu přešetřila. Napadlo mě, že bych logicky měla začít tady.“

„Nemyslím, že bych vám mohl být příliš nápomocen.

Mohu vám sdělit, jaké bral léky, dávkování, počet balení, jméno doktora, který mu je naordinoval, ale nemohu vám říci, jak došlo k té záměně. Totiž, to vám říct mohu. Jen vám nemohu říct, kdo to udělal.“

Většinu informací, které mi Sims poskytl, jsem už znala.

Laurence užíval antihistaminikum HistaDril, které bral už

léta. K alergologovi chodil zhruba jednou za rok a v průběhu roku automaticky dostával stejné léky. Jedinou novinkou, kterou mi Sims řekl, bylo, že HistaDril nedávno stáhli z prodeje kvůli možným kancerogenním vedlejším účinkům.

„Jinými slovy, kdyby Fife jen bral ty léky ještě pár let, mohl by dostat rakovinu a umřel by tak jako tak.“

„Možná,“ řekl lékárník. Chvíli jsme na sebe navzájem zírali.

„Nepředpokládám, že víte, kdo ho zabil,“ řekla jsem.

„Ani náhodou.“

„No, to je asi tak všechno. Viděl jste něco z procesu?“

„Jen když jsem svědčil. Identifikoval jsem lékovku jako jednu z našich. Byla zrovna čerstvě naplněna, ale udělal to sám Fife a přitom jsme spolu klábosili. HistaDril bral už tak dlouho, že jsme se o něm ani nemuseli bavit.“

„Pamatujete si, o čem jste se bavili?“

„No, jako vždycky. Mám dojem, že tehdy byl právě za městem požár a bavili jsme se o něm. Spousta alergiků se obávala zvýšeného znečištění ovzduší.“

„Obával se toho on?“

„Každý měl trochu obavy, ale nevzpomínám si, že by se strachoval nějak víc než ostatní.“

„Tak jo,“ řekla jsem. „Děkuju vám, že jste si udělal čas.

Jestli vás ještě něco napadne, brnknete mi? Jsem v seznamu.“

„Jistě, pokud mě něco napadne,“ přikývl.

Odpoledne bylo v půlce a s Gwen jsem se měla sejít až v šest. Připadala jsem si nervózní a rozladěná. Kousek po kousku jsem dávala dohromady informace k pozadí případu, ale zatím se nic doopravdy nedělo a nakolik mi bylo známo, ani se z toho nemohlo nic vyklubat. Pokud se státu Kalifornie týče, spravedlnosti bylo učiněno za dost, a jen

Nikki Fifeová to popírala. Nikki a vrah Laurence Fifea, který neměl ani jméno, ani tvář, a osm let se radoval z imunity před soudním stíháním. Osm let svobody, a já jsem byla najata, abych ji porušila. Jednou budu nucena někomu skřípnout prsty a ten někdo ze mě vůbec nebude mít radost.

Rozhodla jsem se, že budu Marcii Threadgillovou špehovat. V době, kdy škobrtla o tu trhlinu v chodníku, právě vyšla z obchodu pro šikovné ruce, kde zakoupila vše potřebné k vyrobení jedné z těch ohavných kabeliček pošitých různými škeblemi. Představovala jsem si ji, jak rozebírá lísky od pomerančů či vyrábí důmyslné závěsné dekorace z kartónů na vajíčka a ověnčuje je umělohmotnými snítkami konvalinek. Marcii Threadgillové bylo dvacet šest let a měla špatný vkus. Majitel krámku mi popsal projekty, které realizovala, a každým coulem mi připomínaly mou tetinku. Marcia Threadgillová byla v jádru laciná. Ze starých šuntů dělala vánoční dárky. Tato mentalita podle mého názoru vede k podvádění pojišťoven a dalším nekalým čachrům. Je to ten typ člověka, který by napsal do Pepsi Coly, že našel v jejich nápoji myší chlup, jen aby si vyšašil zdarma basu limonád.

Zaparkovala jsem pár vchodů před jejím bytem a vyndala jsem svůj dalekohled. Sesunula jsem se na sedadle, zaostřila na její terasu a pak se narovnala. „To jsem blázen,“

vydechla jsem.

Na místě té nechutně hnědé zvadlé kapradiny visela rostlina mamutích rozměrů, která musela vážit dvacet liber.

Jak ji asi zvedla, aby ji zavěsila na hák přesně nad svou hlavou? To soused? Nebo přítel? Co když si to udělala sama? Dokonce bylo vidět cenovku zapíchnutou z jedné strany květináče. Koupila si ji v samoobsluze Gateway za dvacet devět dolarů devadesát pět centů, což byla dost vysoká cena, vzhledem k tomu, že byla pravděpodobně obsypaná mšicemi.

„Do prdele,“ ulevila jsem si. Kde jsem byla, když tu nádheru vzepřela? Lesklá kytka spolu s vlhkou půdou zvící dvaceti liber, zavěšená na řetězu ve výši ramen. Stála přitom na židli? Odjela jsem do nedaleké samoobsluhy a namířila jsem si to rovnou dozadu do květinářství. Měli tam těchhle kytek asi pět nebo šest, tchynin jazyk či sloní ucho, nebo jak se ty potvory jmenují. Jednu jsem zvedla. Panebože.

Bylo to horší, než jsem si myslela. Neskladná a těžká, bez něčí pomoci s ní nejde hnout. Vybrala jsem si jeden film, zaplatila jsem u pokladny za hotové a založila jsem ho do foťáku. „Marcio, hrdličko moje,“ zacukrovala jsem. „Však já se ti dostanu na kobylku.“

Zajela jsem zpátky k jejímu bytu a zase jsem vyndala dalekohled. Ještě jsem se ani nestačila vleže uvelebit, se skly zamířenými na její terasu, když se slečna Threadgillová osobně objevila, vlekouc takovou tu dlouhou plastikovou hadici, kterou musela mít napojenou uvnitř na vodovod.

Mlžila, rosila a zalévala pořád dokola, pak se šťourala prstem ve špinavé hlíně a další hrnkové rostlině na zábradlí terasy utrhla žloutnoucí lístek. Od pohledu pravý obsedantní typ, jak tak zkoumala zespodu listy, jestli tam není pánbůhvíjaký škodlivý hmyz. Bedlivě jsem sledovala její obličej. Vypadala, jako kdyby v nějakém obchodním domě utratila kolem pětačtyřiceti dolarů, aby se pak nechala zdarma na ukázku nalíčit. Moka a karamel na víčkách.

Maliny na tvářích. Rtěnka barvy čokolády. Nehty měla dlouhé a nalakované přibližně na odstín třešňového sirupu, jakým jsou plněné višně v čokoládě, u nichž litujete, že jste se do nich tak nedočkavě zakousli.

Na terasu nad Marcií vyšla starší žena v nylonovém trikotu a dala se s ní do řeči. Řekla bych, že šlo o nějakou stížnost, protože ani jedna nevypadala právě nadšeně a Marcia nakonec nasupeně odkráčela. Stará dáma za ní zaječela cosi, co vypadalo sprostě i v pouhé pantomimě.

Vystoupila jsem z auta a zamkla jsem ho. S sebou jsem si vzala podložku na psaní a blok.

Marciin byt byl v domovním seznamu uveden jako 2C.

Byt nad ní byl napsán na jméno Augusta Whiteová. Minula jsem výtah a šla jsem po schodech. Napřed jsem se zastavila před Marciinými dveřmi. Měla na plné pecky puštěné album Barryho Manilowa, a už když jsem poslouchala, přisadila ještě pár decibelů. Šla jsem o patro výš a zaklepala jsem na Augustiny dveře. Bleskově se k nim přiřítila a prostrčila

škvírou obličej jako mopslík, přesně ty vyboulené oči, rozplácnutý nos a vousy na bradě. „Prosím?“ vyštěkla. Bylo jí osmdesát a ani o chlup míň.

„Bydlím ve vedlejším domě,“ řekla jsem. „Měli jsme nějaké stížnosti na hluk a správce mě požádal, abych to vyšetřila. Mohla bych s vámi mluvit?“ Zdvihla jsem svou oficiálně vyhlížející podložku.

„Počkejte.“

Otočila se ode dveří a s dusotem si odešla do kuchyně pro smeták. Zaslechla jsem, jak několikrát zabušila na kuchyňskou podlahu. Zespoda se ozvalo mohutné zadunění, jako kdyby Marcia Threadgillová mrštila o strop okovanou botou.

Augusta Whiteová zadusala na oplátku a podívala se na mě skrz štěrbinu. „Vypadáte jako z realitní kanceláře,“ řekla podezřívavě.

„Ale nejsem. Čestné slovo.“

„Nicméně tak vypadáte, takže vypadněte i s těmi svými lejstry. Já znám všechny lidi od vedle a vy tam nebydlíte.“

Zabouchla dveře a zamkla.

Tak to by bylo. Pokrčila jsem rameny a sešla jsem zpátky dolů po schodech. Venku jsem znovu omrkla ty terasy. Byly uspořádány pyramidovitě a mně se hlavou mihla představa, jak šplhám zvenku po domě jako nějaký balkónový zloděj, abych Marcii Threadgillovou špehovala zblízka. Upřímně jsem doufala, že se mi podaří někoho

zlomit, aby mi o Marcii Threadgillové podal zprávu z první ruky, ale chtěla jsem to na chvíli nechat uležet. Udělala jsem pár snímků té zavěšené rostliny z výhodné pozice svého automobilu a v duchu jsem doufala, že brzy uvadne a zhyne na nevyléčitelnou kořenovou hnilobu. Chtěla jsem být při tom, až tam bude věšet novou.

Vrátila jsem se k sobě domů a zapsala jsem si pár poznámek. Ve tři čtvrti na pět jsem se převlékla do svého běžeckého dresu: do šortek a starého bavlněného roláku.

Rozhodně nejsem nějaký zastánce skvělé fyzické kondice.

Sama jsem byla v kondici jen jednou, když jsem dělala zkoušky na policejní akademii, ale v běhání je něco, co ukájí mé masochistické choutky. Bolí to a já se vleču, ale mám dobré kecky a je mi příjemná vůně vlastního potu. Běhám na půldruhé míle dlouhém chodníku, který vede podél pláže, kde je většinou mírně vlhký a velmi čistý vzduch. Širokou travnatou plochu mezi chodníkem a pláží lemují palmy a vždycky tam jsou i další běžci, z nichž většina vypadá mnohem lépe než já.

Uběhla jsem dvě míle a pak jsem to zapíchla. Bolela mě lýtka. Pálilo mě na prsou. Supěla jsem a funěla v předklonu a představovala jsem si, jak se ty všemožné toxické zplodiny vylučují z mých plic a pórů, opravdový očistec. Obešla jsem půl bloku a pak jsem zaslechla troubení auta. Ohlédla jsem se. U obrubníku zastavil Charlie Scorsoni v bleděmodré mercedesce 450 SL, která mu moc sekla. Setřela jsem si

vyhrnutým rukávem pot, který se mi řinul po tvářích, a přešla jsem přes ulici k jeho autu.

„Máte zářivě růžová líčka,“ podotkl.

„Já tak vypadám vždycky, když na mě přijde záchvat.

Měl byste mě vidět potom. Co tady děláte?“

„Mám provinilý pocit. Protože jsem vás včera tak uťal.

Naskočte si.“

„Ale ne,“ zasmála jsem se. Pořád jsem lapala po dechu.

„Nechci, abyste měl sedadla celá zapocená.“

„Můžu jet za vámi k vám domů?“

„To myslíte vážně?“

„Řekl jsem si, že když budu dělat haura, pak mě třeba nedáte na svůj seznam podezřelých.“

„To vám nepomůže. U mě je podezřelý každý.“

Když jsem vyšla ze sprchy a vystrčila jsem hlavu ze dveří koupelny, Scorsoni si prohlížel hromádku knih na mém pracovním stole. „Stačil jste prohledat šuplíky?“

Mile se usmál. „Byly zamčené.“

Usmála jsem se a zase jsem dveře od koupelny zavřela, abych se oblékla. Uvědomila jsem si, že ho vidím ráda, a to mi nebylo příjemné. Když jde o muže, jsem opravdu neoblomná. O osmačtyřicetiletém chlapovi si málokdy pomyslím, že je to „fešák“, ale tak mi připadal. Byl velký, vlasy se mu sympaticky kudrnatily a oči za brýlemi bez obrouček mu skoro světélkovaly. Ten dolíček v bradě taky nebyl na závadu.

Vyšla jsem z koupelny a bosá jsem zamířila do svého kuchyňského koutu. „Dáte si pivo?“

V tu chvíli už seděl na gauči a listoval si v knize o krádežích aut. „Velmi vytříbený vkus,“ poznamenal. „Proč se nenecháte pozvat na drink?“

„Musím v šest někde být,“ řekla jsem.

„V tom případě to pivo.“

Otevřela jsem pivo a podala jsem mu ho. Posadila jsem se na druhý konec gauče s nohama zasunutýma pod sebe.

„Musel jste odejít brzy z práce. To mi lichotí.“

„Ještě se tam večer vrátím. Musím na pár dnů odjet a chci si sbalit kufr a vyřídit nějaké resty pro Ruth.“

„Tak proč jste si udělal čas na mě?“

Scorsoni se na mě šibalsky pousmál bez jakéhokoli náznaku podrážděnosti. „Proboha, nač ta skromnost? Proč bych si na vás neměl udělat čas? Jestli Nikki Laurence nezabila, pak mě stejně jako kohokoli jiného zajímá, kdo to udělal, nic víc.“

„Ani na okamžik nemáte pocit, že je nevinná,“ řekla jsem.

„Mám pocit, že vy ten pocit máte,“ opáčil.

Opatrně jsem se na něho podívala. „To vám nemůžu říct.

Doufám, že to chápete. Bodla by mi jakákoli vaše pomoc, a pokud vás najednou něco osvítí, s nadšením si to vyslechnu, ale nemůžu to koulet na dvě strany.“

„Vy chcete dělat advokátovi přednášku o výsadním právu klienta? Prokristapána, Millhoneová. Nechte toho.“

„Dobře, dobře. Omlouvám se,“ řekla jsem. Podívala jsem se mu dolů na jeho velké ruce a pak zas do obličeje.

„Jen jsem ze sebe nechtěla nechat tahat rozumy.“

Zatvářil se nenuceně a lenivě se pousmál. „Vždyť jste říkala, že stejně nic nevíte,“ vytasil se, „tak jaképak rozumy?

Vy jste tak hrozně nerudná.“

Usmála jsem se. „Koukněte se. Já nevím, jakou mám u tohohle případu šanci. Zatím to nedokážu odhadnout a jsem z toho nervózní.“

„Jo a děláte na tom jak dlouho, co, dva dny?“

„Tak nějak.“

„Tak si dejte pohov, dokud to jde.“ Lokl si piva a pak s malým ťuknutím postavil láhev na stolek u gauče. „Včera jsem s vámi nemluvil upřímně,“ řekl.

„O čem?“

„O Libby Glassové. Věděl jsem, co byla zač, a měl jsem podezření, že s ní něco měl. Prostě jsem měl pocit, že to není vaše věc.“

„Na tom teď stejně nesejde,“ podotkla jsem.

„To jsem si právě taky řekl. A třeba je to pro váš případ důležité, kdo ví? Myslím, že od té doby, co umřel, jsem mu začal nasazovat svatozář, což ve skutečnosti nikdy neměl.

Měl spousty ženských. Ale jeho vkusu seděly spíše majetné

vrstvy. ženy v letech. Ty štíhlé a elegantní, které si berou aristokraty.“

„Jaká byla Libby?“

„Vlastně ani nevím. Párkrát jsem se s ní setkal, když

sepisovala daňové přiznání. Připadala mi dost sympatická.

Mladá. Nemohlo jí být víc než takových pěta šestadvacet.“

„Řekl vám, že s ní má poměr?“

„To ne, on rozhodně ne. O jeho milostných románcích jsem nikdy nic nevěděl.“

„Gentleman každým coulem.“

Varovně na mě pohlédl.

„Já si nedělám legraci,“ vyhrkla jsem honem. „Slyšela jsem, že pokud šlo o ženy v jeho životě, držel jazyk za zuby.

Nic jiného jsem tím nemyslela.“

„Jo, to je pravda. Se vším dělal hrozné tajnosti. Proto byl taky dobrý advokát. S ničím se nesvěřoval, nikdy předem neřekl, jaký udělá tah. Ale posledního půlroku před smrtí byl divný, zakuklený. Bývaly chvíle, kdy jsem si skoro říkal, že mu není dobře, ale ne tělesně. Byla to jakási psychická bolest, promiňte mi ten výraz.“

„Ten večer jste se spolu šli napít?“

„Byli jsme na večeři. V centru města v Bistru. Nikki byla někde pryč a my jsme hráli tenis a pak jsme si dali něco k jídlu. Byl v pořádku, pokud jsem to mohl posoudit.“

„Měl s sebou tehdy ty léky proti alergii?“

Scorsoni zavrtěl hlavou. „On na prášky vůbec moc nedal. Tak tylenol, když ho bolela hlava, ale to bývalo málokdy. Dokonce i Nikki přiznala, že tu protialergickou kapsli si vzal, až když přišel domů. Musel to být někdo, kdo k tomu měl přístup.“

„Byla Libby Glassová někdy v Santa Terese?“

„Pokud vím, tak pracovně ne. Možná, že přijela, aby se s ním viděla, ale on mi nikdy nic neřekl. Proč?“

„Nevím. Jen mě napadlo, že je někdo mohl nějak otrávit najednou. Umřela až za čtyři dny po něm, ale to není těžké vysvětlit, když si ty léky dávkovali sami.“

„O její smrti jsem se nikdy moc nedoslechl. Ani nemám ten pocit, že by se to tady dostalo do novin. Zato ale on byl v Los Angeles, to vím jistě. Asi tak půldruhého týdne předtím, než zemřel.“

„To je zajímavé. Já tam pojedu tak jako tak. Třeba se mi to podaří ověřit.“

Mrkl se na hodinky. „Měl bych vás už pustit,“ řekl a rovnou vstal. Vstala jsem taky a loudala jsem se s ním ke dveřím, a tak nějak mě mrzelo, že už odchází.

„Jak se vám podařilo tolik shodit?“

„Co, tohle?“ zeptal se a poplácal se po břiše. Naklonil se ke mně, jako kdyby se mi chtěl svěřit s nějakým neuvěřitelným režimem odříkání a sebezapření.

„Přestal jsem jíst sladkosti. Míval jsem je schované v šuplíku u stolu,“ zamumlal konspirativně. „Smíškové a Tři

mušketýři, Hersheyovy čokoládové bonbóny ve stříbrných obalech nahoře s papírovým jazýčkem na rozbalení. Stovku denně…“

Úplně jsem cítila, jak ve mně klokotá smích, protože on měl mazlivý tón a působil, jako by se doznával ke své tajné vášni, že nosí dámské punčocháče. Taky proto, že jsem věděla, že když otočím hlavu, budu k němu blíž, než jsem podle mého názoru mohla v dané chvíli zvládnout.

„A co Marsovy čokoládové tyčinky?“ vydechla jsem.

„V jednom kuse,“ řekl. Skoro jsem cítila žár jeho tváře a úkradkem jsem se na něj podívala. Pak se sám sobě zasmál, čímž to jiskření uťal, a jeho oči se setkaly s mými jen o chviličku déle než měly. „Brzy na shledanou,“ řekl.

Když odcházel, podali jsme si ruce. Ani jsem nevěděla proč, možná jen jako záminku k doteku. Dokonce i z tak bezvýznamného kontaktu mi vstávaly chlupy po celé paži.

Můj systém včasného varování vyzváněl jako splašený a já jsem dost dobře nevěděla, jak si to vyložit. Je to stejný pocit, jaký občas mívám, když v jednadvacátém poschodí otevřu okno, hrozně mě přitahuje pomyšlení, že vypadnu ven.

Mezi muži si dávám dlouhé pauzy a možná, že zase uzrál čas. To není dobré, napadlo mě, to tedy ne.

8

Když jsem v šest hodin zaparkovala před K9 Korners, Gwen právě zamykala. Stáhla jsem dolů okénko a natáhla jsem se přes sedadlo. „Chcete se svézt v mém autě?“

„Radši pojedu za vámi,“ řekla. „Víte, kde je Pod palmami? Vyhovuje vám to?“

„Jasně.“

Odešla k parkovišti a za minutu odtud vyjela v zářivě žlutém saabu. Restaurace byla jen o pár bloků dál a na parkovišti jsme zastavily vedle sebe. Sundala si pracovní plášť a nesystematicky si na klíně oprašovala sukni.

„Omlouvám se za ty psí chlupy,“ řekla. „Většinou jdu rovnou pod sprchu.“

Restaurace Pod palmami je přímo v centru Santa Teresy, zasunutá mezi komplexem obchodů, se stolky venku a nezbytnými palmami ve velkých dřevěných květináčích.

Našly jsme si stůl kousek stranou. Já jsem si objednala bílé víno, ona minerálku.

„Vy nepijete?“

„Moc ne. Nechala jsem toho, když jsem se rozvedla.

Předtím jsem do sebe nalila hektolitry skotské. Co váš případ?“

„To jde v tomhle stadiu těžko říct,“ odpověděla jsem.

„Jak dlouho vedete ten psí salón?“

„Déle než se mi líbí,“ zasmála se.

Chvíli jsme se jen tak bavily. Potřebovala jsem čas, abych si ji mohla důkladně prohlédnout. Doufala jsem, že přijdu na to, co měly s Nikki Fifeovou společného, že obě dvě skončily jako Fifeovy manželky. Byla to ona, která zavedla hovor zpátky k tématu. „Tak spusťte,“ pobídla mě.

V duchu jsem jí složila poklonu. Byla velmi obratná a mou práci mi ulehčovala mnohem víc, než jsem počítala.

„Nenapadlo mě, že budete tak nápomocná.“

„Mluvila jste s Charliem Scorsonim,“ řekla.

„Připadalo mi, že bych měla logicky začít u něho,“

pokrčila jsem rameny. „Máte ho na seznamu?“

„Lidí, kteří by mohli bývali zabít Laurence? Ne. To bych neřekla. A on mě má na seznamu?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„To je divné,“ řekla.

„Jak to?“

Naklonila hlavu a zatvářila se vyrovnaně. „Myslí si, že jsem zatrpklá. Doslechla jsem se to z mnoha různých stran.

Malé město. Když si dostatečně dlouho počkáte, donese se k vám, co si o vás myslí úplně každý.“

„Připadá mi, že byste mohla mít na trochu té zatrpklosti nárok.“

„To už jsem dávno překonala. Mimochodem, tady zastihnete Grega a Dianu, jestli máte zájem.“ Vyndala z peněženky kartičku se dvěma jmény, adresami a telefonními čísly.

„Díky. To jste moc hodná. Nějaká rada, jak se k nim chovat? Myslela jsem to vážně, když jsem říkala, že je nechci rozrušit.“

„Ale ne. Jsou oba dva přímočaří, možná vám budou připadat až trochu moc hrrr.“

„Mám za to, že se s Nikki nestýkají.“

„Asi ne, ale je to škoda. Staré rány. Mnohem radši bych viděla, kdyby to nechali plavat. Byla na ně moc hodná.“

Poté si sáhla dozadu a stáhla si s vlasů šátek. Malinko přitom potřásla hlavou, aby se jí rozpustily. Byly na ramena, zajímavý šedivý odstín, u něhož jsem si nedovedla představit, že by byl nějak přibarvený. Byl to hezký kontrast… šedivé vlasy, hnědé oči. Měla výrazné lícní kosti, hezké vrásky kolem úst, dobré zuby a její opálení prozrazovalo zdraví, nikoli marnivost.

„Co jste si myslela o Nikki?“

„Tím si nejsem tak úplně jistá. Totiž, dřív jsem ji šíleně nesnášela, ale teď bych si s ní ráda někdy promluvila. Mám pocit, že bychom si mohly rozumět mnohem lépe. Chcete vědět, proč jsem si ho vzala?“

„To by mě zajímalo.“

„Měl velký péro,“ ušklíbla se a pak se zasmála.

„Promiňte. Nemohla jsem si to odpustit. Když se to tak vezme, byl v posteli pěkně hnusný. Hotový stroj na šoustání.

Což je fantastické, pokud jste zatížená na odosobněný sex.“

„To mě zrovna moc nebere,“ řekla jsem suše.

„Já jsem z toho taky nebyla odvázaná, když mi to došlo.

Když jsem si ho brala, byla jsem panna.“

„Ježíši,“ řekla jsem. „To je ale nuda.“

„Tehdy to byla ještě větší nuda, ale to všechno bylo součást poslání, ke kterému jsem byla vedena. Vždycky jsem si myslela, že náš sexuální život ztroskotal mou vinou…“ Zmlkla a tváře se jí malounko zapálily.

„Až dokdy,“ troufla jsem se zeptat.

„Možná, že bych si taky měla dát víno,“ řekla a mávla na servírku. Já jsem si objednala druhou sklenici. Gwen se ke mně otočila.

„Ve třiceti jsem si našla milence.“

„To ukazuje, že jste měla trochu rozum.“

„Jak se to vezme. Trvalo to jen kolem šesti neděl, ale bylo to nejlepších šest týdnů mého života. Svým způsobem jsem byla ráda, že to skončilo. Byl to silný vztah a zkomplikoval by mně život. Nebyla jsem na to připravená.“

Odmlčela se a úplně jsem viděla, jak v duchu reviduje, co mně řekla. „Laurence byl vždycky vůči mně velmi kritický a já jsem si myslela, že si to zasluhuju. Pak jsem se setkala s mužem, který si myslel, že mám ve všem pravdu. Napřed jsem odolávala. Věděla jsem, co k tomu muži cítím, ale bylo mi to proti mysli. Nakonec jsem to prostě nevydržela. Chvíli jsem si namlouvala, že to prospěje mému vztahu s Laurencem. Najednou jsem začala dostávat něco, co jsem dlouhou dobu potřebovala, a díky tomu jsem získala pocit,

že mu můžu hodně dát. Ale pak si ten dvojí život začal vyžadovat své oběti. Zahýbala jsem Laurencovi tak dlouho, jak to šlo, ale on začal mít podezření, že se něco děje. Prostě jsem nemohla snést jeho dotek, z přílišného napětí, z přílišného podvádění. Taky jsem si příliš užívala bokem.

Musel vycítit, že se se mnou stala změna, protože začal sondovat a vyptávat se, chtěl o mně vědět každou minutu.

Volal namátkou odpoledne a já jsem samozřejmě nebyla doma. Dokonce i když jsem byla s Laurencem, byla jsem někde jinde. Vyhrožoval mi rozvodem, což mě vyděsilo, a přiznala jsem se. Byla to největší chyba, jakou jsem v životě udělala, protože se se mnou stejně rozvedl.“

„Za trest.“

„Tak, jak to uměl jen Laurence Fife. Špičkově.“

„Kde je teď?“

„Můj milenec? Proč se ptáte?“

Najednou nasadila obezřetný tón, ostražitý výraz.

„Laurence musel vědět, kdo to byl. Když potrestal vás, tak proč ne taky jeho?“

„Nechci na něj vrhat podezření,“ řekla. „To by byl ode mě podraz. S Laurencovou smrtí neměl nic společného. To vám můžu dát písemně.“

„Jak to, že jste si tak jistá? Spousta lidí se tehdy v plno věcech spletla a Nikki za to zaplatila.“

„Tak pozor,“ vyjela zostra. „Nikki zastupoval nejlepší advokát v celém státě. Možná, že měla párkrát smůlu, a

možná, že ne, ale to není důvod, proč se pokoušet svalovat vinu na někoho, kdo s tím neměl nic společného.“

„Já se nikoho nesnažím obviňovat. Já se jen snažím najít v tom případu nějaký záchytný bod. Nemůžu vás přinutit, abyste mi řekla, kdo to je…“

„To je fakt a myslím, že vám dá pěkně zabrat, abyste to vytáhla z něhoho jiného.“

„Heleďte se, já tady nejsem proto, abych se s vámi chytla. Promiňte. Vykašlete se na to.“

Na krku jí vyskočily dvě červené skvrny. Snažila se překonat vztek a znovu se ovládnout. Jednu chvíli jsem myslela, že se sebere a odejde.

„Nechci na vás naléhat,“ řekla jsem. „To je otázka sama pro sebe a já jsem sem přišla, abych si s vámi promluvila.

Jestli o tom nechcete mluvit, tak já to beru.“

Pořád ještě vypadala, že se chystá k odchodu, tak jsem zmlkla a nechala jsem ji, ať si to rozmyslí sama. Konečně bylo vidět, že se trochu uvolnila, a vtom jsem si uvědomila, že jsem stejně napružená jako ona. Kontakt s ní byl pro mě příliš důležitý, než abych o něj mohla přijít.

„Vraťme se zpátky k Laurencovi. Povězte mi o něm,“

řekla jsem. „Jaké byly všechny ty nevěry?“

Zaraženě se zasmála a upila vína. Zavrtěla hlavou.

„Promiňte. Nechtěla jsem se rozčílit, ale vy jste mě zaskočila.“

„Jo, to se občas stává. Někdy zaskočím sama sebe.“

„Nemyslím, že by měl ženy rád. Pořád čekal, že ho někdo zradí. ženský jsou přece od toho, aby ho zničily. Měl radost, když je předběhl, aspoň mně to tak přišlo. Mám podezření, že milostný poměr pro něj vždycky byl vztah kdo z koho a on musel mít pokaždé navrch.“

„Ubližujte ostatním, než ublíží oni vám.“

„Přesně tak.“

„Ale kdo si u něj přiložil polínko? Kdo ho mohl tak nenávidět?“

Pokrčila rameny a vypadala, že už je klidná. „Přemýšlela jsem nad tím celé odpoledne a je na tom zvláštní, že když se zeptám rovnou k věci, tak si nejsem jistá. Se spoustou lidí měl příšerné vztahy. Rozvodoví právníci nejsou nikdy zvlášť oblíbení, ale většinou je nikdo nevraždí.“

„Třeba to nemělo s jeho povoláním nic společného,“

navrhla jsem. „Třeba to nebyl žádný naštvaný manžel, kterého vytočily alimenty a opatrovnictví. Třeba v tom bylo něco jiného, zhrzená žena.“

„Těch byly kvanta. Ale řekla bych, že z rozchodů uměl dobře vybruslit. Anebo ty ženy samy už natolik vystřízlivěly, že si dokázaly uvědomit meze toho vztahu a skončit to. Měl jednu hroznou aféru s manželkou místního soudce, jmenovala se Charlotte Mercerová. Přejela by ho na ulici, kdyby k tomu měla sebemenší příležitost. Nebo jsem to aspoň takhle potom slyšela vyprávět. Nebyla zrovna typ, který by se dokázal rozejít s elegancí.“

„Jak jste na to přišla?“

„Zavolala mi, když se na ni vykašlal.“

„Před vaším rozvodem nebo po něm?“

„Až po něm, protože si pamatuji, že jsem si tehdy přála, aby bývala zavolala dřív. Šla jsem k soudu s prázdnýma rukama.“

„To nechápu,“ řekla jsem. „K čemu by vám to bylo?

Nemohla byste ho dostat na nevěru, ani tehdy.“

„On mě na ni taky nedostal, ale určitě by mi to psychologicky pomohlo. Kvůli tomu, co jsem provedla, jsem si připadala tak provinile, že jsem mu skoro neoponovala, jedině když šlo o děti, ale i tehdy mě přetrumfl. Kdyby tehdy chtěla dělat problémy, mohla by mi moc pomoct. Pořád mu ještě záleželo na dobré reputaci. No prostě, třeba vám k tomu Charlotte Mercerová může ještě něco říct.“

„Skvělé. Řeknu jí, že je u mě podezřelá číslo jedna.“

Gwen se zasmála. „Klidně jí řekněte moje jméno, jestli bude chtít vědět, kdo vás poslal. To je to nejmenší, co můžu udělat.“

Poté, co Gwen odešla, jsem si vzadu u automatu vyhledala v telefonním seznamu adresu Charlotty Mercerové. Bydlela se soudcem na úpatí hor nad Santa Teresou. Ukázalo se, že je to rozlehlý přízemní dům, napravo s řadou stájí, krajina kolem samý prach a

kosodřevina. Slunce právě začalo zapadat a byla to velkolepá podívaná. Oceán vypadal jako široká levandulová stuha přistěhovaná k růžovomodrému nebi.

Na zazvonění otevřela hospodyně v černé uniformě.

Zůstala jsem sama v prostorné chladné hale, než zavolala svou „pani.“ Ze zadního traktu domu se přiblížily lehké kroky a já jsem napřed myslela, že místo Charlotty přišla Mercerovic dospívající dcera (pokud nějakou měli).

„Prosím, o co jde?“

Hlas byl hluboký, chraplavý a přisprostlý a prvotní mladistvý dojem rázem vyprchal.

„Charlotte Mercerová?“

„Ano, to jsem já.“

Byla drobná, asi tak metr šedesát, možná tak padesát kilo, pokud vůbec. Sandály, tričko, bílé kraťasy, nohy zlatavě hnědé, hezky rostlé. Ve tváři ani vrásku. Špinavě blonďaté vlasy měla nakrátko ostříhané, make up tlumený.

Muselo jí být pětapadesát a bez týmu odborníků by takhle dobře rozhodně vypadat nemohla. Nepovislé čelistní partie působily uměle a její tváře měly onen vyhlazený a vypnutý vzhled, jaký v tak pozdním věku může zajistit jedině plastika. Krk měla vrásčitý a na hřbetech rukou uzlovité žíly, ale jinak nic neodporovalo celkovému dojmu štíhlého, chladného mládí. Bleděmodré oči oživovala umně použitá řasenka a oční stíny nanesené ve dvou odstínech šedé. Na ruce jí chřestily zlaté náramky.

„Jmenuji se Kinsey Millhoneová,“ řekla jsem. „Jsem soukromý detektiv.“

„Prima. Co vás sem přivádí?“

„Přešetřuji smrt Laurence Fifea.“

Její úsměv se vytrácel, až z posledního pozůstatku dobrých způsobů zbylo jen cosi krutého. Jediným pohledem si mě zběžně změřila a dál už jsem ji nezajímala. „Doufám, že to nebude trvat dlouho,“ řekla a otočila se dozadu.

„Pojďme ven na verandu. Nechala jsem tam svůj drink.“

Šla jsem za ní do zadní části domu. Pokoje, které jsme míjely, vypadaly prostorně, elegantně a nepoužívaně: okna vypulírovaná, na tlustých šmolkově modrých kobercích vyjeté brázdy po vysavači, profesionálně naaranžované čerstvě řezané květiny na lesklých deskách stolů. Tapety a závěsy byly nekonečným opakováním stejné modré květinové látky a všude byl cítit citrónový osvěžovač vzduchu. Napadlo mě, jestli ho používá, aby zamaskovala slabý zápach bourbonu s ledem, který se za ní linul. Když

jsme šly kolem kuchyně, ucítila jsem jehněčí pečínku na česneku.

Atrium bylo zastíněno mřížovím. Nábytek byl z bílého proutí s jasně zeleným plátěným polstrováním. Vzala si svůj drink z litinového stolku se skleněnou deskou a zabořila se do měkce čalouněného lehátka. Automaticky se natáhla pro cigarety a štíhlou zlatou špičku od Dunhilla. Vypadala

pobaveně, jako kdybych přišla výhradně proto, abych ji rozptýlila během její siesty.

„Kdopak vás sem poslal? Nikki nebo malá Gwen?“

Uhnula přede mnou očima a vypadala, že nevyžaduje žádnou odpověď. Zapálila si cigaretu a přitáhla si k sobě zpola zaplněný popelník. Pokynula mi rukou. „Sedněte si.“

Vybrala jsem si čalouněnou židli kousek od její. Za keři obklopujícími atrium bylo vidět vejčitý bazén. Charlotte zachytila můj pohled.

„Chcete to odpískat a jít si zaplavat nebo co?“

Rozhodla jsem se, že se kvůli tomu neurazím. Měla jsem pocit, že je snadno sarkastická; automatická reakce, jako u někoho, kdo má kuřácký kašel.

„Tak kdopak vás sem poslal?“ zopakovala. Byla to pro mě druhá známka toho, že nebyla tak střízlivá, jak by být měla, a to dokonce i v tuto večerní hodinu.

„Lidi toho napovídají.“

„No, na to dám krk, že jo,“ řekla a vyfoukla kouř. „Tak já vám něco řeknu, kotě. Byla jsem pro toho chlapa víc než

jen děvka. Nebyla jsem první ani poslední, ale do prdele, byla jsem ta nejlepší.“

„To proto se s vámi rozešel?“

„Nechte si ty hlody,“ řekla a bleskově mě sjela pohledem, ale zároveň se zasmála hrdelním smíchem. Měla jsem podezření, že jsem v jejích očích stoupla. Zjevně hrála hazardně a nevadilo jí, když se v zájmu fér hry občas spálila.

„Jasně, že se na mě vykašlal. Proč bych to dnes měla tutlat?

Než se rozvedl s Gwen, udělala jsem mu menší scénu, a pak se zase vrátil pár měsíců předtím, než zemřel. Byl jako nějaký starý kocour, pořád čmuchal kolem stejné pavlače.“

„Co se stalo tehdy naposledy?“

Vrhla na mě zmořený pohled, jako by nic z toho nestálo moc za řeč. „Nabrnkl si nějakou jinou. Dělal s tím děsné cavyky. Byl celý nadržený. Hajzlík jeden. Odhodil mě jako včerejší spodky.“

„To se divím, že jste nebyla podezřelá.“

Povytáhla obočí. „Já?“ Rozesmála se na celé kolo.

„Manželka význačného soudce? Nikdy jsem ani nesvědčila a to moc dobře věděli, že jsem s ním chodila. Policajti kolem mě chodili po špičkách, jako kdybych byla nějaké ufňukané mimino, které si nečekaně zdřímlo. A kdo se je o to prosil? Já bych jim řekla, co by chtěli. Sakra, mně to bylo všechno u prdele. Kromě toho, oni už měli svou vlastní podezřelou.“

„Nikki?“

„Jasně, Nikki,“ přikývla přátelsky. Měla uvolněná gesta, a jak hovořila, malátně pohybovala rukou s cigaretou. „Ta byla na to moc cimprlich, aby někoho odkrouhla. Ne že by někoho zvlášť zajímalo, co si myslím. Já jsem jenom panička, samý chlast a žvásty. Co ta tak může vědět? Kdo by ji poslouchal? Mohla bych vám říct něco na každého v tomhle městě a kdo by mě poslouchal? A víte, jak to

zjišťuju? Já vám něco povím. Vás to bude zajímat, vždyť to je přece vaše řemeslo, čmuchat na lidi, no ne?“

„Více méně,“ zamumlala jsem, ve snaze nepřerušit její monolog. Charlotte Mercerová byla ten typ, který se trefí rovnou do černého, pokud ji nikdo nerozptýlí. Dlouze zatáhla ze své cigarety a vyfoukla z nosu dva hrozivé proudy kouře. Zakašlala a potřásla hlavou.

„Omluvte mě, pokud se zadusím,“ řekla a znovu se na chvíli rozkašlala. „Vyžvaníte tajemství,“ pokračovala tam, kde přestala. „Roztrubujete ty největší špinavosti, co vás napadnou, a v devíti případech z desíti vám to hodí něco ještě horšího. Můžete si to sama vyzkoušet. Já říkám, co mě napadne. Vyprávím na sebe historky, jen abych viděla, co se mi donese zpátky. Jestli chcete klepy, děvenko, tak to jste na správné adrese.“

„Co se povídá o Gwen?“ zeptala jsem se, abych prozkoumala terén. Charlotte se zasmála. „Nekšeftujte,“

řekla. „Nemáte za co čenžovat.“

„To nemám, to je fakt. To bych dlouho ve své branži nezůstala, kdybych nedržela jazyk za zuby.“

Znovu se zasmála. Vypadala, že se jí to líbí. Odhadovala jsem ji na to, že si připadá důležitá, když ví to, co ví.

Doufala jsem, že se taky ráda trochu vytahuje. Dost dobře mohla o Gwenině poměru něco vědět, ale nemohla jsem se jí zeptat, aniž bych se podřekla, takže jsem vyčkávala v naději, že seberu, co se dá.

„Gwen byla to největší nemehlo, jaké kdy svět viděl,“

řekla bez valného zájmu. „Já osobně tenhle typ nemám v lásce a nechápu, jak to s ním mohla vydržet tak dlouho.

Laurence Fife byl studený čumák, a právě proto mě tak rajcoval, jestli vám to nedošlo. Nemůžu vystát chlapa, který se lísá, chápete, co tím myslím? Nemůžu ani vystát chlapa, který mi moc podkuřuje, jenže on byl ten typ, který vám to udělal rovnou na podlaze, a když si potom zapínal gatě, ani se na vás nekoukl.“

„To zní dost surově,“ poznamenala jsem.

„Sex je surový. Proto všichni pořád někde šoustáme, proto nám to spolu tak sedlo. Byl to surovec a sprosťák, fakt že jo. Nikki byla moc kultivovaná, moc fajnová. A Gwen taky.“

„Takže se mu možná líbily oba extrémy,“ navrhla jsem.

„No tak, o tom nepochybuju. Asi jo. Třeba si bral za ženy snobky a užíval si s extra třídou.“

„Co Libby Glassová? Slyšela jste o ní někdy?“

„Ne-e. Samá voda. Kdo ještě?“

Kvůli téhle ženské jsem si přála mít seznam. Chvatně jsem přemýšlela, co bych z ní vymáčkla, dokud je naladěná.

Měla jsem pocit, že ten okamžik uteče, a ona bude zase nevrla.

„Sharon Napierová,“ řekla jsem, jako kdybychom hrály na fanty.

„No jéje. Tu jsem si očíhla sama. Hned, jak jsem se na tu zmijku poprvé koukla, věděla jsem, že tam něco nehraje.“

„Myslíte, že s ní něco měl?“

„Kdepak, něco lepšího. S ní ne. S její mámou. Najala jsem si čmuchala, aby mi to omrkl. Zničil jí život a Sharon o tom věděla, takže se najednou po letech vynoří a předhodí mu to. Její rodiče se kvůli němu rozešli a mamka se nervově zhroutila nebo začala chlastat, či co. Neznám to dopodrobna, ale vím, že on s každým vždycky dokonale vymetl, nicméně Sharon na tom vydělávala celé roky.“

„Ona ho vydírala?“

„Kvůli prachům ne. Kvůli tomu, aby se vůbec někde chytla. Ta neuměla ani psát na stroji. Sotva věděla, jak vyhláskovat vlastní jméno. Chtěla se jen pomstít, tak se každý den dostaví do práce a dělá si, co ji zrovna napadne, a strouhá na něho mrkvičku. Sežral všechno, co mu naservírovala.“

„Mohla ho zavraždit?“

„Jasně, proč ne? Třeba už ta návnada přestala zabírat nebo jí už nestačilo od něho brát každý týden plat.“

Odmlčela se a několikrát se marně pokoušela odklepnout řeřík z cigarety. Mazaně se na mě usmála.

„Doufám, že si nemyslíte, že jsem neomalená,“ řekla a letmo zavadila očima o dveře. „Ale návštěva je u konce.

Můj ctěný manžel, spravedlivý soudce, se teď každou chvíli

vrátí a mně se nechce sedět a vysvětlovat, co děláte u mě doma.“

„Aspoň to řeknete na rovinu,“ řekla jsem. „Dostanu se ven sama. Moc jste mi pomohla.“

„To se ví.“ Vstala a s pronikavým zapraštěním postavila svůj drink na skleněnou desku stolku. Nic se nerozbilo.

Když se po chvíli vzpamatovala, viditelně se jí ulevilo.

Letmo přelétla můj obličej. „Za pár let si budete muset nechat udělat oči. Teď vypadáte dobře,“ pronesla.

Zasmála jsem se. „Mně se vrásky líbí,“ řekla jsem. „Ty moje jsou zasloužené. Ale stejně díky.“

Zanechala jsem ji v atriu a prošla podél domu k místu, kde jsem měla zaparkované auto. Konverzace s ní mi moc neseděla a byla jsem ráda, že jsem pryč. Charlotte Mercerová byla prohnaná a možná se k tomu účelu nezdráhala využít své opilosti. Možná, že říkala pravdu, a možná, že ne. To odhalení Sharon Napierové nějak příliš hrálo na ruku. Jako řešení vypadalo moc polopaticky. Na druhé straně, policajti mají občas pravdu. Vražda většinou nebývá rafinovaná a většinou se nemusíte rozhlížet moc daleko.

9

Trvalo mi půldruhého dne, než jsem přišla na adresu Sharon Napierové. Způsobem, který hned tak neprozradím, jsem se napojila na počítač dopravního inspektorátu a zjistila jsem, že má už asi šest let neplatný řidičský průkaz. Rychle jsem zajela do centra a kontrolou na oddělení technických průkazů jsem zjistila, že na její jméno je napsaný tmavě zelený Karmann Ghia na adrese, která souhlasila s jejím posledním známým trvalým bydlištěm, ale poznámka udávala, že značka byla převedena do Nevady, což

pravděpodobně znamenalo, že se z Kalifornie odstěhovala.

Zatelefonovala jsem Bobu Dietzovi, nevadskému detektivovi, jehož jméno jsem si našla v nevadském telefonním seznamu. Řekla jsem mu, jakou informaci potřebuji, a on slíbil, že mi zavolá, což učinil hned ten den odpoledne. Sharon Napierová zažádala v Nevadě o řidičský průkaz a byl jí vydán; byla na něm uvedena její adresa v Renu. Avšak jeho zdroje z Rena hlásily, že v loňském březnu vzala roha před celým zástupem věřitelů, což

znamenalo, že byla pryč přibližně čtrnáct měsíců. Bob tipoval, že Sharon je zřejmě stále ještě v Nevadě, a tak čmuchal dál. Malá úvěrová společnost z Rena měla žádost o informaci o její osobě z Carson City a dále z Las Vegas, které Bob považoval za nejjistější tip. Mnohokrát jsem mu poděkovala za jeho zdatnost a řekla jsem mu, ať mi napíše

účet za čas, který nad tím strávil, ale on řekl, že si radši na oplátku někdy nechá někoho oťuknout u mě. Ujistila jsem se, jestli má mou adresu a telefon domů pro případ, že by to potřeboval. Zkusila jsem informace v Las Vegas, ale tam ji neměli v seznamu, a tak jsem zavolala svému známému, který slíbil, že to prověří. Řekla jsem mu, že začátkem týdne pojedu do Los Angeles, a dala jsem mu telefon, aby mě tam když tak mohl zastihnout, kdyby mu nějakou chvíli trvalo najít stopu.

Na druhý den byla neděle, kterou jsem si vyhradila pro sebe: na prádlo, úklid a nákup potravin. Dokonce jsem si i oholila nohy, abych ukázala, že mám pořád ještě úroveň. V

pondělí ráno jsem dělala administrativní práce. Napsala jsem na stroji zprávu pro Nikki a pro jistotu jsem zavolala do místní pobočky banky. Sharon Napierová zjevně odjela z města, kde si nadělala spoustu dluhů a naštvala plno lidí. V

bance neměli žádnou kontaktní adresu, tak jsem jim řekla, co jsem věděla. Pak jsem měla s Kalifornskou pojišťovnou dlouhý rozhovor na téma Marcia Threadgillová. Za čtyři tisíce osm set dolarů byla pojišťovna téměř připravena se s ní vyrovnat a dál se o to nestarat, a já jsem na ně musela jít hrozně mazaně. Moje služby je v tomto případě nepřišly na žádné mimořádné výdaje, a tak mě vytáčelo, že se na to chtějí vykašlat. Musela jsem se dokonce snížit až k tomu, že jsem se zmínila o zásadách, což pojišťovákovi nikdy není moc příjemné. „Dělá si z vás prdel,“ tvrdila jsem pořád, ale

on jen pokyvoval hlavou, jako kdyby v tom byly síly, jež

jsem svým tupým mozkem nebyla s to postihnout. Řekla jsem mu, ať si o tom promluví se svým šéfem a že se za ním zase zastavím.

Ve dvě jsem už byla na cestě do Los Angeles. Dalším kouskem skládačky byla Libby Glassová a já jsem potřebovala vědět, jak do toho všeho zapadá. Když jsem dojela do L. A., ubytovala jsem se v motelu Hacienda kousek od Bundy. Hacienda ani vzdáleně nepřipomíná haciendu, jednopatrová stavba ve tvaru L, s mrňavým parkovišťátkem a bazénem obehnaným řetězem na visací zámek. Velmi tlustá žena jménem Arlette dělá zároveň vedoucí hotelu a telefonistku. Z recepce je vidět rovnou do jejího bytu. Prozradila mi, že si ho zařídila ze svých zisků za podomní prodej umělohmotového nádobí, kterým si přivydělává bokem. Inklinuje k nábytku v italském stylu, s čalouněním z červeného plyše.

„Sádlo je krásný, Kinsey,“ sdělila mi důvěrně, když jsem vyplňovala registrační kartu. „Koukněte se.“

Koukla jsem se. Natáhla paži, abych mohla obdivovat mohutný flák přebytečného masa.

„Já nevím, Arlette,“ zapochybovala jsem. „Já sama se tomu snažím vyhnout.“

„A vemte si všechen ten čas a energii, co to zabere,“

řekla. „Naše společnost se vyhýbá všem tabu, v tom je ten problém. Tlustí lidi jsou těžce diskriminovaní. Hůř než

invalidi. Prosím vás, ti mají ve srovnání s námi pohodu.

Kam se teď člověk vrtne, všude jsou pro ně označení.

Parkoviště pro invalidy. Záchody pro invalidy. No viděla jste přece ty prkenné postavičky na vozejčkách. Ukažte mi mezinárodní označení pro obézní. My taky máme práva.“

Měla obličej jako měsíček, lemovaný dívčím čepečkem z chomáčkovitých blond vlasů. Tváře měla permanentně rudé, jako kdyby měla nebezpečně přiskřípnuté životně důležité přívody energie.

„Vždyť je to tak nezdravé, Arlette,“ namítla jsem. „To se nebojíte vysokého tlaku, infarktů…?“

„To víte, všechno má svá rizika. Další důvod k tomu, aby se k nám chovali slušně.“

Dala jsem jí svou úvěrovou kartu. Opsala si číslo a podala mi klíč od pokoje číslo 2. „To je hned vedle, vím že nesnášíte, když jste odříznutá někde vzadu.“

„Díky.“

Na pokoji číslo 2 jsem byla už asi dvacetkrát a pokaždé to je tak nějak konejšivě jednotvárné. Prošlapaný koberec veverčí šedi ode zdi ke zdi. židle s jednou šmajdavou nohou a polstrováním z oranžové koženky. Na stole stojí lampa ve tvaru fotbalové helmy, na jedné straně s nápisem „University of California“. Koupelna je malá a předložka u sprchového koutu je z papíru. Je to místo, kde se může stát, že pod postelí najdete cizí kalhotky. Stojí mě to jedenáct dolarů devadesát pět centů plus přirážka mimo sezónu a je v

tom započítaná „kontinentální“ snídaně, instatní káva a kobližky s marmeládou, z nichž většinu spořádá sama Arlette. Jednou o půlnoci mi seděl na zápraží opilec a řval skoro půldruhé hodiny, než přijeli policajti a sebrali ho.

Přespávám tam, protože je mi jedno, kde spím.

Položila jsem si kufr na postel a vytáhla jsem z něj věci na jogging. Rychlým krokem jsem prošla z Wilshiru do San Vicente a pak jsem se poklusem pustila na sever až k Dvacáté šesté ulici, kde jsem se dotkla dopravní značky, otočila se a běžela jsem zpátky přes Westgate do Wilshire.

První míle, ta bolí nejvíc. Když jsem doběhla, sotva jsem popadala dech. Vezmu-li v úvahu všechny ty výfukové plyny, kterých jsem se nalokala v San Vicente od projíždějících motoristů, řekla bych, že jedovatých zplodin jsem vyloučila asi tak stejně jako vstřebala. Zpátky na pokoji číslo 2 jsem se osprchovala, oblékla a znovu jsem si pročetla své poznámky. Pak jsem si párkrát zatelefonovala.

Napřed na poslední známé číslo do práce Lylea Abemathyho, Wonder Bread Company u Santa Moniky.

Nijak mě nepřekvapilo, že tam už nepracuje. Na osobním oddělení vůbec netušili, kde je. Nahlédnutím do místního telefonního seznamu jsem zjistila, že tam není uvedený, ale jistý Raymond Glass stále bydlel v Sherman Oaks. Ověřila jsem si číslo ulice, které jsem si poznamenala z policejních análů v Santa Terese. Znovu jsem zavolala svému kamarádovi do Las Vegas. Byl Sharon Napierové na stopě,

ale řekl, že mu to bude ještě tak půl dne trvat, než to přesně zjistí. Zalarmovala jsem Arlette, že možná bude volat, a upozornila jsem ji, aby se ujistila, že informace jsou přesné, pokud nějaké převezme. Tvářila se trochu uraženě, že jí nevěřím ohledně telefonních vzkazů, ale když ona to už

jednou zvorala a mě to tehdy přišlo pěkně draho.

Zavolala jsem Nikki do Santa Teresy a řekla jí, kde jsem a co mám v plánu. Pak jsem si přehrála záznam ze svého telefonního automatu. Volal Charlie Scorsoni, ale nenechal žádné číslo. Řekla jsem si, že kdyby to bylo důležité, zavolá ještě jednou. Nadiktovala jsem do záznamu číslo, na kterém jsem byla k zastižení. Když jsem to všechno měla z krku, zašla jsem si vedle do restaurace, která pokaždé, když tam jsem, mění národní kuchyně. Když jsem byla v L. A.

minule, měli tam mexickou stravu, což byly talíře vroucího světlehnědého blivajzu. Tentokrát byla krmě řecká: hovnivé hrudky zavinuté v lupení. V parčících u silnic jsem viděla věci, které vypadaly asi tak stejně lákavě, ale když jsem to jídlo spláchla sklenicí vína, které chutnalo jako náplň do zapalovače, bylo to stejně jedno. Teď bylo sedm patnáct a já jsem neměla nic na práci. Televize na mém pokoji se rozbila, a tak jsem se přišourala do recepce a dívala jsem se na televizi s Arlette, která za tu dobu spořádala krabici karamelek.

Ráno jsem přejela přes kopec do sanfernandského údolí.

Úplně nahoře, kde se dálnice ze San Diega svažuje do

Sherman Oaks, jsem uviděla vrstvu smogu rozprostřenou jako fata morgána, matně se mihotající opar světležlutého kouře, skrz nějž se toužebně, jakoby po čerstvém vzduchu, vypínalo pár vysokých domů. Rodiče Libby bydleli v činžáku se čtyřmi byty, umístěném v ohybu mezi dálnicemi na San Diego a Venturu, těžkopádné stavbě ze štuku a dřeva, s arkýřovými okny vyboulenými podél celé fasády.

Společná chodba rozdělovala dům na dvě poloviny a dveře obou bytů v přízemí vedly rovnou do pokoje. Schodiště napravo vedlo na odpočívadlo do prvního patra. Budovu jako takovou nepoznamenal žádný architektonický styl a já jsem odhadovala, že byla postavena ve třicátých letech, než

někdo přišel na to, že kalifornská architektura by měla imitovat jižanské paláce a italské vily. Před domem byl vybledlý zaplevelený trávník. Krátká příjezdová cesta po levé straně vedla až dozadu k řadě prkenných garáží se čtyřmi zelenými plastikovými popelnicemi přivázanými na řetěz k dřevěnému plotu. Jalovcové keře, které rostly podél celé přední strany domu, byly dost vysoké na to, aby zastínily okna v přízemí, a přitom vypadaly jako napadené nějakým prapodivným línáním, kvůli němuž některé z větví zhnědly a zbytek olysal. Připomínaly zlevněné vánoční stromky natočené ven tou špatnou stranou. Době radovánek bylo v jejich sousedství dávno odzvoněno.

Byt číslo jedna byl po mé levici. Když jsem zazvonila, znělo to, jako cr-r-r-r budíku, když dojíždí péro. Dveře

otevřela žena s řádkou špendlíků v puse, které jí při mluvení poskakovaly nahoru dolů. Děsila jsem se, že jeden spolkne.

„Prosím?“

„Paní Glassová?“

„Ano.“

„Jmenuji se Kinsey Millhoneová. Jsem soukromý detektiv. Pracuji v Santa Terese. Mohla bych s vámi mluvit?“

Postupně si vyndala z pusy všechny špendlíky a zapíchala je do jehelníčku, který měla na zápěstí jako pichlavou voničku. Podala jsem jí svůj průkaz a ona jej pečlivě prozkoumala, jako kdyby na zadní straně mohly být drobným tiskem napsané nějaké tajné zprávy. Zatímco se tím zabývala, prohlížela jsem si ji. Bylo jí něco málo přes padesát. Lesklé hnědé vlasy měla nakrátko přistřižené do ledabylé fazóny s prameny vlasů zastrčenými za ušima.

Hnědé oči, bosé nohy, žádný make up. Měla na sobě zavinovací džínovou sukni, sepranou indickou blůzu ve vyrudlých odstínech modré a domácí trepky, jaké jsem viděla prodávat v celofánových sáčcích v obchodech s potravinami.

„To je kvůli Elizabeth,“ řekla a konečně mi vrátila mou průkazku.

„Ano.“

Zaváhala a pak poodstoupila do obýváku, abych mohla dovnitř. Prošla jsem do pokoje a sedla jsem si na jedinou

židli, která nebyla zavalená horami látek nebo střihů.

Kousek od arkýřového okna bylo rozložené žehlící prkno, žehlička odstavená, zatímco se hřála. Na věšáku u šicího stroje visely na protější stěně ušité šaty. Ve vzduchu byl cítit rozžhavený kov a přípravek na ztužení látky.

V klenutém vchodu do jídelny seděl na invalidním vozíku zavalitý muž kolem šedesátky. Měl vygumovaný výraz, vepředu rozepnuté kalhoty a vyvalený obrovský pupek. Přešla pokoj a otočila mu vozík na druhou stranu, takže byl obrácený směrem k televizi. Nasadila mu sluchátka a pak zapojila zástrčku do televize a pustila ji.

Díval se na zábavnou soutěž, ať se mu to líbilo nebo ne.

Soutěžní pár byl oblečený za kuřata, ale nepoznala jsem, jestli vyhrávají nebo prohrávají.

„Já jsem Grace,“ představila se. „Tohle je její otec. Na jaře před třemi lety měl autohavárii. Nemůže mluvit, ale slyší, a každá zmínka o Elizabeth ho rozruší. Nabídněte si kávu, jestli máte chuť.“

Na stolku stál keramický kávovar, zapojený do prodlužovačky, která vedla pod gaučem. Vypadalo to, jako kdyby všechny ostatní spotřebiče v pokoji byly napojeny na stejný elektrický zdroj. Grace si klekla na kolena. Měla na podlaze z tvrdého dřeva asi tři a půl metru tmavě zeleného hedvábí a špendlila na ně ručně vyrobený střih. Ukázala mi módy a otevřela je na stránce, kde byl model šatů s

hlubokým rozparkem na jedné straně a úzkými rukávy.

Nalila jsem si šálek kávy a dívala jsem se, jak pracuje.

„Tohle honem dodělávám pro jednu paní, která si vzala televizní hvězdu,“ řekla mírně. „Něčí polovička. On se stal přes noc slavným a ona tvrdí, že ho teď poznají i u mycí linky v servisu. Lidi ho žádají o autogram. Nechá si dělat masáže obličeje. On, ona ne. Prý byl posledních patnáct let bez peněz a teď spolu chodí na všechny ty nóbl večírky do Bel Air. Šiju na ni. On si svoje obleky kupuje na Rodeo Drive. Ona by taky mohla, za ty prachy co on vydělává, ale ona z toho má pocit nejistoty, říká. Je mnohem sympatičtější než on. V Hollywoodském reportérovi jsem už četla článek Nový páreček, jak on s nějakou jinou ‚práskli do bot ke Stellinimu‘. Měla by si pěkně chytře pořídit luxusní šatník dřív, než ji pustí k vodě, to vám povídám.“

Grace vypadala, jako že mluví sama se sebou roztěkaným tónem, a tvář jí občas proteplil úsměv. Vzala entlovací nůžky a začala stříhat do pravého úhlu, přičemž

nůžky vydávaly skřípavý zvuk pokaždé, když zavadily o dřevěnou podlahu. Chvíli jsem nic neříkala. Na její práci bylo něco hypnotického a zdálo se, že nás nic nenutí ke konverzaci. Obrazovka zablikala a ze strany jsem zahlédla, jak holčička z kuřecí dvojky hopsá s rukama na tvářích.

Věděla jsem, že po ní obecenstvo chce, aby něco udělala, proběhla, uhádla, přemístila krabičky, vzala něco zpoza závěsu, vrátila obálku, což všechno probíhalo v tichosti,

zatímco Libbyin otec na to lhostejně civěl ze svého vozíčku.

Říkala jsem si, že by se měla poradit se svým chlapeckým kuřecím protějškem, ale on tam jen tak zaraženě postával jako dítě, které ví, že už je moc přerostlé na to, aby bylo na dětském karnevalu v kostýmu. Střih z hedvábného papíru zašustil, jak ho Grace sundávala. Než ho dala stranou, pečlivě ho složila.

„Šila jsem pro Elizabeth, když ještě byla malá,“ řekla.

„Jak odešla z domu, tak samozřejmě chtěla už jen konfekci.

Šedesát dolarů za sukni, která na sobě měla vlny nanejvýš za dvanáct, ale ona měla smysl pro barvy a mohla si dovolit na sebe vzít, co se jí líbilo. Chtěla byste vidět její fotku?“

Graceiny oči zabloudily vzhůru k mým a smutně se pousmála.

„Ano, to bych vám byla vděčná.“

Napřed vzala hedvábí a položila ho na žehlící prkno a pak přejela po žehličce nasliněným ukazovákem, aby ji vyzkoušela. žehlička zaprskala a Grace nastavila páčku na „vlnu“. Na parapetu stály ve dvojitém rámečku dvě momentky Libby a Grace si je sama prohlédla, než mi je podala. Na jedné se Libby dívala do objektivu, ale hlavu měla nakloněnou a pravou ruku zdviženou, jako kdyby si schovávala obličej. Světlé vlasy měla vyšisované od sluníčka, ostříhané nakrátko jako její matka, ale sesekané dozadu přes uši. V modrých očích měla pobavený výraz, zeširoka se usmívala v rozpacích, že byla přistižena, i když

jsem nedovedla odhadnout při čem. Nikdy jsem neviděla nikoho, kdo by ve čtyřiadvaceti vypadal tak mladě a tak svěže. Na druhé fotce byl úsměv jen naznačený, rty pootevřené nad zářivě bílými zuby, a u koutku úst se jí rýsoval dolíček. Měla čistou pleť se zlatavým nádechem, tmavé řady, které jejím očím dodávaly jemné kontury.

„Krásná,“ řekla jsem. „Skutečně.“

Grace stála u žehlícího prkna a přežehlovala hedvábné záhyby špičkou žehličky, která plula po azbestovém prkně jako koráb na plochém tmavě zeleném moři. Vypnula žehličku a rychle si otřela ruce o sukni. Potom vzala kousky hedvábí a začala je sešpendlovat.

„Pojmenovala jsem ji po královně Alžbětě,“ řekla a pak se stydlivě zasmála. „Narodila se čtrnáctého listopadu, stejně jako princ Charles. Pojmenovala bych ji Charles, kdyby bývala byla kluk. Raymondovi to připadalo uhozené, ale mně to bylo jedno.“

„Vy jste jí nikdy neříkala Libby?“

„To ne. Říkala si tak sama na základní škole. Vždycky měla jasno, co je zač a jak by měl vypadat její život.

Dokonce už jako malá. Byla takový pořádníček, žádný puntičkář, ale jako ze škatulky. Vypodkládala si šuplíky v prádelníku pěkným květinovým balicím papírem a všechno měla srovnané hezky na svém místě. Právě proto ji bavilo účetnictví. Matematika je systematická a dává smysl. Když

člověk pěkně pečlivě pracuje, vždycky dostane odpověď,

nebo ona to aspoň tak říkala.“ Grace přešla k houpacímu křeslu, posadila se a hedvábí si rozložila na klíně. Začala stehovat záševky.

„Pracovala prý jako účetní pro Haycrafta a McNiece. Jak dlouho tam byla?“

„Asi tak půldruhého roku. Předtím dělala účetní pro firmu svého otce, dělal opraváře domácích spotřebičů –, ale to ji moc nebavilo. Byla ctižádostivá. Ve dvaadvaceti už

měla za sebou státnici z účetnictví. Taky si potom večerně udělala pár počítačových kursů. Měla moc hezké známky.

Dělala vedoucí dvěma podřízeným, víte.“

„Líbilo se jí tam?“

„Určitě ano,“ řekla Grace. „Jednu dobu mluvila o tom, že půjde na práva. Bavil ji management a finance. Ráda pracovala s čísly a já vím, že jí to imponovalo, protože ta firma zastupovala moc bohaté lidi. Říkala, že se dá o něčí povaze zjistit spousta věcí podle toho, jak lidi utrácejí peníze, co si kupují a kde, jestli žijí přiměřeně ke svým finančním prostředkům a tak. Říkala, že je to studium lidského charakteru.“ V hlasu Grace se ozývala pýcha. Bylo pro mě těžké sloučit představu téhle korektní účetní s dívkou na fotografiích, která vypadala přitažlivě, živě, ostýchavě a velmi něžně, sotva jako žena s jasně vytyčeným životním cílem.

„Co její bývalý přítel? Nevíte náhodou, kde teď je?“

„Kdo, Lyle? No ten za chviličku přijde.“

„Sem?“

„No jistě. Stavuje se tady každý den v poledne, aby mi pomohl s Raymondem. Je to skvělý chlapec, ale jistě asi víte, že Libby zrušila jejich zasnoubení pár měsíců předtím, než… skonala. Chodili spolu celou střední školu a oba chodili na vysokou v Santa Monice, dokud toho nenechal.“

„To tehdy začal pracovat pro Wonder Bread?“

„Ale ne, Lyle vystřídal hodně zaměstnání. V době, kdy Lyle odešel ze školy, bydlela Elizabeth už ve vlastním bytě a mně se moc nesvěřovala, ale mám pocit, že se v něm zklamala. Měl se z něho stát právník, jenže on si to potom prostě rozmyslel. Řekl, že práva jsou moc velká nuda a že ho nebaví detaily.“

„Bydleli spolu?“

Grace se trochu zarděla. „Ne, nebydleli. Možná to bude znít divně a Raymond zastával názor, že to bylo z mé strany nevhodné, ale já jsem je podporovala v tom, aby se k sobě nastěhovali. Vycítila jsem, že se jeden druhému vzdalují, a myslela jsem, že to pomůže. Raymond byl jako Elizabeth, rozčarovaný, že Lyle nechal školy. Řekl jí, že by si mohla zařídit život líp. Ale Lyle ji zbožňoval. Říkala jsem si, že by to mohlo být k něčemu dobré. On by našel sám sebe. Byl roztěkaný jako mnoho chlapců v jeho věku. Přišel by k rozumu a taky jsem jí to tak řekla. Potřeboval zodpovědnost.

Mohla na něj mít velmi dobrý vliv, protože ona sama byla tak zodpovědná. Ale Elizabeth řekla, že s ním žít nechce, a

bylo to. Byla umíněná, když chtěla. A nemyslím to jako kritiku. Byla skoro dokonalá dcera. Samozřejmě jsem chtěla všechno, co chtěla ona, ale nemohla jsem snést, když jsem viděla, že to Lylea trápí. Je moc milý. Uvidíte, až se s ním seznámíte.“

„A nemáte žádnou představu o tom, co vlastně způsobilo jejich rozchod? Myslím, nemohla mít třeba někoho jiného?“

„Mluvíte o tom advokátovi ze Santa Teresy,“ řekla.

„Právě jeho smrt přešetřuji,“ řekla jsem. „Mluvila s vámi o něm někdy?“

„Nikdy jsem o něm nic nevěděla, dokud za námi nepřijela policie ze Santa Teresy. Elizabeth se nerada svěřovala se svým soukromím, ale nevěřím, že by se byla zamilovala do ženatého muže,“ řekla Grace. Celá rozrušená si začala nervózně pohrávat s hedvábím. Zavřela oči a přitiskla si ruku na čelo, jako kdyby se chtěla přesvědčit, jestli nedostala náhlou horečku. „Promiňte. Někdy na to zapomenu. Někdy dělám, jako že onemocněla. Z toho druhého se mi dělá zle, že jí to někdo mohl udělat, že ji někdo mohl tak nenávidět. Místní policie nedělá vůbec nic.

Není to vyjasněné, ale nikomu už na tom nezáleží, takže já jen… Já si prostě říkám, že onemocněla a odešla na onen svět. Jak jí to jen někdo mohl udělat?“ Oči se jí zalily slzami. Její žal se přelil přes vzdálenost mezi námi jako příval slané vody a já jsem cítila, jak se i mně derou do očí

slzy. Natáhla jsem se a vzala jsem ji za ruku. Na chviličku mi pevně sevřela prsty a pak jako by se zarazila a stáhla se.

„Je to jako kámen, který tlačí na srdci. Nikdy se z toho nevzpamatuju. Nikdy.“

Opatrně jsem formulovala svou další otázku. „Mohla to být náhoda?“ zeptala jsem se. „Ten druhý člověk, Laurence Fife, se otrávil oleandrem, který někdo podstrčil do antialergické kapsle. Dejme tomu; že spolu dělali nějakou práci, kontrolovali účty nebo tak. Třeba kýchala nebo si stěžovala na ucpaný nos a on jí prostě jen nabídl svůj vlastní lék. To lidi běžně dělají.“

Chvíli nad tím znepokojeně přemýšlela. „Myslela jsem, že policie říkala, že ten advokát umřel dřív než ona. Několik dnů předtím.“

„Třeba si tu tabletku nevzala hned,“ řekla jsem a pokrčila jsem rameny. „S potížemi jako tyhle si člověk tu naordinovanou kapsli může vzít kdykoliv. Třeba si ji dala do peněženky a spolkla ji až později, aniž si vůbec uvědomila, že jí hrozí nějaké nebezpečí. Byla na něco alergická? Mohla na ni jít rýma?“

Grace začala plakat, tichým mňoukavým pláčem.

„Nevzpomínám si. Nemám ten dojem. Neměla žádnou sennou rýmu ani nic podobného. Ani nevím, kdo by si to po všech těch letech pamatoval.“

Potom se na mě Grace podívala těma velkýma hnědýma očima. Měla hezký obličej, skoro dětský, s malým nosem a

jemnou pusou. Vyndala si papírový kapesníček a otřela si tváře. „Nemyslím, že bych o tom mohla dál mluvit. Zůstaňte tu na oběd. Seznamte se s Lylem. Třeba vám může říct něco, co vám pomůže.“

1 0

Seděla jsem na kuchyňském štokrleti a dívala jsem se, jak Grace dělá k obědu salát z tuňáka. Vypadala, že se otřásla, jako kdyby se probrala z krátkého, ale nezbytného spánku, a pak si natáhla zástěru a sklidila ze stolu v jídelně zbytky svých šicích potřeb. Byla to žena, která pracovala s péčí, klidnými pohyby chystala prostírání a ubrousky.

Prostřela jsem místo ní stůl a zase jsem si připadala jako dobře vychované dítě. Ona mezitím opláchla a osušila salát a na každý talíř ho položila vrstvu jako tácek. Úhledně stáhla tenké proužky slupek z několika rajčat a stočila je do růžičky. Na každý talíř ozdobně nakrojila houbu, přidala dva tenké výhonky chřestu, takže to celé vypadalo jako naaranžovaná kytice. Plaše se na mě usmála, potěšená obrazem, který stvořila. „Vaříte?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Já sama k tomu nemám moc příležitost, jedině když je tady Lyle. Raymond by si toho nevšiml a já bych se s tím nejspíš vůbec nepiplala, kdyby to bylo jen pro mě.“ Zvedla hlavu. „Už je tady.“

Já jsem neslyšela, že na příjezdovou cestu zajel náklaďák, ale ona už musela mít na Lyleův příjezd vycvičený sluch. Ruka jí podvědomě zabloudila k pramenu vlasů, který si zastrčila za ucho. Vešel dovnitř přes kumbál vlevo vzadu. Za rohem se zastavil, asi proto, aby si sundal boty. Zaslechla jsem dvojí bouchnutí. „Čau, koči. Co je k obědu?“ Vešel do jídelny s úsměvem, a než si všiml, že tam jsem, vyšil jí na tvář hlučnou pusu. Zarazil se a rozjaření v něm ještě chvíli dohasínalo, až se mu úplně vytratilo z obličeje. Nerozhodně se na ni podíval.

„To je slečna Millhoneová,“ řekla mu.

„Kinsey,“ dodala jsem a vztáhla jsem ruku. Automaticky mi jí potřásl, ale ústřední otázka stále ještě zodpovězena nebyla. Měla jsem podezření, že obtěžuji při příležitosti, která nepřipouštěla žádnou obměnu. „Jsem soukromý detektiv ze Santa Teresy,“ řekla jsem. Lyle přešel k Raymondovi, aniž mi věnoval další pohled.

„Čau, taťko. Tak jak to dneska jde? Všechno v pořádku?“

Z tváře starého pána nebylo možné vůbec nic vyčíst, ale jeho oči zpozorněly. Lyle mu sundal sluchátka a vypnul televizi. S Lylem se stala blesková změna a měla jsem pocit,

jako kdybych právě viděla momentky dvou odlišných osobností ve stejném těle, jedné rozradostněné a druhé ostražité. Nebyl o moc vyšší než já, měl souměrnou postavu se širokými rameny. Košili měl vystrčenou z kalhot, rozepnutou až dolů. Hrudní svalstvo měl sporé, ale dobře vyvinuté, jako člověk, který pravidelně zvedá činky.

Odhadla jsem, že je asi tak stejně starý jako já. Měl delší blonďaté vlasy, lehounce nazelenalé od chlorované vody z bazénu a horkého sluníčka. Jeho vybledle modré oči působily k jeho opálené pleti příliš vyblitě, řasy měl vybělené, bradu příliš úzkou k širokým tvářím. Celkový dojem byl podivně nepatřičný, hezký obličej, který se tak trochu zvrtl šejdrem, jako kdyby se pod povrchem udělala jako vlásek tenká prasklinka. Jakýmsi skrytým chvěním se kosti nepatrně pohnuly a dvě poloviny jeho obličeje jako by k sobě tak úplně nepasovaly. Měl na sobě seprané džíny posazené nízko na bocích a já jsem mohla zahlédnout hedvábnou cestičku tmavších chlupů, která jako šipka směřovala k jeho rozkroku.

Věnoval se své práci a přitom mě naprosto ignoroval a bavil se s Grace. Podala mu ručník, který zasunul Raymondovi pod bradu, a potom ho namydlil a oholil žiletkou, kterou si oplachoval v nerezové misce. Grace vyndala lahve piva, otvírala zátky a nápoj nalévala do vinných sklenek, které postavila ke každému talíři. Pro Raymonda žádný talíř nachystaný nebyl. Když bylo holení u

konce, Lyle přičísl Raymondovi řídnoucí vlasy a nakrmil ho ze skleničky kojeneckou výživou. Grace na mě spokojeně pohlédla. Vidíte, jak je hodný? Lyle mi připomínal staršího bratra, který se stará o batole, aby ho maminka pochválila. A pochválila ho. Láskyplně ho pozorovala, jak oškrabuje Raymondovu bradu lžičkou a snaží se vmanévrovat oslintané zeleninové pyré zpět do Raymondových ochablých úst. Ještě když jsem se dívala, začala na předku Raymondových kalhot prosakovat skvrna.

„Nic si z toho nedělej, taťko,“ chlácholil ho Lyle. „Po obědě tě umyjeme. Je to dobrůtka?“

Úplně jsem cítila, jak se mi svaly v obličeji zatínají odporem.

Během oběda jedl Lyle rychle. Se mnou se nebavil a s Grace jen velmi málo.

„Jakou práci děláte, Lyle?“ zeptala jsem se.

„Zedničinu.“

Podívala jsem se mu na ruce. Dlouhé prsty měl zaprášené od šedivé malty, která mu zalezla až pod kůži. Na tuto vzdálenost z něj byl cítit pot smíšený s jemnou vůní marihuany. Napadlo mě, jestli si toho Grace vůbec všimla nebo jestli to považovala za nějakou exotickou vodu po holení.

„Musím si zajet do Las Vegas,“ řekla jsem Grace, „ale ráda bych se tady zastavila, až pojedu zpátky do Santa

Teresy. Máte nějaké Libbyiny věci?“ Byla jsem si dost jistá, že má.

Grace rychle pohlédla na Lylea, ale ten měl oči sklopené do talíře. „Myslím, že ano. Ve sklepě jsou nějaké krabice, viď, Lyle? Elizabetiny knížky a papíry?“

Starý pán ze sebe při vyslovení jejího jména vydal zvuk.

Lyle si otřel ústa, vstal a přitom odhodil ubrousek na stůl.

Odvezl Raymonda do předsíně.

„Omlouvám se. Neměla jsem se o Libby zmiňovat,“

řekla jsem.

„Ale to je v pořádku,“ řekla. „Jestli zavoláte nebo se zastavíte, až se vrátíte do Los Angeles, určitě nebude vadit, když se podíváte na Elizabetiny věci. Není jich mnoho.“

„Lyle nevypadá, že by měl moc dobrou náladu,“

poznamenala jsem. „Doufám, že si nemyslí, že otravuju.“

„Ale ne. Před lidmi, které nezná, se chová tiše,“ řekla.

„Nevím, co bych si bez něj počala. Raymonda neuzvednu, je na mě moc těžký. Mám sousedku, která se tady dvakrát denně stavuje, aby mi ho pomohla dostat z vozíčku a zpátky.

Při té havárii si zpřelámal páteř.“

Z jejího konverzačního tónu mi běhal mráz po zádech.

„Vadilo by vám, kdybych si zašla na toaletu?“

„Je na konci předsíně. Druhé dveře doprava.“

Když jsem procházela kolem ložnice, viděla jsem, že Lyle už vyzvedl Raymonda do postele. Ke straně manželské postele byly přisunuté dvě dřevěné židle s rovnými

opěradly, aby nevypadl ven. Lyle stál mezi dvěma židlemi a vytíral Raymondovi holý zadek. Zašla jsem na záchod a zavřela jsem dveře.

Pomohla jsem Grace sklidit se stolu a pak jsem odešla a čekala jsem ve svém autě na druhé straně ulice. Nijak jsem se nepokoušela ukrývat, ani jsem nepředstírala, že odjíždím.

Viděla jsem, že Lyleova dodávka je pořád zaparkovaná na příjezdové cestě. Podívala jsem se na hodinky. Bylo za deset minut jedna a já jsem si říkala, že na oběd musí mít jen hodinu. A opravdu, postranní dveře se otevřely a Lyle vyšel na úzkou verandičku, kde se zastavil, aby si zavázal pracovní boty. Vykoukl na ulici, a když zpozoroval moje auto, vypadal, jako kdyby se sám pro sebe usmál. Pitomče, pomyslela jsem si. Nastoupil do své dodávky a rychle vycouval z příjezdové cesty. Chvíli jsem si říkala, jestli má v úmyslu zacouvat přímo napříč ulicí do boku mého auta a rozmašírovat mě. V poslední chvíli však zatočil, bleskově zařadil a se zasvištěním gum vyrazil dopředu. Napadlo mě, že si možná dáme jednu malou improvizovanou honičku, ale ukázalo se, že tak daleko jezdit nemusí. Ujel osm bloků a zastavil před domkem skromných rozměrů, kterému právě dělali novou fasádu z červených cihel. Došlo mi, že jde o jistý symbol společenské prestiže, protože cihly jsou na západním pobřeží velmi drahé. V celém L. A. nejspíš dohromady není ani šest cihlových domů.

Vystoupil z dodávky a odloudal se dozadu. Suverénně si přitom zastrčil košili do kalhot. Zaparkovala jsem na ulici, zamkla jsem auto a vydala jsem se za ním. Matně mě napadlo, jestli mně hodlá rozdrtit hlavu cihlou a pak mě zazdít. Z mého příjezdu nebyl zrovna nadšený a nijak se s tím netajil. Když jsem zahnula za roh, viděla jsem, že majitel domu maskuje svou chatku pod úplně novou fasádu.

Místo aby vypadala jako skrovný kalifornský bungalov, měla se připodobnit jistým veterinárním nemocnicím na Středozápadě, opravdový luxus. Lyle už míchal vzadu v kolečku maltu. Prošla jsem po několika prknech, z nichž

vyčnívaly zahnuté rezavé hřeby. Kdyby na ně spadlo malé dítě, muselo by potom dostat pěkných pár tetanovek.

„Tak si to povíme pěkně od začátku, Lyle,“ začala jsem nezávazně. Pohrdavě odfrkl, vyndal si cigaretu a zastrčil si ji do koutku úst. Zastínil si zápalku rukama pokrytýma zaschlým škraloupem malty, zapálil si cigaretu a pak vyfoukl první dávku kouře. Měl malé oči a jedním teď šilhal, jak se mu kouř vinul přes obličej. Připomněl mi rané fotografie Jamese Deana, tím defenzivním nahrbeným postojem, křivým úsměvem i špičatou bradou. Napadlo mě, jestli náhodou není tajným obdivovatelem filmu Na východ od ráje a nezůstává vzhůru dlouho do noci, jen aby se na něj díval na nějakém podezřelém kanálu, který ho vysílá až

odněkud z Bakersfieldu.

„No tak, co je? Proč se mnou nemluvíte?“ řekla jsem.

„Nemám, co bych vám řekl. Nač se v tom svinstvu zase znovu šťourat?“

„Vás nezajímá, kdo Libby zabil?“

S odpovědí si dal na čas. Zvedl cihlu, přidržel si ji nastojato a zednickou lžící na jednu stranu namaži tlustou vrstvu malty. Potom to měkké pojivo seřízl jako nějaký pískovitý šedý sýr. Cihlu položil na zídku, která mu sahala po prsa, párkrát ji přiklepl kladívkem a sehnul se pro další.

Přiložila jsem si pravou rukou k uchu. „Haló?“ řekla jsem, jako kdybych mohla dočasně ohluchnout.

Ušklíbl se a převalil si cigaretu v puse. „Vy si o sobě myslíte, že vás každej žere, co?“

Usmála jsem se. „Poslyšte, Lyle. Tohleto nemá cenu. Vy mi nemusíte nic říct a víte, co můžu udělat já? Strávit dnes odpoledne asi tak půldruhé hodiny tím, že si zjistím všechno, co chci vědět. Můžu to zvládnout během šesti telefonátů z jednoho motelu v západním Los Angeles a navíc mám někoho, kdo mi za to zaplatí, takže mi to nevadí.

Můžu získat informace o vaší živnosti, odhad úvěruschopnosti. Můžu zjistit, jestli jste byl někdy za něco trestaný, kde a kdy jste pracoval, jestli nevracíte knížky do knihovny…“

„Jen si poslužte. Já nemám co skrývat.“

„Nač se tím vším ale zatěžovat?“ řekla jsem. „Sice si vás můžu jít proklepnout, ale až se sem zítra vrátím, asi se vám

nebudu líbit o nic víc než dneska. Můžu mít zrovna špatnou náladu. Tak proč prostě nerozvážete?“

„Jo, já jsem celej odvázanej,“ řekl.

„Co se stalo s vašimi plány jít na práva?“

„Vykašlal jsem se na to,“ zabručel.

„Třeba vás zdeptalo to kouření trávy,“ nadhodila jsem.

„Třeba byste se mohla jít vycpat,“ odsekl. „Vypadám snad podle vás jako právník? Přestalo mě to zajímat, jasný?

Za to se nezavírá.“

„Já vás z ničeho neobviňuju. Já jen chci přijít na to, co se stalo Libby.“

Odklepl popel z cigarety a odhodil ji. Špičkou boty ji zamáčkl do bláta. Sedla jsem si na hromadu cihel přikrytých plachtovinou. Lyle na mě zamžoural zpod přivřených víček.

„Jak jste vlastně přišla na to, že kouřím marijánu,“ vyjel na mě.

Poklepala jsem si na nos, aby věděl, že jsem cítila, jak z něj táhne. „Zedničina mi taky nepřipadá až tak zajímavá,“

podotkla jsem. „Řekla bych, že když jste inteligentní člověk, musíte něco dělat, abyste se nezcvokl.“

Podíval se na mě a napětí v jeho těle maličko povolilo.

„Proč myslíte, že jsem inteligentní?“

Pokrčila jsem rameny. „Chodil jste deset let s Libby Glassovou.“

Chvíli nad tím přemýšlel.

„Já nic nevím,“ řekl skoro naštvaně.

„V tuhle chvíli toho víte víc než já.“

Začínal roztávat, i když v ramenou měl stále ještě napětí.

Potřásl hlavou a vrátil se zpět ke své práci. Vzal si lžíci a promíchal vlhkou hmotu malty jako dortovou polevu, která celá zežmolkovatěla. „Vykopla mě, když poznala toho chlapa ze severu. Toho advokáta…“

„Laurence Fifea?“

„Jo, myslím, že toho. Neřekla mi o něm ani slovo.

Napřed to byla práce, něco kvůli nějakejm účtům. Jeho právnická firma se zrovna spřahla s podnikem, kde dělala, a ona to všechno musela dát do počítače, chápete? Aby to každej měsíc klaplo. Bylo to všechno fakt dost složitý, pořád nějaký telefony a tak. Párkrát sem přijel a vždycky, když to dodělali, šla s ním na víno, někdy na večeři. Zabouchla se.

Nic víc nevím.“

Vzal kovový pravoúhlý svorník, zatloukl ho do dřevěného obkladu na domě a navrch položil cihlu s maltou.

„Na co to je?“ zeptala jsem se ze zvědavosti.

„Co? Aha. To drží cihlovou zeď, aby neodpadla od toho ostatního,“ řekl.

Přikývla jsem, napůl v pokušení zkusit si taky zazedničit.

„A potom se s vámi rozešla?“ vrátila jsem se zpátky k věci.

„Tak nějak. Občas jsem ji vídal, ale byl to konec a já to věděl,“

Z jeho tónu se pomalu vytrácelo napětí a zněl spíš rezignovaně než rozzlobeně. Namazal další cihlu měkkou maltou a položil ji na zídku. Sluníčko v zádech mi bylo příjemné, a tak jsem se natáhla na plachtovinu a opřela o lokty.

„Jakou máte teorii?“

Vychytrale se na mě podíval. „Třeba se zabila sama.“

„Sebevražda?“ Tahle myšlenka mi vůbec nepřišla do hlavy.

„Ptala jste se na to. Já vám jen říkám, co jsem si tehdá myslel. Určitě na něm byla závislá.“

„To jo, ale tolik, že by se zabila, když umřel?“

„Kdo ví?“ Pokrčil jedním ramenem a zase ho nechal spadnout dolů.

„Jak se dověděla o jeho smrti?“

„Někdo jí zavolal a pověděl jí to.“

„Odkud to víte?“

„Protože mi telefonovala. Napřed nevěděla, co si o tom má myslet.“

„Truchlila po něm? Slzy? Šok?“

Zdálo se, že přemýšlí, jak to bylo. „Jen z toho byla fakticky zmatená a vyděšená. Šel jsem za ní. Požádala mě, abych tam přišel, a pak si to rozmyslela a řekla, že o tom nechce mluvit. Byla rozklepaná, nemohla se soustředit.

Nějak mě naštvalo, že se mi furt cuká, tak jsem šel pryč. A pak jsem se dověděl, že je mrtvá.“

„Kdo ji našel?“

„Domovník. Tam, kde bydlela. Dva dny se neukázala v práci ani nezavolala, tak její šéf začal mít obavy a šel k ní domů. Domovník se pokoušel nakouknout do oken, ale byly zatažený závěsy. Zkoušeli klepat na hlavní i zadní dveře a nakonec se dostali dovnitř šperhákem. Ležela v županu na zemi v koupelně. Byla tři dny mrtvá.“

„A co její postel? Byla rozestlaná?“

„To nevím. To policie neoznámila.“

Chvíli jsem nad tím přemýšlela. Vypadalo to, jako že si mohla tu kapsli vzít v noci jako Laurence Fife. Pořád mi připadalo, že to mohl být stejný lék, nějaké antihistaminické tobolky, do kterých někdo podstrčil oleandr.

„Měla alergie, Lyle? Nestěžovala si na bolest hlavy od rýmy nebo na něco podobného, když jste se viděli naposledy?“

Pokrčil rameny. „Klidně třeba mohla. Já se na nic takovýho nepamatuju. Viděl jsem ji ve čtvrtek večer. Ten týden ve středu nebo ve čtvrtek, když se dověděla, že ten advokát je mrtvej. Zemřela prej v sobotu pozdě v noci.

Aspoň to psali v novinách, když se to stalo.“

„Co ten advokát, s kterým chodila? Nevíte, jestli si nechával nějaké věci u ní doma? Kartáček na zuby? Holicí strojek? Něco takového? Třeba si vzala lék, který byl určený jemu.“

„Jak to mám vědět?“ řekl podrážděně. „Nestrkám nos do věcí, do kterejch mi nic není.“

„Měla nějakou kamarádku? Někoho, komu by se mohla svěřit?“

„Možná v práci. Na nikoho konkrétního se nepamatuju.

Ona ‚kamarádky‘ neměla.“

Vyndala jsem zápisník a napsala jsem telefonní číslo do svého motelu. „Tady jsem k zastižení. Zavoláte mi, kdyby vás ještě něco napadlo?“

Vzal si útržek papíru a ledabyle si ho zastrčil do zadní kapsy džínů. „Co je v Las Vegas?“ zeptal se. „Co to má s tím společného?“

„Ještě nevím. Možná tam je jedna žena, která může vysvětlit některé nejasnosti. Ke konci týdne pojedu zpátky přes Los Angeles. Možná, že vás znovu vyhledám.“

Lyle mě už neposlouchal. Přiklepl kladívkem další cihlu a setřel lžící přebytečnou maltu, která vyhřezla mezi spáry.

Podívala jsem se na hodinky. Pořád jsem ještě měla čas omrknout si místo, kde Libby pracovala. Nemyslela jsem si, že by Lyle mluvil úplnou pravdu, ale nemohla jsem to dokázat. Tak jsem to nechala na chvíli odležet.

1 1

Haycraft a McNiece sídlil v reprezentační budově ve Westwoodu, nedaleko od mého motelu. Zaparkovala jsem na drahém parkovišti sousedícím s westwoodskou márnicí, vešla jsem do vchodu kousek od Wells-Fargovy banky a vyjela jsem výtahem nahoru. Kanceláře firmy byly hned napravo od výtahu. Opřela jsem se do mohutných dveří z týkového dřeva s mosaznými písmeny a vešla jsem dovnitř.

Interiér sestával z podlahové krytiny z naleštěných nepravidelných červených dlaždic, zrcadel od stropu až k podlaze a panelů z neopracovaného šedého dřeva, na nichž

sem tam visely trsy sušené kukuřice. Nalevo ode mě seděla za dřevěnou ohradou recepční. Na jednom kůlu ohrady byl umístěný štítek s nápisem „Allison, recepční“, s písmeny vypálenými do dřeva jakoby nějakým ohořelým klacíkem.

Dala jsem jí svou vizitku.

„Mohla bych mluvit s vedoucím?“ řekla jsem.

„Přešetřuji smrt účetní, která tady pracovala.“

„Jo. Slyšela jsem o ní,“ řekla Allison. „Počkejte chvíli.“

Byla asi tak dvacetiletá, s dlouhými tmavými vlasy. Na sobě měla džíny a uzounkou kravatku. Její blůza ve stylu Divokého západu vypadala jako vycpaná mnoha hrstmi sena. Na pásku měla přezku ve tvaru vzpínajícího se mustanga.

„Co to tady je? Skansen nebo co?“ zeptala jsem se.

„Cože?“

Zavrtěla jsem hlavou, protože jsem se tím nehodlala dál zabývat, a ona odklapotala ve svých holínkách na vysokých podpatcích do nějakých lítaček. Za chviličku byla zpátky.

„Pan McNiece není přítomen, ale člověk, se kterým asi chcete mluvit, se jmenuje Garry Steinberg se dvěma er.“

„B-e-r-r-g?“

„Ne, G-a-r-r-y.“

„Aha, rozumím. Promiňte.“

„To je v pořádku,“ řekla. „Všichni se takhle pletou.“

„Bylo by možné s panem Steinbergem mluvit? Jen krátce.“

„Je tenhle týden v New Yorku,“ řekla.

„A co pan Haycraft?“

„Ten je mrtvý. Tedy, je mrtvý už několik let, víte,“ řekla.

„Takže vlastně teď je to McNiece a McNiece, ale nikomu se nechce měnit všechny dopisní papíry. Ten druhý McNiece má schůzi.“

„Je tady ještě někdo, kdo by se na ni pamatoval?“

„Neřekla bych. Je mi líto.“

Vrátila mi mou vizitku. Obrátila jsem ji a napsala jsem tam své číslo do motelu a na automat do Santa Teresy.

„Mohla byste tohle předat Garrymu Steinbergovi, až se vrátí? Byla bych opravdu moc ráda, kdyby mi brnkl. Může mi zavolat na účet volaného, když už nebudu tady v motelu.“

„Jistě,“ přikývla. Posadila se a já bych dala krk na to, že tu vizitku šoupla rovnou do koše. Chvíli jsem ji pozorovala, až se na mě provinile usmála.

„Třeba byste mu to mohla prostě nechat na stole s nějakou poznámkou,“ nadhodila jsem.

Trochu se předklonila a pak se zase narovnala s vizitkou v ruce. Napíchla ji na zlověstně vyhlížející bodec u telefonu.

Dívala jsem se na ni ještě chvíli. Sundala vizitku z bodce a vstala.

„Prostě mu to položím na stůl,“ řekla a zase odklapotala.

„Dobrý nápad,“ řekla jsem.

Odjela jsem zpátky do motelu a vyřídila jsem si několik telefonů. Ruth v kanceláři Charlieho Scorsoniho mi řekla, že je stále ještě mimo město, ale dala mi číslo do jeho hotelu v Denveru. Zavolala jsem tam, ale byl zrovna pryč, takže jsem nechala svoje číslo v recepci. Zavolala jsem Nikki a dodala jsem jí poslední zprávy, načež jsem si ověřila svůj domácí telefonní automat. Nebyly na něm žádné vzkazy. Vzala jsem si na sebe běžecký dres a odjela jsem autem na pláž, abych se proběhla. Nevypadalo to, že by do sebe fakta nějak rychle zapadala. Zatím jsem měla pocit, že mám plný klín barevných papírků, a představa, že je všechny poskládám dohromady, abych si utvořila obrázek, mi vskutku připadala velmi vzdálená. Čas rozcupoval fakta jako velikánský stroj a zanechal jen tenounké proužky papíru, z nichž se měla

rekonstruovat skutečnost. Připadala jsem si neohrabaná a podrážděná a potřebovala jsem se odreagovat.

Zaparkovala jsem u mola a běžela jsem na jih po promenádě, asfaltovém pruhu, který vede podél pláže.

Klusala jsem kolem starých mužů skloněných nad partiemi šachu, kolem černošských kluků, kteří se s neuvěřitelnou grácií pohybovali na kolečkových bruslích a tancovali do taktů skryté hudby ze svých vypolštářovaných sluchátek, kolem kytaristů, feťáků a povalečů, kteří mě pohrdavě sledovali očima. Tenhle kus chodníku je posledním zbytkem drogové kultury šedesátých let, bosonozí, otrhaní mladí s propadlýma očima, z nichž někteří teď vypadají na sedmatřicet místo na sedmnáct, stále mystičtí a vzdálení.

Přidal se ke mně pes a běžel se mnou, jazyk vyplazený a každou chvíli ke mně šťastně obrátil oči. Měl hustou ježatou srst barvy karamelové kukuřice a ocas načinčaný jako nějaký dáreček. Byl to jeden z těch voříšků s velkou hlavou, krátkým tělem a tenkýma krátkýma nožkama, ale působil celkem duchapřítomně. Společně jsme klusali po promenádě, kolem luxusních podniků, Ozone, Dudley, Paloma, Sunset, Thornton a Park, a když jsme dorazili až k Wave Crestu, přestalo ho to bavit a odběhl metat létající talíře na pláž. Naposledy jsem ho zahlédla, jak předvedl neuvěřitelný skok a zachytil talíř v půli letu s tlamou rozesmátou od ucha k uchu. Taky jsem se na něho usmála.

Byl to jeden z mála psů, který se mi po letech opravdu líbil.

Na Venice Boulevard jsem se otočila, většinu cesty zpátky běžela, a když jsem byla zase na molu, přešla jsem do chůze. Vánek od oceánu svlažoval horkost mého těla.

Zjistila jsem, že jsem sice udýchaná, ale ne moc zpocená. V

puse jsem měla sucho a tváře rozpálené. Nebyla to dlouhá trasa, ale namáhala jsem se trochu víc než normálně a na plicích mě pálilo: spalování kapalin v hrudníku. Běhám ze stejného důvodu, z jakého jsem se naučila řídit auto s rozbitým řazením a pít kávu bez mléka a cukru. Představuji si, že třeba přijde den, kdy mě zaskočí nějaká nečekaná událost, která bude takovou zkoušku vyžadovat. Tenhle běh byl taky kvůli „správné míře“, protože už jsem se rozhodla, že si za vzorné chování vyberu den volna. Příliš mnoho ctnosti člověka korumpuje. Když jsem se zchladila, vrátila jsem se k autu a jela jsem na východ k Wilshiru, zpátky do motelu.

Sotva jsem odemkla dveře svého pokoje, začal zvonit telefon: Byl to můj známý z Las Vegas s adresou na Sharon Napierovou.

„Fantazie,“ řekla jsem. „Máš to u mě. Řekni mi, jak se mám s tebou sejít, až tam dojedu, abych ti zaplatila za čas, který jsi na tom dělal.“

„To stačí na poste restante. Nikdy nevím, kde zrovna budu.“

„Platí. Za kolik?“

„Za padesát. Se slevou. Pro tebe. Není nikde vedená a nebyla to žádná hračka.“

„Ozvi se, až ti to budu moct oplatit,“ řekla jsem a moc dobře jsem věděla, že to udělá.

„Jo, a Kinsey,“ řekl, „rozdává blackjack ve Fremontu, ale že prý má nějaké kšefty bokem. Včera jsem ji pozoroval při práci. Je hodně ostrá, ale nikoho netahá za nos.“

„Naštvala si někoho?“

„Ne tak docela, ale nemá k tomu daleko. To víš, v tomhle městě je každýmu fuk, co děláš, pokud neblufuješ.

Neměla by na sebe upozorňovat.“

„Díky za echo,“ řekla jsem.

„Tutovka,“ řekl a zavěsil.

Vysprchovala jsem se a oblékla jsem si kalhoty a košili.

Pak jsem si zašla do hospody přes ulici, kde jsem si dala smažené mlže utopené v kečupu a porci hranolků. Vypila jsem dva šálky kávy a vrátila jsem se zpátky na pokoj. Sotva se za mnou zavřely dveře, začal zvonit telefon. Tentokrát to byl Charlie Scorsoni.

„Co Denver?“ zeptala jsem se, hned jak se ohlásil.

„Ujde to. Co Los Angeles?“

„Dobrý. Dnes večer jedu do Las Vegas.“

„Hráčská vášeň?“

„Ani náhodou. Mám spojení na Sharon.“

„Bezvadně. Vyřiďte jí, ať mi zaplatí mých šest set dolarů.“

„Jo. Dobře. I s úroky. Snažím se zjistit, co ví o vraždě, a vy po mně chcete, abych ji otravovala s nějakým pitomým dluhem.“

„Já k tomu nikdy příležitost mít nebudu, to vím jistě.

Kdy budete zpátky v Santa Terese?“

„Možná v sobotu. Až se budu v pátek vracet přes Los Angeles, chci se podívat na nějaké krabice, které patří Libby Glassové. Ale nemyslím, že to bude trvat dlouho. Proč se ptáte?“

„Chci vás pozvat na drink,“ řekl. „Odjíždím z Denveru pozítří, takže budu ve městě dřív než vy. Zavoláte mi, až se vrátíte?“

Maličko jsem zaváhala. „Tak jo.“

„No tak se nepřemáhejte, Millhoneová,“ řekl suše.

Zasmála jsem se. „Zavolám. Čestné slovo.“

„Bezva. Tak nashle.“

Když jsem zavěsila, uvědomila jsem si, že se mi přihlouplý úsměv usadil v obličeji déle, než by měl. Čím mě ten člověk tak přitahuje?

Las Vegas je asi šest hodin cesty z Los Angeles, a tak jsem se rozhodla, že bych už klidně mohla vyrazit. Bylo těsně po sedmé a ještě se nesetmělo, takže jsem naházela své věci na zadní sedadlo svého auta a řekla jsem Arlette, že jedu na pár dní pryč.

„To chcete, abych lidem říkala, kam vás mají volat nebo co?“

„Zavolám vám, až tam dorazím, a dám vám vědět, jak budu k zastižení,“ řekla jsem.

Vydala jsem se na sever po dálnici ze San Diega, směrem na Ventura, po které jsem jela na východ, dokud nepřešla v coloradskou dálnici, jednu z mála přívětivých komunikací v celé síti dálnic kolem Los Angeles. Ta coloradská protíná severní okraj města, je široká a málo používaná. Na téhle dálnici je možné přejíždět z pruhu do pruhu, aniž by člověka přepadl záchvat úzkosti, a bytelná dělicí stěna z betonu, která odděluje východní a západní směr dopravy, je útěšným ubezpečením, že auta zlovolně nevybočí a nesrazí se čelem s vaším vozidlem. Z coloradské jsem se vymotala na jih a vyjela jsem na sanbernardinskou dálnici, odkud jsem vyrazila na severovýchod po dlouhé nepravidelné úhlopříčce směrem na Las Vegas. S trochou štěstí jsem si mohla promluvit se Sharon Napierovou a pak se pustit na jih k Saltonskému jezeru, kde bydlel Greg Fife.

Mohla jsem uzavřít kruh a na zpáteční cestě to otočit do Claremontu, abych prohodila pár slov s jeho sestrou Dianou.

V této chvíli jsem nevěděla, co mi ta cesta vynese, ale pro své vyšetřování jsem potřebovala mít pohromadě základní fakta. A Sharon Napierová měla být zajímavá.

Ráda řídím v noci, v jádru nejsem žádný turista a při svých cestách po Státech nikdy nejsem v pokušení si zajet

kvůli

podivuhodným

scenériím.

Nezajímají

mě

třicetimetrové skály ve tvaru tykve. Nebere mě zírat do roklí vytvořených dnes už neexistujícími řekami a nežasnu nad olbřímími dírami v zemi, kam kdysi dopadly meteority.

Cesta kamkoli mi připadá pořád stejná. Zírám na betonovou silnici. Sleduju žlutou dělicí čáru. Pozoruju velké náklaďáky a osobní auta s malými dětmi spícími na zadním sedadle a mám plyn sešlápnutý až na podlahu, dokud nedojedu k cíli.

1 2

Když se na obzoru vynořilo světélkující Las Vegas, bylo už hodně po půlnoci, a já jsem si připadala celá rozlámaná.

Přála jsem se vyhnout hlavní třídě. Vyhnula bych se celému městu, kdybych mohla. Nehazarduji, protože pro tohle povyražení nemám buňky a už vůbec ne nadšení. život v Las Vegas přesně odpovídá mé představě o případném možném životě v podmořských městech. Den a noc nic neznamenají. Lidé se přilévají a odlévají jakoby přitahováni neviditelnými proudy, které jsou hbité a nepříjemně nablízku. Všechno je ze sádry, samá napodobenina, v nadživotních velikostech, naprosto neosobní. Celé město smrdí lacinými večeřemi ze smažených ryb.

Na předměstí kousek od letiště jsem si našla motel Bagdád. Vypadal jako tábor cizineckých legií postavený z marcipánu. Noční recepční na sobě měl vestu ze zlatého saténu a oranžovou saténovou košili s nabíranými balónovými rukávci. Na hlavě měl fez se střapcem.

Chrchlavě oddechoval, což mě pořád nutilo, abych si odkašlala.

„Jste manželský pár z jiného státu?“ zeptal se, aniž se na mě podíval.

„Ne.“

„Pokud jste manželský pár z jiného státu, dostanete ke dvoulůžáku kupóny na padesát dolarů. Napíšu to. Stejně to nikdo nekontroluje.“

Dala jsem mu svou úvěrovou kartu, kterou si briskně opsal, zatímco jsem vyplňovala formulář. Dal mi můj klíč a malý papírový kelímek plný drobných mincí do hracích automatů u dveří. Nechala jsem je na pultě.

Zaparkovala jsem v prostoru před svými dveřmi a vystoupila z auta. V umělém denním světle pasáže Třpytivá rokle jsem odjela taxíkem do centra. Když jsem zaplatila taxíkáři, chvíli jsem počkala, abych se zorientovala.

Východním Fremontem nepřetržitě proudila doprava, chodníky přetékaly turisty, oslnivě žluté nápisy a blikající světla, THE MINT, THE FOUR QUEENS, ozařující kompletní katalog kriminálníků: pasáci a prostitutky, kapsáři, kukuřicí vykrmení hochštapleři ze Středozápadu,

kteří se do Vegas sjíždějí s přesvědčením, že s patřičnou dávkou úskočnosti a přičinlivosti lze tento systém zdolat.

Vešla jsem do kasina.

Z bufetu ke mě zavanula čínská kuchyně a vůně kuřete čou-mein se podivně mísila s navoněnou žíznivou čárou, kterou po sobě zanechala žena, jež se kolem mě prohnala ve vzorovaném kalhotovém kostýmu z polyesteru barvy pařížské modři, takže vypadala jako chodící tapeta. Nečinně jsem ji pozorovala, jak začala házet čtvrťáky do automatu v hale. Blackjackové stoly byly kousek ode mě vlevo. Zeptala jsem se jednoho z šéfů na Sharon Napierovou a bylo mi řečeno, že přijde v jedenáct ráno. Vlastně jsem ani nečekala, že se s ní setkám hned ten večer, ale chtěla jsem nasát místní atmosféru.

Kasino hučelo, krupiéři u stolů, kde se hrálo v kostky, přihrnovali a odhrnovali žetony svými hrabičkami jako při nějakém stolním hokeji s vlastními pravidly. Jednou jsem byla na exkurzi v Nevadské továrně na hrací kostky a s pocitem, který neměl daleko k úctě, jsem sledovala jak se třicetilibrové kusy nitrátové celulózy, na palec tlusté, vytvrdily a rozřezaly na kostičky o něco větší, než je konečná velikost, naleštily a navrtaly ze všech stran, načež

byla do takto vzniklých puntíků speciálními štětečky zapuštěna bílá gumovitá hmota. Polotovary kostek vypadaly jako minikostičky třešňové želatiny, která by se mohla podávat jako nějaký nízkokalorický zákusek. Dívala jsem

se, jak si lidé sázejí. Všechny ty druhy sázek, na pole, na velkou šestku a velkou osmu, to byly záhady jiného druhu a já, ani kdybych se rozkrájela, jsem nemohla proniknout do katechismu výher, proher a čísel, která padala, tiše vyvolávaných za napjatého soustředění a překvapení. Nad tím vším se vznášel bledý oblak cigaretového dýmu, prosycený pachem rozlité skotské. Do potemnělých zrcadel nad stoly se už muselo podívat bezpočet očí, neúnavně šmejdících po zrádných známkách švindlování ze strany návštěvníků. Nic nemohlo uniknout jejich pozornosti. Byla tam atmosféra jako v přecpaném obchodním domě Woolworth, těsně před vánocemi, kde se davům frenetických zákazníků nedá věřit, že sem tam něco neštípnou. Dokonce i zaměstnanci mohou lhát, podvádět a krást a nic nesmí být ponecháno náhodě. Na okamžik jsem pocítila respekt k celému tomu systému vkladů a zůstatků, který způsobuje neustálý přítok peněz a jen zlomek nechá vklouznout zpět do soukromých kapes, z nichž byly vylákány. Najednou na mě padla únava. Vyšla jsem zase ven na ulici a sehnala jsem si taxíka.

V Bagdádu se výzdoba a la „Střední východ“ náhle skončila přede dveřmi mého pokoje. Koberec byl z tmavě zeleného plyše, tapety z limetkově zelené fólie se vzorkem překrývajících se palem posetých shluky čehosi, co mohly být datle nebo hejna netopýrů. Zamkla jsem dveře, odkopla

jsem boty, stáhla jsem žinylkový přehoz a s úlevou jsem zalezla pod peřinu. Ještě jsem si rychle zavolala domů na svůj automat a pak naprosto vyřízenou Arlette, které jsem sdělila svou nejnovější adresu spolu s telefonem, kde mě je možné zastihnout.

Když jsem se v deset ráno probudila, pocítila jsem první matné náznaky migrény, jako kdyby na mě šla kocovina ještě dřív, než jsem se stačila napít. Vegas na mě nějak takhle působí, jakousi kombinací napětí a děsu, na niž mé tělo reaguje všemi příznaky počínající chřipky. Vzala jsem si dva tylenoly a dlouho jsem se sprchovala, ve snaze ze sebe smýt stopy kalů nevolnosti. Připadala jsem si, jako kdybych snědla libru vystydlé máslové pražené kukuřice a zapila to dávkou sacharínu.

Když jsem vyšla ze svého motelového pokoje, světlo mě oslnilo tak, že jsem až zamžourala. Aspoň že byl čerstvý vzduch, a město, zmenšené do svých skutečných rozměrů, působilo scvrkle a zaraženě. Za motelem se do dáli táhla poušť v bledě šedém oparu, který na obzoru přecházel ve světle nafialovělý. Vanul mírný a suchý vítr a příslib letního vedra naznačovalo jen v dálce se mihotající sluneční světlo, které dopadalo na mělké pouštní oázy, jež se okamžitě vypařovaly. Nízké linie pustiny beze stromů, oplocené vzdálenými kopci, občas narušovaly trsy pelyňku, téměř stříbrné od prachu.

Zastavila jsem se na poště a poslala jsem svému známému složenku na padesát dolarů. Potom jsem si ověřila adresu, kterou mi dal. Sharon Napierová bydlela v jednopatrovém bytovém komplexu na vzdálené straně města. Lososově růžové štuky na hranách domu zerodovaly, jako kdyby se tam v noci připlížila zvěř, aby ty rohy odhryzala. Střecha byla skoro rovná, zasypaná kamením a obehnaná železným zábradlíčkem, z něhož po stranách domu stékaly jazyky rzi. Kolem byly skalky s vysázenými kaktusy a jukami. Bylo tam jen dvacet bytových buněk, uspořádaných kolem ledvinovitého bazénu, který byl oddělený od parkovací zóny šedohnědou zdí z tvárnic. V

bazénu se cachtaly dvě malé děti a na schodech před svým bytem stála žena ve středních letech s nákupní taškou vklíněnou mezi bokem a dveřmi, jak se snažila dostat dovnitř. Mexický chlapec stříkal hadicí chodníky. Stavby po obou stranách komplexu byly jednogenerační byty. Vzadu přes ulici byl nezastavěný pozemek.

Sharon patřil byt v přízemí, její jméno na dopisní schránce bylo úhledně vytlačeno na bílém plastikovém proužku. Závěsy měla zatažené, ale některé háčky se nahoře vyvlékly, takže se nařasená tkanina prověsila a vytvořila mezeru, skrz kterou jsem zahlédla béžový umělohmotový stolek a dvě béžové plastikové kuchyňské židle s čalouněním. Na rohu stolu stál na hromadě papírů telefon.

Vedle byl kávový šálek s voskovitým srpkem zářivě růžové

rtěnky na okraji. Cigareta, taky s růžovou obroubkou, byla zamáčknutá v podšálku. Rozhlédla jsem se kolem. Zdálo se, že mi nikdo nevěnuje žádnou zvláštní pozornost. Rychle jsem prošla průchodem, který spojoval dvůr se zadními trakty.

Číslo Sharonina bytu bylo vyznačeno i na zadním vchodu. Byly tam ještě čtverý další zadní dveře, které ústily do obdélníčků, obehnaných po ramena vysokými zídkami z tvárnic. Pojala jsem podezření, že byly navrženy tak, aby vytvářely iluzi malých atrií. Kontejnery na odpadky byly seřazeny na chodníku za zdí. Sharoniny kuchyňské záclony byly zatažené. Vyhoupla jsem se na její maličké atrium. U

zadního prahu si postavila šest květináčů s pelargóniemi. O

zeď byly opřené dvě hliníkové skládací židle, u zadního vchodu hromada starých novin. Nahoře napravo bylo malé okénko a za ním jedno větší. Nedokázala jsem posoudit, jestli to mohla být ložnice její nebo jejích sousedů.

Vykoukla jsem ven přes nezastavěnou parcelu, pak jsem se vytratila z atria a zahnula jsem doleva po cestičce, která ústila zase ven na ulici. Nastoupila jsem do auta a vyrazila jsem do Fremontu.

Připadala jsem si, jako kdybych ani neodešla. Dáma v pařížské modři byla stále přilepená ke čtvrťákovému automatu. Na temeni hlavy měla vytesaný lesklý mahagonový spirálovitý útvar. Ke stolu, kde se hrálo v kostky, byl jakoby magnetickou silou přitisknutý stále stejný

dav. Krupiér smetal žetony svými hrabičkami, jako kdyby to bylo ploské koště a někdo tam nadělal drahý nepořádek.

Servírky roznášely nápoje a fortelný chlápek, jehož jsem tipovala na tajného, bloumal sem tam a snažil se vypadat jako turista, kterého opustilo štěstí. Z Karnevalové haly ke mně doléhaly zvuky zpěvačky, která zpívala lehce omšelou, avšak bujarou směsici odrhovaček z broadwayských muzikálů. Zahlédla jsem, jak se producíruje před vylidněným sálem. Zapudrovaný obličej se jí růžově leskl v záři reflektoru.

Sharon Napierovou nebylo těžké najít. Byla vysoká, možná metr sedmdesát pět nebo na vysokých podpatcích i víc. Byl to ten typ ženy, které si všímáte odspoda nahoru: dlouhé hezké nohy, působící štíhle v černých síťovaných punčochách, černá minisukně, která se v horní části stehen mírně vzdouvá. Měla úzké boky, ploché břicho a prsa scuknutá k sobě, aby vytvářela zřetelné kopečky. živůtek jejího černého kostýmku byl upnutý a hluboce vystřižený a nad levým prsem měla připíchnuté své jméno. Vlasy měla popelavě blonďaté, v umělém světle až bezbarvé; v tajuplně zelených očích se jí leskla světýlka, což jsem přikládala barevným kontaktním čočkám. Měla bledou a čistou pleť, oválný obličej bílý jako vaječnou skořápku a taky tak hladký. Zářivě růžová rtěnka zdůrazňovala překypující proporce jejích plných a širokých rtů. Byla to ústa stvořená k nepřirozeným aktům. Cosi v jejím chování slibovalo

improvizovaný cool sex za odpovídající cenu, která rozhodně neměla být nízká.

Mechanicky a s pozoruhodnou rychlostí rozdávala karty.

Na vysokých stoličkách, rozmístěných kolem stolu, kde pracovala, seděli tři pánové. Nikdo nepromluvil ani slovo.

Komunikace probíhala nepatrným pozdvihnutím ruky, obrácením karty nebo sázkou na vysokou částku, pokrčením ramen, když se ukázala horní karta. Dvě dole, jedna nahoře.

Plesk, plesk. Jeden z mužů přejel hranou své karty po povrchu stolu a řekl rest. Ve druhém kole vyložil jiný muž

jednadvacet a ona mu vyplatila výhru, za dvě stě padesát dolarů žetonů. Zahlédla jsem, jak se spolu setkali očima, když zase shrnula karty. Pak je rychle zamíchala a znovu rozdala. Ten muž byl hubený, s úzkou proplešlou hlavou a tmavým knírem, vyhrnutými rukávy od košile a skvrnami potu v podpaždí. Pohled mu sjel po jejím těle a pak zase zpátky nahoru k jejímu dokonalému obličeji, chladnému a neposkvrněnému, s planoucíma zelenýma očima. Nijak zvlášť si ho nevšímala, ale něco mně říkalo, že ti dva by spolu mohli mít později nějaké soukromé kšefty. Přesunula jsem se k vedlejšímu stolu a pozorovala jsem ji z mírného odstupu. O půl druhé si dala pauzu a vystřídala se s jiným krupiérem. Přešla přes kasino k bufetu, kde si dala colu a zapálila si cigaretu. Šla jsem za ní.

„Jste Sharon Napierová?“ zeptala jsem se.

Ohlédla se. Oči jí lemovaly tmavé řasy a ve světle zářivek nad její hlavou jejich zelená přecházela téměř v tyrkysovou.

„Nepamatuji! se, že bysme se někdy viděly.“

„Jsem Kinsey Millhoneová,“ řekla jsem. „Můžu si sednout?“ Pokrčila rameny na souhlas. Vyndala z kapsy pudřenku, aby si zkontrolovala nalíčení očí. S horního víčka si setřela kousek stínu. Bylo poznat, že má falešné řasy, ale působilo to úžasně a exoticky jí to zešikmovalo oči. Ponořila malíček do vaničky s růžovým leskem a nanesla si ho na rty.

„Co pro vás můžu udělat?“ zeptala se a vzhlédla ke mně od zrcátka ve své pudřence.

„Přešetřuji smrt Laurence Fifea.“

To ji zastavilo. Strnula a celé tělo jí znehybnělo.

Kdybych ji fotografovala, byla by to dokonalá póza. Uběhla tak vteřina, než se zase dala do pohybu. Zaklapla pudřenku, zastrčila ji a vyndala si cigaretu. Zhluboka vtáhla kouř a přitom mě nepřetržitě sledovala. Odklepla popel. „Byla to pěkná sketa,“ řekla příkře a s každým slovem vyfukovala kouř.

„To jsem slyšela,“ řekla jsem. „Dělala jste pro něj dlouho?“

Usmála se. „Koukám, že mě máte pěkně přečtenou.

Vsadím se, že už i na to znáte odpověď.“

„Více méně,“ řekla jsem. „Ale je spousta věcí, které nevím. Chcete mi pomoct?“

„S čím?“

Pokrčila jsem rameny. „Jaké to bylo pro něho dělat? Jak na vás zapůsobila jeho smrt?“

„Dělat pro něj stálo za prd. Jeho smrt mě moc potěšila,“

řekla. „Práci v kanclu jsem nenáviděla, pokud vám to ještě nedošlo.“

„Tohle vám musí vyhovovat líp,“ řekla jsem.

„Koukněte se, já se s váma nemám o čem bavit,“ řekla rezolutně. „A vůbec, kdo vás sem poslal?“

Riskla jsem to. „Nikki.“

Vypadala překvapeně. „Ta je pořád ještě zavřená. Nebo ne?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Je venku.“

Chvíli jí trvalo, než si to spočetla, a pak se začala chovat o něco vlídněji. „Je v balíku, co?“

„Nikomu neubližuje, pokud narážíte na tohle.“

Uhasila cigaretu, načež doutnající oharek zalomila a rozmačkala. „V sedm mám padla. Co kdybyste se stavila u mě, abysme hodily řeč?“

„Nechcete mi něco říct teď?“

„Tady ne,“ řekla.

Vychrlila ze sebe svou adresu a já jsem si ji svědomitě zapsala do zápisníku. Ohlédla se doleva a já jsem napřed myslela, že zvedá ruku, aby mávla na nějakého kamaráda.

Tváří se jí mihl úsměv a hned zase zmizel. Nejistě se na mě podívala, a přitom se trochu natočila, abych přes ni neviděla.

Automaticky jsem nakoukla přes její rameno, ale ona se zezadu dotkla nehtem mé ruky, aby odvedla mou pozornost jinam. Podívala jsem se na ni. Tyčila se nade mnou s kamenným výrazem ve tváři.

„To byl můj šéf. Konec pauzy.“

Lhala stejně, jako lžu já, s určitou žoviální nestydatostí, která posluchače přímo vyzývá k tomu, aby jí odporoval nebo dokázal, že lže.

„Tak tedy v sedm,“ řekla jsem.

„Radši v sedm čtyřicet pět,“ řekla nenuceně. „Potřebuju si dát po práci oraz.“

Napsala jsem jí, jak se jmenuju a v jakém motelu bydlím, a vytrhla jsem stránku ze svého zápisníku. Ostře ji přehnula a papírek si zastrčila pod celofánový obal u krabičky cigaret. Odešla, aniž by se ohlédla, a půvabně kroutila zadkem.

Ze zamáčknutého vajglu její cigarety se pořád ještě kouřilo a můj žaludek se jemně ozýval na protest. Lákalo mě to, abych tam zůstala, jen abych ji nespustila z očí, ale měla jsem lepkavý pocit na rukou a strašně jsem si chtěla lehnout.

Vůbec mi nebylo dobře a začínala jsem si myslet, že mé chřipkové příznaky jsou možná víc reálné než vyvolané změnou prostředí. Bolest hlavy se opět vyplížila z mého zátylku. Vyšla jsem přes halu ven. Čerstvý vzduch mě trochu postavil na nohy.

Jela jsem zpátky do Bagdádu a v automatu jsem si koupila limonádu. Potřebovala jsem se najíst, ale nebyla jsem si jistá, jestli mi něco vydrží v žaludku. Začínalo odpoledne a já jsem nikam nemusela dřív než po večeři.

Pověsila jsem na dveře cedulku Nerušit a zalezla jsem zpátky do své nezasílané postele. Pořádně jsem se zachumlala do peřin. Začalo mě bolet v kostech. Trvalo dlouho, než jsem se zahřála.

1 3

Telefon pronikavě zadrnčel jako na poplach a já jsem se s trhnutím probudila. V pokoji byla tma. Neměla jsem tušení, kolik je hodin, ani v jaké posteli ležím. Celá rudá a rozpálená jsem zašátrala po telefonu a odkopla jsem peřinu, jak jsem se vzepřela na jednom lokti. Rozsvítila jsem lampu a zastínila jsem si oči před náhlým rezavým světlem.

„Haló?“

„Kinsey, tady Sharon. Vy jste na mě zapomněla?“

Podívala jsem se na hodinky. Bylo půl deváté. Do prdele. „Ježíši, promiňte,“ řekla jsem. „Usnula jsem.

Zůstanete ještě chvilku doma? Hned jsem tam.“

„Dobře,“ řekla studeně, jako kdyby měla nějaké lepší plány. „Moment, počkejte. Někdo klepe.“

S ťuknutím položila telefon a já jsem si představila, jak leží na tvrdém umělohmotovém povrchu stolu. Nečinně jsem poslouchala a čekala, až se vrátí. Nemohla jsem věřit, že jsem zaspala, a fackovala jsem se za svou pitomost.

Zaslechla jsem, jak se otevřely dveře a jak přidušeně vyjekla překvapením. A pak jsem uslyšela krátký, skoro dutý výstřel.

Zamžourala jsem a prudce jsem se vztyčila do sedu.

Přitiskla jsem ucho k telefonu a ruku jsem přimáčkla na mluvítko. Co se dělo? Na jejím konci někdo vzal sluchátko.

Čekala jsem, že uslyším Sharonin hlas, a už už jsem vyslovila její jméno, ale pak jsem nějak instinktivně zavřela pusu. Někdo mi dýchal do ucha, bezpohlavní přidušené zvuky, jako když člověk nemůže popadnout dech. Šeptem se ozvalo „haló“, ze kterého mně přeběhl mráz po zádech.

Zavřela jsem oči a přinutila jsem se mlčet. Po celém těle se šířil poplach rychlostí, z níž mi srdce bušilo až v uších.

Ozvalo se neslyšné zahihňání a pak už byl telefon hluchý.

Třískla jsem sluchátkem, natáhla jsem se pro boty a cestou z pokoje jsem popadla bundu.

Zvednutá vlna adrenalinu spláchla z mého těla veškerou bolest. Ruce se mi třásly, ale aspoň jsem se hýbala. Zamkla jsem dveře a vyšla jsem k autu. Klíče mi chřestily, jak jsem se snažila strefit do zapalování. Když jsem nastartovala,

prudce jsem vycouvala a vyrazila jsem k Sharoninu bytu.

Natáhla jsem se do kastlíku pro baterku a přezkoušela jsem ji. Svítila silně. Jak jsem se blížila, narůstala ve mně úzkost.

Buď tam s někým dováděla nebo byla mrtvá a já jsem měla obavy, že vím, o kterou variantu jde.

Zastavila jsem přes ulici. Dům nejevil známky žádného zvláštního ruchu. Nikde nikdo. Nebyly tam srocené žádné davy, na ulici nestála policejní auta, žádné kvílející sirény se neblížily. Na parkovacích značkách stála spousta aut a skoro ve všech bytech, které jsem viděla, bylo rozsvíceno. Natáhla jsem se na zadní sedadlo a ze zamčeného kufříku jsem vylovila gumové rukavice. Moje ruka se dotkla krátké hlavně mé automatické pistole a já jsem si ji zoufale chtěla zastrčit do kapsy své kožené bundy. Nevěděla jsem, co u ní v bytě najdu, nevěděla jsem, kdo tam na mě může čekat, ale pokud by byla mrtvá, pak se mi rozhodně nezamlouvala představa, že mě tam najdou s nabitou zbraní v ruce.

Nechala jsem pistoli tam, kde byla, a vystoupila jsem.

Zamkla jsem auto a klíče jsem si zastrčila do džínů.

Došla jsem na plácek před domem. Byla tma, ale podél chodníku bylo strategicky rozmístěno několik přízemních lamp a další žlutá a zelená světla osvětlovala zespodu kaktusy. Působilo to spíš nevkusně než osvětleně. V

Sharonině bytě byla tma a mezera v závěsech byla zatažená.

Zaklepala jsem na dveře. „Sharon?“ Mluvila jsem tiše a zvenčí jsem pátrala, jestli se někde nerozsvěcí světlo.

Natáhla jsem si rukavice a zkusila jsem kliku. Zamčeno.

Zaklepala jsem znovu a zopakovala jsem její jméno. Zevnitř se nic neozývalo. Co budu dělat, kdyby tam vevnitř někdo byl?

Přešla jsem po krátkém chodníčku, který vedl podél domu dozadu. Odněkud z hořejšího bytu bylo slyšet gramofon. Bolelo mě v kříži a tváře mi hořely, jako kdybych se vracela z joggingu, i když jestli to bylo od chřipky nebo ze strachu, to jsem nedokázala posoudit. Rychle a tiše jsem přešla zadní chodník. Z pěti kuchyní byla ta Sharonina jediná, kde byla tma. U každého zadního vchodu svítila venkovní žárovka, která na každé atrium vrhala chabé, ale jasné světlo. Zkusila jsem zadní dveře. Zamčeno. Zaťukala jsem na sklo.

„Sharon?“ napínala jsem uši po nějakých zvucích zevnitř. Všude bylo ticho. Zkoumala jsem zadní dveře.

Kdyby měla venku náhradní klíče, musely by být schované někde blízko. Podívala jsem se na skleněné tabulky ve dveřích. Kdyby všechno ostatní selhalo, vždycky bych ještě mohla jednu z nich vyrazit. Přejela jsem prsty po zárubni.

Moc úzká na klíče. Všechny květináče vypadaly, že stojí rovně, a rychlým prohmatáním jsem v hlíně nenašla nic zastrčeného. žádná rohožka tam nebyla. Nadzvedla jsem kupu starých novin a trochu jsem je protřepala, ale žádné klíče odtud nevypadly. Okolní tvárnicové atrium bylo celé postaveno z krychlových ozdobných „cihel“ stopu širokých,

z nichž každá byla vyvedena dostatečně rafinovaně na to, aby skýtala prostornou, když už ne originální, skrýš pro klíč.

Doufala jsem, že je nebudu muset osahat jednu po druhé všechny. Podívala jsem se za sebe na skleněné tabulky a zaváhala jsem, jestli by náhodou nebylo víc k věci jednu z nich vymáčknout zaťatou pěstí. Podívala jsem se na zem. V

jednom rohu hned u zdi stála zelená plastiková konvička na zalévání a sázecí lopatka. Sklonila jsem se a zastrčila jsem pravou ruku do každé z dekorativních spirál na spodních tvárnicích. V jedné z nich byl klíč.

Natáhla jsem se nahoru a rychle jsem otočila doleva žárovkou nad zadními dveřmi. Atrium se ponořilo do stínu.

Zasunula jsem klíč do zámku a pootevřela jsem dveře.

„Sharon!“ zašeptala jsem chraplavě. Chtělo se mi nechat v bytě tmu, ale musela jsem vědět, jestli tam jsem sama.

Držela jsem baterku jako kyj a šátrala jsem napravo, až jsem našla vypínač. Rozsvítilo se světlo ve výklenku nad dřezem.

Na protější stěně jsem uviděla vypínač stropní kuchyňské lampy. Přešla jsem místnost a zmáčkla jsem ho a hned jsem se přikrčila, abych nebyla vidět. Se zatajeným dechem jsem si sedla na bobek zády k lednici. Pozorně jsem naslouchala.

Nic. Úpěnlivě jsem doufala, že ze sebe nedělám kolosálního idiota. Už jsem si říkala, že ten zvuk, který jsem předtím zaslechla, bylo odpálené šampaňské a že Sharon teď v potemnělé ložnici předvádí perverzní sexuální čísla s bičíkem a cirkusovým pudlem.

Nahlédla jsem do obýváku. Sharon tam ležela roztažená na podlaze ve žlutozeleném velurovém županu. Byla buď mrtvá, nebo tvrdě spala, a já jsem pořád ještě nevěděla, kdo jiný by se mnou v tom bytě mohl být. Dvěma kroky jsem přešla obývák a přitiskla jsem se ke zdi. Chviličku jsem počkala, než jsem nakoukla zpátky do zšeřelé předsíně.

Viděla jsem tak akorát prd. Kousek vlevo od sebe jsem nahmatala vypínač a rozsvítila jsem. Předsíň zalilo světlo a vypadalo to, že tam, kam v ložnici dohlédnu, nikdo není.

Našla jsem vypínač, rozsvítila jsem si a rychle jsem se rozhlédla. Odhadovala jsem, že otevřené dveře napravo ode mě vedly do koupelny. Nic nenasvědčovalo tomu, že by byt někdo vykradl. Posuvné dveře do šatny byly zavřené a to se mi nezamlouvalo. Z koupelny se ozval slabý kovový zvuk.

Ztuhla jsem. Rozbušilo se mi srdce. Přikrčila jsem se. Já a moje baterka. Zoufale jsem si přála, abych s sebou měla tu pistoli. Kovové zaskřípění se ozvalo znovu a opakovalo se v rytmu, který najednou začínal znít povědomě. Připlížila jsem se ke dveřím a posvítila jsem si dovnitř. Ve cvičném mlýnku se hloupě točila dokola mrňavá myš. Klec stála v polici na koupelně. Rozsvítila jsem světlo. Koupelna byla prázdná.

Přešla jsem ke dveřím do šatny a z jedné strany jsem je odšoupla, napůl v očekávání, že mě někdo bací po hlavě. Po obou stranách šatny nebylo nic než šatstvo. Vydechla jsem dlouho zadržovaný dech a pak jsem byt znovu rychle

prohledala. Ujistila jsem se, že zadní dveře jsou zamčené, a zatáhla jsem kuchyňské závěsy na okně nad dřezem. A pak jsem se vrátila k Sharon. Rozsvítila jsem lampu v obýváku a klekla jsem si vedle ní. V klíční jamce měla průstřel, který vypadal jako medailónek vyplněný namísto fotografie syrovým masem. Krev prosákla do koberce pod její hlavou a ztmavla do odstínu nevařených kuřecích jater. Ve vlasech měla drobné úlomky kostí. Odhadla jsem, že jí střela okamžitě roztříštila páteř. Naštěstí pro ni, bezbolestně.

Vypadalo to, že byla sražena rovnou k zemi, ruce rozhozené po obou stranách těla, boky lehce pootočené. Měla pootevřené oči, jejichž zářivě zelená barva teď působila zkysle. Blond vlasy vypadaly na mrtvole šedivě. Kdybych tam dorazila, jak jsme se domluvily, nemusela být mrtvá, a já jsem se jí chtěla omluvit za špatné způsoby, za zpoždění, za to, že jsem onemocněla, že jsem přišla příliš pozdě.

Chtělo se mi ji vzít za ruku a přemlouváním ji vzkřísit, ale nešlo to a mě najednou napadlo, že kdybych tam přišla včas, mohla jsem být mrtvá taky.

Pečlivě jsem si pokoj prohlédla. Vysoký koberec byl sešlapaný, takže na něm nebyly vytlačené žádné stopy.

Přešla jsem k čelnímu oknu a popotáhla jsem závěsy, abych se ubezpečila, že v nich není žádná skulina, kterou by se někdo zvenčí mohl dívat, když teď bylo rozsvíceno. Znovu jsem si prošla byt a tentokrát jsem dávala pozor na detaily.

Postel byla nezasílaná. V koupelně byly rozházené vlhké

ručníky. Z koše na prádlo čouhalo špinavé šatstvo. Na kraji vany stál popelník s několika vajgly, přelomenými vejpůl a rozmáčknutými přesně tak, jak jsem ji to viděla dělat. Byt se v podstatě skládal jenom z těchhle tří místností, obýváku s jídelním stolem kousek od předních oken, kuchyně a ložnice. Nábytek vypadal, jako kdyby si ho nechala poslat kamiónem, a usoudila jsem, že většina ho stejně nebyla její.

Jakkoli byl na místě nepořádek, zdálo se, že ho nadělala ona sama, nádobí ve dřezu, nevynesena smetí. Podívala jsem se na papíry pod telefonem, sbírku upomínek a nezaplacených účtů. Její záliba ve finančním chaosu zjevně přetrvala z doby, kdy žila v Santa Terese. Shrábla jsem celý paklík a nacpala jsem si ho do kapsy u bundy.

Znovu jsem zaslechla ono kovové vrzukání, a tak jsem se vrátila do koupelny a zírala jsem na to pošetilé stvořeníčko. Byla malá a hnědá, s jasně červenýma očima.

Trpělivě si to ťapala pořád dokola a nikam se nedostala.

„Promiň,“ zašeptala jsem. Na rtech mně na chviličku zapálily slzy. Zavrtěla jsem hlavou. Dobře jsem věděla, že to byl sentiment na nepravém místě. V lahvičce měla vodu, ale umělohmotové krmítko bylo prázdné. Nasypala jsem do něj malé zelené kuličky. Pak jsem došla zpátky k telefonu a vytočila jsem spojovatelku, aby mě přepojila na lasvegasskou policii. V paměti mi monotónně znělo varování Cona Dolana. To mi tak akorát scházelo, aby mě policajti z Las Vegas zadrželi kvůli výslechu. Po dvou

zazvoněních se v telefonu ozval jeden z těch úslužně skřípějících hlasů.

„Haló,“ řekla jsem. Hlas se mi třásl a honem jsem si musela odkašlat. „Zaslechla jsem -ehm-u sousedky v bytě před chvílí nějaký hluk, a když jsem tam teď klepala, tak mi neotevírá. Mám strach, že si něco udělala. Nemohli byste to nějak prověřit?“

Choval se naštvaně a otráveně, ale zapsal si Sharoninu adresu a řekl, že tam někoho pošle.

Podívala jsem se na hodinky. V bytě jsem byla ani ne půl hodiny, ale už bylo načase vypadnout. Nechtěla jsem, aby zazvonil telefon. Nechtěla jsem, aby někdo nečekaně zaklepal na dveře. Šla jsem dozadu a cestou jsem zhasínala světla. Podvědomě jsem pořád poslouchala, jestli se neblíží něčí kroky. Neměla jsem moc času nazbyt.

Otočila jsem se zpátky na Sharon. Nechtělo se mi ji tam takhle nechávat, ale neviděla jsem důvod, proč bych tam měla zůstat. Nechtěla jsem být spojována s její smrtí a neměla jsem chuť se poflakovat po Las Vegas a čekat na úřední ohledání mrtvoly. A už vůbec jsem nechtěla, aby se Con Dolan dověděl, že jsem tady byla. Třeba ji zabila mafie nebo nějaký pasák, nebo možná ten chlap z kasina, který se po ní tak hladově koukal, když odpočítala těch jeho dvě stě padesát doláčů. Nebo možná věděla něco o Laurenci Fifeovi, co neměla vykecat.

Prošla jsem kolem ní. Její prsty se po smrti uvolnily a vypadaly půvabně, každý zakončený dlouhým, narůžovo nalakovaným nehtem. Zatajil se mi dech. Vzala si přece ten papírek s mým jménem a adresou a zastrčila si ho do krabičky cigaret. Ale kde byl? Rychle jsem se rozhlédla kolem a srdce mi bušilo o sto šest. Na umělohmotové desce stolu jsem ji neviděla, ačkoli tam byla cigareta, která zjevně vyhořela, takže z ní zůstal jen dokonalý váleček popela. Na opěradle gauče ani na polici žádné cigarety neležely. Znovu jsem se podívala do koupelny a napínala jsem uši, jestli neuslyším policii. Přísahala bych, že jsem někde v dálce zaslechla houkačku, a poplašeně jsem se rozklepala. Do prdele. Musela jsem ten papírek najít. Odpadkový koš v koupelně byl plný papírových kapesníků a obalů od mýdla, starých nedopalků. žádné cigarety na servírovacím stolku.

Ani na prádelníku. Šla jsem zpátky do obýváku a znechuceně jsem se na ni podívala. Zelený velurový župan měl po stranách dvě velké kapsy. S pocitem bázlivosti jsem zaťala zuby. Krabička s asi tak šesti zbylými cigaretami byla v pravé kapse. Na ostře přeloženém papírku pod celofánem ještě pořád prosvítalo moje jméno. Chvatně jsem si ho zastrčila do bundy.

Zhasla jsem zbylá světla, proklouzla jsem k zadním dveřím a pootevřela jsem je. Nápadně blízko jsem uslyšela hlasy. U bytu po mé pravici zařinčelo víko od popelnice.

„Radši řekni správci, že jí praskla žárovka,“

poznamenala nějaká žena. Znělo to, jako kdyby stála těsně vedle mě.

„Proč to neřekneš jí?“ ozvalo se mírně podrážděně.

„Myslím, že není doma. Má zhasnuto.“

„Ale je. Před chvílí jsem viděl, že svítí.“

„Shermane, je zhasnuto. Má tam všude tmu. Musela odejít předkem,“ řekla ta žena. Siréna hlasitě kvílela a její tón postupně slábl jako fonograf.

Srdce mi bušilo tak silně, že mě z toho pálilo na prsou.

Vyšla jsem do potemnělého atria. Na chvíli jsem se zastavila, abych zastrčila klíče zpátky do štěrbiny za umělohmotnou konývku. Jen jsem doufala, že tam neschovávám své vlastní klíče od auta. Vyklouzla jsem z atria a vydala jsem se nalevo, abych zase vyšla na ulici.

Musela jsem se přemáhat, abych nenuceně prošla kolem hlídkového vozu, který teď stál zaparkovaný před domem.

Odemkla jsem a honem jsem zamáčkla zevnitř zámek, jako kdyby mě někdo pronásledoval. Stáhla jsem si gumové rukavice. Hlava mě bolela jako střep a cítila jsem, jak mě polil lepkavý pot a do krku se mi drala žluč. Musela jsem se odtud dostat. Křečovitě jsem polkla. Zvedl se mi žaludek a potlačovala jsem v sobě téměř neodolatelné nutkání zvracet.

Ruce se mi tak třásly, že jsem sotva svedla nastartovat, ale nakonec se mi to podařilo a opatrně jsem se odlepila od obrubníku.

Když jsem odjížděla, zahlédla jsem, jak uniformovaný pochůzkář s pistolí za pasem obchází kolem Sharonina bytu dozadu. Na obyčejnou domovní stížnost mi to připadalo trochu teatrální a zamrazilo mě při pomyšlení, že někdo zatelefonoval s mnohem jednoznačnější zprávou, než byla ta moje. Ještě půl minuty, a už by mě v tom bytě nachytali, a já bych jim to horko těžko vysvětlovala. Tahle představa se mi vůbec nezamlouvala.

Vrátila jsem se zpátky do Bagdádu, sbalila jsem si a setřela jsem po sobě otisky prstů. Bylo mně, jako kdyby mi stoupala horečka. Nechtěla jsem nic než se zakutat do peřin a zase usnout. S třeštící hlavou jsem odešla do recepce.

Tentokrát tam byla manželka recepčního, která vypadala jako odaliska z tureckého harému, pokud se slovo „odaliska“ vůbec dalo v jejím případě použít. Mohlo jí být tak pětašedesát a obličej měla jemně vrásčitý, jako když

přeschne prádlo. Na šedivých vlasech jí seděl kastrůlek ze světlého saténu se závojíčkem provokativně nařaseným kolem uší.

„Zítra vyrazím v pět ráno, a tak jsem si říkala, že bych se s vámi mohla vyrovnat dnes večer,“ řekla jsem.

Řekla jsem jí číslo svého pokoje a ona se probírala v horní přihrádce, až našla můj záznam. Připadala jsem si nervózní, bylo mi úzko a nanic, a přitom jsem se musela přemáhat, abych s touhle ženou, která se pohybovala na nízké obrátky, jednala vtipně a nenuceně.

„Kampak máte namířeno?“ zeptala se líně, když sčítala položky na kalkulačce. Spletla se a musela to všechno přepočítat.

„Do Rena,“ zalhala jsem automaticky.

„Co štígro?“

„Cože?“

„Vyhrála jste balík?“

„Ale jo, jde mi to dost dobře,“ řekla jsem. „Jsem sama ze sebe opravdu překvapená.“

„To jste na tom líp než většina ostatních,“ poznamenala.

„Nebudete volat žádné meziměsto, než odjedete?“ Přísně se na mě podívala.

Zavrtěla jsem hlavou. „Vyrazím na cestu.“

„Vypadáte, že by vám spíš prospělo si krápět zdřímnout,“ řekla. Vyplnila stvrzenku, kterou jsem podepsala. Vzala jsem si svou kopii.

„Nepoužila jsem ty kupóny na padesát dolarů,“ řekla jsem. „Můžete si je vzít zase zpátky.“

Beze slova zasunula nepoužité kupóny do šuplíku.

Za pár minut jsem jako zázrakem jela po dálnici číslo devadesát tři jihovýchodním směrem na Boulder City, kde jsem se dala po devadesáté páté na jih. Když jsem dojela až

do Needles, musela jsem si odpočinout. Našla jsem laciný motel, kde jsem se ubytovala, znovu jsem zalezla pod peřinu a spala jsem nepřetržitě celých deset hodin. Ale i v tak hlubokém zapomnění jsem cítila děsivou hrůzu z toho, co se

dalo do pohybu, a nesmyslný, bolestně omluvný pocit vůči Sharon Napierové, ať už úloha, kterou jsem sehrála v její smrti, byla jakákoli.

1 4

Ráno jsem se už zase cítila dobře. V malém stánku naproti motelu jsem si dala pořádnou snídani. Slaninu, míchaná vejce a žitný toast jsem spláchla čerstvou pomerančovou šťávou a třemi šálky kávy. Natankovala jsem do nádrže benzín, zkontrolovala olej a zase jsem vyrazila na cestu. Po Las Vegas byla jízda pouští potěšením. Krajina byla jednotvárná, barvy tlumené: jemná, vybledlá levandulová překrytá drobounkým prachem. Nebe bylo dokonale modré, bez jediného mráčku, hřebeny hor jako rozdrcený samet, po celé ploše zvrásněný do temně šedých záhybů. Na celé té dosud nepokořené krajině bylo cosi přitažlivého, nekonečné míle terénu bez neonových nápisů.

Populace byla omezena na odrůdy krysy klokaní a deňky, ve skalnatých kaňonech byly jen pouštní lišky a rysové. Při rychlosti padesát pět mil za hodinu žádná zvěř vidět nebyla, ale kvákání rosniček jsem slyšela i ze spaní, a teď, ve svém rychle jedoucím autě jsem si představovala bahnité a písčité

naplaveniny hemžící se žlutohnědými ještěrkami a mnohonožkami, živočichy, k jejichž adaptaci na životní prostředí patří hospodaření s vláhou a odpor vůči horkému slunci. V poušti žijí mravenci, kteří usekávají listy a nosí je jako stínítka na zádech. Potom je v podzemních prostorách, kde žijí, skladují jako plážové slunečníky. Při té myšlence jsem se pousmála a odhodlaně jsem se snažila nevzpomínat na smrt Sharon Napierové.

Grega Fifea jsem našla v malém šedivém hrbatém přívěsu kousek od Durmidu na východním břehu Saltonského jezera. Chvíli mi trvalo, než jsem ho našla.

Gwen říkala, že bydlí na své lodi, ale ta byla vytažená na břeh kvůli opravě a natření a Greg dočasně bydlel v hliníkovém obytném přívěsu, který vypadal jako buclatý brouk. Vnitřek byl kompaktní, se skládacím stolkem zaháknutým rovnou ve zdi, čalouněnou sedačkou, která sloužila jako postel, plátěným křesílkem, které naprosto zahrazovalo přístup ke dřezu, chemickým záchodem a vařičem. Z ledničky velikosti lepenkové krabice, umístěné pod dřezem, vyndal dvě lahve piva.

Nabídl mi čalouněnou sedačku a rozložil mezi nás stolek. Vyklopila se jediná noha, aby měl na čem stát. Byla jsem účinně obklíčena a pohodlně se mi sedělo, jedině když

jsem se pootočila na stranu. Greg si sedl do plátěného křesílka. Opřel se, aby si mě mohl pořádně prohlédnout, zatímco já jsem si prohlížela jeho. Byl hodně podobný

Laurenci Fifeovi, hladké tmavě hnědé vlasy, hranatý příjemný obličej hladce vyholený, tmavé oči, výrazné tmavé obočí, energickou bradu. Vypadal na míň než dvacet pět let, ale měl stejný lehce arogantní úsměv, na jaký jsem si pamatovala u jeho otce. Byl hodně dohněda opálený, na lícních kostech až trochu spálený. Měl široká ramena, štíhlé tělo, bosé nohy. Na sobě měl červený bavlněný rolák a kraťasy odstřižené z džínů, které byly dole roztřepené, skoro až s plisováním z vybělených nitek. Upil trochu piva.

„Myslíte si, že vypadám jako on?“

„Jo,“ řekla jsem. „Vyhovuje vám to?“

Greg pokrčil rameny. „To je v tuhle chvíli dost jedno.“

řekl. „Vůbec jsme si nebyli podobní.“

„Jakto?“

„Proboha,“ odsekl, „tak snad vynecháte ten úvod a pustíme se rovnou do osobních věcí, ne?“

Usmála jsem se.

„Já nejsem moc zdvořilá.“

„Já taky ne,“ řekl.

„Tak o čem se chcete napřed bavit? O počasí?“

„Nechte toho,“ řekl. „Vím, proč jste tady, tak mluvte k věci.“

„Vzpomínáte hodně na to období svého života?“

„Pokud možno ne.“

„Až na cvokaře,“ nadhodila jsem.

„Tam jsem chodil, aby mamka měla radost,“ řekl a pak se pousmál, jako kdyby si uvědomil, že výraz „mamka“ je na jeho věk moc klučicí.

„Párkrát jsem pro vašeho otce dělala,“ řekla jsem.

Začal nehtem u palce seškrabovat kousek nálepky a tvářil se; jako že ho to nezajímá. Napadlo mě, co o svém otci asi slyšel, a instinktivně jsem se rozhodla, že Laurence Fifea nebudu nikterak posmrtně vylepšovat, abych nevyzněla protektorsky nebo neupřímně.

Řekla jsem: „Slyšela jsem, že to byl pěkný grázl.“

„Kecy,“ řekl Greg.

Pokrčila jsem rameny. „Mně osobně zase tak špatný nepřipadal. Jednal se mnou na rovinu. Mám dojem, že to byl komplikovaný člověk a řekla bych, že se s ním sblížilo jen málo lidí.“

„Vy jo?“

„Ne,“ řekla jsem. Trochu jsem si poposedla. „Co si myslíte o Nikki?“

„Nic moc.“

Usmála jsem se. „Snažte se odpovídat stručně, aby se mi vaše odpovědi vešly na jeden řádek,“ řekla jsem. Nezabral.

Chvíli jsem upíjela pivo a pak jsem si podepřela bradu pěstí.

Někdy mě už opravdu otravuje se věčně snažit vytáhnout informace z lidí, kteří jsou ve špatném rozmaru. „Sklapněte ten stolek a půjdeme ven,“ řekla jsem.

„Proč?“

„Abych se trochu nadýchala čerstvého vzduchu, ty sráči, co ty na to?“

Najednou se zahihňal, a když jsem se svezla ze sedačky, uhnul mi svýma dlouhýma nohama z cesty.

Samotnou mě překvapilo, že se k němu chovám sprostě, ale lidi, kteří jsou mazaní, neurvalí, obezřetní nebo tajnůstkářští, mi lezou na nervy. Chtěla jsem přímé odpovědi a nemělo jich být málo. A taky jsem chtěla vztah, aspoň jedinkrát založený na nějakém druhu vzájemné výměny, místo toho, abych já pořád musela intrikařit a manipulovat.

Bezcílně jsem popocházela s Gregem v patách a snažila jsem se uklidnit. Nebyla to jeho vina, to jsem věděla, a ostatně si vždycky začnu být podezřelá, když si připadám ublíženě a v právu.

„Promiňte, že jsem na vás tak vyjela,“ řekla jsem.

Přívěs stál asi dvě stě yardů od kraje vody. Kousek odtud bylo několik větších přívěsů, všechny obrácené směrem k jezeru, jako stádo bizarních zvířat, která se přikradla k vodě, aby se napila. Sundala jsem si tenisky, svázala jsem k sobě tkaničky a pověsila si je kolem krku. Na jezeře je mírný až

neexistující příboj, jako na naprosto zkroceném oceánu. Ve vodě není vidět žádná vegetace a jen občas nějaké ryby, pokud tam vůbec jsou. Díky tomu má pobřeží zvláštní atmosféru, jako kdyby se příliv a odliv zklidnil, utišil a všechny formy života se vypařily. To, co zůstává, je známé, ale nepatrně pozměněné, jako nahlédnutí do budoucnosti,

kde se určité zákony přírody pod vlivem času proměnily.

Dala jsem si na jazyk kapku vody. Sůl měla odpornou chuť.

„To je mořská voda?“

Greg se usmál. Můj předchozí výlev ho evidentně nevyvedl z míry. Vlastně byl spíš přátelštější. „Chcete lekci z geologie?“ řekl. „Můžu vám ji dát.“ V jeho hlase se poprvé ozvala nějaká známka nadšení.

„Jasně, proč ne?“

Vzal ze země kámen a jako křídou s ním v mokrém písku načrtl mapu. „Tohle je pobřeží Kalifornie. A tohle je Dolní Kalifornie. Tadyhle to je Mexiko. Přesně na špičce Kalifornského zálivu je Yuma, jihovýchodně odsud, více méně. Tady to jsme my,“ ukázal. „Řeka Colorado teče tady tudy a pak kolem Las Vegas. Tohle je Hooverova přehrada, pak se točí tady na sever do Utahu a do Colorada, ale tuhle část mužem vynechat. A teď,“ řekl a odhodil kámen stranou.

Začal malovat prstem a po očku se na mě podíval, aby viděl, jestli poslouchám. „Tahleta oblast se jmenuje Saltonská proláklina. Dvě stě sedmdesát tři stop pod úrovní moře, nebo tak nějak. Kdyby tady řeka Colorado nevytvářela přirozenou hráz, všechna voda ze zálivu by se do prolákliny vylila už dávno, až nahoru k Indiu. Panebože, úplně mi z toho naskakuje husí kůže, když na to pomyslím. Prostě tohle jezero vzniklo přímo z řeky Colorado, takže původně bylo sladkovodní. Zaplavili ho v roce 1905, řekou samotnou, během dvou let tam natékaly miliardy galonů vody.

Nakonec jezero přehradili kamením a křovinatým porostem.

Sůl, která postupně začala pronikat do vody, asi pochází z prehistorických dob, kdy celá tahle oblast byla ponořená pod vodou.“ Vstal a setřel si z rukou vlhký písek, zjevně spokojený se svým výkladem.

Začali jsme se procházet, on blíž k pláži, já jsem se bosýma nohama brouzdala v mělké vodě. Zastrčil ruce do zadních kapes.

„Nezlobte se, že jsem vás vytočil,“ prohodil. „Měl jsem blbou náladu, protože mám loď na suchu. Já jsem se nikdy na pevninu nehodil.“

„Koukám, že vás to dost rychle přešlo,“ poznamenala jsem.

„Protože jste mluvila sprostě. Vždycky mně imponuje, když tak ženy mluví. Vy zvlášť. To bylo to poslední, co bych z vašich úst čekal.“

„Co tady děláte?“ zeptala jsem se. „Lovíte ryby?“

„Trochu. Hlavně se plavím. Čtu si. Piju pivo. Flákám se.“

„To bych zmagořila.“

Greg pokrčil rameny. „Já jsem magor od začátku, takže teď se stávám normální.“

„Ne tak docela ‚magor‘,“ řekla jsem.

„Papíry na hlavu nemám, to ne.“

„Takže jak to teda je?“

„Nenuťte mě, abych vám to všecko vyprávěl,“ řekl mírně. „Nudím sám sebe. Zeptejte se mě na něco jinýho. Tři otázky. Jako kouzelný přání.“

„Jestli se mám omezit na tři otázky, tak to rovnou můžu jít domů,“ řekla jsem, ale v zásadě jsem na to byla ochotná přistoupit. Podívala jsem se na něho. Byl méně podobný svému otci a víc sám sobě. „Co si pamatujete z doby těsně předtím, než umřel?“

„Na to už jste se mě ptala předtím.“

„Jo, a od té chvíle jste na mě začal být protivný. Řeknu vám, proč se na to ptám. Třeba to pomůže. Chci zrekonstruovat události těsně před jeho smrtí. Třeba až půl roku před tím, než ho zabili. Myslím, jako že měl třeba nějaký právní spor, nějakou osobní při. Třeba se se sousedem handrkoval o hranice pozemku. Někdo to přece udělal a něco tomu muselo předcházet.“

„O tom já bych nevěděl,“ řekl. „Můžu vám říct, jen co se dělo v rodině, ale to druhý bych nevěděl.“

„To stačí.“

„Tehdy na podzim jsme byli tady. To je jeden z důvodů, proč jsem se sem vrátil.“

Chtěla jsem hned nadhodit další otázku, ale bála jsem se, že ji bude počítat jako jednu z mých tří, takže jsem mlčela.

Pokračoval.

„Bylo mi sedmnáct. Proboha, já byl ale ucho a myslel jsem si, že můj táta je naprostá jednička. Nevěděl jsem, co

ode mě očekává, ale došlo mi, že na to nikdy nebudu mít, a tak jsem ho vytáčel. Byl přehnaně kritický a často mě ztrapnil, ale já jsem ho prostě bojkotoval. Strašně dlouho jsem ho zbožňoval a pak jsem ho šíleně nesnášel. Takže když umřel, neměl jsem už příležitost se s tím vyrovnat.

Myslím jako na furt, rozumíte? A to je právě to. Nemůžu si s ním nijak vyřešit všechny ty starý problémy, a tak jsem se zasekl. Řekl jsem si, že když jsem se zasekl v čase, tak se taky můžu zaseknout na místě, a proto jsem přijel sem.

Jednou jsme si sem vyjeli na pláž, a on se musel pro něco vrátit do auta. Pamatuju se, že jsem se díval, jak jde. Jen jsem se na něho díval. Hlavu měl skloněnou a zřejmě myslel na všechno jenom ne na mě. Měl jsem pocit, že bych ho měl zavolat, aby se vrátil, a opravdu mu říct, jak strašně ho mám rád, ale samozřejmě jsem to neudělal. Tak takhle se na něho pamatuju. Celá ta věc se mnou fakticky zamávala.“

„To jste tu byli jenom vy dva?“

„Cože? Ne, celá rodina. Kromě Diany. Onemocněla a zůstala s mámou. Byl to zářijový víkend na Svátek práce.

Byli jsme napřed v Palm Springs, jenom přes den, a pak jsme přijeli sem.“

„Jaký jste měl vztah ke Colinovi?“

„Asi docela dobrej, ale nechápal jsem, proč se celá rodina musí točit kolem něho. Měl handicap a bylo mi to líto, ale nechtěl jsem se celej život soustředit jenom na jeho vadu, rozumíte? Ježíši, no prostě bych bejval chtěl smrtelně

onemocnět, abych ho předstihl. Takovej jsem byl v sedmnácti, rozumějte. Teď už k němu mám větší soucit, ale tehdy jsem se s tím nedokázal vyrovnat. Nechápal jsem, proč bych měl. S tátou jsme nikdy žádní kámoši nebyli, ale já jsem ho potřeboval stejně jako Colin. Často jsem si představoval, jaký by to jako bylo. Pověděl bych mu něco fakt důležitýho a on by mě fakt poslouchal. Místo toho jsme se bavili jenom o samých kravinách, samý kraviny. No a za šest neděl je po něm.“

Koukl se na mě a pak potřásl hlavou a omluvně se usmál.

„Shakespeare by o tom klidně mohl napsat hru,“ řekl.

„Mohl bych ten monolog zahrát.“

„Takže o svém osobním životě s vámi nikdy nemluvil?“

„Pozor, to už je číslo tři,“ poznamenal. „Propašovala jste do toho tu otázečku, jestli jsem tady byl jenom s tátou. Ale odpověď zní ne. Nikdy se mnou o ničem nemluvil. Říkal jsem vám, že vám moc nepomůžu. Na chvilku toho necháme, jo?“

S úsměvem jsem odhodila tenisky do písku a rozběhla jsem se.

„Běháte?“ zavolala jsem na něj přes rameno.

„Jo, trochu,“ řekl a dohonil mě. Začal klusat vedle mě.

„Co se stane, když se zpotím?“ zeptala jsem se.

„Můžeme se někde umýt?“

„Můžu se chodit sprchovat k sousedům.“

„Skvěle,“ řekla jsem a přidala jsem.

Běželi jsme, aniž bychom prohodili jediné slovo, jen jsme vnímali slunce, písek a vyprahlou výheň. Celou tu dobu znovu a znovu vyvstávala ta samá otázka. Jak do toho případu zapadala Sharon Napierová? Co asi mohla vědět, že se nedožila toho, aby to řekla? Nic z toho zatím nedávalo smysl. Ani Fifeova smrt, ani Libbyina, ani Sharonina o osm let později. Pokud někoho nevydírala. Ohlédla jsem se za mrňavým přívěsem, který byl pořád ještě vidět a ve zkreslené perspektivě ploché pouštní krajiny vypadal pozoruhodně blízko. Kromě nás tam nikdo nebyl. Po autech ani stopy, nikde žádný sportovec v poklusu. Usmála jsem se na Grega. Nebyl ještě vůbec zadýchaný.

„Jste ve formě,“ řekla jsem mu.

„Vy taky. Jak dlouho to vydržíme?“

„Půl hodiny. Tři čtvrtě.“

Chvíli jsme běželi a z písku mě začínalo pobolívat v lýtkách.

„Co kdybych vám dal tři já?“ navrhl.

„Tak jo.“

„Jak jste se snášela se svým tátou?“

„Skvěle,“ řekla jsem. „Umřel, když mi bylo pět.

Zahynuli oba. Při autohavárii. Kousek od Lompocu. Ze skály se zřítil obrovský balvan a rozmlátil přední sklo. Šest hodin jim trvalo, než mě zezadu vyprostili. Moje matka

chvíli plakala a pak přestala. Ještě pořád to někdy slyším ze spaní. Ne ten pláč. To ticho potom. Vychovala mě tetička.

Její sestra.“

Nějak to strávil. „Jste vdaná?“

„Byla jsem.“ Zvedla jsem dva prsty.

Usmál se. „To znamená ‚dvakrát‘ nebo otázka číslo dvě?“

Zasmála jsem se. „Tohle je číslo tři.“

„Ale no tak. Nešvindlujte.“

„Tak dobře. Ještě jednu. Ale ať stojí za to.“

„Zabila jste někdy někoho?“

Zvědavě jsem se na něho podívala. Připadalo mi, že zvolil podivné pořadí. „Řeknu to takhle,“ začala jsem.

„Svou první vraždu jsem vyšetřovala, když mi bylo dvacet šest. Dělala jsem to pro veřejného obhájce. žena obviněná z vraždy svých vlastních dětí. Tří. Holčiček. Všechny pod pět let. Zacpala jim ústa, svázala ruce a nohy, pak je nastrkala do popelnic a nechala je, ať se udusí. Musela jsem se dívat na lesklé kriminalistické fotky, dvacet krát dvacet pět. To mě vyléčilo z jakýchkoli vražednických choutek. Taky z jakékoli touhy po dětech.“

„Ježíši,“ řekl. „A ona to fakt udělala?“

„No jasně, Zprostili ji viny, samozřejmě. Dočasné pomatení smyslů. Pokud vím, možná už zase běhá po světě.“

„Jak to děláte, že se z vás nestane cynik?“ zeptal se.

„Kdo říká, že už nejsem?“

Zatímco jsem se sprchovala v sousedním přívěsu, snažila jsem se přijít na to, co bych ještě mohla na Gregovi vyzvědět. Byla jsem nervózní, už jsem zase chtěla být na cestě. Kdybych zvládla dorazit do tmy do Claremontu, mohla bych mluvit s Dianou hned ráno a po obědě odjet zpátky do Los Angeles. Vysušila jsem si vlasy ručníkem a oblékla jsem se. Greg mi otevřel další pivo, které jsem popíjela, zatímco jsem čekala, až se umyje. Podívala jsem se na hodinky. Bylo tři patnáct. Greg vešel dovnitř. Nechal otevřené dveře a zatáhl zástěnu proti hmyzu. Tmavé vlasy měl ještě mokré a voněl mýdlem.

„Vypadáte, že jste přichystaná k letu,“ poznamenal a vzal si pivo. S lupnutím otevřel uzávěr.

„Myslím na to, že bych se měla dostat do Claremontu dřív, než se setmí,“ řekla jsem. „Máte nějaké vzkazy pro svou sestru?“

„Ví, kde jsem. Občas si pokecáme a úplně nám to stačí, abysme v tom všem zůstali až po uši,“ řekl. Sedl si na plátěné křesílko a natáhl si nohy vedle mě na čalouněnou sedačku. „Chcete se ještě na něco zeptat?“

„Na pár věcí, jestli vám to nevadí,“ řekla jsem.

„Spusťte.“

„Co si pamatujete o otcových alergiích?“

„Psi, kočičí chlupy, někdy senná rýma, ale nevím přesně z čeho.“

„Nebyl alergický na žádný druh jídla? Na vajíčka? Na lepek?“

Greg zavrtěl hlavou. „O tom jsem nikdy neslyšel. Jenom na to, co je ve vzduchu, pyly a tak.“

„Měl ty alergické kapsle s sebou o tom víkendu, kdy jste sem přijeli?“

„To si nepamatuju. Řekl bych, že asi ne. Věděl, že budem na poušti a vzduch tady většinou bývá dost čistej, dokonce i v pozdním létě, brzy na podzim. Pes s náma nebyl. Nechali jsme ho doma, aby na to táta nemusel mít léky, a nemám pocit, že by je potřeboval ještě na něco jinýho.“

„Myslela jsem, že toho psa zabili. Myslím, že mi to říkala Nikki.“

„Jo, to je fakt. Vlastně zrovna, když jsme byli pryč.“

Najednou mi přeběhl mráz po zádech. Bylo na tom něco podivného, něco tam nehrálo. „Jak jste na to přišli?“

Greg pokrčil rameny. „Když jsme se vrátili domů,“ řekl a zjevně té skutečnosti nepřikládal důležitost. „Máma s sebou vzala Dianu, aby si u nás doma něco vyzvedly. Asi tak v neděli ráno. My jsme se vrátili až v pondělí večer.

Prostě tam našli Bruna ležet na kraji cesty. Asi z něj byla pěkná fašírka. Máma ani Dianě nedovolila, aby se na něj podívala zblízka. Zatelefonovala na spolek pro ochranu zvířat a ti přijeli a odvezli ho. Byl už nějakou dobu mrtvej.

Všem nám to bylo líto. Byl to skvělej pes.“

„Dobrý hlídač?“

„Nejlepší.“

„Co hospodyně, paní Vossová? Jaká ta byla?“

„Asi dost hodná. Vypadalo to, že vychází s každým,“

řekl. „Chtěl bych toho vědět víc, ale to je asi tak všechno, co můžu říct.“

Dopila jsem pivo, vstala jsem a vztáhla jsem k němu ruku.

„Díky, Gregu. Možná s vámi ještě budu potřebovat mluvit, pokud vám to nevadí.“

Políbil mi ruku, jako z legrace, ale myslel tím něco jiného, to jsem věděla skoro určitě. „Šťastnou cestu,“ řekl jemně.

S nečekaným potěšením jsem se usmála. „Viděl jste někdy Malou Bess? S Jean Simmonsovou a Stuartem Gangerem? Přesně tohle jí říká. Byl odsouzený k záhubě, mám pocit, nebo možná ona, už nevím. Rvalo mi to srdce.

Měl byste si počkat, až to budou někdy pozdě v noci dávat.

Hrozně mě to bralo, když jsem byla malá.“

„Jste jenom o pět nebo šest let starší než já,“ řekl.

„Sedm,“ odpověděla jsem.

„To je jedno.“

„Dám vám vědět, co vypátrám,“ řekla jsem.

„Hodně štěstí.“

Když jsem odjížděla, ohlédla jsem se zpátky z okénka auta. Greg stál ve dveřích přívěsu a moskytiéra znovu vytvářela přízračnou vidinu Laurence Fifea.

1 5

Do Claremontu jsem dorazila v šest, cestou přes Ontario, Montclair a Pomonu; všechno správní celky bez opravdových měst, podivný kalifornský úkaz, při němž

několik nákupních středisek a řady domů obdrží poštovní směrovací číslo a stanou se skutečnostmi na mapě.

Claremont je zvláštností v tom, že připomíná úpravný středozápadní městys s jilmy a dřevěnými ploty. Každoroční průvody na Den nezávislosti sestávají z lidových kapel, skupinek dětí na kolech opentlených krepovým papírem a sebeironizujících družstev manželů v bermudách, černých ponožkách a polobotkách, předvádějících pořadová cvičení s elektrickými sekačkami místo zbraní. Až na smog, by se Claremont dokonce dal považovat za „malebný“, s Mount Baldy vytvářející kulisu panenské přírody.

Zastavila jsem u pumpy a vytočila jsem číslo, které mi Gwen dala na Dianu. Byla pryč, ale její spolubydlící řekla, že se vrátí v osm. Vydala jsem se po Indian Hill Boulevard a

pak jsem zatočila vlevo na Baughman Street. Moji kamarádi Nell a Gideon bydlí ve druhých dveřích hned za rohem, v domku se dvěma dětmi, třemi kočkami a bazénkem s teplou vodou. S Nell se známe z vysoké, školy. Je to osoba s vysokým intelektem a suchým humorem, která se už naučila nebýt nikdy moc překvapená, když se zjevím u jejich prahu.

Přesto však vypadala potěšeně, že mě vidí. Sedla jsem si k ní do kuchyně a dívala jsem se, jak vaří polívku, zatímco jsme si povídaly. Po večeři jsem znovu zavolala Dianě a dohodly jsme se, že se sejdeme na oběd. Pak jsme se s Nell svlékly a ponořily do teplého bazénku venku na střeše, s ledovým bílým vínem a spoustou věcí, které jsme potřebovaly dohonit. Gideon se laskavě staral o děti, abychom měly klid. V tu noc jsem spala na gauči s kočkou stočenou na prsou a přemýšlela jsem, jestli bych si nějak mohla opatřit takovýhle život i já.

S Dianou jsem se sešla v jedné z těch vegetariánských restaurací, kde podávají celozrnný chleba a výhonky a které jsou všechny na jedno kopyto: všude samé přírodní lakované dřevo a zdravé převislé rostliny, drhané krajky, okna s tabulkami zalitými do olova a číšníci, kteří sice nekouří cigarety, ale jinak by si zřejmě dali čmouda ze všeho, co u sebe máte. Ten náš byl hubený, s kouty na spáncích a tmavým knírem, který si nepřetržitě hladil, když od nás přijímal objednávku s vážností, jakou si podle mě

nezasluhují žádné sendviče pod sluncem. Já jsem si dala jeden s avocadem a slaninou. Diana arabský chléb plněný „vegetariánskou pochoutkou“.

„Greg říkal, že se k vám napřed choval pěkně oprskle, když jste tam za ním dorazila,“ řekla a zasmála se. Škvírou v arabském chlebu jí prosakovala nějaká omáčka, kterou setřela dolů.

„Kdy jste s ním mluvila? Včera večer?“

„Jasně.“ Znovu si nacpala plnou pusu chleba a já jsem ji sledovala, jak si olizuje prsty a otírá bradu. Vypadala stejně hezky a upraveně jako Greg, ale byla tlustší, s širokou zadnicí narvanou do vybledlých džínů a nečekanou sprškou pih na tváři. Tmavé vlasy měla uprostřed rozdělené na pěšinku a nahoře sepnuté širokou koženou sponou propíchnutou dřevěnou jehlicí.

„Vy jste věděla, že Nikki pustili ven na podmínku?“

zeptala jsem se.

„To mi říkala máma. Colin už se vrátil?“

„Nikki ho zrovna jela vyzvednout, když jsem s ní před pár dny mluvila,“ řekla jsem. Zápasila jsem se svým sendvičem, aby se mi nerozpadl, tlustý chleba se mi při každém kousnutí rozlamoval, ale stačila jsem si všimnout pohledu v jejích očích. Colin ji zajímal. Nikki ne.

„Mluvila jste s mámou?“

„Ano. Byla moc fajn.“

Dianě přelétl přes obličej pyšný úsměv. „Taťka byl fakt blbej, že se na ni vykašlal kvůli Nikki, to vám teda řeknu.

Tedy, nic proti Nikki, ale je kapku studená, nemáte ten pocit?“

Zamumlala jsem něco nezávazného. Diana stejně nevypadala, že by mě poslouchala. „Vaše matka říkala, že jste hned po smrti svého otce šla na terapii,“ řekla jsem.

Diana obrátila oči v sloup a upila trochu mátového čaje.

„Já chodím na terapii celou věčnost a ještě furt to nemám v hlavě v pořádku. Šíleně se to vleče. Ten cvokař, ke kterýmu chodím teď, si myslí, že bych měla jít na hlubinnou analýzu, ale tu už teď nikdo pořádně nedělá. Říká, že potřebuju poznat svou ‚temnou‘ stránku. Hrozně žere všechny ty skalně freudovský cancy. To všichni ti páprdové. Znáte to, chtějí, abyste tam ležela a popisovala jim všecky svý sny a perverzní fantazie, aby si užili na váš účet. Předtím jsem chodila na Reichovu terapii, ale už mi začalo lízt krkem, jak se při tom musí funět a supět a strkat si na hlavu ručníky. To mi prostě připadalo slabomyslný.“

Pořádně jsem si kousla do sendviče a přikývla jsem, jako kdybych věděla, o čem mluví. „Já jsem na žádnou terapii nechodila,“ zahuhlala jsem.

„Ani na skupinovku?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Panebože, vy ale musíte být neurotická,“ řekla s respektem.

„No, nehty si nekoušu, ani se nepočůrávám.“

„Tak to jste asi osobnost s nutkavými rysy, která se vyhýbá závazkům a podobný pindy. Taťka byl taky trochu takovej.“

„Jakej?“ řekla jsem a hbitě jsem přeskočila zmínku o svém charakteru. Koneckonců, střelila to jen tak od boku.

„No. Dyť víte. Pořád někde s někým šoustal. Doteďka si s Gregem porovnáváme postřehy na tohle téma. Můj psychiatr tvrdí, že tak jen odrážel bolest. Moje babička ho pořád šíleně manipulovala, takže on se zvrtnul a manipuloval všechny ostatní, včetně Grega a mě. A mámy.

A Nikki, a už ani nevím, koho ještě. Myslím, že v životě neměl nikdy nikoho opravdu rád, jedině snad Colina. To zní dost děsivě.“

Dojedla svůj sendvič a pěkných pár minut si otírala pusu a obličej. Pak pečlivě složila papírový ubrousek.

„Greg mi říkal, že jste přišla o ten výlet k Saltonskému jezeru,“ řekla jsem.

„Kterej, ten předtím, než taťka umřel? Jo, to jo. Měla jsem chřipku, fakt pěkně hnusnou, tak jsem zůstala doma s mámou. Byla skvělá, fakt se o mě hrozně hezky starala.

Nikdy v životě jsem toho tolik nenaspala.“

„Jak se dostal ven ten pes?“

Položila si ruce do klína. „Jakej?“

„Bruno. Greg říkal, že ho přejelo auto. Prostě mě napadlo, kdo ho pustil ven. Zůstala doma paní Vossová, když celá rodina odjela pryč?“

Diana se na mě opatrně podívala a potom uhnula pohledem. „Myslím, že ne. Řekla bych, že měla dovolenou.“

Oči jí zabloudily k hodinám na zdi za mnou. „Mám hodinu,“

řekla. Byla v obličeji celá zrůžovělá.

„Jste v pořádku?“

„Jasně. Dobrý,“ řekla a bezmyšlenkovitě si přerovnávala kabelku a knížky. Vypadala, že se jí ulevilo, že má něco na práci. „Jéje, málem bych zapomněla. Mám něco pro Colina, jestli se s ním uvidíte.“ Podala mi papírovou tašku. „To je album, který jsem pro něho udělala. Měli jsme všechny ty fotky v krabici.“ Byla teď hrozně věcná, chovala se rozrušeně a pozornost jí těkala. Kratince se na mě usmála.

„Promiňte, ale už nemám čas. Kolik jsem dlužná za oběd?“

„To nechte na mně,“ řekla jsem. „Můžu vás někam hodit?“

„Já mám auto,“ řekla. Z tváře jí vyprchala veškerá energie.

„Diano, co se děje?“ zeptala jsem se.

Zase se prudce posadila a zírala přímo před sebe. Hlas jí klesl asi tak o čtyři tóny níž. „Toho psa jsem pustila já,“

řekla, „hned ten den, když odjeli. Nikki říkala, abych ho nechala proběhnout, než si mě máma vyzvedne, tak jsem to udělala, ale bylo mi šíleně blbě. Lehla jsem si na gauč v

obýváku, abych počkala na mámu, a když zatroubila, tak jsem jen popadla svoje věci a vyšla jsem ven předkem. Na toho psa jsem ani nepomyslela. Musel už venku lítat dva dny, než jsem si na to vzpomněla. Proto jsme tam s mámou přijely. Abysme ho nakrmily a pustily dovnitř.“

Její oči se konečně setkaly s mými. Vypadala, že se brzy rozpláče.

„Chudáček,“ zašeptala. Vypadala, jako kdyby ji celou zavalila vina. „Za to můžu já. Proto ho přejelo auto. Protože jsem na to zapomněla.“ Přiložila si třesoucí ruku na ústa a zamrkala. „Bylo mi z toho nanic, ale nikdy jsem to nikomu kromě mámy neřekla a nikdo se mě na to ani neptal. Viďte, že to neřeknete? Byli z toho tak nešťastní, když se to stalo, že se mě nikdo nikdy ani nezeptal, jak se dostal ven, a já jsem ani nemukla. Nemohla jsem. Nikki by mě nenáviděla.“

„Nikki vás nebude nenávidět kvůli tomu, že toho psa přejelo auto, Diano,“ řekla jsem. „To bylo dávno. Co na tom teď záleží?“

Do očí se jí vloudil ustrašený výraz a já jsem se musela předklonit, abych slyšela, co říká. „Protože se někdo dostal dovnitř. Když ten pes byl venku. Někdo se dostal do domu a vyměnil ty léky. A proto taťka umřel,“ řekla. Šmátrala v kabelce po papírovém kapesníku. Její vzlyky zněly jakoby nechtěně, rychle lapala po dechu, a ramena jí bezmocně povisla.

Dva muži od vedlejšího stolku se po ní zvědavě otočili.

„Ach bože, ach bože,“ šeptala hlasem ochraptělým žalem.

„Pojďme odsud,“ řekla jsem a popadla jsem její věci.

Nechala jsem na stole zbytečně moc peněz na zaplacení.

Vzala jsem ji pod paždím a postrkovala jsem ji ke dveřím.

Když jsme vyšly ven na parkoviště, už se zase celkem ovládala. „Proboha, promiňte. Nechce se mi věřit, že se mi to stalo,“ omlouvala se. „Nikdy se takhle nesesypu.“

„To je v pořádku,“ řekla jsem. „Netušila jsem, že vás to takhle sebere. Byla to jen taková věc, která mi utkvěla v hlavě, když se o tom Greg zmínil. Nechtěla jsem vás z ničeho obviňovat.“

„Nechtělo se mi věřit, že jste to řekla.“ Do očí se jí znovu draly slzy. Vážně se na mě podívala. „Já myslela, že to víte. Myslela jsem, že jste to určitě vypátrala. Jinak bych se k tomu nikdy nepřiznala. Tak strašně dlouho jsem si to tolik vyčítala.“

„Jak si to můžete klást za vinu? Pokud se někdo do toho domu chtěl dostat, stejně by toho psa vypustil. Nebo by ho zabil a udělal by to tak, aby to vypadalo jako nehoda. No řekněte, kdo by se dostal nahoru se štěkajícím a vrčícím německým ovčákem v závěsu?“ řekla jsem.

„Já nevím. Možná, že jo. Asi možná jo. On to totiž fakt byl dobrej hlídač. Kdyby byl doma, nikdo by nic udělat nemohl.“

Zhluboka si povzdechla a znovu se vysmrkala do vlhkého, zmuchlaného papírového kapesníčku. „Byla jsem tehdy tak nezodpovědná. Pořád mi šlapali na paty, což bylo ještě horší. Nemohla jsem jim to říct. A když taťka umřel, tak to nikomu kromě mě nedošlo a já jsem to tehdy nemohla přiznat.“

„No tak, už je to pryč,“ řekla jsem. „Už se stalo.

Nemůžete se tím ubičovat k smrti. To není, jako kdybyste to provedla naschvál.“

„Já vím, já vím. Jenže dopadlo to stejně, chápete?“

Hlas jí přeskočil, znovu sevřela oči a po tvářích se jí řinuly slzy. „Byl to takovej hajzl a já jsem ho měla tak strašně ráda. Já vím, že ho Greg nesnášel, ale já jsem si prostě myslela, že je skvělej. Bylo mi fuk, že zahejbá.

Nemoh za to. Měl prostě celej život takhle povoranej. Fakt že jo.“

Otřela si oči rozcupovaným kapesníčkem a znovu se zhluboka nadechla. Sáhla do kabelky pro pudřenku.

„Vykašlete se na hodinu a běžte domů,“ řekla jsem.

„Asi jo,“ řekla. Podívala se na sebe do zrcátka. „Páni, já mám ale ránu. S takovou vizáží nikam nemůžu.“

„Promiňte, že jsem to celé způsobila. Mám pocit, že je mi hůř než vám,“ řekla jsem malomyslně.

„Ne, to je v pořádku. Vy za to nemůžete. To já. Asi to teď budu muset říct i svýmu psychiatrovi. Bude mu to

připadat očišťující. Tyhle cancy, to je jeho. Asi se to teďka doví každej. Proboha, to mi tak scházelo.“

„Heleďte, já se o tom zmiňovat můžu a nemusím. Zatím ještě fakt nevím, ale nemám ten pocit, že na tom teď záleží.

Jestli se někdo rozhodl vašeho otce zabít, udělal by to tak nebo onak. To je prostě fakt.“

„Asi jo. Ale stejně je od vás hezký, že to říkáte. Je mi líp. Fakticky. Ani jsem netušila, že mě to pořád ještě tak trápí, ale zřejmě to tak bylo.“

„Určitě už jste v pořádku?“

Přikývla a maličko se na mě pousmála.

Rozloučily jsme se, což ještě pár minut trvalo, a pak odešla ke svému autu. Dívala jsem se, než odjela pryč, potom jsem hodila album pro Colina na zadní sedadlo a vyrazila jsem. Ve skutečnosti, jakkoli jsem si to nechtěla připustit, měla asi pravdu. Kdyby ten pes byl v domě, nikdo by se tam připlést nemohl. Ať už tam ten pes byl nebo ne, živý nebo mrtvý, Libby Glassovou by to samozřejmě neochránilo. A aspoň jeden kousek skládačky teď seděl.

Nezdálo se, že je nějak zvlášť důležitý, ale rozhodně určoval přibližné datum vniknutí do domu, pokud tu záměnu vrah uskutečnil touto cestou. Připadalo mi to jako první bílé místo, které jsem zaplnila. Malý pokrok, ale měla jsem z něho radost. Zajela jsem zpátky na sanbernardinskou dálnici a vyrazila jsem do L. A.

1 6

Když jsem se vrátila zpátky do Haciendy, zašla jsem si do recepce vyzvednout telefonní vzkazy. Arlette měla čtyři, ale ukázalo se, že tři z nich jsou od Charlieho Scorsoniho.

Opřela se loktem o přepážku a žvýkala přitom cosi lepkavého a tmavě hnědého, obaleného v sušenkovém těstě.

„Co to je?“

„Dietní tyčinka,“ řekla. „Jeden kousek šest kalorií.“

Trochu náplně se jí přilíplo na zuby jako zubařský cement.

Přejela si po zubech prstem, aby si ten sajrajt s mlasknutím zasunula zpátky do pusy. „Koukněte se na ten obal. Vsadím se, že v celém tomhle kusu žvance není jediná přírodní ingredience. Sušené mléko, hydrogenovaný tuk, sušená vejce a celý seznam chemikálií a přísad. Ale víte co? Všimla jsem si, že opravdické jídlo nechutná tak dobře jako umělé.

Všimla jste si toho? To je prostě životní realita. Opravdické jídlo je nemastné neslané, chutná tak nanicovatě. Vezměte si rajče ze samoobsluhy. No to je přece fantazie, jak chutná,“

řekla a otřásla se. Snažila jsem se vyznat ve svých vzkazech, ale kvůli těm jejím řečem mi to moc nešlo.

„Vsadím se, že v tomhle šmejdu není ani opravdická mouka,“ řekla. „Totiž, já jsem slyšela, jak lidi říkají, že špatná výživa, to jsou jen samé prázdné kalorie, ale kdo je potřebuje plné? Mně chutnají prázdné. Myslím, že tak už

nemůžu víc přibrat. Ten Charlie Scorsoni má ale výdrž, co?

Jednou volal z Denveru, potom z Tucsonu a včera večer ze Santa Teresy. Zajímalo by mě, co chce. Zněl sympaticky.“

„Budu u sebe v pokoji,“ řekla jsem.

„No tak dobře. To máte nejlepší. Jestli chcete těm lidem zavolat, tak mi sem brnkněte a já vás spojím.“

„Díky,“ řekla jsem.

„Jo, a dala jsem vaše telefonní číslo do Las Vegas dvěma lidem, kteří nechtěli nechat vzkaz. Doufám, že to nevadí.

Neříkala jste, že je na vás nesmím odkazovat.“

„Ne, to je v pořádku,“ řekla jsem. „Nevíte, kdo to mohl být?“

„Jednou chlap a jednou ženská,“ řekla ležérně.

Když jsem přišla k sobě na pokoj, odkopla jsem boty, zavolala jsem Charliemu Scorsonimu do práce a mluvila jsem s Ruth.

„Měl se vrátit včera večer,“ řekla. „Ale neměl v plánu jít do práce. Mohla bys mu zkusit zavolat domů.“

„Pokud ho tam nezastihnu, řekla bys mu, že jsem zpátky v Los Angeles? Ví, kam mi tady má zavolat.“

„Dobře,“ řekla.

Ten další vzkaz byl hotová prémie. Garry Steinberg, ten účetní od Haycrafta a McNieceho, se zjevně už vrátil z New Yorku o pár dní dřív a chtěl se mnou v pátek odpoledne mluvit, což bylo dneska. Zavolala jsem mu a stručně jsem se s ním domluvila, že během hodiny budu u něho. Pak jsem

zavolala paní Glassové a řekla jsem jí, že se k nim dostanu brzy po večeři. Cítila jsem, že bych měla zavolat ještě někam, ačkoli této povinnosti jsem se děsila. Chvíli jsem seděla na kraji postele a zírala jsem na telefon, načež jsem řekla do prdele práce a vytočila jsem číslo svého známého v Las Vegas.

„Ježíši, Kinsey,“ procedil skrz zuby. „To jsi mi neměla dělat. Já ti dám echo na Sharon Napierovou a hned potom se dovím, že je po ní.“

Načrtla jsem mu situaci pokud možno co nejvýstižněji, ale nezdálo se, že by to nějak zmírnilo jeho obavy. Nebo mé.

„Mohl to být kdokoli,“ řekla jsem. „Vždyť nevíme jistě, že ji zastřelili kvůli mně.“

„Jo, jenže já se stejně musím krýt. Někdo si vzpomene, že jsem se na tuhle dámu vyptával, a hned potom ji najdou s kulkou v krku. Jak to prosím tě vypadá?“

Mnohomluvně jsem se mu omlouvala a řekla jsem mu, aby mně dal vědět, pokud cokoli zjistí. Ne že by byl celý žhavý se mi ozvat. Převlékla jsem se, vzala jsem si sukni, punčochy a vysoké podpatky a pak jsem odjela k budově, kde sídlil Haycraft a McNiece, a vyjela jsem výtahem do desátého patra. Zase znovu jsem si připadala provinile kvůli Sharon Napierové. Cítila jsem svou vinu ve vnitřnostech jako koliku ve spodních partiích. Jak jsem tu schůzku mohla propást? Jak se mi to mohlo stát? Něco věděla, a kdybych tam dorazila včas, mohla bych už tohle vyšetřování balit,

místo abych byla tam, kde jsem byla, což bylo nikde konkrétně. Vešla jsem do imitace selského dvora u Haycrafta a McNieceho, zírala jsem na sušenou kukuřici na zdi a přitom jsem si v duchu dala ještě jednou pár facek.

Z Garryho Steinberga se vyklubal velmi sympatický muž. Odhadovala jsem ho na něco málo přes třicet. Měl tmavé kudrnaté vlasy, tmavé oči a mezírku mezi předními zuby. Mohl měřit tak metr sedmdesát. Jeho tělo působilo měkce a v pase se nadouval jako kynoucí chlebové těsto.

„Koukáte se mi na tajli, nemám pravdu?“ zeptal se.

Trochu provinile jsem pokrčila rameny, jelikož jsem nevěděla, jestli chce nebo nechce, abych to komentovala.

Ukázal mi na židli a sám si sedl ke svému pracovnímu stolu.

„Něco vám ukážu,“ řekl a zvedl ukazováček. Vytáhl šuplík u stolu a vyndal z něj momentku, kterou mi podal.

Podívala jsem se na ni.

„Kdo to je?“

„Výborně,“ řekl. „To byla perfektní odpověď. To jsem já. Když jsem vážil sto čtyřicet kilo. Teď mám devadesát sedm.“

„Panebože,“ řekla jsem a znovu jsem se podívala na obrázek. Teď jsem viděla, že dřív vypadal tak trochu jako Arlette, kdyby se rozhodla převléknout za chlapa. Zbožňuju záběry „před a po“, pídím se po všech těch reklamách v časopisech, které ukazují ženy nafouknuté jako pneumatiky

a pak zázračně štíhlé, jednu nohu předsunutou, jako kdyby zhubnutí s sebou neslo i okamžitý vzestup šarmu a umění stát modelem. Napadlo mě, jestli v Kalifornii zbyl ještě někdo, kdo není posedlý tím, jak vypadá.

„Jak se vám to povedlo?“ zeptala jsem se a vrátila jsem mu fotku.

„Přísná odtučňovací kůra,“ řekl. „Byla to hrozná otrava, přísahámpánbu, ale zvládl jsem to. Ulil jsem se jenom jednou, no, dvakrát. Poprvé, když mi bylo pětatřicet. Řekl jsem si, že mám nárok na pořádný rohlík s žervé a narozeninovou svíčku. A jeden večer jsem měl orgie, protože se na mě naštvala moje dívka a dala mi kopačky.

Nebo spíš takhle, heleďte, když jsem měl sto čtyřicet, ani jsem s žádnou holkou nechodil. A teďka mám záchvaty, když mě vyhodí. Ale zase jsme se udobřili, takže to nakonec dopadlo dobře. Musím ještě shodit jedenáct kilo, ale teď si dávám pauzu. Na udržení váhy. Dělala jste někdy odtučňovací kůru?“

Omluvně jsem zavrtěla hlavou. Začínala jsem mít pocit, že jsem nikdy nic nedělala. žádnou kůru, žádnou terapii.

„žádný alkohol,“ řekl. „To je na tom to těžké. Když si udržujete váhu, můžete si občas dát skleničku bílého vína, ale to je všechno. Řekl bych, že prvních dvaadvacet kilo jsem shodil kvůli tomu, že jsem přestal nasávat. To byste koukala, kolik se po tom přibývá.“

„Vypadá to, že vám to moc prospělo,“ řekla jsem.

„Jsem sám se sebou spokojený,“ řekl. „O to právě jde.

Tak. Už dost s tím. Co chcete vědět o Libby Glassové?

Sekretářka říkala, že jste přišla kvůli ní.“

Vysvětlila jsem, po čem pátrám a jak jsem se k vyšetřování její smrti dostala. Všechno to vyslechl a občas se na něco přeptal. „Co vám mám říct?“ dodal nakonec.

„Jak dlouho spravovala účet Laurence Fifea?“

„Jsem rád, že jste se mě na to zeptala, protože tuhle věc jsem si ověřil, když jsem se dozvěděl, že přijdete. Napřed jsme asi tak rok spravovali jeho osobní finance. Pro právnickou firmu Fife a Scorsoni jsme dělali jen půl roku.

Vlastně o něco míň. Právě jsme zaváděli náš vlastní počítačový systém a Libby se kvůli té výměně snažila dát do pořádku všechny záznamy. Mimochodem, byla moc dobrá účetní. Moc svědomitá a moc chytrá.“

„Byli jste dobří kamarádi?“

„Dost dobří. Byl jsem tehdy tlusťoch jako Oliver Hardy, ale letěl jsem na ni, a tak jsme spolu měli takový ten sestersko-bratrský vztah, platonický. Nechodili jsme spolu.

Jen jsme si spolu zašli jednou týdně na oběd, tak nějak.

Někdy jsme si dali po práci skleničku.“

„Kolik účtů spravovala?“

„Dohromady? Řekl bych tak pětadvacet, možná třicet.

Byla moc ctižádostivá a opravdu se mohla přetrhnout, i když jí to bylo houby platné.“

„Co tím chcete říct?“

Vstal a zavřel dveře, přičemž významně ukázal na zeď vedlejší kanceláře.

„Poslouchejte, starý Haycraft byl pěkný tyran, typická ukázka chlapského šovinismu vůči ženským. Libby si myslela, že pokud bude pilně pracovat, povýší ji a dostane přidáno, ale ani nápad. A tihle chlapi nejsou o moc lepší.

Chcete vědět, jak dostávám přidáno já? Vyhrožuju, že dám výpověď. Libby neudělala ani to.“

„Jaký měla plat?“

„To nevím. Možná bych to mohl najít. Ne tolik, aby jí to stačilo, to vám říct můžu. Fife a Scorsoni, to byl velký účet, ne ten největší, ale velký. Měla pocit, že to není spravedlivé.“

„Předpokládám, že pro Fifea toho dělala víc než pro Scorsoniho.“

„Ze začátku. Potom to bylo půl na půl. Převzali jsme jejich management hlavně proto, abychom dávali pozor na všechny převody nemovitostí. Podle toho, co říkala, to byla velká část jejich průběžné činnosti. Ten, co umřel, Fife, dělal hodně špinavé práce při rozvodech, za kterou byly velké honoráře, ale moc účetnictví to nevyžadovalo. Taky jsme jim vyřizovali pohledávky, platili jsme jim provozní účty, evidovali jsme zisky firmy a navrhovali jsme vhodné investice. No, pokud jde o ty investice, v těch jsme jim moc neradili, protože s námi ještě moc dlouho nespolupracovali, ale v konečném důsledku jsme o to usilovali. Rádi si naše

klienty držíme trochu od těla, dokud nezjistíme, co jsou zač.

Ostatně, tady v tom nemůžu zacházet do detailů, ale mohl bych vám odpovědět na jakékoli jiné všeobecné otázky, které případně budete mít.“

„Víte něco o tom, komu připadly peníze z Fifeovy pozůstalosti?“

„Dětem. Byly rozděleny rovným dílem mezi ně. Závěť samotnou jsem nikdy neviděl, ale pomáhal jsem likvidovat pozůstalost, pokud šlo o výplatu částek po jejím soudním potvrzení.“

„Scorsoniho novou právnickou firmu náhodou nezastupujete?“

„To ne,“ řekl Garry. „Po Fifeově smrti jsem se s ním párkrát setkal. Připadal mi sympatický.“

„Mohla bych nějak nahlédnout do starých účetních knih?“

„To ne,“ řekl. „To byste mohla udělat, kdybych měl od Scorsoniho písemné povolení, ale stejně nevím, jak by vám to mohlo pomoct, pokud nejste sama účetní. Náš systém sice není tak komplikovaný, ale nemyslím, že vy byste mu rozuměla.“

„Asi ne,“ řekla jsem a snažila jsem se vymyslet, na co bych se ho tak ještě mohla zeptat.

„Dáte si kávu? Omlouvám se, měl jsem se vás zeptat dřív.“

„Ne, díky. Je mi fajn,“ řekla jsem. „A co Libbyiny soukromé záležitosti? Je možné, že s Laurencem Fifem spala?“

Garry se zasmál. „Tak tohle nevím. Už od střední školy chodila s takovým hnusným záprdkem a věděl jsem, že se s ním rozešla. Na mou radu, můžu dodat.“

„Jakto?“

„Přišel si sem zažádat o místo. Odpovídal jsem za evidenci všech žadatelů. Měl jenom roznášet papíry, ale vypadal, že nemá ani na to. Navíc byl agresivní, a pokud vás zajímá, co si vážně myslím, tak byl zfetovanej.“

„Jeho dotazník byste už asi v análech nenašel, viďte?“

zeptala jsem se a cítila jsem, jak se to ve mně zatetelilo vzrušením.

Garry se na mě podíval. „Tak o tomhle jsme se spolu nebavili, jasně?“

„Jasně.“

„Uvidím, co se mi podaří najít,“ dodal honem. „Tady to nebude. Bude to asi v archívu. Skladujeme tam všechny staré záznamy. Účetní jsou opravdoví křečci. Nikdy nic nevyhazujeme a všechno se zapisuje.“

„Díky, Garry,“ řekla jsem. „Ani nevíte, jak jsem vám vděčná.“

Šťastně se usmál. „A možná se podívám i po starých Fifeových účetních knihách, když už tam budu. Nic se nestane, když se do nich mrknu. A abych odpověděl na vaši

otázku o Libby, řekl bych, že ne. Nemyslím, že by s Laurencem Fifem něco měla.“ Podíval se na hodinky. „Mám schůzku.“

S příjemným pocitem jsem mu potřásla přes stůl rukou.

„Ještě jednou díky,“ řekla jsem.

„Nemáte zač. Zase se stavte. Kdykoli.“

Ve tři třicet jsem byla zpátky ve svém hotelovém pokoji.

Podložila jsem si umělohmotovou židli polštářem, na rozviklaný stůl jsem si postavila psací stroj a strávila jsem půldruhé hodiny zapisováním poznámek. Už dlouho jsem si nesedla k papírování, ale musela jsem to dohonit. Když jsem konečně dodatlovala poslední odstavec, bolelo mě v kříži a taky přímo mezi lopatkami. Převlékla jsem se do běžeckého dresu. Teplo mého těla vzkřísilo zápach zaschlého potu a výfukových plynů. Brzy budu muset vyhledat nějakou samoobslužnou prádelnu. Běžela jsem na jih do Wilshiru a jen tak pro změnu jsem to vzala do San Vicente z Dvacáté šesté ulice. Když jsem byla na širokém travnatém dělicím pruhu, cítila jsem, že jsem se dostala do toho správného tempa. Běhání bolí vždycky, je mi fuk, co tvrdí ostatní, ale seznamuje tak člověka se všemi částmi jeho těla.

Tentokrát jsem cítila, že mi protestují stehna, a zaregistrovala jsem mírnou bolest v holeních, kterou jsem ignorovala, a srdnatě jsem se pachtila vpřed. Za svou statečnost jsem si vysloužila pár sprostých poznámek od dvou chlapů v dodávce. Když jsem se vrátila do motelu,

vysprchovala jsem se a znovu jsem vlezla do svých džínů.

Pak jsem se stavila u McDonalda a dala jsem si hamburger se sýrem, hranolky a dvě deci coly. Potom už bylo šest čtyřicet pět. Načepovala jsem plnou nádrž benzínu a vyrazila jsem přes kopec do Sherman Oaks.

1 7

Paní Glassová mi otevřela, hned jak jsem zmáčkla zvonek. Tentokrát bylo v obýváku do určité míry uklizeno, její šití se teď omezovalo jen na úhledně složený komínek látek na opěradle gauče. Raymond nebyl nikde v dohledu.

„Měl špatný den,“ řekla mi. „Cestou z práce se tu stavil Lyle a uložili jsme ho do postele.“

Televize byla taky vypnutá a mě tak napadlo, co asi se sebou dělá po večerech.

„Elizabetiny věci jsou v suterénu,“ zamumlala. „Skočím pro klíč od sklípku.“

Za chvíli se vrátila a já jsem ji následovala ven na chodbu. Zatočily jsme doleva kolem schodiště až ke dveřím do suterénu, které byly ve zdi po naší pravici. Dveře byly zamčené, a když je odemkla, zmáčkla vypínač nahoře u schodů. Už jsem ucítila suchý zatuchlý zápach starých

okenních sítí proti hmyzu a poloprázdných plechovek od latexu. Byla jsem asi o dva schody za ní, a jak jsme sestupovaly dolů úzkým průchodem, dřevěné schody se prudce stáčely doprava. Dole jsem zahlédla betonovou podlahu s laťkovými bedničkami, které sahaly až k nízkému stropu. Něco tam nehrálo, ale ta nesrovnalost mi nedošla, dokud se neozvala ta rána. žárovka na schodech se roztříštila, obě nás zasypala tenounkými střípky skla a suterén byl v mžiku ponořený do tmy. Grace zaječela.

Popadla jsem ji a táhla jsem ji po schodech zpátky nahoru.

Zavrávorala jsem a ona o mě zakopla. Musel tam být nějaký východ rovnou ven, protože jsem zaslechla skřípění dřeva, ránu a pak jak někdo běží nahoru po betonových schodech a bere je po dvou. Vyprostila jsem se zpod Grace a vlekla jsem ji za sebou po schodech nahoru. Pak jsem ji nechala nahoře na chodbě, vyřítila jsem se ven hlavními dveřmi a kolem domu za roh. Někdo nechal na příjezdové cestě stát starou sekačku. Přeletěla jsem přes ni a natáhla jsem se jak dlouhá, tak široká. Se zuřivými nadávkami jsem se zase hrabala zpátky na nohy. V předklonu jsem doběhla na konec domu a srdce mi bušilo až v uších. Byla tma jako v pytli a moje oči si na ni teprve začínaly zvykat. O ulici dál nastartovalo auto. Zaslechla jsem, jak motor zaúpěl při rychlém přeřazení rychlostí. Stáhla jsem se a přitiskla jsem se ke zdi, ale nezaslechla jsem nic než vzdalující se řev automobilu, který se vysokou rychlostí řítí pryč. Měla jsem

sucho v puse. Byla jsem celá zpocená a opožděně mnou projel záchvěv strachu. Obě ruce mě pálily v místech, kde se mi štěrk zaryl do masa. Doběhla jsem zpátky ke svému autu a vyndala jsem baterku. Do kapsy u bundy jsem si zasunula svou malou automatickou pistoli. Nemyslela jsem si, že by tam zůstal někdo, po kom by se dalo střílet, ale už mě unavovalo nechat se pořád překvapovat.

Grace seděla na prahu u dveří s hlavou skloněnou mezi koleny. Byla uplakaná a třásla se od hlavy až k patě.

Pomohla jsem jí na nohy a otevřela jsem dveře do bytu.

„Lyle věděl, že jdu pro ty věci, co?“ vyjela jsem na ni.

Vystrašeně a prosebně se na mě podívala.

„To nemohl být on. To by mi neudělal,“ zakňourala.

„Vaše důvěra je dojemná,“ řekla jsem. „Tak si sedněte.

Za chvíli jsem zpátky.“

Šla jsem zpátky ke schodům do suterénu. Paprsek z baterky prořízl tmu. Dole na schodech byla ještě jedna žárovka. Rozsvítila jsem ji. Chabé a bledé světlo rozhoupané žárovky opsalo žlutý oblouk a pak se zastavilo. Zhasla jsem baterku. Věděla jsem, který sklípek patří paní Glassové. Byl rozmlácený a visací zámek se bezúčelně komíhal v místě, kde byly proražené laťky. Lepenkové krabice byly roztrhané, jejich obsah ve spěchu poházený kolem, takže jsem se v tom binci brodila po kotníky. Na všech vyprázdněných krabicích bylo jméno „Elizabeth“, láskyplně

vyvedené velkými písmeny značkovacím fixem. Uvažovala jsem, jestli jsme vetřelce vyrušily předtím anebo poté, co našel věc, kterou hledal. Zaslechla jsem za sebou zvuk a prudce jsem se otočila. Baterku jsem okamžitě zvedla jako kyj.

Stál tam nějaký muž a vyjeveně na mě zíral.

„Máte tady nějaký problém?“

„Do prdele. Kdo jste?“

Byl ve středních letech, ruce měl zastrčené do kapes a tvářil se provinile. „Frank Isenberg z bytu číslo tři,“ řekl omluvně. „Někdo se sem vloupal? Mám zavolat policii?“

„Ne, to zatím nedělejte. Napřed se domluvím nahoře s Grace. Vypadá to, jako že jsou rozbité jenom dveře do sklípku. Možná to byly jenom děti,“ řekla jsem a srdce mi pořád ještě bušilo. „Špehovat jste mě nemusel.“

„Nezlobte se. Jen mě napadlo, že třeba potřebujete s něčím pomoct.“

„Jo, no tak děkuju. Dám vám vědět, jestli budu něco potřebovat.“

Chvíli tam stál a obhlížel ten chaos, ale pak pokrčil rameny a odešel zpátky nahoru.

Zkontrolovala jsem zadní dveře do suterénu. Sklo bylo vymlácené a někdo protáhl dírou ruku, aby odsunul závoru.

Dveře byly samozřejmě dokořán otevřené. Zavřela jsem je a zatáhla jsem závoru, kam patřila. Když jsem se otočila, plížila se plaše po schodech dolů Grace, pořád ještě bledá v

obličeji. Svírala zábradlí. „Elizabetiny věci,“ zašeptala.

„Zničili všechny její krabice, všechny věci, které jsem schraňovala.“

Sesunula se na schody a třela si rukama spánky. Její velké tmavé oči vypadaly zraněně, zmateně, s nádechem ještě čehosi jiného, a já bych dala krk na to, že to byla provinilost.

„Možná bychom měly zavolat policii,“ řekla jsem a připadala jsem si jako potvora, protože jsem uvažovala, nakolik Grace Lylea chtěla krýt.

„Vážně myslíte?“ zeptala se. Nerozhodně těkala zrakem.

Vyndala si kapesník a přitiskla si ho na čelo, jako kdyby si chtěla setřít perličky potu. „Třeba nic nechybí,“ řekla s nadějí v hlase. „Třeba se nic neztratilo.“

„Nebo to možná nepoznáme,“ řekla jsem.

Vzchopila se, popošla ke sklípku a začala se probírat v katastrofických hromadách papírů, vycpaných zvířátek, kosmetiky a spodního prádla. Pak toho nechala a nazdařbůh sbírala papíry, které se snažila srovnat do hromádek. Ruce se jí pořád ještě třásly, ale nemyslela jsem, že měla strach.

Byla spíš polekaná a horečně přemýšlela.

„Raymond asi pořád spí,“ řekla jsem.

Přikývla a do očí se jí opět vedraly slzy, když rozsah vandalismu začínal být čím dál tím zjevnější. Úplně jsem cítila, jak se nechávám obměkčit. I kdyby to opravdu Lyle udělal, bylo to hanebné znesvěcení čehosi, co bylo Grace

velmi vzácné. I bez toho si už vytrpěla dost. Odložila jsem baterku a začala jsem rovnat věci zpátky do krabic: bižuterii, dámské prádlo, stará čísla časopisů Seventeen a Vogue, střihy na šaty, které si Libby zřejmě nikdy neušila. „Vadilo by vám, kdybych si ty krabice vzala s sebou a dnes večer se v nich probrala?“ zeptala jsem se. „Ráno vám je můžu vrátit.“

„Vůbec ne. Ostatně stejně nevidím důvod, proč by to teď mělo vadit,“ zamumlala, aniž se na mě podívala.

Připadalo mi to beznadějné. Kdo by poznal, co může v tomhle zmatku chybět? Musela jsem se probrat v těch krabicích a podívat se, jestli si něčeho nevšimnu, ale nadějně to nevypadalo. Lyle tam nemohl být dlouho, pokud to byl on. Věděl, že se tam pro ty věci zastavím, a když tam byl předtím, Grace mu asi řekla, kdy přesně mám přijet. Musel si počkat, až se setmí, a zřejmě počítal, že nahoře pobudeme déle, než sejdeme dolů. Ale stejně si na to nechal málo času, pokud mu to ovšem prostě nebylo jedno. A proč se tam nevloupal během těch tří dnů, co jsem byla pryč?

Vzpomněla jsem si, jak povýšeně se choval, a pojala jsem podezření, že možná mohl pociťovat určité zadostiučinění nad tím, že mi zkříží plány, i kdyby se při tom měl nechat nachytat.

Grace mi pomohla dopravit krabice do auta, bylo jich šest. Měla jsem si ty věci vzít hned, jak jsem tam byla poprvé, napadlo mě, ale nedovedla jsem si představit, jak

jedu do Las Vegas s celým zadním sedadlem zavaleným lepenkovými krabicemi. Nicméně ty krabice by zůstaly celé.

Můžu si za to jen a jen sama, napadlo mě rozmrzele.

Řekla jsem Grace, že se vrátím hned ráno, a pak jsem odjela. Měla to být dlouhá noc.

Koupila jsem si přes ulici dvě porce černé kávy, zamkla jsem dveře od svého motelového pokoje a zatáhla jsem závěsy. Vysypala jsem první kartón na postel a pak jsem začala dělat hromádky. Školní papíry na jednu hromadu.

Osobní dopisy. Časopisy. Vycpaná zvířátka. Šatstvo.

Kosmetika. Účty a stvrzenky. Grace zjevně schraňovala každičký předmět, kterého se Libby dotkla od dob, kdy chodila do školky. Vysvědčení. Školní úkoly. Šest krabic mi opravdu připadalo dost málo, když jsem si uvědomila, kolik toho obsahují. Testy z vysoké. Průklepy žádostí o zaměstnání. Daňová přiznání. Celý život na jediné hromadě a ve skutečnosti to bylo jen tolik starých krámů. Kdo by se k něčemu z toho ještě někdy potřeboval vracet? Počáteční energie a elán ze mě vyprchaly. Opravdu jsem ji chápala.

Rozhodně jsem trochu pochopila tu mladou dívku, jejíž

tápání, vítězství i malé nezdary teď společně ležely na hromadě v jednom ošuntělém motelovém pokoji. Ani jsem nevěděla, co vlastně hledám. Prolistovala jsem deník z páté třídy, zakulacený a svědomitý rukopis, nudné záznamy.

Snažila jsem se představit, že jsem mrtvá, a někdo se

lhostejně přehrabuje v mých věcech. Co opravdu zbylo z mého života? Nezaplacené účty. Hlášení, všechna sepsaná na stroji a zařazená v kartotéce. Všechno, co mělo nějakou cenu, zredukované na strohou prózu. Osobních věcí jsem moc neměla, nic jsem nesyslila ani neschovávala. Dva rozvodové rozsudky. To by bylo asi v mém případě všechno. Shromažďovala jsem víc informací o životech jiných lidí než o svém vlastním, jako kdybych snad hloubáním nad fakty ze životů jiných mohla odhalit něco o sobě. Má vlastní záhada, nezměrná, nevypátrána, byla zařazená do spisů, které byly úhledně označené, ale ve skutečnosti toho moc neříkaly. Prohrabovala jsem se v poslední z Elizabetiných krabic, ale nebylo tam nic zajímavého. Když jsem skončila, byly čtyři ráno. Nic. Pokud tam něco bylo, teď to bylo pryč. Byla jsem na sebe zase naštvaná a nadávala jsem si za svůj špatný úsudek. Tohle bylo podruhé, kdy jsem dorazila příliš pozdě, podruhé, kdy mi unikla nějaká životně důležitá informace.

Začala jsem věci znovu balit do krabic, přičemž jsem je automaticky znovu prohlížela a třídila. Šatstvo do jedné krabice, vycpaná zvířátka zastrčená po stranách. Školní papíry, deníky, testy do další krabice. Všechno se ukládalo zpátky, tentokrát úhledně seřazené, nutkavě poskládané, jako kdybych Elizabeth Glassové byla dlužná nějaký pořádek poté, co jsem strkala nos do skrytých trhlin jejího opuštěného života. Listovala jsem časopisy, brala jsem

učebnice za hřbety a protřepá vála jsem stránky. Hromádky na posteli se tenčily. Osobních dopisů tam moc nebylo a připadala jsem si provinile, že je čtu, ale četla jsem je. Pár od nějaké tetičky z Arizony. Pár od dívky jménem Judy, se kterou se zřejmě znala na střední škole. Nikdo se nezmiňoval o ničem intimním z jejího života, z čehož jsem nutně usoudila, že se buď málo svěřovala, nebo neměla, co by vykládala. Bylo to velké zklamání. Došla jsem až k poslední hromádce knížek, většinou paperbacků. Takový vkus. Bestsellery Leona Urise a Irvinga Stonea, slaďáky Victorie Holtové a Georgette Heyerové a pár exotičtějších exemplářů, které podle mého odhadu pocházely z nějakého kursu přehledu literatury na vysoké škole. Ten dopis proklouzl mezi stránkami zohýbaného výtisku Pýchy a předsudku. Málem jsem ho hodila do krabice s ostatními věcmi. Z obou stran popsaný sevřenými, spojovanými tahy modrým inkoustem. žádná obálka. žádné razítko. Vzala jsem ho za růžek a přečetla jsem si ho. Cítila jsem, jak se mi přitom páteří odspoda rozlézá ledový, svíravý pocit.

Drahá Elizabeth… píšu Ti tenhle dopis, abys něco měla, až se vrátíš. Vím, že tahle odloučení jsou pro tebe těžká, a přeju si, abych Ti nějak mohl ulehčit Tvou bolest. Jsi mnohem poctivější než já, daleko otevřenější v tom, co cítíš, než si já sám sobě dovoluji, ale opravdu Tě miluji a nechci, abys o tom jakkoli pochybovala. Máš pravdu, když říkáš, že

jsem konzervativní. Jsem vinen podle obžaloby, Vaše Ctihodnosti, ale nejsem netečný k utrpení, a jakkoli často jsem byl obviňován ze sobectví, nejsem tak lehkomyslný vůči ostatním, jak by sis mohla myslet. Rád bych, abychom si to oba pořádně rozmysleli a byli si jisti, že je to něco, co chceme oba. To, co máme teď, mi je velmi drahé a neříkám, prosím tě, věř mi, že bych kvůli Tobě neobrátil celý svůj život vzhůru nohama, pokud na to přijde. Ale na druhé straně si myslím, že bychom si měli být oba jisti, že dokážeme odolávat každodenním absurdnostem společného života. V tomhle okamžiku nás zaslepuje intenzita, připadá nám oběma snadné se na všechno vykašlat a začít nějaký život, ale ještě se neznáme tak dlouho nebo tak dobře.

Nemohu si dovolit riskovat ženu, děti a kariéru v zápalu okamžiku, i když víš, že mě to svádí. Prosím tě, postupujme v tomhle pomalu. Miluji Tě víc, než mohu vyslovit, a nechci Tě ztratit, což je asi samo o sobě dost sobecké. Máš pravdu, když na mě naléháš, ale prosím Tě, nezapomínej, co je v sázce, pro Tebe i pro mě. Omluv mou opatrnost, pokud můžeš. Miluji Tě. Laurence

Nevěděla jsem, co si o tom mám myslet. V jediném okamžiku jsem si uvědomila, že nešlo jen o to, že jsem předtím nevěřila ve vztah mezi Laurencem a Elizabeth.

Nechtěla jsem tomu věřit. Nebyla jsem si jistá, jestli tomu teď už věřím, ale proč jsem tak vzdorovala? Bylo to tak

šikovné. Tak se to hodilo. Tak hezky to zapadalo do těch fakt, která jsem věděla, a já jsem pořád na ten dopis zírala a bázlivě jsem ho držela za růžek, když jsem si ho znovu četla. Opřela jsem se o postel. Co to se mnou bylo? Byla jsem vyčerpaná a věděla jsem, že jsem toho za posledních pár dnů zažila až moc, ale něco mi pořád vrtalo hlavou.

Nebyla jsem si jistá, jestli to má tak moc co do činění s dopisem, jako se mnou, s něčím v mé povaze, s takovým docela bezvýznamným sebeodhalením, které jsem se zuby nehty snažila nepoznat. Ten dopis byl buď pravý nebo ne, existují způsoby, jak to ověřit. Unaveně jsem se vzchopila.

Našla jsem velkou obálku a opatrně jsem do ní dopis vložila, abych nerozmazala otisky prstů. Už jsem myslela dopředu na Cona Dolana, který z něj bude mít velkou radost, protože potvrzuje všechna jeho nejhanebnější podezření o tom, co se tehdy dělo. Na tohle přišla Sharon Napierová? To tohle mohla dosvědčit, kdyby se toho dožila?

Lehla jsem si na postel oblečená, s napětím v těle a zamotanou hlavou. Koho tak asi chtěla touhle informací vydírat, jestli ji věděla? Určitě jí šlo o tohle. Určitě proto byla zavražděna. Někdo jel za mnou do Las Vegas, protože věděl, že se s ní uvidím, věděl, že by mohla potvrdit to, čemu jsem já nechtěla věřit. Nemohla jsem to samozřejmě dokázat, ale napadlo mě, jestli jsem už tak blízko pravdy, abych byla v nebezpečí i já. Chtěla jsem jet domů. Chtěla jsem se stáhnout do bezpečí svého pokojíčku. Zatím jsem to

nevěděla jasně, ale už jsem se přibližovala. Osm let se nic nestalo a teď to zase začínalo všechno znovu. Jestli Nikki byla nevinná, pak si někdo seděl celou tu dobu pěkně v teple, někdo, komu teď hrozilo nebezpečí, že bude odhalen.

Na okamžik jsem viděla pohled, který se Nikki mihl v očích, rozumu zbavená zášť, surová, iracionální zloba. To ona tohle všechno rozhýbala. Musela jsem vzít v úvahu možnost, že Sharon Napierová vydírala ji, že Sharon věděla něco, co by Nikki mohlo spojovat s Libbyinou smrtí. Jestliže Sharon zmizela, bylo možné, že si mě Nikki najala, abych ji vyhnala ven, a že Nikki pak možnou hrozbu odstranila jediným rychlým výstřelem. Mohla mě taky sledovat zpátky do Sherman Oaks, aby v Libbyiných věcech zběsile pátrala po čemkoli, co by mohlo Libby spojovat s Laurencem Fifem. Některé kousky ještě chyběly, ale i ty zapadnou na své místo, a pak to možná celé bude dávat smysl. Za předpokladu, že se já sama dožiju toho, abych na to přišla…

1 8

V šest hodin jsem vylezla z postele. Vůbec jsem nespala.

Vyčistila jsem si zuby, protože mi smrdělo z pusy.

Vysprchovala jsem se a oblékla se. Měla jsem hroznou chuť

si zaběhat, ale připadala jsem si příliš zranitelná na to, abych v tuto časnou ranní hodinu klusala středem San Vicenta.

Sbalila jsem si věci, zaklapla jsem psací stroj a lejstra se svým hlášením jsem vrazila do kufříku. Pak jsem ho společně s krabicemi nacpala zpátky do auta. V recepci bylo rozsvíceno a zahlédla jsem Arlette, jak vyndává z krabice od pekaře kobližky s marmeládou a skládá je na plastikový talířek s průsvitným příklopem. Už se hřála voda na tu odpornou umělohmotnou instantní kávu. Když jsem vešla dovnitř, právě si olizovala z prstů moučkový cukr.

„Proboha, vy jste hrozně brzo vzhůru,“ řekla. „Dáte si snídani?“

Zavrtěla jsem hlavou. Při veškeré své náklonnosti k nezdravé výživě, bych kobližku s marmeládou nepozřela.

„Ne, díky,“ řekla jsem. „Uvolňuju pokoj.“

„Teď hned?“

Přikývla jsem, protože jsem byla skoro tak unavená, že jsem nemohla mluvit. Konečně jí zřejmě došlo, že tohle nebyla vhodná doba na kus řeči. Podepsala jsem účtenku, kterou mi připravila, aniž bych si přepočítala všechny položky. Většinou se spletla, ale bylo mi to jedno.

Nasedla jsem do auta a vyjela jsem směrem na Sherman Oaks. Obešla jsem dům, až jsem se dostala ke Graceině kuchyni, kde se svítilo. Zaťukala jsem na okno. Za chviličku vyšla na verandu a odemkla postranní dveře. Dnes ráno

vypadala drobně a korektně, ve zvonové manšestrové sukni a kávovém bavlněném roláku. Mluvila tiše.

„Raymond se ještě neprobudil, ale je tam káva, jestli chcete,“ řekla.

„Díky, ale v osm mám s někým schůzku na snídani,“

zalhala jsem, aniž bych se příliš rozmýšlela. Ať řeknu cokoli, poví to Lyleovi. Ani jemu, ani jí není vůbec nic do toho, kde jsem. „Chci tady jen vyložit ty krabice.“

„Přišla jste na něco?“ zeptala se. Napřed se její zrak setkal s mým, ale potom zamrkala a sklopila oči nejprve na podlahu a potom nalevo ode mě.

„Moc pozdě,“ řekla jsem. Snažila jsem se ignorovat ruměnec, který jí vstoupil do tváří.

„To je smůla,“ zamumlala a přiložila si ruku na krk.

„Vím… ehm… jistě, že Lyle to neudělal…“

„Na tom stejně moc nezáleží,“ řekla jsem. Proti své vůli mi jí bylo líto. „Všechno jsem poskládala zpátky, jak nejúhledněji jsem mohla. Jenom ty krabice složím v suterénu u vašeho sklípku. Asi si ho budete chtít nechat opravit, až se dají do pořádku dveře od suterénu.“

Přikývla a popošla, aby zavřela dveře od verandy.

Uhnula jsem a dívala jsem za ní, jak ve svých trepkách s měkkou podrážkou kráčí zpátky do kuchyně. Měla jsem pocit, jako kdybych osobně nějak znesvětila její život, že všechno špatně skončí. Snažila se mi pomoct, jak jen mohla, a já jsem se jí za to moc neodvděčila. Nezbývalo mi, než

pokrčit rameny. V tuhle chvíli jsem nemohla dělat nic.

Vyložila jsem auto, několikrát jsem prošla tam a zpátky, abych ty krabice naskládala rovnou do rozbitého sklípku.

Podvědomě jsem naslouchala, jestli neuslyším Lylea. Světlo v suterénu bylo ve dne studené a šedivé, ale kromě zpřelámaných látek a pochroumaného okna tam žádné další stopy po vetřelci nezůstaly. Když jsem složila poslední várku, vzala jsem to ven zadním vchodem. Marně jsem pátrala po rozmáčknutých vajglech, krvavých otiscích prstů

nebo snad nenápadné tištěné vizitce, kterou tady ten, kdo se sem vloupal, pohodil. Vyšla jsem nahoru po betonových schodech a rozhlédla jsem se napravo směrem, kterým se vetřelec vydal, po strakatém trávníku na dvoře, přes prověšený drátěný plot a skrz husté křoví. Dohlédla jsem do vedlejší ulice, kde předtím muselo to auto být zaparkované.

Bylo časně zrána a slunce vrhalo tlumené a nehybné světlo.

Z venturské dálnice ke mně doléhal hukot hustého provozu, který probleskoval mezi skupinkami stromů napravo. Hlína nebyla ani natolik měkká, aby se do ní otiskly stopy. Obešla jsem dům zleva k příjezdové cestě a se zájmem jsem kvitovala, že někdo už odsunul sekačku na stranu. Zůstaly tam vyryté moje dlaně, dva palce dlouhé kolejničky v místech, kde jsem na rukou profičela po štěrku. Ani mě nenapadlo si to vydezinfikovat, takže jsem doufala, že jsem si nepřivodila prudkou sněť, nebezpečné infekce či otravu

krve, nebezpečí, před nimiž mě varovala moje tetička pokaždé, když jsem si odřela koleno.

Vrátila jsem se zpátky k autu a vydala jsem se do Santa Teresy. Na snídani jsem se zastavila v Thousand Oaks a domů jsem dorazila kolem desáté ranní. Zachumlala jsem se do přikrývky na gauči a skoro celý den jsem prospala.

Ve čtyři hodiny jsem odjela za Nikki do jejího domu na pláži. Předtím jsem jí zavolala, abych jí řekla, že jsem zpátky, a ona mě k sobě pozvala na drink. Zatím jsem nevěděla, kolik jí toho řeknu nebo kolik si toho případně nechám pro sebe, ale poté, co ve mně ohledně ní zahlodalo podezření, jsem si chtěla ozkoušet svůj čuch. Při každém vyšetřování se vyskytnou chvíle, kdy mé úvahy nad tím, co je možné, zastíní a zamlží jakýkoli zbytek zdravého smyslu pro to, co je skutečně pravda. Chtěla jsem si ověřit, jakou mám intuici.

Dům stál na útesu s výhledem na oceán. Pozemek byl malý, nepravidelného tvaru, obklopený eukalypty. Dům byl zasazený do zahrady s parkovou úpravou, vavříny a tisy, s růžovými a žlutými pelargóniemi vysázenými podél cestičky, zvenčí pobitý cedrovými deskami v přírodním odstínu hnědé, se střechou zvlněnou jako příboj oceánu. Vepředu bylo velké oválné okno se dvěma okrouhlými arkýřovými okénky po stranách, všemi bez záclon. Trávník byl zelený, s křehounkými stébly trávy, která vypadala skoro jako by byla

k snědku, s odloupnutými spirálkami eukalyptové kůry roztroušenými jako dřevěné hobliny. žluté a bílé zahradní sedmikrásky rostly v nedbalých trsech. Celkově to působilo dojmem lehké zanedbanosti, kultivované divočiny, neudržované, ale zkrocené, zvláštním způsobem přitažlivé oním všudypřítomným těžkým pachem oceánu a monotónním hučením vln, které se tříštily dole. Vlhký vzduch byl cítit solí a vítr bičoval střapatou trávu. Zatímco dům v Montebellu byl hranatý, robustní, konvenční a ošklivý, tohle byla excentrická letní vilka, samá okna, široké úhly a přírodní dřevo. Do hlavních dveří bylo vsazené vysoké oválné okno z katedrálního skla, vyplněného tulipánovitými tvary a zvonek zněl jako plíšková větrná zvonkohra.

Nikki se objevila hned. Měla na sobě celerově zelený kaftan, s živůtkem pošitým zrcátky velikosti desetníků a s širokými rukávy. Vlasy si vyčesala z čela a stáhla bledě zelenou sametovou stužkou. Vypadala uvolněně, široké čelo měla bez vrásek a šedé oči jí bezstarostně zářily. Ústa měla lehounce nabarvená narůžovo a koutky zdvižené nahoru jako od nějakého tajného rozradostnění. Její apatie byla ta tam, chovala se živě a energicky. Vzala jsem s sebou fotoalbum, které mi dala Diana. Podala jsem jí ho, když za mnou zavírala dveře.

„Co to je?“ zeptala se.

„To vyrobila Diana pro Colina,“ řekla jsem.

„Pojďte se na něho podívat,“ vybídla mě. „Pečeme chleba.“

Šla jsem za ní přes dům. Nebyly tam žádné čtvercové pokoje. Prostory se do sebe navzájem přelévaly a propojovaly je lesknoucí se podlahy ze světlého dřeva a chundelaté koberce zářivých barev. Všude byla okna, rostliny, stropní okna. Krb netradičního tvaru v obývacím pokoji vypadal, jako kdyby byl postaven ze žlutohnědých balvanů nahodile navršených jako vchod do nějaké jeskyně.

Na protější zdi byl obyčejný žebřík, který vedl na mansardu s výhledem na oceán. Nikki se na mě šťastně usmála, a když

procházela kolem, položila album na skleněný stolek vedle pohovky.

Kuchyň byla půlkruhová, ze dřeva a bílé umělé hmoty, se zdravím překypujícími pokojovými rostlinami. Ze tří stran měla okna vedoucí na palubu, za níž se rozkládal oceán, v pozdním odpoledni širý a šedivý. Colin zády ke mně hnětl v naprostém soustředění těsto. Jeho vlasy měly stejný vybledle bezbarvý odstín jako Nikkiiny a v místech, kde se mu kadeřily kolem krku, byly taky tak hedvábně hebké. Paže vypadaly pružně a pevně, ruce s dlouhými prsty talentovaně. Spojil k sobě kraje těsta, vmáčkl je dovnitř a těsto zase obrátil. Vypadal, že je přesně na prahu dospívání, kdy začíná rychle růst, ale ještě není neohrabaný. Sotva se ho Nikki dotkla, otočil se a pohled se mu hned svezl ke mně.

Zaskočil mě. Jeho oči byly velké, lehounce sešikmené,

barvy vybledlé vojenské zeleně, s hustými a tmavými řasami. Měl úzký obličej a špičatou bradu, uši se mu zužovaly do jemných špičiček, a spolu se zašpičatělou šešulkou vlasů na čele působily skřítkovsky. Oba vypadali jako ilustrace z nějaké pohádkové knížky, křehcí, krásní a neznámí. Pohled měl mírný, bezvýrazný a vyzařovala z něj pronikavá inteligence. Stejný výraz jsem vídala u koček, jejichž oči byly moudré, zasmušilé a hrdé.

Když jsem mluvila s Nikki, odezíral nám ze rtů a sám měl ústa trochu pootevřená, což působilo podivně eroticky.

„Myslím, že jsem se právě zamilovala,“ zasmála jsem se.

Nikki se usmála a gestikulovala na Colina půvabnými, pregnantními prsty. Colin mě obdařil úsměvem, mnohem starším na svůj věk. Cítila jsem, jak se červenám.

„Doufám, že jste mu to neřekla. To bychom pak spolu museli uprchnout,“ řekla jsem.

„Pověděla jsem mu, že jste moje první přítelkyně, co jsem se vrátila z vězení. Pověděla jsem mu, že se potřebujete napít,“ řekla, a přitom stále gestikulovala s očima upřenýma na Colinův obličej. „Většinou tolik negestikulujeme. Já si to jen tak osvěžuju.“

Nikki otevírala láhev vína a já jsem mezitím pozorovala Colina, jak vypracovává chlebové těsto. Nabídl mi, že mu můžu pomoct, ale já jsem zavrtěla hlavou a radši jsem sledovala jeho hbité ruce. Jak hnětl, těsto na povrchu téměř

zázrakem zvláčnělo. Občas, aniž by si to nějak uvědomoval, ze sebe vydával drsné, nesrozumitelné zvuky.

Nikki mi podala vychlazené bílé víno ve skleničce na tenké nožce. Ona sama pila minerálku. „Na tu podmínku,“

řekla.

„Vypadáte mnohem uvolněněji,“ řekla jsem.

„To taky jsem. Je mi skvěle. Je to tak skvělé, mít ho tady. Všude za ním chodím. Připadám si jako štěně. Nedám mu pokoj.“

Ruce se jí automaticky pohybovaly. Pochopila jsem, že mi odpovídá, a přitom mu simultánně tlumočí. Připadala jsem si hulvátsky a neohrabaně, že se taky neumím dorozumívat posunky. Měla jsem pocit, že existují věci, které mu chci říct sama, otázky o tichu v jeho hlavě, na které se chci zeptat. Bylo to, jako kdyby hráli na řemesla, Nikki se cele angažovala, používala tělo, ruce i obličej a Colin jí nenuceně odpovídal. Vypadalo to, že aniž chce, mluví mnohem rychleji než ona. Nikki se chvílemi zarazila, snažila se přijít na nějaké slovo, rozvzpomněla se a pak se sama sobě smála, když mu sdělovala, jak je zapomnětlivá. V

takových okamžicích byl jeho úsměv shovívavý, láskyplný, a já jsem jim záviděla tenhle důvěrný svět tajemství a sebeironie, v němž Colin byl mistr a Nikki učedník.

Nedovedla jsem si Nikki představit s žádným jiným dítětem.

Colin položil hladké těsto do díže a trochu je pootočil, aby ho na bledém povrchu potřel máslem. Potom díži

pečlivě přikryl čistou bílou utěrkou. Nikki mu pokynula, aby přešel do obývacího pokoje, kde mu ukázala to fotoalbum.

Colin se usadil v předklonu na kraji pohovky, s lokty opřenými o kolena a albem rozevřeným na stolku před sebou. V obličeji byl klidný, ale očima všechno vnímal a už

byl zcela zabraný do fotografií.

Vyšla jsem s Nikki ven na terasu. Už se připozdívalo, ale pořád ještě bylo dost sluníčka, aby vytvářelo iluzi tepla.

Stála u zábradlí a dívala se na oceán, který burácel dole pod námi. Místy jsem zahlédla hned pod hladinou chuchvalce chaluh, tmavé prameny, které se svíjely ve světleji zelených vlnách.

„Nikki, mluvila jste s někým o tom, kde jsem a po čem pátrám?“ zeptala jsem se jí.

„Vůbec s nikým,“ řekla vylekaně. „Proč se ptáte?“

Informovala jsem ji o událostech posledních pár dnů, o smrti Sharon Napierové, mých rozhovorech s Gregem a Dianou, dopisu, který jsem objevila mezi věcmi Libby Glassové. Instinktivně jsem jí důvěřovala.

„Poznala byste jeho rukopis?“

„Jasně.“

Vyndala jsem ze své kabely hnědou papírovou obálku.

Dopis jsem z ní opatrně vysunula a rozložila jsem jí ho.

Zběžně ho přelétla.

„To psal on,“ řekla.

„Ráda bych, abyste si to přečetla,“ řekla jsem. „Chtěla bych vědět, jestli se to shoduje s vaším tušením o tom, co se tehdy dělo.“

Váhavě znovu sklopila oči k oněm bleděmodrým stránkám. Když dočetla, vypadala skoro rozpačitě. „Tehdy by mě nenapadlo, že to bylo tak vážné. Ostatní jeho pletky nebyly.“

„Co Charlotte Mercerová?“

„Je to mrcha. Je alkoholička. Jednou mi volala.

Nenáviděla jsem ji. Ona nenáviděla jeho. Měla byste slyšet, co říkala.“

Pečlivě jsem dopis složila. „To mi nejde do hlavy. Od Charlotty Mercerové k Libby Glassové. To je docela skok.

Myslela jsem, že měl vyhraněný vkus.“

Nikki pokrčila rameny. „Nechal se snadno svést. Byl hrozně ješitný. Charlotte je krásná… svým způsobem.“

„Ona se rozváděla? Tak se setkali?“

Nikki zavrtěla hlavou. „Stýkali jsme se s nimi. Soudce Mercer byl jednu dobu něco jako Laurencův mentor.

Nemyslím, že by se o tom poměru vůbec někdy dověděl, asi by ho to oddělalo. Stejně je to jediný slušný soudce, jakého tady máme. Vždyť víte, co jsou ti ostatní zač.“

„Mluvila jsem s ní jen chvíli,“ řekla jsem, „ale nechápu, jak by v tom mohla mít prsty. Musel to být někdo, kdo věděl, kde jsem, a jak by se k ní mohla taková informace donést? Někdo mě do Las Vegas musel sledovat. Sharonina

vražda byla příliš přesně načasovaná, než aby to byla shoda náhod.“

Colin se objevil Nikki po boku a položil otevřené album na zábradlí. Ukázal na jednu z fotografií a nezřetelnou změtí samohlásek řekl něco, čemu jsem vůbec nerozuměla. Bylo to poprvé, co jsem ho slyšela promluvit. Hlas měl hlubší, než bych u dvanáctiletého chlapce očekávala.

„To je ta oslava, když Diana skončila nižší střední školu,“ řekla mu Nikki. Colin se na ni chvíli díval a pak ještě jednou důrazněji ukázal na obrázek. Přiložil si ukazováček na ústa a rychle s ním pohyboval nahoru dolů.

Nikki se zamračila.

„Cože, kdo, miláčku?“

Colin položil prst na obrázek skupinky lidí.

„To je Diana a Greg a Dianin kamarád Terri a Dianina matka,“ řekla mu a pečlivě přitom artikulovala a zároveň se s ním dorozumívala posunky.

Na Colinově tváři se objevil zmatený úsměv. Rozpřáhl ruce, načež si přiložil palec napřed na čelo a pak na bradu.

Tentokrát se zasmála Nikki a zatvářila se stejně zmateně jako on. „Ne, tohle je babička,“ řekla a ukázala na obrázek na stránce předtím. „Tohleto je Dianina matka, ne tatínkova.

Matka Grega a Diany. Copak si nepamatuješ na babičku?

Panebože, bodejť by se pamatoval,“ usmála se na mě.

„Umřela, když mu byl rok.“ Znovu se na něho podívala.

Colin ze sebe vyrazil jakési hrdelní zvuky, cosi negativního a frustrovaného. Napadlo mě, co se asi může stát s jeho povahou, až na něj přijde opravdová puberta.

Zase palec na čelo, pak na bradu. Nikki na mě znovu pohlédla. „Pořád o Gwen říká ‚tátova máma‘. Jak mu mám vysvětlit ‚bývalá manželka‘?“ Znovu gestikulovala.

Colin trochu zavrtěl hlavou, najednou nejistý sám sebou.

Ještě chvíli ji sledoval, jako kdyby se mohlo naskytnout nějaké jiné vysvětlení. Vzal album a couval pryč, s očima stále upřenýma na Nikkiin obličej. Udělal ještě pár posunků

a rozpačitě se začervenal. Zjevně nechtěl přede mnou vypadat hloupě.

„Za chviličku se na to spolu podíváme,“ řekla mu posunky a přeložila mně to.

Colin pomalu prošel zasunovacími skleněnými dveřmi a zatáhl je za sebou.

„Omluvte to přerušení,“ řekla stručně.

„To je v pořádku. Stejně už musím jít,“ řekla jsem.

„Jestli chcete, můžete se zdržet na večeři. Udělala jsem velký hrnec hovězího guláše. S Colinovým chlebem je výborný.“

„Děkuju, ale mám spoustu věcí na práci,“ řekla jsem.

Nikki mě doprovodila ke dveřím, a aniž by si to vůbec uvědomila, gestikulovala, i když jsme se spolu loučily.

Nasedla jsem do auta a chvíli jsem tam seděla, zmatená z toho, že si Colin spletl Gwen. To bylo divné. Moc divné.

1 9

Když jsem se vrátila k sobě do bytu, seděl na mém prahu Charlie Scorsoni. Připadala jsem si ulepkaná a nepřipravená.

Rozpačitě jsem si uvědomila, že jsem si v duchu malovala, jak se spolu zase setkáme, ale takhle to nevypadalo.

„Proboha, jen se nezblázněte radostí, Millhoneová,“ řekl, když uviděl, jak se tvářím.

Vyndala jsem klíč. „Omlouvám se,“ řekla jsem, „ale vy mě vždycky zastihnete v těch nejhorších možných chvílích.“

„Máte rande,“ řekl.

„Ne, žádné rande nemám. Vypadám příšerně.“ Odemkla jsem dveře a rozsvítila jsem stolní lampu. Nechala jsem ho vejít za mnou dovnitř.

„Aspoň, že jsem vás zastihl v dobré náladě,“ poznamenal a pohyboval se jako doma. Došel si do kuchyně a vyndal poslední pivo. Familiérnost, s jakou se choval, mě popuzovala.

„Heleďte, já musím vyprat. Už týden jsem si nezašla koupit žádné jídlo. Mám hromadu pošty, všude je tu samý prach. Od té doby, co jsem se s vámi naposled viděla, jsem si ani neoholila nohy.“

„Taky byste potřebovala ostříhat,“ poznamenal.

„Ne, to ne. Já takhle nosím vlasy furt.“

Usmál se a potřásl hlavou. „Oblíkněte se. Někam si vyrazíme.“

„Já si nechci vyrazit. Chci si udělat pořádek.“

„To si můžete udělat zítra. Je neděle. O co, že stejně vždycky tak nějak podobně zabíjíte neděli.“

Zůstala jsem na něho zírat. Byla to pravda. „Tak moment. Mělo by to vypadat takhle,“ řekla jsem trpělivě.

„Přijdu domů. Pěkně si tady uklidím, pořádně se vyspím, což bych potřebovala jak sůl, pak vám zítra zavolám a uvidíme se zítra večer.“

„Zítra večer musím být v práci. Přijde mi klient.“

„V neděli večer?“

„Hned v pondělí ráno máme soudní přelíčení a na žádné jiné řešení jsme nepřišli. Já sám jsem dorazil zpátky teprve ve čtvrtek večer a mám toho až nad hlavu.“

Ještě chvíli jsem na něj váhavě zírala. „Kam bychom šli?

Musela bych se na to oblíknout?“

„Jestli budete vypadat takhle, tak to vás nevezmu nikam,“ řekl.

Podívala jsem se na sebe. Měla jsem na sobě pořád džíny a tu košili, ve které jsem spala, ale ještě jsem nebyla připravená ustoupit. „Co se vám na tom nelíbí?“ zeptala jsem se perverzně.

„Osprchujte se a převlíkněte se. Skočím vám do krámu pro něco k jídlu, když mi řeknete, co chcete. Až to budu mít, vy už budete hotová, jo?“

„Já ráda nakupuju sama. Ale stejně potřebuju jen mlíko a pivo.“

„Tak vás po večeři zavezu do samoobsluhy,“ řekl a kladl důraz na každé slovo zvlášť.

Vyrazili jsme do Ojai, do jedné z těch elegantních restaurací, kde vám číšník stojí u stolu a recituje jídelní lístek jako nějakou epickou báseň.

„Mám nám objednat nebo by to urazilo vaši ženskou útlocitnost?“

„Objednejte vy,“ řekla jsem s pocitem zvláštní úlevy.

„Budu jen ráda.“ Zatímco se Charlie radil s číšníkem, studovala jsem pokradmu jeho obličej. Byl pevný a hranatý, s energickou čelistí, zřetelným dolíčkem na bradě a plnými ústy. Nos vypadal, že možná byl někdy zlomený, ale šikovně mu ho vyspravili, takže zbyla jen nepatrná stopa těsně pod kořenem. Měl brýle s velkými modrošedými skly a jeho oči za nimi byly modré jako nebe. Nazrzlé řasy, nazrzlé obočí, husté nazrzlé vlasy mu teprve začínaly řídnout. Měl velké ruce, velké zápěstní kosti a u manžety jsem zahlédla nazrzlé ochlupení. Bylo na něm ještě něco, doutnajícího a nepropustného, co občas proniklo na povrch stejně jako onen pocit sexuálního napětí, který jsem měla předtím. Někdy se zdálo, že vyluzuje skoro slyšitelné hučení jako řada elektráren, která neúprosně pochoduje přes kopec, zlověstná a označená výstražnými tabulkami. Bála jsem se ho.

Číšník s přikyvováním odešel. Charlie se obrátil zpátky ke mně, záhadně pobavený. Úplně jsem oněměla, ale on dělal jakoby nic, za což jsem mu byla přihlouple vděčná, a cítila jsem, jak lehce rudnu. Přepadl mě stejný pocit, že jsem středem pozornosti, jako kdysi na jedné oslavě narozenin v šesté třídě, když jsem si uvědomila, že všechny ostatní holky na sobě mají nylonky a já mám pořád uhozené bílé ponožky ke kotníkům.

Číšník se vrátil s lahví vína a Charlie podstoupil obvyklý rituál. Když nám nalili, dotkl se mé sklenky obroubkou své s očima upřenýma na můj obličej. Napila jsem se a lahodná chuť světlého a chladného vína mě zaskočila.

„Tak jak pokračuje vyšetřování?“ zeptal se, když číšník odešel.

Zavrtěla jsem hlavou, abych se na chvíli zorientovala.

„Nechci o tom mluvit,“ řekla jsem stručně a pak jsem se zarazila. „Nechci být nerudná,“ dodala jsem mírnějším tónem. „Prostě nemám pocit, že pomůže, když se o tom bude mluvit. Nedaří se to.“

„To nerad slyším,“ řekl. „Určitě se to zlepší.“ Pokrčila jsem rameny a dívala jsem se, jak si zapálil cigaretu a zaklapl zapalovač.

„Nevěděla jsem, že kouříte,“ řekla jsem.

„Občas,“ řekl. Nabídl mi, ale já jsem znovu zavrtěla hlavou. Působil nenuceně, vyrovnaně, jako zkušený a šarmantní muž. Já jsem si připadala přitrouble a uskřípnutě,

ale on nevypadal, že ode mě něco očekává, a nepřetržitě mluvil o nepodstatných věcech. Zdálo se, jako kdyby fungoval na poloviční obrátky a se vším si dával načas. Díky tomu jsem si uvědomila ten tlak, pod jakým normálně žiju, to brnkání na napjaté nervy, kvůli němuž skřípu zuby ze spaní. Někdy bývám tak hotová, že úplně zapomínám jíst, a vzpomenu si na to až v noci. Ani tehdy nemívám hlad, ale stejně to jídlo zhltnu, jako kdybych rychlostí a objemem spotřeby mohla odčinit sporadický přísun. S Charliem jsem cítila, že jsem jinak načasovaná, že zpomaluji tempo, abych se mu přizpůsobila. Když jsem dopila druhou sklenici vína, povzdechla jsem si a teprve v tu chvíli jsem si uvědomila, že jsem byla celá napružená jako had na perko, připravený vyskočit z krabičky. „Je vám líp?“ zeptal se. „Ano.“

„To je dobře. Tak si dáme něco k jídlu.“

Jídlo, které následovalo, patřilo k nejsmyslnějším, jaké jsem kdy jedla: čerstvý, křehký chléb s lístkovou kůrčičkou, pomazaný máslovou paštikou, ledový salát s jemnou zálivkou, kambaly osmahnuté na másle a podávané se šťavnatými zelenými hrozny. Jako dezert byly čerstvé maliny s kopečkem kysané smetany a celou tu dobu Charlieho obličej přes stůl naproti mně, zastíněný tím náznakem obezřetnosti, tou skrytou možností, že tají cosi strašlivého a tvrdého, co mě přitahovalo, ačkoli jsem měla dojem, že se mám na pozoru.

„Jak jste se dostal na práva?“ zeptala jsem se ho, když

nám donesli kávu.

„Asi náhodou. Můj otec byl flákač a ochlasta, prostě stál za prd. Hodně mě mlátil. Nemyslel to zle. Spíš mě bral jako kus nábytku, který mu stál v cestě. Moji matku bil taky.“

„To člověku na sebeúctě moc nepřidá,“ troufla jsem si poznamenat.

Charlie pokrčil rameny. „Vlastně mi to prospělo. Stal se ze mě ostrý hoch. Pochopil jsem, že se nemůžu spoléhat na nikoho jiného kromě sebe. Takové ponaučení si můžete klidně osvojit, i když je vám deset.

Postaral jsem se sám o sebe.“

„Vydělával jste si na studia?“

„Do posledního centu. Bral jsem prachy za to, že jsem psal vymazaným svalovcům referáty, napovídal jsem při písemkách a sám jsem to koulel na tři mínus, aby to nikomu nebylo podezřelé. To byste koukala, jaký je to kumšt, odpovědět špatně na ten správný počet otázek, aby to vypadalo věrohodně. Taky jsem normálně chodil do práce, ale když jsem viděl, jak se půlka fraternity dostala na práva díky mé hlavě, řekl jsem si, že bych to koneckonců mohl zkusit taky.“

„Co dělal váš otec, když nepil?“

„Dělal na stavbě, dokud neonemocněl. Nakonec umřel na rakovinu. Trvalo mu to šest let. Hrůza. Bylo mi to fuk a on to věděl. Tolik bolesti. Zasloužil si to,“ řekl a zavrtěl

hlavou. „Matka zemřela za dva měsíce po něm. Myslel jsem, že se jí uleví, že umřel. Ukázalo se, že byla na těch urážkách závislá.“

„Proč děláte majetkové právo? To mi k vám nesedí.

Představuju si, že byste dělal trestní právo nebo něco takového.“

„Poslyšte, můj otec prochlastal všechno, co měl. Skončil jsem s ničím, ještě míň než ničím. Trvalo mi léta, než jsem splatil jeho účty z nemocnice a všecky dluhy. Musel jsem zaplatit i za matčinu smrt, ta aspoň umřela rychle, požehnej jí Pán Bůh, ale sotva levně. Takže teď lidem ukazuju, jak vyzrát na vládu, i když jde o smrt. Spousta mých klientů je mrtvých, takže spolu moc dobře vycházíme, a já zajišťuju, aby jejich chamtiví dědicové dostali víc, než si zasluhují.

Taky když jste vykonavatelem něčí závěti, včas vám zaplatí a nikdo vás nehoní kvůli nezaplaceným účtům.“

„To není špatný obchod,“ řekla jsem.

„To vůbec ne,“ souhlasil se mnou.

„Byl jste někdy ženatý?“

„To ne. Nikdy jsem na to neměl čas. Já dělám. To je jediná věc, která mě zajímá. Nelíbí se mi představa, že bych někomu jinému dával právo činit si nároky. Co za to?“

Musela jsem se zasmát. Taky jsem si tak připadala.

Celou tu dobu měl ironický tón a pohled, který na mě upíral, byl zvláštně vyzývavý, plný neznámého, neodolatelného mužského vzrušení, jako kdyby peníze, moc a sex pro něj

byly nějak propojené a sytily se navzájem. Skutečně na něm nebylo nic otevřeného, uvolněného či svobodomyslného, jakkoli se mohl zdát upřímný, ale já jsem věděla, že se mi na něm líbí právě ta neprostupnost. Věděl, že mě přitahuje? Ať tak či onak, své city příliš najevo nedával.

Když jsme dopili kávu, beze slova pokynul číšníkovi a zaplatil účet. Konverzace mezi námi stejně skomírala, a tak jsem se o ni nestarala. Zase jsem se před ním cítila opatrně, zamlkle, až ostražitě. Prošli jsme restaurací, naše těla blízko sebe, ale chovali jsme se k sobě zdvořile a obezřetně.

Otevřel mi dveře. Prošla jsem ven. Nijak mě k tomu nevybídl, slovně ani jinak, a já jsem najednou byla celá nesvá, aby se neukázalo, že ten jeho magnetismus je něco, co pochází jen ze mě a ne z nás obou. Charlie mě na chvíli chytil za paži, aby mě převedl přes nízký schodek, ale hned jak jsme byli zase na rovném chodníku, mě pustil. Obešli jsme auto na mou stranu. Otevřel mi dveře a já jsem nasedla.

Neměla jsem pocit, že bych řekla něco koketního, což mě těšilo, přestože jsem pořád byla zvědavá, jaké má se mnou úmysly. Byl tak věcný, tak odtažitý.

Jeli jsme zpátky do Santa Teresy a nic moc jsme neříkali. Znovu jsem si připadala jako němá, jenže teď mi nebylo nepříjemně, ale malátně. Když jsme přijížděli na předměstí, předklonil se a neosobně mě vzal za ruku. Bylo to, jako kdyby do mě zleva vjel elektrický proud. Levou ruku měl pořád na volantu. Pravou rukou mi lhostejně,

bezmyšlenkovitě třel prsty, a přitom si mě nevšímal. Snažila jsem se chovat stejně nenuceně jako on a dělat, jako že tyhle doutnající sexuální signály, z nichž to mezi námi ve vzduchu jen jiskřilo a mně přitom vyprahlo v puse, si jde vykládat ještě nějak jinak. Co když se pletu, napadlo mě. Co když

jsem se na toho chlapa vrhla jako pes na kost, jenom abych pak zjistila, že se choval kamarádsky, roztržitě nebo neosobně? Nemohla jsem na nic přijít, protože mezi námi nepadlo ani slovo, nic jsme neříkali, vůbec nic, na co bych mohla zareagovat nebo čeho se zachytit, nijak jsem se nemohla rozptýlit. Začínalo se mi kvůli němu těžko dýchat.

Připadala jsem si jako skleněná tyč, o kterou se tře liščím ohonem. Měla jsem pocit, že jsem koutkem oka zahlédla, jak se ke mně otočil. Koukla jsem se na něho.

„Tak co,“ řekl něžně. „Hádej, co budeme dělat?“

Charlie si trochu poposedl a přitiskl mi ruku mezi své nohy. Projel mnou elektrický náboj a mimoděk jsem vyjekla. Charlie se zasmál, tichým vzrušeným smíchem, a pak znovu upřel pohled na silnici.

Milovat se s Charliem bylo, jako kdyby mě pohltil velký rozehřátý stroj. Nic se po mně nevyžadovalo. Všeho si hleděl tak přirozeně, tak plynule. Nedošlo k žádným trapným chvilkám. Nenastalo žádné odcizení, žádné rozpaky ani váhání, žádné okolky. Bylo to, jako kdyby se mezi námi otevřel kanál, jímž oběma směry bez omezení proudila

sexuální energie. Milovali jsme se víckrát. Napřed to bylo příliš hladové, příliš vášnivé. Srazili jsme se s intenzitou, která nepřipouštěla něhu. Narazili jsme do sebe jako vlny na vlnolam, návaly rozkoše se prudce vzdouvaly nahoru a pak zase klesaly dolů. To, co jsem cítila, bylo jako představy útočné palby, počitky bušení, zápolení a drtivého tlaku, dokud ke mně nepronikl, a pak jsme se milovali, až z mých stěn zbyla jen suť a popel. Vzepřel se na lokti a pak mě dlouze a něžně políbil a začalo to zase znovu, ale tentokrát jeho tempem, poloviční rychlostí, mučivě pomalu jako postupné dozrávání broskve na stopce. Cítila jsem, jak jsem celá zrůžověla, proměnila se v med a olej, úleva ve mně dozrávala a pronikala mnou jako nějaké sedativum. Potom jsme spolu leželi, rozesmátí, zpocení a bez dechu. Ze spánku mě objal a tíha jeho paží mě přimáčkla k posteli. Ale ani zdaleka jsem si nepřipadala zaskočená, měla jsem pocit útěchy a bezpečí, jako kdyby mi nikdy nic nemohlo ublížit, dokud jsem zůstávala ve stínu tohoto muže, téhle ochranné jeskyně z masa a kostí, kde jsem byla až do rána schoulená, aniž bych se jedinkrát probudila.

V sedm ráno jsem ucítila, jak mě lehce políbil na čelo, a potom se tiše zavřely dveře. Než jsem se probrala, byl pryč.

2 0

Vstala jsem v devět a celou neděli jsem se věnovala domácnosti. Uklidila jsem si, vyprala jsem prádlo, zašla jsem do samoobsluhy a strávila jsem hezké odpoledne na návštěvě u svého domácího, Henryho Pittse, který se slunil na dvorku. Na člověka, kterému je osmdesát jedna let, má Henry Pitts fantastické nohy. Taky má krásný orlí nos, štíhlý aristokratický obličej, řvavě bílé vlasy a oči modré jako kvítky barvínku. Celkový dojem je moc sexy, elektrizující, a jeho fotky z mládí, které jsem viděla, se tomu ani zdaleka nevyrovnají. Ve dvaceti, třiceti a čtyřiceti Henryho obličej působil moc plně, moc nehotově. Jak ubíhala desetiletí, začínají obrázky ukazovat člověka, který se stával štíhlejším a intenzivnějším, až teď vypadá naprosto koncentrovaně, jako bujón, který se vyvařil na silný elixír.

„Poslyšte, Henry,“ řekla jsem a usadila jsem se na trávě vedle jeho lehátka. „Vy vedete úplně nečinný život.“

„V hanbě a hříchu,“ řekl samolibě a ani se nenamáhal otevřít oči. „Včera večer jste měla společnost.“

„Rande přes noc. Přesně to, před čím nás varovaly naše maminky.“

„Jaké to bylo?“

„Neřeknu. Jakoupak jste tenhle týden zplichtil křížovku?“

„Lehoučkou. Všechno dvojitě. Předpony bi, di, bis, dis.

Dvoj. Dvou. Podvojný. A podobně. Zkuste tohle: ‚zdvojený tisk‘ na čtyři.“

„Vzdávám to předem.“

„‚Smyk.‘ To je tiskařský termín. Je to trochu švindl, ale tak hezky mi to tam pasovalo. Zkuste tohle. ‚Dvojsmysl.‘ Na sedm písmen.“

„Henry, mohl byste s tím přestat?“

„‚Narážka.‘ Nechám vám to přede dveřmi.“

„Ne, nenechávejte. Ty věci mi vlezou do hlavy a nemůžu se jich pak zbavit.“

Usmál se. „Už jste si byla zaběhat?“

„Ne, ale už jdu,“ řekla jsem a zase jsem vyskočila. Přešla jsem trávník a s úsměvem jsem se za ním ohlédla. Mazal si olejem na opalování kolena, která už teď měla výstavní karamelový odstín. Napadlo mě, nakolik opravdu vadí to, že je mezi námi věkový rozdíl padesáti let. Ale vlastně jsem mohla přemýšlet nad Charliem Scorsonim. Převlékla jsem se a šla jsem si zaběhat. A myslela jsem na něho.

V pondělí ráno jsem zašla za Conem Dolanem na oddělení vražd. Když jsem tam dorazila, mluvil zrovna do telefonu, a tak jsem si sedla k jeho stolu. Byl zakloněný v židli, skrčené nohy měl opřené o kraj stolu a přidržoval si sluchátko uchem. Pořád říkal „ehm, ehm, ehm“ a vypadal znuděně. Pečlivě mě studoval, zaznamenával každičký detail

mého obličeje, jako kdyby si mě pořád dokola bifloval nazpaměť, aby si mě pak dal na seznam zločinců do počítače a hledal, ke komu bych se hodila. Taky jsem na něho zírala. Chvílemi jsem v jeho obličeji rozpoznávala mladého muže, který byl teď propadlý a sešlý, s pytlíky pod očima, ulízanými vlasy a tvářemi, které mu na čelistech měkly, jako kdyby se maso začínalo rozehřívat a rozpouštět.

Kůže na krku se mu zkroutila do řady jemných záhybů, začervenalých, nepatrně přetékajících přes naškrobený límeček u košile. Cítím k němu jistou urputnou spřízněnost, kterou nikdy nemohu přesně postihnout. Je tvrdý, bez emocí, odtažitý, vypočítavý, drsný. Prý je taky lakomý, ale já na něm vidím v první řadě jeho profesionální přístup. Umí dělat svou práci, nedá na žádné kecy a navzdory tomu, že kdykoli může, tak mi to pěkně zavaří, vím, že si mě oblíbil, i když jen nerad. Všimla jsem si, že zbystřil, Soustředil se na to, co mu někdo říkal, a nějak mu to hnulo žlučí. „Tak a teďka poslouchej, Mitchi, protože já už jsem ti řekl všechno, co jsem chtěl. V tomhle si teda přestáváme rozumět a já nechci, abys mi ten můj případ zpackal. Jo, to vím. Jo, to jsi přece říkal. Já jenom chci, aby bylo mezi námi jasno. Ten tvůj kluk ode mě dostal šanci tolikrát, kolikrát jsem mu ji chtěl dát, takže teď buď bude spolupracovat nebo ho hnedka strčíme tam, kde byl. Jo, tak si s ním ještě jednou promluv!“

Con pustil z výšky sluchátko, ne že by s ním úplně praštil, ale dal si na tom záležet. Domluvil. Podíval se na mě skrz

mlhu své podrážděnosti. Položila jsem mu na stůl hnědou obálku. Spustil nohy na zem. „Co to je?“ zeptal se příkře.

Nakoukl dovnitř přes chlopeň a vyndal dopis, který jsem našla ve věcech Libby Glassové. Držel ho za růžky, aniž

věděl, co to je. Jednou přelétl obsah očima a pak se zase obezřele vrátil na začátek. Pronikavě si mě změřil. Zastrčil dopis zpátky do obálky.

„Kde jste to vzala?“

„Matka Libby Glassové měla schované všechny její věci.

Bylo to zastrčené v brožované knížce. Našla jsem to v pátek.

Mohl byste na tom dát zkontrolovat otisky prstů?“

Studeně se na mě podíval. „Pročpak si napřed nepopovídáme o Sharon Napierové?“

Cítila jsem, jak ve mně hrklo strachy, ale neváhala jsem.

„Je mrtvá,“ řekla jsem a natáhla jsem se po obálce. Třískl do ní pěstí, až jsem ucukla. Upřeně jsme se na sebe zadívali.

„Řekl mi to známý z Las Vegas. Tak jsem se to dozvěděla.“

„Prd. Jela jste tam.“

„To je lež.“

„Tak sakra, nelžete mi,“ vyjel na mě.

To mi zvedlo mandle. „Chcete mě poučit o mých právech, poručíku Dolane? Chcete mi vydat potvrzení o uvědomění o mých právech podle ústavy? Tak já si to přečtu a podepíšu to, když myslíte. A pak zavolám svému advokátovi, a až sem dorazí, můžeme hodit řeč. Co vy na to?“

„Děláte na tom případu čtrnáct dní a najednou je někdo mrtvý. Děláte ze mě vola a to vám nedaruju. A teď mi to vybalte pěkně na rovinu. Vždyť jsem vám říkal, abyste do toho nestrkala nos.“

„Ehm. Říkal jste, abych se nedostala do průseru, což

jsem dodržela. Říkal jste, že byste rád, abych vám trochu pomohla najít spojitost mezi Libby Glassovou a Laurencem Fifem. A to jsem vám dala,“ řekla jsem a ukázala jsem na obálku.

Vzal ji a mrštil s ní do koše. Věděla jsem, že je to gesto.

Zkusila jsem to jinak.

„No tak, Cone,“ řekla jsem. „Se smrtí Sharon Napierové jsem neměla nic společného. Vůbec nijak. Co si myslíte? že bych se tam dohnala a zabila někoho, kdo by mohl pomoct?

To jste blázen. V Las Vegas jsem vůbec nebyla. Byla jsem u Saltonského jezera, kde jsem mluvila s Gregem Fifem, a pokud mi nevěříte, zavolejte jemu!“ Zmlkla jsem a rozhořčeně jsem na něj zírala, aby ta nestydatá směsice pravdy a naprostých lží pronikla až k jeho zachmuřenému obličeji. „Jak jste věděla, kde je?“

„Protože jsem jí byla půldruhého dne na stopě přes nevadského soukromého detektiva jménem Bob Deitz. Po rozhovoru s Gregem jsem za ní chtěla jet do Vegas. Napřed jsem tam zavolala a zjistila jsem, že ji někdo provrtal kulkou. Jak myslíte, že je z toho mně? Mohla by mi vysvětlit pár nejasností. Bez toho jsem na tom dost bledě.

Sakra, vždyť je to osm let starý případ, tak už mě nechte na pokoji!“

„Kdo věděl, že jste s ní chtěla mluvit?“

„To nevím. Jestli tím chcete říct, že ji někdo zabil proto, aby se mnou nemohla mluvit, tak myslím, že se pletete, ale krk bych za to dát nemohla. Podle toho, co jsem slyšela, naštvala si tam spoustu lidí. A na podrobnosti se mě neptejte, protože je neznám. Jenom vím, že někomu lezla do zelí.“

Seděl a zíral na mě, až mně došlo, že jsem se musela trefit do černého. Ty zvěsti, které mi donesl Bob Deitz, musely souhlasit s tím, na co přišla policie v Las Vegas, ať už to bylo cokoli. Já osobně jsem byla přesvědčená, že byla zavražděna proto, aby mlčela, že mě někdo sledoval a dostal se k ní právě včas, ale kdybych na sebe nechala ukázat prstem, byla bych ztracená. Nechápala jsem, k čemu by to mělo být dobré, a jen by mi to zabránilo v dalším vyšetřování. Pořád mi ještě nebylo moc do zpěvu z toho, že na ten výstřel lasvegasskou policii upozornil zřejmě ještě někdo jiný. Být o minutu déle v jejím bytě, dostala bych se do opravdové šlamastyky, která by mi moje vyšetřování mohla definitivně zatrhnout. Jakkoli jsem svého podílu na její smrti litovala, nehodlala jsem ji odčinit tím, že se nechám zatáhnout do jejích důsledků.

„Co jste ještě zjistila o Libby Glassové?“ zeptal se mě pak tónem, který se změnil v souladu s tématem rozhovoru.

„Nic moc. Teď se právě snažím logicky spojit pár informací, ale zatím se mi to moc nedaří. Kdyby ten dopis opravdu napsal Laurence Fife, pak můžeme dokázat aspoň tohle. Upřímně řečeno, doufám, že ho on nenapsal, ale Nikki si zjevně myslí, že je to jeho rukopis. Něco mi na tom nesedí. Mohl byste mi dát vědět, jestli ty otisky odpovídají?“

Con netrpělivě odšoupl hromadu spisů, která mu ležela na stole. „Rozmyslím si to,“ řekl. „Nechci, abysme se kvůli tomu až tak moc bratříčkovali.“

„Věřte mi, my dva nikdy žádní velcí kamarádi nebudeme,“ řekla jsem. Kdo ví proč mu trochu změkly rysy, až jsem skoro myslela, že se usměje.

„Vypadněte odsud,“ zabručel.

Tak jsem šla.

Nasedla jsem do auta a vyjela jsem z centra. Odbočila jsem doleva na Anacondu a dojela jsem až k pláži. Byl nádherný den, slunečný a svěží, s tlusťoučkými obláčky dřepícími na obzoru. Tu a tam byly nějaké ty plachetnice, zřejmě naaranžované od obchodní komory, aby působily malebně kvůli turistům, kteří se trousili po chodníku a fotili jiné turisty sedící v trávě.

U Ludlowské pláže jsem vyjela do kopce a pak jsem zabočila do strmé postranní uličky, kde bydlela Marcia Threadgillová. Zaparkovala jsem a vyndala jsem si dalekohled, kterým jsem přejela její terasu. Všechny kytky

byly na místě, a proč by ne, a všechny vypadaly zdravěji, než se mi líbilo. Po Marcii nebo sousedce, s níž byla na válečné noze, nebylo ani vidu, ani slechu. Přála jsem si, aby se stěhovala, abych si ji mohla vyblejsknout, jak vláčí dolů

ke stěhováku padesátilibrové krabice plné knih. Dokonce bych se spokojila i s tím, kdybych ji zahlédla, jak se vrací z obchodu s obrovskou taškou plnou konzerv, které by jí svou tíhou protrhávaly dno. Znovu jsem zaostřila na její terasu a poprvé jsem si všimla, že do dřevěného přečnívajícího konce terasy o patro výš jsou ve skutečnosti zašroubované čtyři háky na závěsné květináče. Na háku u nejbližšího rohu visela ta mamutí kytka, kterou jsem už viděla předtím, ale ty ostatní tři byly prázdné.

Odložila jsem dalekohled a vešla jsem do domu.

Zastavila jsem se na odpočívadle mezi prvním a druhým patrem a nahlédla jsem dolů přes zábradlí schodiště.

Kdybych si stoupla správně, mohla bych svým foťákem zaostřit přesně v tom správném úhlu, abych si pořídila pěkný snímeček Marciiných dveří. Když jsem si to zjistila, vyšla jsem zase ven ke svému autu a odjela jsem do samoobsluhy Gateway. Potěžkala jsem několik pokojových rostlin v umělohmotových květináčích, až jsem našla jednu, která se mi přesně hodila do krámu, dvacetipětilibrový fortelný kmínek s řadami útočných, porůznu vyčnívajících mečovitých listů. Vybrala jsem pár načinčaných mašlí na dárky v odstínu hasičské červené a přáníčko k brzkému

uzdravení se sentimentálními veršíky. To všechno mi zabíralo vzácný čas, který bych radši věnovala případu Nikki Fifeové, ale musím nějak splácet nájem a připadalo mi, že Kalifornské pojišťovně dlužím aspoň za čtrnáct dnů.

Vrátila jsem se zpátky a zaparkovala jsem před Marciiným bytem. Zkontrolovala jsem si fotoaparát, roztrhla jsem balíček, ve kterém byly zabalené ty mašle, a pár jsem jich elegantně zapíchla do plastikového květináče. Pak jsem dovnitř zastrčila přáníčko s podpisem naškrábaným tak, že jsem ho nemohla přečíst ani já. Vlekla jsem kytku, foťák a sebe s lehce tlukoucím srdcem po strmých betonových schodech do domu a nahoru do prvního patra. Kytku jsem postavila kousek od Marciina prahu a pak jsem vyšla nahoru na odpočívadlo, kde jsem se podívala na expozimetr, nastavila jsem si aparát a zaostřila jsem. Pěkný úhel, pomyslela jsem si. Tohle bude přímo umělecké dílo. Seběhla jsem zpátky dolů, zhluboka jsem se nadechla, zazvonila jsem u slečny Threadgillové, načež jsem se krkolomnou rychlostí vyřítila zase zpátky nahoru. Popadla jsem aparát a překontrolovala jsem si zaostření. Měla jsem to dokonale načasované.

Marcia Threadgillová otevřela dveře a překvapeně a zmateně zírala na tu kytku. Měla na sobě kraťasy a háčkovanou podprsenku od opalovaček s vázáním kolem krku. V pozadí jako slyšitelné lízátko vyřvával sladký hlas Olivie Newtonové-Johnové. Chvíli jsem zaváhala, než jsem

vykoukla přes zábradlí. Marcia se sklonila, aby to přáníčko vytáhla. Přečetla si ho, obrátila na druhou stranu a pak znovu zkoumala jeho líc a užasle přitom krčila rameny.

Nakoukla dolů ze schodů, jako kdyby mohla dárce zahlédnout. Začala jsem fotit. Cvakání kinofilmového aparátu přehlušovala na plné pecky puštěná deska. Marcia odkráčela zpátky ke svému prahu a nonšalantně se předklonila, aby tu dvacetilibrovou kytku zvedla, aniž by se vůbec namáhala pokrčit kolena, jak nám všem radí gymnastické příručky. Sotva ji dopravila dovnitř, seběhla jsem dolů a ven na ulici, kde jsem dole na chodníku zaostřila, právě když se objevila na terase a postavila kytku na zábradlí. A zmizela. Popošla jsem o pár metrů dozadu a nasadila jsem si teleobjektiv. Pak jsem se zatajeným dechem čekala.

Vrátila se zpátky, zřejmě s kuchyňskou židlí nebo s čím.

Párkrát jsem si ji pěkně vyblejskla, jak leze nahoru. A jak jinak, zachytila si kytku drátem, vzepřela ji do výše ramen a tak dlouho napínala svaly, až se smyčkou na drátě strefila do háku nad hlavou. Byla to taková námaha, že se jí podprsenka vysoukala nahoru, a já jsem tak ulovila pěkný snímeček, na kterém Marcii Threadgillové vykukuje ven poměrně objemné poprsí. Tak tak jsem se stihla otočit, takže jsem sotva zahlédla, jak se honem rozhlédla kolem, aby zjistila, jestli si jejího obnažení nevšiml ještě někdo jiný.

Když jsem se jako by nic ohlédla, byla pryč.

Než jsem si ten film dala vyvolat, přesvědčila jsem se, že je správně datovaný a označený. Nicméně fotografie nám nemohly být moc platné, zvláště beze svědka, který by potvrdil mou výpověď, co se týče data, hodiny a okolností, ale aspoň by mohly úředníka z Kalifornské pojišťovny přesvědčit, aby se tomu případu věnoval, což bylo to nejlepší, v co jsem v tuto chvíli mohla doufat. S jeho zplnomocněním bych se tam mohla vrátit s videem a opravdovým fotografem a natočit pár záběrů, které by obstály před soudcem.

To jsem si mohla myslet, že na to nebude mít stejný názor. Andymu Motyckovi je přes čtyřicet a pořád si ještě kouše nehty. V ten den pracoval na své pravé ruce a snažil se odhryzat to, co mu zbývalo z palce. Pouhý pohled na něho mě znervózňoval. Pořád jsem čekala, kdy si na kraji kůžičky u nehtu strhne velký trojúhelník masa. Cítila jsem, jak se mi obličej stahuje odporem a musela jsem se dívat doleva přes jeho rameno. Ještě jsem nedošla ani do půlky vysvětlování, a už vrtěl hlavou.

„To nemůžu,“ řekl rovnou. „Vždyť tahle buchta nemá ani advokáta. Příští týden máme dostat podepsanou zprávu od doktora. Nejde to. Nechce se mi to komplikovat. Čtyři tisíce osm set doláčů je pakatel. Jít k soudu by nás stálo deset klacků. To víš.“

„Já vím, ale –“

„Ale nic. Je to moc riskantní. Ani nevím, proč tě na ni Mac nasadil. Hele, já vím, že tě to míchá, ale co se dá dělat?

Ty jí dáš záminku a ona rovnou půjde a najme si právníka.

Ani se nenaděješ a už nás zažaluje o milión. To pusť z hlavy.“

„Provede to znovu někde jinde,“ řekla jsem.

Andy pokrčil rameny.

„Proč ztrácím čas takovouhle volovinou?“ řekla jsem a samou nespokojeností mi přeskakoval hlas.

„To je mi teda záhadou,“ řekl Andy konverzačně. „Ale dones mi ukázat ty fotky, až je budeš mít. Má velký kozy.“

„Jdi někam,“ řekla jsem a odešla jsem k sobě do kanceláře.

2 1

Na automatu jsem měla dva vzkazy. Ten první byl od Garryho Steinberga. Zavolala jsem mu.

„Nazdar, Kinsey,“ řekl, když nás spojili.

„Nazdar, Garry? Jak se vede?“

„Ujde to. Mám pro vás malou informaci,“ řekl. Z jeho tónu jsem poznala, že se cítí spokojený sám se sebou, ale to, co vzápětí řekl, mě přesto překvapilo.

„Našel jsem dnes ráno tu žádost Lylea Abernathyho o přijetí do pracovního poměru. Vypadá to, že se nějaký čas učil na zámečníka. U nějakého Fearse.“

„Na zámečníka?“

„Jo. Ráno jsem tomu chlapovi volal. To by se vám líbilo.

Řekl jsem mu, že si Abernathy zažádal o místo u ozbrojené stráže a že si ho prověřuju. Fears se chvíli trochu kroutil, až

nakonec přiznal, že ho musel vyrazit. Dostával z míst, kde Lyle pracoval, moc stížností na ukradené peníze a začal ho podezřívat, že jede v nějakých drobných krádežích. Nemohl to nikdy dokázat, ale zároveň si nemohl dovolit riskovat, tak Lylea propustil.“

„Panebože, to je něco,“ zaradovala jsem se. „To znamená, že Lyle se mohl do Fifeova domu dostat, kdykoli se mu zachtělo. A k Libby taky.“

„Vypadá to tak. Dělal u Fearse osm měsíců a určitě získal dost fortel na to, aby si to zkusil, podle toho, co tvrdí Fears. Pokud ovšem neměli bzučák na zloděje nebo něco takového.“

„Poslyšte, jediný fungující poplašný systém, jaký měli, byl velký německý ovčák, kterého přejelo auto šest neděl předtím, než Laurence Fife zemřel. Když toho psa zabili, byl se svou ženou a dětmi pryč.“

„Bezva,“ řekl Garry. „Nic, co byste po takové době mohla dokázat, ale aspoň by vás to mohlo přivést na správnou stopu. Co s tou žádostí? Chcete od ní kopii?“

„To by bylo skvělé. A co účty Laurence Fifea?“

„Ty mám u sebe, a až budu moct, tak se na ně podívám.

Je toho hromada. Jenom mě napadlo, že by vás zatím mohl zajímat ten zámečnický melouch.“

„Hrozně jste mi pomohl. Ježíši, ten kluk je ale pitomec.“

„To bych řekl. Mám další telefon. Ozvu se vám.“ Dal mi svoje domácí číslo, kdybych ho potřebovala. „Jste senzační.

Díky.“

Druhý vzkaz byl od Gwen z K9 Korners. Telefon vzala jedna z jejích pomocnic. Než si Gwen vzala sluchátko, naslouchala jsem nejrůznějšímu psímu štěkání a kňučení.

„Kinsey?“

„Jo, to jsem já. Poslechla jsem si váš vzkaz. Co se děje?“

„Máte čas přes oběd?“

„Moment. Podívám se do diáře,“ řekla jsem. Položila jsem dlaň přes mluvítko a podívala jsem se na hodinky. Byla jedna čtyřicet pět. Jedla jsem vůbec oběd? Měla jsem dnes vůbec snídani? „Ano. Mám čas.“

„Dobře. Dáme si za čtvrt hodiny sraz Pod palmami, jestli vám to vyhovuje.“

„Jasně. Dobře. Nashle za chvíli.“

Právě mi přinesli sklenici bílého vína, když jsem zahlédla Gwen, jak přichází přes zahrádku: vysoká a štíhlá, s šedými vlasy sčesanými z obličeje. Měla na sobě šedou hedvábnou blůzu s dlouhými nabíranými rukávy upnutými u zápěstí a tmavě šedou sukni, která zdůrazňovala její štíhlý

pas a boky. Byla elegantní, sebevědomá, v tom se podobala Nikki, a chápala jsem, čím musely obě ženy Laurence Fifea přitahovat. Tušila jsem, že kdysi do stejné kategorie spadala i Charlotte Mercerová: žena na úrovni, žena s vybraným vkusem. Matně mě napadlo, jestli by Libby Glassová stárla taky tak dobře, kdyby zůstala naživu. Ve čtyřiadvaceti letech musela být mnohem nejistější, ale chytrá, dívka, jejíž svěžest a ctižádost mohly Laurence přitahovat, když už mu táhlo na čtyřicítku. Chraň nás všechny pánbůh před následky mužské menopausy, pomyslela jsem si.

„Dobrý den,“ řekla Gwen energicky a posadila se.

Odložila si ubrousek vedle talíře, a když kolem prošla servírka, objednala si víno. Zblízka působila jemněji, hranatost jejích lícních kostí vyvažovaly velké hnědé oči, rozhodná ústa lehounce nabarvená narůžovo. Ale především to bylo v jejím chování: veselém, inteligentním, ženském a kultivovaném.

„Jak se mají všichni psi?“ zeptala jsem se.

Zasmála se. „Hnusně. Zaplaťpánbůh. Máme toho dnes až

nad hlavu, ale chtěla jsem s vámi mluvit. Nebyla jste ve městě.“

„Vrátila jsem se až v sobotu. Snažila jste se mi dovolat?“

Přikývla. „Volala jsem vám do práce, myslím, že v úterý. Váš automat říkal, že jste v Los Angeles, tak jsem se vás snažila zastihnout tam. Telefon vzala nějaká naprostá slepice.“

„Arlette.“

„No, to je jedno, kdo to byl. Dvakrát popletla moje jméno, tak jsem zavěsila.“

Servírka přinesla Gwen víno.

„Už jste si objednala?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Čekala jsem na vás.“

Servírka si vyndala lístek na objednávku a podívala se na mě.

„Já si dám obložený talíř,“ řekla jsem.

„Doneste nám ho dvakrát.“

„S jakou zálivkou?“

„Z nivy.“

„Já si dám z oleje a octa,“ řekla Gwen a podala jídelní lístky servírce, která vzápětí odešla. Gwen obrátila svou pozornost ke mně.

„Rozhodla jsem se, že bych s vámi měla mluvit na rovinu.“

„O čem?“

„O mém bývalém milenci,“ řekla. Tváře jí mírně zčervenaly. „Uvědomila jsem si, že když vám neřeknu, kdo to byl, budete se na blind někam štvát a ztratíte spoustu času tím, že se budete snažit zjistit jeho jméno. Dělám s tím větší tajnosti, než je zdrávo.“

„Jakto?“

„Před pár měsíci zemřel na infarkt,“ řekla a zase se začala chovat rázně. „Poté, co jsem s vámi mluvila, jsem se

ho snažila vypátrat sama. Jmenoval se David Ray. Byl to učitel. Vlastně učil Grega, a tak jsme se seznámili. Říkala jsem si, že by měl vědět, že se vyptáváte na Laurencovu smrt, nebo prostě že by vás vaše zvědavost k němu mohla dovést.“

„Jak jste ho našla?“

„Doslechla jsem se, že se se svou ženou odstěhoval do San Franciska. Musel bydlet v oblasti kolem zátoky, kde dělal ředitele na jedné ze státních škol v Oaklandu.“

„Proč jste mi to neřekla dřív?“

Pokrčila rameny. „Loajalita na špatném místě.

Ochranářství. Byl to moc důležitý vztah a já jsem nechtěla, aby s tím měl po tak dlouhé době něco společného.“

Podívala se na mě a musela mi z obličeje vyčíst mou skepsi. Ruměnec na jejích tvářích téměř neznatelně potemněl.

„Já vím, že to zní divně,“ řekla. „Napřed vám odmítnu sdělit jeho jméno a pak je mrtvý a nedosažitelný, ale o to přesně jde. Kdyby ještě byl naživu, nevím, jestli bych vám to říkala.“

Napadlo mě, že je to asi pravda, ale dělo se ještě něco jiného a já jsem nevěděla, co to je. Servírka nám donesla jídlo a následovalo pár milosrdných minut, během nichž

jsme se zaměstnávaly krajíčky veky. Gwen si přerovnávala salát na talíři, ale moc nejedla. Byla jsem zvědavá, co mi

ještě má co říct, ale měla jsem moc velký hlad na to, abych si s tím dělala starosti, dokud jsem něco nepojedla.

„Věděla jste, že má nemocné srdce?“ zeptala jsem se konečně.

„Vůbec jsem to netušila, ale asi byl nemocný už léta.“

„Skončil ten vztah on nebo vy?“

Gwen se trpce usmála. „Udělal to Laurence, ale teď si tak říkám, jestli tomu David tak trochu nepomohl. Celý ten poměr mu musel nesnesitelně komplikovat život.“

„Řekl to své ženě?“

„Myslím, že ano. Po telefonu byla moc laskavá. Řekla jsem jí, že mě Greg poprosil, abych se ozvala a ona na tu hru přistoupila. Když mi řekla, že David je mrtev, byla jsem…

vůbec jsem nevěděla, co jí mám říct, ale samozřejmě jsem hned musela drmolit, to je mi ale líto, to je smutné… jako nějaký lhostejný divák, který se nějak zmůže na ty náležité poznámky. Bylo to hrozné. Příšerné.“

„Ona sama se o vašem vztahu nezmínila?“

„To ne. Na to byla příliš rezervovaná, ale přesně věděla, kdo jsem. Ale především je mi líto, že jsem vám to neřekla hned.“

„Nic se nestalo.“

„Jak vám to jinak jde?“

Zaváhala jsem. „Samé paběrky. Nic konkrétního.“

„Vy vážně čekáte, že po takové době na něco přijdete?“

Usmála jsem se. „To nikdy nevíte. Lidé začnou být nedbalí, když se cítí bezpečně.“

„To je asi pravda.“

Krátce jsme si popovídaly o Gregovi a Dianě a mých návštěvách u nich, které jsem značně sestříhala. Za deset minut tři se Gwen podívala na hodinky.

„Musím už jít,“ řekla a zalovila v kabelce po peněžence.

Vyndala pětidolarovou bankovku. „Ozvete se mi?“

„Jasně,“ řekla jsem. Napila jsem se vína a dívala jsem se, jak vstává. „Kdy jste naposled viděla Colina?“

Stroze se mi zadívala do obličeje. „Colina?“

„Seznámila jsem se s ním v sobotu,“ řekla jsem, jakoby na vysvětlenou. „Napadlo mě, že by třeba Diana ráda věděla, že je zpátky. Má ho ráda.“

„Ano, to má,“ řekla Gwen. „Ani nevím, kdy jsem ho viděla naposledy. Asi na té Dianině oslavě. Na oslavě, když

skončila nižší střední školu. Proč se ptáte?“

Pokrčila jsem rameny. „Jen ze zvědavosti,“ řekla jsem.

Doufala jsem, že pohled, který jsem na ni upřela, byl co nejstudenější. Na krku jí vyskočila jemně růžová skvrnka.

Napadlo mě, jestli by se to před soudem dalo předvést jako detektor lži. „Postarám se o spropitné,“ řekla jsem.

„Dejte mi vědět, jak to jde,“ řekla už zase ležérně.

Zasunula peníze pod talíř a odešla stejně rozhodným krokem, jaký ji donesl dovnitř. Dívala jsem se za ní s

pocitem, že zůstalo nevypovězeno něco velmi důležitého. O

Davidu Rayovi mi mohla říct po telefonu. A především jsem si nebyla tak úplně jistá, že předtím o jeho smrti nevěděla.

Hlavou mi bleskl Colin.

Přešla jsem dva bloky k Charlieho práci. Ruth psala podle diktafonu a prsty se jí hbitě míhaly po klávesnici. Byla moc rychlá.

„Je u sebe?“

Usmála se a pokynula mi dozadu. Neušlo jí jediné slůvko, když zcela ponořená do sebe překládala zvuk na papír bez jakýchkoli prostojů.

Vstrčila jsem hlavu do kanceláře. Seděl za svým pracovním stolem, bez saka, před sebou otevřený zákoník.

Béžová košile, tmavě hnědá vesta. Když mě uviděl, pomalu se usmál. Opřel se a přehodil si ruku přes opěradlo své otáčecí židle. Tužku pohodil na stůl.

„Máš čas na večeři?“ zeptala jsem se.

„Co se děje?“

„Nic se neděje. To je návrh,“ řekla jsem.

„Šest patnáct.“

„Přijdu sem,“ řekla jsem a zase jsem zavřela dveře do kanceláře, v hlavě pořád ještě tu světlou košili a tmavě hnědou vestičku. Tak tohle tedy bylo sexy. Muž v nylonových bikinách, vepředu s tím vyčnívajícím hrbolkem, není ani zdaleka tak zajímavý jako muž v pěkném obleku.

Charlieho oblek mi připomínal reklamu na Reesovu

burákovou pomazánku, na které je nakousnutý krajíček namazaného chleba, a já jsem měla chuť na ten zbytek.

Vyrazila jsem k Nikkiinu domu na pláži.

2 2

Nikki mi otevřela ve staré šedivé mikině a sepraných džínách. Byla bosá, měla rozpuštěné vlasy, v jedné ruce štětec, prsty pocákané barvou v odstínu skořápek pekanových ořechů.

„Nazdar, Kinsey. Pojďte dále,“ řekla. Už mířila dovnitř na terasu a já jsem šla za ní. Za zašupovacími skleněnými dveřmi bylo vidět Colina, bez košile, v laclových montérkách, jak sedí se zkříženýma nohama před prádelníkem, který spolu natírali. Šuplíky měl venku, nastojato opřené o balkón, držátka odšroubovaná. Ve vzduchu byly cítit výpary terpentýnu a odstraňovače starých nátěrů, které se nikoli nepříjemně mísily s vůní eukalyptové kůry. Stranou bylo pohozených pár aršíků smirkového papíru, v přehybech doběla chlazených dřevěným prachem.

Od urputného šmirglováiií vypadaly rozměkle. Slunce

pražilo do zábradlí a pod prádelníkem byly rozprostřené noviny, aby se terasa nezašpinila.

Colin na mě pohlédl od práce, a když jsem vyšla na terasu, usmál se. Nos a tváře měl trošku dorůžova připálené od sluníčka, oči zelené jako mořská voda, holé paže růžové, v obličeji zatím ani stopa po nějakém chmýří. Vrátil se zpátky ke své práci.

„Chci se Colina na něco zeptat, ale řekla jsem si, že to zkusím napřed u vás,“ řekla jsem Nikki.

„Jasně, jen spusťte,“ odpověděla. Opřela jsem se o zábradlí. Namočila špičku svého štětce do piksličky s mořidlem a přebytečný nátěr si otřela o okraj. Colin vypadal, že ho natírání zajímá víc než náš rozhovor. Říkala jsem si, že i když má dobré odezírací schopnosti, je to asi trochu namáhavé snažit se sledovat konverzaci. Nebo si možná myslel, že dospělí jsou otravní.

„Dokázala byste si teď hned vzpomenout, jestli jste někdy během čtyřech až šesti měsíců před Laurencovou smrtí byla na jakoukoli dobu pryč z města?“

Nikki se na mě překvapeně podívala a zamrkala. Tohle zjevně nečekala. „Jednou jsem odjela na týden pryč. Můj otec dostal tehdy v červnu infarkt, takže jsem odletěla domů

do Connecticutu,“ řekla. Pak se odmlčela a potřásla hlavou.

„Myslím, že jedině tehdy. Co tím chcete dokázat?“

„Nevím. Totiž, asi vám to bude připadat přitažené za vlasy. Pořád si lámu hlavu s tím, že Colin říkal Gwen ‚tátova máma.‘ Zmínil se o tom od té doby?“

„Ne. Ani slůvkem.“

„Tak mě napadá, jestli neměl příležitost se někde s Gwen vidět, když jste byla pryč. Je moc chytrý na to, aby si ji spletl s vlastní babičkou, pokud mu ji někdo tak neoznačil.“

Nikki se na mě skepticky podívala. „No páni, to je pořádně dlouho. Nemohlo mu tehdy být víc než tři a půl.“

„Jo, já vím, ale před chvílí jsem se Gwen zeptala, kdy ho viděla naposled, a ona tvrdí, že to bylo na té Dianině oslavě.“

„To je asi pravda,“ řekla Nikki.

„Nikki, Colinovi tehdy muselo být čtrnáct měsíců. Já sama jsem ty fotky viděla. Vždyť se ještě choval v náručí.“

„No a?“

„No tak proč se na ni vůbec pamatoval?“

Nikki přetřela pruh mořidlem a chvíli se nad tím zamyslela. „Možná ho viděla někde v samoobsluze nebo se někde náhodou setkali s Dianou. Mohla ho vidět nebo on mohl vidět ji a nemuselo to mít nějaký zvláštní význam.“

„Možná. Ale já si myslím, že mi Gwen lhala, když jsem se jí na to zeptala. Kdyby o nic nešlo, tak proč by mi to neřekla? Proč to skrývat?“

Nikki se na mě dlouze zadívala. „Třeba prostě jen zapomněla.“

„Vadilo by vám, kdybych se zeptala jeho?“

„Ne, klidně se zeptejte.“

„Kde je to album?“

Ukázala přes rameno. Vrátila jsem se do obývacího pokoje, kde na stolku u pohovky leželo to album. Listovala jsem v něm, dokud jsem nenašla tu fotku s Gwen. Vyndala jsem ji ze čtyřech fotorůžků, které ji přidržovaly, a vrátila jsem se zpátky na terasu. Podala jsem ji Colinovi.

„Zeptejte se ho, jestli si dokáže vzpomenout, co se přihodilo, když ji viděl naposled,“ řekla jsem.

Nikki se natáhla a zaklepala mu na rameno. Podíval se na ni a pak na tu fotku a jeho oči se pátravě setkaly s mými.

Nikki se ho na to posunky zeptala. Obličej se mu uzavřel jako květ denivky, když zapadne sluníčko.

„Coline?“

Odvrátil obličej a začal zase natírat.

„Hajzlík jeden,“ řekla bodře. Šťouchla do něj loktem a znovu se ho na to zeptala.

Colin ji odbyl pokrčením ramen. Pečlivě jsem zkoumala jeho reakci.

„Zeptejte se ho, jestli byla tady.“

„Kdo, Gwen? Co by tady dělala?“

„Já nevím. Proto se ptáme jeho.“

Podívala se na mě napůl pochybovačně, napůl nevěřícně.

Váhavě se k němu otočila. Mluvila s ním posunky a překládala mi to. Moc se jí to nezamlouvalo.

„Byla Gwen někdy tady nebo v tom druhém domě?“

Colin pozoroval její obličej a v jeho vlastní tváři se pozoruhodně zračila nejistota a ještě něco jiného, rozpaky, tajemství, strach.

„Já nevím,“ řekl nahlas. Souhlásky se slily jako inkoust na vlhkém papíře a jeho tón vyjadřoval jakousi umíněnou nedůvěru.

Přejel mě očima. Zničehonic mi blesklo hlavou, jak jsem v šesté třídě poprvé slyšela slovo šoustat. Jeden spolužák mi řekl, ať se jdu zeptat tetičky, co to znamená. Vycítila jsem, že je to léčka, i když jsem nevěděla, v čem spočívá.

„Řekněte mu, že je to v pořádku,“ řekla jsem jí.

„Řekněte mu, že je vám to jedno.“

„To teda rozhodně není,“ odsekla.

„Ale no tak, Nikki. Je to důležité, ale co na tom po těch letech sejde.“

Pak se s ním pustila do krátké debaty, jen oni dva, gestikulovali jako šílenci, v hádce prstů. „Nechce o tom mluvit,“ řekla opatrně. „Spletl se.“

Nemyslela jsem si to a cítila jsem, jak to ve mně hrklo vzrušením. Colin nás teď pozoroval a snažil se vycítit, co si povídáme.

„Vím, že to zní divně,“ zkusila jsem to, „ale napadá mě, jestli mu to neřekl Laurence, že to je jeho matka.“

„Proč by to dělal?“

Podívala jsem se na ni. „Třeba je Colin přistihl, když se objímali nebo tak.“

Nikki chvíli tupě zírala a pak se zamračila. Colin nejistě čekal a střídavě se díval na ni a na mě. Nikki na něj znovu zagestikulovala. Sklonil hlavu a vypadal rozpačitě. Znovu naléhavěji zopakovala posunky. Colin zavrtěl hlavou, ale ten pohyb pramenil spíš z obezřetnosti než z nevědomosti.

Nikkiin výraz se změnil. „Právě jsem si na něco vzpomněla,“ řekla. Rychle zamrkala a krev se jí vehnala do tváří. „To Laurence si sem vyjel. Řekl mi, že sem Colina přivezl o tom víkendu, kdy já jsem byla na východě. Greg a Diana zůstali doma s paní Vossovou. Oba dva měli naplánované nějaké schůzky nebo co, ale Laurence říkal, že oni dva, on a Colin, si vyrazili na pláž, aby se trochu dostali ven.“

„Bezva,“ řekla jsem ironicky. „Ve třech a půl letech by stejně ničemu nerozuměl. Dejme tomu, že je to pravda.

Dejme tomu, že tady byla.“

„Opravdu nestojím o to, v tom pokračovat.“

„Ještě jednu jedinou otázku,“ řekla jsem. „Jen se ho zeptejte, proč jí říkal, ‚tátova máma.‘ Zeptejte se, proč ta ‚tátova máma.‘“

Váhavě Colinovi přetlumočila mou otázku, ale jeho obličej se rozzářil úlevou. Popadl se za hlavu a okamžitě jí odpověděl.

„Měla šedé vlasy,“ sdělila mi Nikki. „Připadala mu jako babička, když tady byla.“

Všimla jsem si v jejím hlase záblesku zlosti, ale ovládla se, jedině kvůli němu. Láskyplně mu prohrábla vlasy.

„Mám tě moc ráda,“ řekla mu. „Je to v pořádku.

Opravdu.“

Colinovi se ulevilo, ale Nikkiiny šedé oči napětím ztmavly jako uhel.

„Laurence ji nenáviděl,“ řekla. „To nemohl.“

„Já se to jen snažím odhadnout z toho, co víme,“ řekla jsem. „Mohlo to být úplně nevinné. Třeba se sešli na drink a bavili se o tom, jak to jde dětem ve škole. Opravdu nevíme nic najisto.“

„Do prdele,“ zamumlala. Měla ponurou náladu.

„Nezlobte se na mě,“ řekla jsem. „Já se jen snažím tu věc nějak seřadit, aby dávala smysl.“

„Ani trochu tomu nevěřím,“ vyhrkla.

„Chcete mi namluvit, že byl moc hodný na to, aby něco takového provedl?“

Položila štětec na papír a otřela si hadříkem ruce.

„Třeba bych si ráda zachovala pár iluzí.“

„Já vám je vůbec neberu,“ řekla jsem. „Ale nechápu, proč si z toho děláte hlavu. Přivedla mě na to Charlotte Mercerová. Říkala, že byl jako kocour, který pořád čmuchá kolem stejné pavlače.“

„Tak jo, Kinsey. Tím jste to dokázala.“

„Ne, to bych neřekla. Zaplatila jste mi pět táců, abych vypátrala, co se stalo. Když se vám ty odpovědi nelíbí, můžu vám ty prachy vrátit.“

„Ne, to je jedno. Vykašlete se na to. Máte pravdu,“ řekla.

„Chcete, abych to vypátrala nebo ne?“

„Chci,“ řekla rezolutně, ale do očí se mi znovu nepodívala. Omluvila jsem se jí a brzy nato jsem odešla.

Připadala jsem si skoro deprimovaně. Pořád jí na něm záleželo a já jsem nevěděla, co si o tom mám myslet. Až na to, že nikdy nic definitivně nekončí, zvlášť, když se jedná o vztahy mezi muži a ženami. Tak proč jsem si připadala provinile, že dělám svou práci?

Vešla jsem do domu, kde pracoval Charlie. Čekal nahoře na schodech, sako přes rameno, kravatu povolenou.

„Co se ti stalo?“ zeptal se, když uviděl můj obličej.

„Ani se neptej,“ řekla jsem. „Pokusím se získat stipendium na školu pro sekretářky. Něco jednoduchého a spořádaného. Nějaký flek na úřadě.“

Vyšla jsem až k němu a trochu jsem se zaklonila, abych se na něj podívala. Bylo to, jako kdybych zničehonic vstoupila do magnetického pole, jako ty dva hrací magnety, když jsem byla malá, jeden černý, druhý bílý. Když je člověk držel na pozitivních pólech půl palce od sebe, s klapnutím se k sobě přisály. Tvářil se vážně, byl tak blízko, oči upíral na moje ústa, jako kdyby si mě mohl vůlí

přitáhnout k sobě. Celých deset vteřin jsme stáli jako zasažení bleskem. Pak jsem se trochu odtáhla, protože na takovou intenzitu jsem nebyla připravená.

„Ježíši,“ řekl skoro překvapeně a pak se tiše zasmál, zvukem, který jsem dobře znala.

„Potřebuju se napít,“ řekla jsem.

„To není všechno, co potřebuješ,“ řekl jemně.

Usmála jsem se a přešla jsem to. „Doufám, že umíš vařit.

Já totiž ne.“

„Hele, má to jeden menší háček,“ řekl. „Hlídám dům svému partnerovi. Odjel pryč z města a musím mu nakrmit psy. Můžeme si dát něco k snědku u něho.“

Zamkl kancelář a sešli jsme po zadním schodišti k malému parkovišti, které sousedilo s domem, kde pracoval.

Otevřel dvířka u svého auta, ale já už jsem byla na cestě ke svému, které stálo zaparkované na ulici.

„Ty mi nevěříš, když řídím?“

„Koleduju si o pokutu, jestli s tím tady zůstanu stát.

Pojedu za tebou. Nerada se někde ocitnu bez vlastní káry.“

„Káry? Ty říkáš svému autu ‚kára‘ jako v šedesátých letech?“

„Jo, přečetla jsem si to v jedné knížce,“ řekla jsem suše.

Obrátil oči v sloup a se zjevnou rezignací se shovívavě usmál. Nasedl do svého auta a naschvál počkal, dokud jsem nedošla ke svému. Potom se pomalu rozjel. Jel pomalu,

abych za ním mohla jet, aniž bych zabloudila. Viděla jsem, jak mě občas pozoruje ve zpětném zrcátku.

„Ty hajzle jeden rajcovná,“ řekla jsem mu v duchu a pak jsem se mimoděk otřásla. Působil tak.

Jeli jsme na pláž k domu Johna Powerse. Charlie řídil beze spěchu, jako obvykle fungoval na poloviční obrátky.

Cesta se začínala klikatit a nakonec jeho vůz zpomalil, aby zahnul strmou uličkou doleva, nedaleko Nikkiiny vilky, pokud jsem to odhadovala správně. Zaparkovala jsem své auto vedle jeho, předkem z kopce, a doufala jsem, že to moje ruční brzda vydrží. Powersův dům byl zprava přilepený ke kopci, s přístřeškem pro auta přímo před nosem a zvlášť parkovacím prostranstvím pro dvě auta. Přístřešek byl obehnaný bílým laťkovým plotem, jehož dvě poloviny tvořily vrata zamčená na zámek. To, co bylo zaparkované uvnitř, jsem odhadovala na jeho auto.

Charlie vystoupil a počkal, až jsem zepředu obešla své auto. Stejně jako Nikkiin dům, i tenhle stál nahoře na útesu, asi tak šedesát až sedmdesát stop nad pláží. Skrz přístřešek prosvítala skvrnitá plocha trávníku, kousíček dvora. Šli jsme po úzké cestičce za domem a Charlie nás vpustil do kuchyně. Psi Johna Powerse patřili k těm, které nesnáším: hupsali, štěkali, slintali a drápy měli jako žraločí tesáky.

Smrdělo jim z tlamy. Jeden byl černý a druhý měl barvu tlející velryby, kterou moře před měsícem vyvrhlo na pláž.

Oba byli obrovští a umíněně se stavěli na zadní, aby se mi

podívali do obličeje. Odtahovala jsem od nich hlavu, rty sevřené, aby náhodou nenásledovaly vlhké, mlaskavé hubičky.

„Charlie, mohl bys mi s tím pomoct?“ odvážila jsem se procedit skrz zaťaté zuby. Sotva jsem promluvila, olízl mě jeden z nich přímo na pusu.

„Tootsie! Moe! Necháte toho!“ okřikl je.

Otřela jsem si rty. „Tootsie a Moe?“

Charlie se zasmál a oba je odvlekl za obojky do kumbálu, kde je zavřel. Jeden začal výt a druhý štěkat.

„Prokristapána. Pusť je ven,“ řekla jsem. Otevřel dveře a oba se vyřítili s jazyky vyplazenými jako plátky lančmítu.

Jeden ze psů oddusal do vedlejšího pokoje a přihnal se zpátky s vodítkem v tlamě. To jako mělo být roztomilé.

Charlie jim oběma přidělal vodítka, zatímco se různě vzpínali a kropili podlahu loužičkami.

„Uklidní se, když je vyvenčím,“ poznamenal Charlie.

„Jsou trochu jako ty.“ .

Zašklebila jsem se na něho, ale vypadalo to, že mi nezbyde nic jiného než ho následovat hlavními dveřmi ven.

Po trávě byly různé psí bobky. Dolů k pláži se křivolace svažovalo uzounké dřevěné schodiště, které místy přecházelo v holou zem a kamení. Byl to hazardní sestup, zvlášť se dvěma skoro půlmetrákovými trotly, kteří v každém zákrutu prováděli výskoky a piruety.

„John chodí přes oběd domů, aby je nechal proběhnout,“

řekl mi Charlie přes rameno.

„To dělá dobře,“ řekla jsem a opatrně jsem sestupovala po srázu útesu, zcela soustředěná na své nohy. Naštěstí jsem měla tenisky, které sice vůbec nedrhly, ale zato aspoň neměly podpatky, které by se zaklínily do puchřejících schodů a vymrštily mě šipkou do Pacifiku.

Pláž pod námi byla dlouhá a úzká, lemovaná strmými skalami. Psi pobíhali z jednoho konce na druhý, ten černý se zastavil, aby vyplodil velkou hroudu, zadnici v podřepu, oči skromně sklopené. Ježíši, napadlo mě, to je všechno, co psi umějí? Odvrátila jsem zrak. Teda fakt, bylo to všechno tak vulgární. Našla jsem sedátko na kameni a snažila jsem se vypnout. Potřebovala jsem si odpočinout, dlouhou dobu, během níž bych si nemusela dělat starosti s ničím jiným než

se sebou. Charlie házel klacky, které psi neomylně nechytali.

Když to psí skotačení konečně skončilo, vypotáceli jsme se společně nahoru po schodech. Sotva jsme dorazili dovnitř, psiska sebou šťastně hodila na velkou oválnou rohož v obývacím pokoji a začala ji cupovat na cucky.

Charlie odešel do kuchyně, odkud jsem zaslechla chrastění kontejnerů na led.

„Co chceš k pití?“ zavolal.

Došla jsem ke dveřím do kuchyně. „Víno, jestli máš.“

„Bezva. Je tam nějaké v lednici.“

„To děláš často?“ zeptala jsem se a ukázala jsem na ty čokly.

Pokrčil rameny a znovu naplnil vodou misky na led.

„Každé tři nebo čtyři neděle. Přijde na to,“ řekl a usmál se na mě. „Vidíš? Jsem lepší, než sis myslela.“

Zakroužila jsem ukazovákem ve vzduchu, abych mu ukázala, jak z toho jdu do vrtule, ale ve skutečnosti jsem si opravdu myslela, že je to od něj hezké, starat se o ty psy.

Nedokázala jsem si představit, že by Powers našel nějaký psinec, kde by mu je pohlídali. Musel by je dát do zoo.

Charlie mi podal sklenici vína a sám si nalil bourbon s ledem. Opřela jsem se o futro.

„Věděl jsi, že Laurence měl kdysi poměr s matkou Sharon Napierové?“

Překvapeně se na mě podíval. „To si děláš srandu.“

„Nedělám. Očividně se to stalo nějakou dobu předtím, než pro něj Sharon začala dělat. Z čehož usuzuju, že její ‚zaměstnání‘ bylo kombinace vydírání a pomsty. Což by mohlo vysvětlovat to, jak se k němu chovala.“

„Kdo ti to řekl?“

„Proč na tom záleží?“

„Protože to je kec,“ řekl. „Jméno Napierová pro mě nikdy nic neznamenalo, a to jsem ho znal léta.“

Pokrčila jsem rameny. „To samé jsi tvrdil o Libby Glassové,“ odpověděla jsem mu.

Charlie začal blednout. „Ježíši, ty nikomu nic nepromineš, vid?“ Přešel do obývacího pokoje a já za ním.

Sedl si do proutěného křesílka, které pod jeho váhou zaskřípělo.

„Tak proto jsi tady? Kvůli práci?“ zeptal se.

„Vlastně ne. Vlastně je to přesně naopak.“

„Což je co?“

„Přišla jsem sem, abych před prací utekla,“ řekla jsem.

„Tak proč ty otázky? Proč ten křížový výslech? Víš, co pro mě Laurence znamená, a nechci, abys mě zneužívala.“

Cítila jsem, jak mi tuhne úsměv a samými rozpaky mi tvrdnou rysy.

„To si myslíš?“ zeptala jsem se.

Podíval se na svou skleničku a opatrně promluvil. „Jsem si vědom skutečnosti, že máš něco na práci. To beru a nestěžuju si na to. Pomůžu ti, kde můžu, ale bez výslechů na každém kroku se obejdu. Řekl bych, že asi nemáš ani potuchy, jaké to je. Měla bys vidět tu proměnu, jaká se s tebou stane, když začneš mluvit o vraždě.“

„Promiň,“ řekla jsem odměřeně. „Já ti to nedělám naschvál. Když získám nějakou informaci, potřebuju si ji ověřit. Nemůžu si dovolit hned všemu slepě věřit.“

„Ani mně?“

„Proč to děláš?“ řekla jsem a skoro se mi přitom zadrhával hlas.

„Jenom si snažím ujasnit pár věcí.“

„Hele. To ty jsi za mnou přilezl. Vzpomínáš si?“

„V sobotu. To jo. Jenže dneska jsi za mnou přilezla ty. A teďka ze mě taháš rozumy, a to se mi nelíbí.“

Zírala jsem na podlahu a připadala jsem si křehká a pokořená. Nelíbilo se mi, že mě utřel, a to mě štvalo.

Strašně. Začala jsem vrtět hlavou. „Mám za sebou těžký den. Tyhle kecy vážně nemám zapotřebí.“

„Já mám taky za sebou těžký den,“ řekl. „Co má být?“

Položila jsem svou sklenici vína na stůl a popadla jsem kabelku.

„Jdi do prdele,“ řekla jsem jemně. „Prostě se běž

vycpat.“

Šla jsem do kuchyně. Psi zvedli hlavu a dívali se, jak jdu kolem. Byla jsem naštvaná a oni pokorně sklopili oči, jako kdybych jim to rozhodně dala najevo. Charlie se nepohnul.

Třískla jsem zadními dveřmi a nasedla jsem do auta. Rázně jsem nastartovala a se svištěním jsem vycouvala po příjezdové cestě. Když jsem vyjížděla na silnici, zahlédla jsem Charlieho, jak stojí u přístřešku na auta. Zařadila jsem jedničku a odjela jsem.

2 3

Vždycky jsem špatně snášela porážku, zvlášť od mužů.

Uklidnila jsem se až za hodinu poté, co jsem dorazila domů.

Osm hodin a já jsem pořád ještě nic nejedla. Než jsem zasedla k pracovnímu stolu, nalila jsem si velkou sklenici vína. Vyndala jsem několik čistých kartotéčních lístků a dala jsem se do práce. V deset jsem si dala večeři, sendvič z pšeničného chleba s vajíčkem natvrdo nakrájeným na plátky, který jsem zhltla horký se spoustou soli a majonézy. V tu chvíli už jsem všechny své informace svěřila kartičkám, které jsem si připevnila na svou vývěskovou tabuli.

Načrtla jsem si celý příběh a dopřála jsem si nad ním popřemýšlet. Proč právě teď? V tuhle chvíli jsem nemohla dělat nic moc jiného. Zdálo se být pravděpodobné, že o tom víkendu, co zabili toho německého ovčáka, se někdo vloupal k Fifeům domů, když Nikki a Laurence byli s Colinem a Gregem

u

Saltonského

jezera.

Taky

vypadalo

pravděpodobně, že Sharon Napierová po Laurencově smrti s něčím vyrukovala, což byl (možná) důvod, proč ji teď samotnou zavraždili. Začala jsem si dělat seznamy, systematizovat všechny informace spolu s napůl zformulovanými myšlenkami, které se mi honily hlavou.

Seznamy napsané na stroji jsem si seřadila podle abecedy, začínaje Lylem Abernathym a Gwen.

Nevyloučila jsem myšlenku, že do toho mohl být zapletený Greg s Dianou, ačkoli představa, že by jeden z nich mohl zabít Laurence, natož pak Libby Glassovou, mi nějak nešla do hlavy. Připsala jsem na svůj seznam i Charlotte Mercerovou. Byla rozmazlená a škodolibá a bylo mi jasné, že nešetřila energií či financemi, jen aby to na světě šlapalo přesně tak, jak chce ona. Mohla si i někoho najmout, pokud se nechtěla obtěžovat s tím, aby ho zavraždila sama. A pokud zabila jeho, proč ne i Libby Glassovou? Proč ne Sharon Napierovou, jestli ta na to přišla? Rozhodla jsem se, že bych se mohla chytře přeptat na aerolinkách, abych zjistila, jestli se v době, kdy Sharon zemřela, její jméno objevilo na nějakém ze seznamů

pasažérů do Las Vegas. To byla jedna stránka věci, na kterou jsem předtím nepomyslela. Poznamenala jsem si to.

Na mém seznamu stále zůstával Charlie Scorsoni. To mě zneklidnilo, když jsem si to uvědomila.

Někdo zaklepal na dveře. Mimovolně jsem sebou cukla, jak se ve mně vzedmul adrenalin. Podívala jsem se na hodinky: za pět minut půl jedné v noci. Srdce mi bušilo tak zběsile, až se mi z toho třásly ruce. Přešla jsem ke dveřím a nachýlila jsem hlavu.

„Kdo je?“

„To jsem já,“ řekl Charlie. „Můžu dovnitř?“

Otevřela jsem. Charlie se opíral o futro. Bez saka. Bez kravaty. V teniskách bez ponožek. Jeho hezká hranatá tvář vypadala ustaraně a zaraženě. Zapátral mi očima v obličeji a pak sklopil zrak. „Vyjel jsem na tebe moc zostra. Promiň,“

řekl.

Zkoumavě jsem si prohlížela jeho obličej. „Měl jsi oprávněnou stížnost,“ řekla jsem. Věděla jsem, že navzdory tomu, co říkám, mám neústupný tón. Taky jsem věděla, že mu to chci dát sežrat. Stačilo mu se na mě podívat, aby odhadl můj skutečný postoj, a to ho trochu zpražilo.

„Prokristapána, to si nemůžeme prostě popovídat?“ řekl.

Přejela jsem ho pohledem a poodešla jsem ode dveří.

Vešel dovnitř a zavřel za sebou. Opřel se o dveře a s rukama v kapsách mě sledoval, jak se potloukám pokojem, až jsem zakroužila zpět ke svému stolu, kde jsem začala sundávat kartičky a sklízet papíry.

„Co ode mě chceš?“ zeptal se bezmocně.

„Co chceš ty ode mě?“ vyštěkla jsem. Přistihla jsem se a zvedla jsem ruku. „Promiň. Nechtěla jsem mít tenhle tón.“

Zíral na podlahu, jako kdyby se snažil rozhodnout, kam teď. Sedla jsem si do čalouněného křesílka vedle pohovky a přehodila jsem si nohy přes polstrování na opěradle.

„Chceš něco k pití?“ zeptala jsem se.

Zavrtěl hlavou. Přešel ke gauči, sesul se na něj a zaklonil hlavu. V obličeji vypadal vrásčitě, na čele měl rýhy. Jeho

nazrzlé vlasy vypadaly, jako kdyby si je nejednou prohrábl rukou. „Nevím, co si mám s tebou počít,“ řekl.

„Co se dá dělat?“ zeptala jsem se. „Já vím, že jsem někdy mrcha, ale proč bych nebyla? No vážně, Charlie. Na to, abych si nechala valit klíny do hlavy, jsem už moc stará.

A abych pravdu řekla, v tomhle případě nevím, kdo komu co provedl. Začal sis s tou hádkou ty nebo já?“

Pousmál se. „No dobře, tak jsme tedy oba občas netykavky. Je to tak dost fér?“

„Já už nepoznám, co je to fér. Já už se v tom v ničem nevyznám.“

„Slyšela jsi někdy o kompromisu?“

„No jasně,“ řekla jsem. „To je, když se vzdáš půlky věcí, které chceš. To je, když tomu druhému dáš půlku toho, co právem patří tobě. To už jsem udělala mockrát. Je to ksindl.“

Zavrtěl hlavou a unaveně se usmál. Jak jsem tak na něho zírala, připadala jsem si válkychtivě a tvrdohlavě. Už toho dal víc než já, a přesto jsem nebyla schopna ustoupit.

Skepticky si mě změřil.

„Co tím myslíš, když na mě takhle koukáš?“ zeptal se.

Nevěděla jsem, co na to říct, tak jsem mlčela. Naklonil se a zatahal mě za bosou nohu, jako kdyby na sebe chtěl upozornit.

„Držíš si mě od těla, víš to?“ řekl.

„Nepovídej. Myslíš, že v sobotu večer taky?“

„Kinsey, dovolilas mi se k tobě přiblížit jedině při sexu.

Co si z toho mám jako vybrat? To tě mám honit po bytě s vystrčeným pérem?“

V duchu jsem se usmála a doufala jsem, že to na mě není vidět. Stejně mi to vyčetl v očích. „Jasně, proč ne?“ řekla jsem.

„Nemám pocit, že bys byla zvyklá na chlapy,“ řekl a vyhnul se mi pohledem. Potom se poopravil. „Ne na chlapy,“ dodal. „Nemám pocit, že bys byla zvyklá ve svém životě vůbec někoho mít. Řekl bych, že sis zvykla na to, že si jedeš po vlastním prkně. Nic proti tomu. Já v zásadě žiju stejně, ale tohle je něco jiného. Myslím, že bychom si na to měli dát bacha.“

„Na co?“

„Na tenhle vztah,“ řekl. „Nechci, abys mě vynechávala.

Nemysli si, že to na tobě nepoznám. Někdy zmizíš jako střela a já to nemůžu překousnout. Budu se snažit neprovokovat, budu se sám snažit nebýt hajzl, to ti slibuju.

Hlavně neutíkej. Neodtahuj se ode mě. Ty se vždycky automaticky zašprajcuješ –“ Pak zmlkl.

„Omlouvám se,“ řekla jsem. Musela jsem si odkašlat.

„Omlouvám se. Já vím, že to dělám. Nevím, kdo za to mohl, ale tys mě vytočil a já vylítla.“

Vztáhla jsem k němu ruku. Vzal ji a zmáčkl mi prsty.

Dlouho se na mě díval. Vzal mě za konečky prstů, lehce, nenuceně je políbil, a přitom mě celou dobu pozoroval.

Připadala jsem si, jako kdyby mi někdo dole v zádech otočil vypínačem. Otočil mi ruku a přitiskl mi svá ústa do dlaně.

Nechtěla jsem, aby to dělal, ale všimla jsem si, že jsem tu ruku neodtáhla. Hypnotizované jsem ho pozorovala, se smysly otupenými žárem, který ve mně hořel kdesi hluboko, kdesi dole. Bylo to, jako když začne doutnat hromada hadrů, jakási temná stránka mého já, zasutá někde pod schody, něco, před čím nás na základní škole varovali při hodině požární ochrany. Plechovky od barev, kanystry s benzínem, stlačené plyny. Stačila jediná jiskřička, někdy ani to ne.

Cítila jsem, jak zavírám oči, jak se mi proti mé vůli otvírají ústa. Cítila jsem, že se Charlie hýbe, ale nebyla jsem to schopná vnímat. Vzpamatovala jsem se, až když mi klečel mezi nohama a s ústy na mých nahých prsou mi stahoval tričko. Křečovitě jsem ho sevřela, sklouzla jsem dolů a přitiskla jsem se k němu. Trochu mě nadzdvihnul a podložil mi ruce pod zadek. Do té chvíle, do toho okamžiku, jsem netušila, jak moc ho chci, ale zvuk, který jsem ze sebe vydala, byl primitivní, a on vášnivě a prudce reagoval.

Potom jsme se v pološeru milovali na podlaze, stůl odstrčený stranou. Dělal mi věci, o kterých jsem četla jen v knížkách. Když to skončilo, třásly se mi nohy a bušilo mi srdce. Zasmála jsem se a on, s obličejem zabořeným do mého břicha, se zasmál taky.

Ve dvě ráno už byl pryč. Na druhý den měl práci a já taky. Přesto mi scházel, když jsem si čistila zuby a culila jsem se na sebe do zrcadla v koupelně. Na bradě jsem měla růžové škrábance od vousů. Moje vlasy vypadaly, že stojí všechny v jedné řadě. Sotva existuje něco blazeovanějšího než sebeuspokojení, kterým člověk oplývá poté, co ho někdo důkladně a zdatně oprcal, ale přesto jsem ze sebe byla tak trochu na rozpacích. To nedělalo dobrotu, nebylo to profesionální. Obvykle se úzkostlivě vyhýbám osobním stykům s kýmkoli, kdo je spojen s případem. Mé sexuální hrátky s Charliem byly pošetilé, neprofesionální a teoreticky by mohly být i nebezpečné. Někde v hloubi duše mi to nedalo, nepřipadalo mi to správné, ale když mně se tak líbilo, jak mi to dělá. Nemohla jsem si vzpomenout, kdy jsem naposledy narazila na takhle vynalézavého muže.

Reagovala jsem na něho na úrovni tělesné chemie, jako krystalky sodíku vhozené do bazénu, jiskřící a tancující na vodě jako světýlka. Kdysi jsem měla přítele, který řekl: „Jakmile je někde sex, snažíme se vytvořit vztah, který by za to stál.“ Nad tím jsem teď přemýšlela a uvědomila jsem si, že brzy začnu tohle dělat s ním, začnu k němu být připoutaná, začnu si vymýšlet, začnu se přichytávat citovými úponky jako hrachor, který se pne po provázku.

Taky jsem z toho měla obavy. Sex byl bezvadný, ale zůstávala skutečnost, že pořád ještě vedu vyšetřování a že jsem Charlieho ještě nevyškrtla ze svého seznamu.

Nemyslela jsem, že náš fyzický vztah mi o něm zamlžil úsudek, ale jak jsem to mohla vědět? Opravdu jsem si to nemohla dovolit riskovat. Pokud jsem si tak samozřejmě jen rozumově nezdůvodňovala svůj sklon k odtažitosti. Byla jsem poslední dobou snad až příliš opatrná? Opravdu jsem se tak vyhýbala důvěrnému vztahu? Toužila jsem ho zapudit do role „možného podezřelého“, abych tak ospravedlnila svou vlastní neochotu riskovat? Byl to sympatický muž, chytrý, laskavý, zodpovědný, přitažlivý, vnímavý. Co jsem proboha chtěla?

Vypnula jsem světlo v koupelně a odestlala jsem si postel, což nebylo nic než na délku složená prošívaná deka na gauči. Mohla jsem rozložit pohovku a odestlat si pořádně, prostěradla, polštář, náležitou noční košili. Místo toho jsem si přetáhla přes hlavu to staré tričko a zalezla jsem do záhybu deky. Díky mému tělesnému teplu mi z rozkroku stoupala sexuální vůně. Zhasla jsem lampu na pracovním stole a ve tmě jsem se usmála. Při vzpomínce na jeho ústa na mém těle jsem se zachvěla. Možná, že teď není vhodná doba to analyzovat, napadlo mě. Možná, že je čas si to rozmyslet a přizpůsobit se. Spala jsem jako zabitá.

Ráno jsem se vysprchovala, vynechala jsem snídani a dorazila jsem do práce v devět. Odemkla jsem si a spojila jsem se službou pro nepřítomné. Volal Con Dolan. Vytočila

jsem policejní stanici v Santa Terese a chtěla jsem ho k telefonu.

„Co je,“ zabručel, už od rána naštvaný na celý svět.

„Tady Kinsey Millhoneová,“ řekla jsem.

„Jo? Co chcete?“

„Pane poručíku, to vy jste volal mě!“ Úplně jsem slyšela, jak zamrkal.

„Aha. To je fakt. Mám tady laboratorní zprávu na ten dopis. žádné otisky prstů. Jenom šmouhy, takže je to na draka.“

„Do prdele práce. A co ten rukopis? Ten pasuje?“

„Stačí na to, abychom byli spokojení,“ řekl. „Dal jsem ho Jimmymu, aby se na něj mrkl, a říká, že je legitimní.

Máte ještě něco?“

„Teď zrovna nic. Ale mohla bych se za pár dní zastavit a promluvit si s vámi, jestli vám to vyhovuje.“

„Zavolejte předem,“ řekl.

„Spolehněte se,“ odpověděla jsem.

Vyšla jsem na balkón a zírala jsem dolů na ulici. Něco tady nehrálo. Byla jsem skoro přesvědčená, že ten dopis byl podvržený, ale teď byl potvrzený a ověřený. To se mi nelíbilo. Zašla jsem zpátky dovnitř a posadila jsem se na otáčecí židli. Pohupovala jsem se dopředu dozadu a poslouchala jsem, jak vrže. Zavrtěla jsem hlavou.

Nedocházelo mi to. Podívala jsem se na kalendář. Už jsem pro Nikki dělala čtrnáct dní. Připadalo mi to, jako kdyby si

mě najala před minutou, a zároveň jsem mela pocit, že na tom případu dělám celý život. Předklonila jsem se a popadla jsem poznámkový blok, ve kterém jsem si spočetla čas, jejž

jsem nad tím doposud strávila, plus kompletní výdaje.

Všechno jsem to naklepala na stroji, opsala jsem své účty a celou tu kupu papírů jsem zastrčila do obálky, kterou jsem jí odeslala do domu na pláži. Zašla jsem vedle do kanceláře Kalifornské pojišťovny a pokecala jsem s Verou, která jim vyřizuje nároky z pojistných smluv.

Nešla jsem na oběd a přesně ve tři jsem to zabalila.

Cestou domů jsem si vyzvedla barevné fotografie Marcie Threadgillové. Chvíli jsem seděla v autě, abych si ty své výtvory prohlédla. Nestává se mi často, abych před sebou měla tak úchvatný spektákl hrabivosti a podloudnictví. Na nejlepším snímku (který bych bývala mohla nazvat „Portrét podvodnice“) stála Marcia na kuchyňské židli, s pažemi našponovanými, jak zvedla tu těžkou kytku. Kozy v háčkované podprsence od opalovaček jí visely dolů jako melouny, které vyhřezávají dnem síťovky. Fotografie byla tak ostrá, že bylo vidět, kde se jí na horních víčkách otiskly drobounké černé tečičky po řasence. Vypadaly jako stopy nějakého maličkého zvířátka. Taková kráva. Ponuře jsem se pro sebe usmála. Jestli to na tom světě chodí takhle, pak na to hned tak nezapomenu. Teď už jsem rezignovala na skutečnost, že to slečně Threadgillové projde. Podvodníkům to vždycky vychází. žádná velká novina to nebyla, ale stála

za to, aby si ji člověk zapsal za uši. Zašoupla jsem všechny fotky zpátky do obálky. Nastartovala jsem a vyrazila jsem k domovu. Dneska se mi nějak nechtělo běhat. Chtěla jsem sedět a dumat.

2 4

Připíchla jsem si fotografii Marcii Threadgillové na svou tabuli a zírala jsem na ni. Skopla jsem si z nohou boty a chodila jsem po bytě. Přemýšlela jsem už celý den a nikam to nevedlo, takže jsem si vzala tu křížovku, kterou mi Henry nechal přede dveřmi. S tužkou v ruce jsem se natáhla na gauči. Podařilo se mi uhodnout šestku svisle, „mající dvě tváře“ na sedm písmen, což bylo „falešný“. Přišla jsem na „hudební nástroj se dvěma plátky“ na pět písmen, „hoboj“.

No to je síla. Zasekla jsem se u „dvojité spirály“, což se později ukázala být „DNA“. Pěkný švindl, fakt že jo. V

sedm hodin pět minut jsem dostala nápad, který se s lehkým elektrickým šokem vyloupl z temných a nepřístupných hlubin mého mozku.

Našla jsem si číslo Charlotte Mercerové a vytočila jsem ho. Zvedla to hospodyně. Chtěla jsem k telefonu Charlotte.

„Pan soudce a paní Mercerová právě večeří,“ řekla odmítavě.

„Vadilo by vám, kdybyste je vyrušila? Mám jen jeden stručný dotaz. Jí to určitě vadit nebude.“

„Koho mám říct, že volá?“ zeptala se. Řekla jsem jí své jméno. „Moment.“ Položila sluchátko.

V duchu jsem ji opravila. Kdo, kočičko. Kdo mám říct, že volá… Charlotte vzala telefon. Působila opile. „To se mi vůbec nelíbí,“ zasyčela. „Řekla jsem vám, co vím, a nechci, abyste mi volala, když je soudce doma.“

„Dobře. Dobře. Jen jedinou věc,“ pospíšila jsem si, než

stihla zavěsit. „Nepamatujete si náhodou křestní jméno paní Napierové?“

Ticho. Doslova jsem ji viděla, jak si to sluchátko drží před sebou, aby se na něj podívala.

„Elizabeth,“ řekla a třískla telefonem.

Zavěsila jsem. Kousek skládačky, který jsem hledala, právě zapadl na své místo. Ten dopis vůbec nebyl napsaný Libby Glassové. Laurence ho před mnohá lety napsal Elizabeth Napierové. Na to jsem byla ochotná dát krk.

Otázka teď stála, jak k tomu dopisu přišla Libby Glassová a kdo ho chtěl zpátky.

Vyndala jsem si kartičky a znovu jsem se pustila do práce na svém seznamu. Záměrně jsem vynechala Raymonda a Grace Glassovy. Nevěřila jsem, že by kterýkoli z nich mohl zabít své vlastní dítě. Pokud bylo možné můj

dohad ohledně toho dopisu potvrdit, pak bylo pravděpodobné, že Libby a Laurence spolu nikdy žádný románek neměli. Což znamenalo, že důvody jejich smrti musely spočívat v něčem jiném. Ale v čem? Dejme tomu, řekla jsem si, jenom dejme tomu, že Laurence Fife jel v něčem s Lylem. Třeba se to Libby dověděla a Lyle je oba zabil, aby se kryl. Třeba se to domákla Sharon a Lyle zavraždil i ji. Z tohoto pohledu mi to moc smysl nedávalo, ale po osmi letech přece většina skutečných důkazů už

musela být ztracena nebo zničena. Některé naprosto evidentní spojitosti už musely zapadnout. Zapsala jsem si pár poznámek a zkontrolovala jsem si seznam.

Když jsem došla ke jménu Charlieho Scorsoniho, pociťovala jsem stejně trapné rozpaky jako předtím. Oťukla jsem si ho před čtrnácti dny, ještě než jsem se s ním vůbec setkala, a to byl čistý, ale zdání klame. Jakkoli se mi to příčilo, řekla jsem si, že si radši ověřím, kde byl v tu noc, kdy Sharon zemřela. Věděla jsem, že byl v Denveru, protože jsem mu tam sama volala, ale nevěděla jsem přesně, kam odjel potom. Arlette říkala, že nechával vzkazy z Tucsonu a potom znovu ze Santa Teresy, ale to věděla jen od něho. V

případě Laurence Fifea měl rozhodně příležitost. Tohle byl od začátku případ, kde se motiv a alibi podivně překrývaly.

Obyčejně je alibi výčet míst, kde se podezřelý nacházel v době, kdy byl zločin spáchán, a předkládá se jako důkaz neviny, ale v tomto případě nezáleželo na tom, kde kdo byl.

Při otravě šlo jen o to, jestli někdo měl důvod chtít, aby někdo jiný zemřel, přístup k jedu, přístup k oběti a úmysl zabít. V tomhle jsem se pořád snažila vyznat. Automaticky jsem prostě chtěla Charlieho ze svého seznamu vyškrtnout, ale musela jsem se nad tím zpytovat. Byla jsem opravdu přesvědčená, že je nevinný, nebo jsem se jen chtěla zbavit vlastního trapného pocitu? Snažila jsem se myslet na něco jiného. Snažila jsem se dělat dál, ale v duchu jsem se pořád vracela k tomu samému. Neměla jsem pocit, že jsem bystrá.

Nebyla jsem si jistá, jestli se sebou hraju poctivou hru.

Představa, že mi to třeba nemyslí jasně, se mi nezamlouvala.

Z celé té situace jsem měla nepříjemný pocit v kostech.

Našla jsem si v seznamu jeho telefonní číslo. Zaváhala jsem, pak jsem nabrala odvahu a vytočila jsem.

Musela jsem to udělat.

Telefon zazvonil čtyřikrát. Napadlo mě, že je třeba v Powersově domě na pláži, ale tam jsem číslo neměla.

Zoufale jsem si přála, aby odjel někam pryč. Vzal to na páté zazvonění. Cítila jsem, jak se mi sevřel žaludek. Nemělo smysl to odkládat.

„Ahoj, tady Kinsey,“ řekla jsem.

„No ahoj,“ řekl jemně. Z jeho hlasu bylo slyšet potěšení a přímo jsem před sebou viděla jeho obličej. „Ježíši, já doufal, že se mi ozveš. Máš čas?“

„Ne, vlastně nemám. Poslyš, Charlie. Tak si říkám, že bych se s tebou na nějakou dobu neměla vidět. Než tohleto dodělám.“

Bylo naprosté ticho.

„Dobře,“ řekl konečně.

„Hele, neber si to osobně,“ řekla jsem. „Jde mi jen o taktiku.“

„Já se nehádám,“ řekl. „Dělej, co chceš. Ale škoda, že jsi na tu taktiku nemyslela předtím.“

„Charlie, takhle to není,“ řekla jsem zoufale. „Třeba to skončí v pohodě a v zásadě o nic nejde, ale když mě to hněte. Hrozně. Já tohle nedělám. Vždycky to bylo jedno z mých základních pravidel. Dokud nepochopím, jak to s tímhle případem je, nemůžu se s tebou dál vídat.“

„Já to chápu, miláčku,“ řekl. „Jestli ti to nepřipadá správné, pak to stejně nemá cenu. Zavolej mi, jestli si to někdy rozmyslíš.“

„Počkej,“ řekla jsem. „Tohle mi sakra nedělej. Já ti nedávám košem.“

„Nepovídej,“ řekl konsternovaně.

„Já jen chtěla, abys to věděl.“

„No, tak teď to vím. Vážím si tvé upřímnosti,“ řekl.

„Ozvu se ti, až budu moct.“

„Měj se,“ řekl a telefon mi tiše klapl do ucha.

Seděla jsem s rukou na telefonu, plná pochybností.

Chtěla jsem mu zavolat znovu, chtěla jsem vymazat

všechno, co jsem předtím řekla. Toužila jsem si ulevit, toužila jsem uniknout tomu neklidu, který jsem cítila. Asi jsem dokonce chtěla, aby se na mě naštval, abych mu mohla odporovat a připadat si v právu. Byla to otázka mé vlastní bezúhonnosti. Nebo snad ne? Po tom, co jsme spolu prožili, byla křivda v jeho hlase strašná. A možná, že měl pravdu, když si myslel, že mu dávám košem. Možná, že jsem prostě jen byla perverzní, když jsem ho odstrkovala, protože jsem si potřebovala od světa udržet odstup. Tohle povolání poskytuje tak dokonalou výmluvu. S většinou lidí se setkávám právě při práci, a pokud se nemohu citově angažovat při ní, tak kam jinam mám jít? Soukromé vyšetřování je celý můj život. Kvůli tomu ráno vstávám a chodím večer spát. Většinu času jsem sama, ale proč ne?

Nejsem nešťastná ani nespokojená. Musela jsem zůstat nezávislá. Dokud jsem nevěděla, o co jde, stejně nešlo, aby to on pochopil, a vem ho ďas, dokud tomuhle idiotskému případu nepřijdu na kloub. Pak si možná budeme muset říct, jak na tom jsme, jestli nebude příliš pozdě. I kdyby měl pravdu, i kdybych se s ním rozešla z přemrštěné poctivosti, i kdyby to byla záminka pro něco jiného, tak co má být? Nic jsme si neslibovali, k ničemu jsme se nezavazovali. Dvakrát jsem se s ním vyspala. Co jsem mu byla dlužná? Nevím, co je to láska, a vlastně si ani nejsem jistá, jestli na ni věřím.

„Tak proč se tak bráníš?“ ozval se na to ve mně tichounký hlásek, ale já jsem ho ignorovala.

Musela jsem pokračovat v pátrání. Jinak se z toho teď nešlo dostat. Vzala jsem telefon a zavolala jsem Gwen.

„Haló?“

„Gwen? Tady Kinsey,“ řekla jsem neutrálním hlasem.

„Na něco jsem přišla a myslím, že bychom si měly promluvit.“

„O co jde?“

„Radši bych s vámi mluvila osobně. Víte, kde je U

Rosie, tady u mě na pláži?“

„Ano, myslím, že to tam znám,“ řekla nejistě.

„Mohla byste se tam se mnou do půl hodiny sejít? Je to důležité.“

„Samozřejmě. Jen se obuju. Dorazím tam hned, jak budu moct.“

„Díky,“ řekla jsem.

Podívala jsem se na hodiny. Bylo sedm čtyřicet pět.

Tentokrát jsem s ní chtěla mluvit na domácí půdě.

U Rosie nebyla ani noha, jen mdlá světla, a celý lokál smrděl včerejším cigaretovým kouřem. Když jsem byla malá, chodívala jsem do kina, kde to takhle vždycky smrdělo na dámských toaletách. Rosie na sobě měla takový volný hábit z potištěné látky, která zobrazovala mnoho plameňáků stojících na jedné noze. Seděla vzadu u baru a četla si noviny při světle malé televizky, kterou postavila na

barový pult a vypnula zvuk. Když jsem vešla, podívala se na mě od novin a odložila je.

„Na večeři je moc pozdě. Kuchyně je zavřená. Dala jsem si jeden večer volno,“ oznámila mi přes celou místnost.

„Jestli chcete něco k jídlu, musíte si to udělat doma. Řekněte Henrymu Pittsovi. Ten vám uklohní nějakou dobrotu.“

„Mám tady s někým schůzku na drink,“ vysvětlila jsem.

„Máte tady narváno.“

Rozhlédla se kolem, jako kdyby někoho postrádala.

Došla jsem k baru. Vypadala, že si právě přebarvila vlasy, protože byly celé dorůžova. Obočí měla namalované tmavě hnědou tužkou a pokaždé si je namalovala blíž k sobě do koketních obloučků. Brzy to už zvládne jednou vlnovkou.

„Máte nějakého šamstra?“

„Tak šest až osm za týden,“ řekla jsem. „Máte nějaké studené chablis?“

„Jenom ty patoky. Jen si dejte.“

Zašla jsem za bar, vzala jsem si sklenici a z lednice pod pultem jsem vyndala velký galonový džbán bílého vína.

Nalila jsem si plnou a přidala jsem led. Přešla jsem ke svému oblíbenému boxu a posadila jsem se, abych se duševně připravila jako herec před vstupem na scénu. Bylo načase skoncovat se zdvořilostí.

Gwen dorazila o čtyřicet minut později. Vypadala svěže a schopně. Ačkoli mě pozdravila příjemně, měla jsem pocit, že jsem pod tím vycítila napětí, jako kdyby měla nějaké

tušení, co jsem se jí chystala říct. Přišourala se k nám Rosie a zběžně si ji změřila pohledem. Musela si pomyslet, že Gwen vypadá dobře, protože ji poctila přímou otázkou.

„Dáte si něco k pití?“

„Skotskou s ledem. A mohla bych k tomu dostat sklenici vody, prosím vás?“

Rosie pokrčila rameny. Bylo jí fuk, co lidi pijí. „Chcete napsat účet?“ zeptala se mě.

Za vrtěla jsem hlavou. „Zaplatím to hned,“ řekla jsem.

Rosie odešla k baru. Pohled, který jsme si s Gwen mimovolně vyměnily, naznačoval, že jsme si obě vzpomněly, jak se zmínila, že skotskou pila kdysi dávno, když byla vdaná za Laurence Fifea a hrála dokonalou manželku. Napadlo mě, co asi hraje teď.

„Občas si dám něco tvrdého jako dřív,“ navázala na mou myšlenku.

„Proč ne?“ odpověděla jsem.

Zběžně si mě prohlédla. „Co se děje?“

Byla to statečná otázka. Nemyslela jsem, že to opravdu chce vědět, ale vždycky mi připadala jako typ, který do všeho skočí rovnýma nohama. Zřejmě si se stejnou odhodlanou vervou strhávala velké polštářky náplasti, jen aby to už měla za sebou.

„Mluvila jsem s Colinem,“ řekla jsem. „Pamatoval si vás.“

Její chování se lehounce pozměnilo a v očích se jí nebleskly obavy, ale obezřetnost.

„No, to je hezké,“ řekla. „Léta jsem ho neviděla, samozřejmě. Říkala jsem vám to.“ Sáhla do kabelky a vyndala pudřenku. Zběžně se prohlédla v zrcátku a prohrábla si rukou vlasy. Rosie jí přinesla skotskou a sklenici vody. Zaplatila jsem. Rosie si zastrčila peníze do kapsy svého hábitu a odloudala se zpátky k baru. Gwen upila trochu vody. Zdálo se, že se má na pozoru a nevěří si natolik, aby navázala na rozhovor tam, kde jsme skončily.

Nadběhla jsem jí, abych ji překvapila.

„Nikdy jste se nezmínila, že jste měla s Laurencem poměr,“ řekla jsem.

Zaklokotala smíchy. „Kdo, já? S ním? To snad nemyslíte vážně.“

Musela jsem její veselí utnout. „Colin vás viděl v domě na pláži o tom víkendu, kdy Nikki byla pryč z města.

Všechny detaily neznám, ale dokážu to odhadnout.“

Sledovala jsem ji, jak s tím v duchu kalkuluje a přeřazuje rychlosti. Byla to dobrá herečka, ale ten rafinovaný pláštík, který si vymyslela, už nenošením začínal pelichat. Tuhle hru už musela hrát dlouho a trochu vypadla z formy. Znala všechny správné repliky, ale po osmileté pauze se jí dost těžko dařilo pořád předstírat. Nevypadalo to, že ten můj špek prokoukla, a já jsem držela jazyk za zuby. Skoro jsem viděla, co se jí honí hlavou. Strašlivá potřeba se přiznat a

mít to z krku, tlak, který ji nutil, aby to všechno vysypala, byl příliš velkým pokušením, než aby mu odolala. Uhrála se mnou pár koleček a skoulela to skvěle, ale jen proto, že jsem nevěděla, jaké mám mačkat knoflíky.

„No dobře,“ vyjela zpupně. „Jednou jsem se s ním vyspala. A co má být? Vlastně jsem ho náhodou viděla Pod palmami. Málem jsem vám to tam minule řekla. To on mi řekl, že Nikki odjela. Byla jsem šokovaná, že se mnou vůbec mluvil.“ Chopila se skotské a pořádně se napila.

Vymýšlela si, jak nejrychleji mohla. Znělo to sice hezky, ale bylo to, jako kdybych poslouchala gramofonovou desku.

Rozhodla jsem se, že vypustím to, co nechci slyšet. Znovu jsem ji oblafla.

„Bylo to víc než jednou, Gwen,“ řekla jsem. „Měla jste s ním normální poměr. Tehdy spal s Charlottou Mercerovou, ale vykašlal se na ni. Říkala, že měl něco moc tajného. ‚Byl celý nadržený,‘ abych ji citovala. Myslím, že jste to byla vy.“

„Co na tom sejde, že jsme měli poměr. To dělal celé roky.“

Nechala jsem uplynout trochu času, a když jsem promluvila, skoro jsem šeptala a mírně jsem se k ní nakláněla, abych jí to dala vychutnat.

„Myslím, že jste ho zabila vy.“

Z obličeje jí vyprchala veškerá energie, jako kdyby někdo vytáhl šňůru ze zásuvky. Začala něco říkat, ale

nemohla to ze sebe vysoukat. Viděla jsem, jak jí pracuje mozek, ale nemohla si tak rychle nic dát dohromady.

Vzpěčovala se a já jsem ji zmáčkla.

„Chcete mi o tom říct?“ zeptala jsem se. Mně samotné bušilo srdce a cítila jsem, jak se mi v podpaždí dělají vlhká kolečka potu.

Zavrtěla hlavou, ale na nic víc se nezmohla. Vypadala ochromeně. Obličej se jí proměnil a dostal výraz, jaký mívají lidé ve spánku, když se přestanou kontrolovat. Oči se jí temně leskly a na bledých tvářích jí vyskočily dvě jasně růžové skvrny, které působily klaunsky, jako kdyby si je v umělém světle příliš nalíčila růží. Zamrkala, aby potlačila slzy, podepřela si pěstí bradu a zahleděla se za mě, aby se ovládla, ale poslední obrana už padla a skrz tu skvělou fasádu se drala ven vina. Už jsem to viděla předtím. Lidi se dokáží ovládat jen po určitou mez a pak se sesypou. V jádru byla pouhý amatér.

„Zahnal vás do úzkých, až jste podlehla,“ řekla jsem a přitom jsem doufala, že svou roli moc nepřeháním. „Počkala jste, až Nikki odjede, a pak jste se s Dianinými klíči dostala do domu. Opatrně, abyste po sobě nezanechala žádné otisky prstů, jste vložila oleandrové kapsle do jeho plastikové lékovky a odešla jste.“

„Nenáviděla jsem ho,“ řekla a rty se jí chvěly. Zamrkala a na sukni jí jako kapka deště ukápla slza. Zhluboka se nadechla. Slova se z ní začala překotně sypat. „Zničil mi

život, vzal mi moje děti, okradl mě, urazil, ponížil, panebože, o tom vy nemáte ani ponětí. Ta zášť v tom chlapovi…“

Popadla ubrousek a přitiskla si ho k očím. Rosie si překvapivě jejího zoufalství nevšímala. Seděla u baru a zřejmě si četla rubriku Ann Landersové a říkala si, že toho manžílka by měli za ty jeho obscénní telefonáty udat, a přitom se jí hned u nosu přiznávala zákaznice k vraždě.

Napravo od ní se v televizce mihotala stará kreslená groteska.

Gwen si povzdechla a zírala na desku stolu. Naklonila se pro sklenici, aby si pořádně lokla skotské. Když jí sjela do žaludku, celá se otřásla. „Ani jsem si nepřipadala provinile, jedině kvůli dětem. Nesly to těžce, což mě překvapilo. Je pro ně lepší, že je po něm.“

„Proč ten poměr?“ zasondovala jsem.

„Já nevím,“ řekla a přitom skládala a rozkládala ten papírový ubrousek. „Asi to byla moje pomsta. Byl to takový sobec. Věděla jsem, že nedokáže odolat. Koneckonců, já jsem ho smrtelně urazila tím, že jsem měla poměr s někým jiným. To nemohl přenést přes srdce. Věděla jsem, že bude chtít zpátky, co mu patří. Ani to nebylo tak těžké nafingovat.

Chtěl si sám sobě něco dokázat. Chtěl mi ukázat, o co jsem se připravila. Tehdy měl ten sex s ním aspoň jednou trochu šťávu. Nenávist z nás tak čišela, že nás oba tak nějak morbidně rajcovala. Panebože, jak mně byl odporný.

Fakticky. A ještě něco vám řeknu,“ řekla drsně. „Zabít ho jen jednou je málo. Nejradši bych ho zabila znovu.“

Podívala se mi do očí a hrůznost toho, co říkala, se mi vrývala do paměti.

„A co Nikki? Co ta vám v životě provedla?“.

„Myslela jsem, že ji zprostí viny,“ řekla. „Nikdy mě nenapadlo, že by měla jít sedět, ale když vynesli rozsudek, neměla jsem chuť vstát a jít za mříže místo ní. To už bylo moc pozdě.“

„Tak co ještě?“ řekla jsem a všimla jsem si, že začínám mít podrážděný tón. „Zabila jste taky toho psa?“

„S tím já nemám nic společného. Přejeli ho v neděli ráno. Dovezla jsem tam Dianu, protože si vzpomněla, že ho nechala venku, a byla z toho rozrušená. Už ležel na silnici.

Proboha, přece bych nepřejela psa,“ řekla důrazně, jako kdybych měla ocenit její jemnocit.

„A zbytek se vám prostě hodil do krámu? Ten oleandr na dvoře? Ty kapsle nahoře?“

„Jedna kapsle. Podstrčila jsem jednu.“

„Kecy, Gwen. To jsou kecy.“

„Nejsou. Mluvím pravdu. Přísahám. Dlouho jsem nad tím přemýšlela, ale nemohla jsem přijít na to, jak to zaonačit. Ani jsem na sto procent nevěděla, jestli ho to zabije. Diana byla tak jako tak nešťastná z toho psa, tak jsem ji zavezla k sobě a dala jsem ji do postele. Hned jak usnula, vzala jsem si její klíče a vrátila jsem se zpátky. A to

je všechno.“ Mluvila tak trochu provokativně, jako kdyby teď, když už se mi tak otevřela, nebylo důvodu eufemizovat význam slov.

„Co ty další dvě?“ vyjela jsem na ni. „Co Sharon a Libby Glassová?“

Zamrkala na mě a zarazila se. „Nevím, o čem to mluvíte.“

„Prd nevíte,“ řekla jsem a vstala jsem. „Lhala jste mi od první minuty, co jsme se viděly. Nemůžu vám věřit ani jediné slovo a vy to sakra dobře víte.“

Moje energie ji vyděsila. „Co budete dělat?“

„Předám ty informace Nikki,“ řekla jsem. „Zaplatila si za ně. Necháme ji, ať rozhodne.“

Odešla jsem od stolu a vydala jsem se ke dveřím. Gwen popadla své sako a kabelku a dohnala mě. Na ulici mě chytla za paži, ale já jsem ji odstrčila.

„Kinsey, počkejte…“ V obličeji byla nápadně bledá.

„Trhni si nohou,“ řekla jsem. „Radši si najmi pořádného akvokáta, zlatíčko, protože ho budeš potřebovat.“

Odkráčela jsem ulicí a Gwen jsem tam nechala.

2 5

Zamkla jsem se v bytě a zkusila jsem vytočit Nikkiino číslo na pláž. Telefon zazvonil osmkrát, než jsem zavěsila. S

nejistým pocitem u srdce jsem chodila sem tam po pokoji.

Něco se mi nezdálo. Něco bylo v nepořádku a já jsem nedokázala přesně říct, co mi vadí. Vůbec jsem neměla pocit, že jsem skončila. To vůbec ne. To by přece měl být konec. Velké vyvrcholení. Byla jsem najata, abych zjistila, kdo zabil Laurence Fifea, což jsem učinila. Konec. Finis.

Ale zůstala mi půlka případu a spousta nevyřešených otázek.

Gwen Laurence zavraždila částečně úkladně a částečně impulzivně, ale zbytek nějak neseděl. Proč do sebe všechno nezapadalo? Nedokázala jsem si představit, že by Gwen zabila Libby Glassovou. Laurence Gwen nenáviděla celé roky, možná si pohrávala s představami, jak ho zabít, a možná ji ani ve snu nenapadlo, že to opravdu udělá, nikdy si nepředstavila, že by to skutečně dokázala. Přišla na ten plán s oleandrem a najednou viděla způsob, jakým by to šlo provést. Naskytla se jí dokonalá příležitost a ona jí využila.

Ale smrt Libby Glassové rozhodně nešlo zařídit tak snadno.

Jak se o ní Gwen dověděla? Odkud věděla, kde bydlí? Jak se mohla dostat do jejího bytu? A jak se vůbec mohla spoléhat na to, že bere nějaké léky? Taky jsem si nedokázala Gwen představit, jak jede do Las Vegas. Nedokázala jsem si ji představit, jak chladnokrevně vraždí Sharon. Kvůli čemu? Z

jakého důvodu? Vražda Laurence sprovodila ze světa starou zášť, ukojila odvěkou a trpkou nenávist mezi nimi dvěma, ale proč zabíjet ty další dvě? Vydírání? Pohrůžka odhalení?

To by mohlo vysvětlovat Sharon, ale proč Libby Glassová?

Gwen vypadala, že její úžas je opravdu pohoršený. Stejně jako odmítla jakoukoli odpovědnost za to, že zabila toho psa. Prostě to opravdu upřímné pobouření v jejím hlase nedávalo smysl.

Pokud v tom neměl prsty ještě někdo jiný. Někdo jiný, kdo vraždil.

Přeběhl mi mráz po zádech.

Panebože. Lyle? Charlie? Sedla jsem si a rychle jsem mrkala s rukou přes pusu. Měla jsem utkvělou představu, že všechny tři zabila jedna osoba, ale třeba ne. Třeba tady byla jiná možnost. Zkusila jsem to. Gwen zabila Laurence Fifea.

Proč by se někdo nemohl chopit vhodné příležitosti a využít ji? Podobná doba, stejná metoda. Samozřejmě, že to mělo vypadat jako součást stejného plánu.

Myslela jsem na Lylea. Myslela jsem na jeho obličej, na ty podivné oči, které se k sobě téměř neznatelně nehodily: zatrpklé, obezřetné, útočné. Řekl, že byl s Libby tři dny před její smrtí. Věděla jsem, že slyšel o Laurencově smrti. Nebyl to člověk, který měl gigantický intelekt, ale napodobit prohnanost někoho jiného, to by zvládl, i kdyby byl zkouřený.

Zavolala jsem službu pro nepřítomné. „Jedu do Los Angeles,“ řekla jsem. „Jestli bude volat Nikki Fifeová, chci, abyste jí dala číslo do losangeleského motelu Hacienda a řekla jí, že je nutné, aby se ozvala. Ale nikomu jinému.

Nechci, aby se vědělo, že nejsem ve městě. Spojím se s vámi. Budu vám volat dost často na to, abych si vyřídila všechny vzkazy, které dostanu. Prostě řekněte, že mám plno práce a nevíte, kde jsem. Je vám to jasné?“

„Dobře, slečno Millhoneová. Jasně,“ řekla bodře a zavěsila. Panebože. Kdybych jí řekla: „Zaznamenávejte vzkazy. Podřežu se,“ odpověděla by mi se stejnou vymazanou dobromyslností.

Cesta autem do Los Angeles mi byla příjemná, uklidňující, jednotvárná. Bylo po deváté a na zšeřelé cestě na jih nebyl příliš hustý provoz. Nalevo ode mě se vlnily a ubíhaly kopce, porostlé nízkou vegetací, žádné stromy, žádné skály. Napravo burácel oceán, skoro na dosah ruky, a vypadal velmi černě, až na roztroušené bílé vlnky. Projela jsem Summerlandem, Carpinterií, minula jsem vrtné věže a elektrárnu, která byla ověnčená girlandami světýlek jako načinčané předvánoční výlohy. Člověka docela uklidňuje, když se nemusí obávat ničeho jiného, než že nabourá nebo že ho někdo zavraždí. Mohla jsem díky tomu uvolněně přemýšlet o jiných věcech.

Udělala jsem chybu, špatný předpoklad, a připadala jsem si jako začátečník. Na druhé straně, měla jsem přesně stejný

předpoklad jako všichni ostatní: stejná metoda, stejný vrah.

Ale teď už jsem si nemyslela, že je to pravda. Teď mi jako jediné jakž takž smysluplné vysvětlení připadalo, že Libby Glassovou zavraždil někdo jiný, a Sharon taky. Projela jsem Venturou, Oxnardem, Camarillem, kde je státní psychiatrická léčebna. Slyšela jsem, že prý duševně choří v ústavech mají menší sklony k násilí než občanstvo na svobodě, a věřím tomu. Přemýšlela jsem o Gwen bez překvapení či pohoršení a myšlenky mi neuspořádaně přeskakovaly. Nějak mě víc urážely drobné přestupky Marcie Threadgillové, která to zkoušela pěkně pomaloučku polehoučku a jejíž jedinou motivací byla hrabivost. Napadlo mě, jestli je Marcia Threadgillová novým měřítkem morálky, vůči kterému teď budu posuzovat všechny ostatní hříchy. Nenávist jsem dokázala pochopit, touhu po odplatě, splacení starých dluhů. To je vlastně pravý význam pojmu „spravedlnost“: vyrovnat se.

Za sílícího provozu jsem přejela velký kopec k Thousand Oaks; nekonečné řady domů po obou stranách silnice a pak obchodní centra, jedno vedle druhého. Noční vzduch byl vlhký a já jsem si nechala otevřená okénka. Poslepu jsem se natáhla na zadní sedadlo pro svůj kufřík a šátrala jsem po zámečku. Zastrčila jsem si svou automatickou pistoli do kapsy u bundy, kde jsem narazila na svazeček papírů.

Vyndala jsem ho a podívala se na něj. Účty Sharon Napierové. Zastrčila jsem si je do bundy cestou z jejího bytu

a od té doby jsem si na ně nevzpomněla. Budu se v nich muset probrat. Pohodila jsem je na vedlejší sedadlo a v ledovém svitu dálničního osvětlení jsem se podívala na hodinky. Bylo deset deset, zbývalo mi ještě tři čtvrtě hodiny cesty, možná víc, když vezmu v úvahu provoz na místních komunikacích, až sjedu z dálnice. Myslela jsem na Charlieho a uvažovala jsem, jestli jsem zahodila perfektní vztah. Nevypadal jako typ, který odpustí a zapomene, ale jako ten, který ví. Určitě byl mnohem ústupnější než já.

Myšlenky se mi nesouvisle honily hlavou. Lyle věděl, že jedu do Las Vegas. Nevěděla jsem, jakou to mělo spojitost s Sharon, ale tomu přijdu na kloub. Jako nejlepší tip mi pořád připadalo vydírání. Ten dopis mi vůbec nešel do hlavy. Jak k němu přišla Libby Glassová? Bylo to opravdu tak? Možná, že se paktoval Lyle s Sharon. Třeba Lyle dostal ten dopis od ní. Třeba se ten dopis nepokoušel odnést, ale naopak ho mezi věci Libby Glassové podstrčil. Určitě bylo v jeho zájmu podpořit domněnku, že Libby měla romantické svazky s Laurencem Fifem. Věděl, že se cestou zpátky zastavím, abych si ty její krabice vyzvedla. Klidně mohl do Los Angeles dorazit přede mnou, protože já jsem se zdržela přes noc, abych se viděla s Dianou. Možná, že to naschvál těsně načasoval, aby vzbudil mou zvědavost na to, co tam mohlo být schovaného. V duchu jsem přepnula a s lehkým úsměvem jsem pomyslela na poručíka Dolana. Byl si tak jistý, že Nikki svého manžela zabila, byl s tím tak

spokojený. Musím mu zavolat, až se vrátím. Znovu jsem si vzpomněla na Lylea. Neměla jsem v úmyslu se s ním vidět ještě ten večer. Nebyl tak inteligentní jako Gwen, ale mohl by být nebezpečný. Pokud to byl on. Neměla jsem pocit, že bych zase měla činit ukvapené závěry.

V jedenáct nula pět jsem se ubytovala v Haciendě, šla jsem rovnou na pokoj číslo dvě a uložila jsem se k spánku.

Službu měla Arlettina matka. Je dvakrát tak tlustá.

Ráno jsem se osprchovala a vzala jsem si na sebe stejné šaty. Vypotácela jsem se k autu, abych z přeplněného zadního sedadla vydolovala svůj kufřík s toaletními potřebami. Vrátila jsem se zpátky do pokoje, vyčistila jsem si zuby, ach to blaho, a přičísla jsem si vlasy. Zašla jsem si do lahůdek na rohu Wilshire a Bundy, kde jsem si dala míchaná vejce, párek, housku se žervé, kávu a čerstvou pomerančovou šťávu. Ten, kdo vynalezl snídani, to vymyslel dobře.

Vrátila jsem se zpátky do Haciendy, kde jsem našla Arlette, která mi ze dveří recepce kynula masivní paží.

Kulaťoučký obličej měla celý červený, čepeček blonďatých vlasů rozčepýřený, oči zavalené těžkými tvářemi tak, že byly téměř neviditelné. Zajímalo by mě, kdy naposledy zahlédla svůj krk. Měla jsem ji ráda, přestože mi někdy lezla na nervy.

„Někdo vás volá a působí strašně nešťastně. Řekla jsem jí, že jste pryč, ale slíbila jsem, že vás seženu.

Zaplaťpánbůh, že jste zpátky,“ vychrlila ze sebe, sotva dechu popadala, a přitom těžce supěla.

Od té doby, co Arlette zjistila, že dámské punčocháče prodávají i v nadměrných velikostech, jsem ji takhle rozrušenou neviděla. Vešla jsem do recepce s funící Arlette v patách. Zvedla jsem sluchátko, které leželo na pultě.

„Haló?“

„Kinsey, tady Nikki.“

Proč ten děs v jejím hlase, napadlo mě automaticky.

„Snažila jsem se vám včera večer dovolat,“ řekla jsem. „Co se děje? Jste v pořádku?“

„Gwen je mrtvá.“

„Ještě včera večer jsem s ní mluvila,“ řekla jsem bezbarvě. Zabila se. Ona se zabila. Do prdele, pomyslela jsem si.

„Stalo se to dnes ráno. Někdo ji přejel a ujel pryč. Právě jsem to slyšela ve zprávách. Běžela po Cabana Boulevardu a někdo do ní narazil a pak zmizel.“

„To se mi nechce věřit. Víte to určitě?“

„Na sto procent. Snažila jsem se k vám dovolat a na službě pro nepřítomné mi řekli, že jste mimo město. Co děláte v Los Angeles?“

„Musím si tady něco ověřit, ale měla bych být dnes večer zpátky,“ řekla jsem a horečně jsem přemýšlela. „Poslyšte, mohla byste se pokusit zjistit podrobnosti?“

„Můžu to zkusit.“

„Zavolejte poručíku Dolanovi na oddělení vražd.

Řekněte mu, že jsem vám řekla, abyste se zeptala.“

„Oddělení vražd,“ opakovala vylekaně.

„Nikki, je to policajt. Bude vědět, co se děje. A vlastně to vůbec nemusí být náhoda, takže zjistěte, co k tomu má co říct, a já vám zavolám, hned jak se vrátím.“

„Tak dobře,“ řekla pochybovačně. „Uvidím, co svedu udělat.“

„Díky.“ Zavěsila jsem.

„Je někdo mrtvý?“ zeptala se Arlette. „Byl to někdo, koho jste znala?“

Podívala jsem se rovnou na ni, ale byla jsem úplně mimo. Proč Gwen? Co se to děje?

Šla za mnou z recepce až k mému pokoji.

„Nemohla bych nějak pomoct? Potřebujete něco?

Vypadáte hrozně, Kinsey. Jste bledá jako stěna.“

Zavřela jsem za sebou dveře. Měla jsem před očima obraz Gwen, jak stojí na ulici, v obličeji celá bílá. Mohla to být nehoda? Shoda náhod? Věci se rozběhly příliš rychle.

Někdo začínal panikařit, a to z důvodů, které jsem ještě pořád tak docela nechápala.

Hlavou mi bleskla jedna možnost. Stála jsem jako solný sloup a promítla jsem si to znovu jako starý šot. Možná je to tak. Možná ano. Už se to brzy mělo celé ujasnit. Už to do sebe mělo zapadnout.

Hodila jsem všechno na zadní sedadlo svého auta, ani jsem se neobtěžovala se odhlásit. Arlette těch mizerných dvanáct dolarů pošlu poštou.

Cesta do Valley byla jako v mlze, vůz se automaticky pohyboval, ačkoli jsem silnici, slunci, autům ani smogu nevěnovala sebemenší pozornost. Když jsem dojela k tomu domu v Sherman Oaks, kde Lyle kladl cihly, uviděla jsem vepředu zaparkovanou jeho otlučenou dodávku. Už jsem déle nemohla ztrácet čas a nechtělo se mi hrát na schovávanou. Zamkla jsem auto a šla jsem po přístupové cestě podél strany domu dozadu. Zahlédla jsem Lylea dřív, než si on všiml mě. Nakláněl se nad hromadou cihel; seprané džíny, pracovní boty, do půl těla svlečený, s cigaretou v koutku úst.

„Lyle.“

Otočil se. Vytáhla jsem pistoli a zamířila jsem na něho.

Držela jsem ji oběma rukama, s nohama rozkročenýma, a myslela jsem to vážně. V mžiku zůstal stát na místě jako přimrazený a neřekl ani slovo.

Běhal mi mráz po zádech a vázl mi hlas, ale pistolí jsem nehnula ani o píď. „Chci od vás několik odpovědí, a to hned teď,“ řekla jsem. Všimla jsem si, že zašilhal doprava. Na zemi leželo kladivo, ale on se ani nepohnul.

„Dozadu,“ řekla jsem mu a trochu jsem popošla, až jsem se ocitla mezi ním a kladivem. Udělal, co jsem mu poručila.

Zvedl ruce vzhůru a znovu na mě upřel své bleděmodré oči.

„Nechci na vás střílet, Lyle, ale budu.“

Tentokrát poprvé nevypadal trucovitě, tajnůstkářsky či arogantně. Zíral na mě s první známkou respektu, jakou jsem u něho viděla.

„Vy jste tady šéf,“ řekl.

„Nehrajte na mě haura,“ vyjela jsem. „Nemám na to náladu. Teď se posaďte do trávy. Tamhle. A ani se nehněte, dokud vám neřeknu.“

Poslušně přešel k malému travnatému plácku, posadil se, a přitom ze mě nespouštěl oči. Bylo ticho a já jsem slyšela, jak přihlouple cvrlikají ptáci, ale vypadalo to, že jsme tam sami, což se mi hodilo. Pistoli jsem držela namířenou přesně na jeho prsa a silou vůle jsem se snažila, aby se mi netřásly ruce. Lyle mžoural do ostrého sluníčka.

„Povězte mi o Libby Glassové,“ řekla jsem.

„Já jsem ji nezabil,“ odsekl nervózně.

„O to nejde. Chci vědět, co se stalo. Chci vědět to, co jste mi ještě neřekl. Kdy jste ji viděl naposledy?“

Mlčel.

„Řekněte mi to!“

Neměl nervy jako Gwen a ani nebyl tak chytrý.

Vypadalo to, že pohled na pistoli mu pomáhá v rozhodování.

„V sobotu.“

„V ten den, co umřela, co?“

„To je fakt, ale já nic neudělal. Šel jsem k ní na návštěvu a hrozně jsme se pohádali a ona byla nešťastná.“

„Dobře. Dobře. Vynechte tu vatu. Co dál?“

Nic neříkal.

„Lyle,“ řekla jsem nervózně. Svalstvo v obličeji se mu stáhlo jako varhánky a dal se do pláče. Pateticky si zakryl tvář rukama. Dlouho si je nesundaval. Jestli jsem se pletla v tomhle, pletla jsem se ve všem. Nemohla jsem mu dát pokoj.

„Jen mi to řekněte,“ řekla jsem bezvýrazně. „Potřebuju to vědět.“

Myslela jsem, že kašle, ale věděla jsem, že to, co jsem zaslechla, jsou vzlyky. Vypadal tak uskřípnutě, křehce a drobně, jako kdyby mu bylo devět.

„Dal jsem jí prášek na uklidnění,“ zašeptal sklíčeně.

„Poprosila mě o něj, tak jsem v lékárničce našel tu flaštičku a dal jsem jí ho. Ježišmarja, já jsem jí dokonce k tomu přinesl sklenici vody. Tak strašně jsem ji miloval.“

První horečný nával ustoupil. Utíral si nemytou rukou slzy z obličeje a rozmazával si je do špinavých cákanců.

Objal se a nešťastně se pohupoval zepředu dozadu. Po kostnatých tvářích se mu znovu začaly řinout slzy.

„Pokračujte,“ vybídla jsem ho.

„Potom jsem odešel, ale protože mi bylo mizerně, vrátil jsem se, a tehdy jsem ji našel mrtvou na podlaze v koupelně.

Měl jsem strach, že najdou moje otisky prstů a budou si myslet, že jsem jí něco udělal, tak jsem je v celém bytě utřel.“

„A ty prášky na uklidnění jste vzal s sebou?“

Přikývl a přitiskl si prsty do očních důlků, jako kdyby mohl zatlačit slzy zpátky. „Spláchl jsem je do záchodu hned, jak jsem přišel domů. Tu flaštičku jsem rozbil a vyhodil jsem ji.“

„Jak jste věděl, že to bylo ono?“

„Já nevím. Prostě jsem to věděl. Vzpomněl jsem si na toho chlápka, toho ze severu, a věděl jsem, že umřel takhle.

Třeba by si ten šmejd nevzala, nebýt mě, ale jak jsme se tak zuřivě pohádali, byla hrozně naštvaná, celá se třásla. Ani jsem nevěděl, že má něco na uklidnění, dokud mě o to nepožádala, a já jsem na tom neviděl nic špatného. Vrátil jsem se tam, abych se jí omluvil.“ Zdálo se, že to nejhorší má už za sebou. Zhluboka si povzdechl a už mluvil skoro normálním hlasem.

„Co ještě?“

„Nevím. Telefon byl vypojený. Znovu jsem ho zapojil a taky jsem z něj setřel otisky,“ řekl dutě. „Nemyslel jsem tím nic zlého. Prostě jsem se musel chránit. Já bych ji neotrávil.

Já bych jí to neudělal, přísahámbohu. Neměl jsem s tím ani s ničím jiným nic společného, až na to, že jsem to tam vyčistil. Pro případ, že by tam byly nějaké otisky. Nechtěl

jsem, aby něco vedlo ke mně. A vzal jsem tu lahvičku, ve které byly ty tabletky. To jsem udělal.“

„Ale do sklípku jste se nevloupal,“ řekla jsem.

Zavrtěl hlavou.

Spustila jsem pistoli dolů. Už předtím jsem to skoro věděla, ale musela jsem si být jistá.

„Udáte mě?“

„Ne. Vás ne.“

Vrátila jsem se zpátky k autu a tupě jsem se posadila.

Tak nějak mlhavě a iracionálně mě napadlo, jestli bych tu pistoli opravdu použila. Asi ne. Jsem ostrá. Musím být pěkně ostrá, když k smrti vyděsím nějakého nebožáka.

Zavrtěla jsem hlavou a cítila jsem, jak je mi samotné do pláče. Nastartovala jsem auto a zařadila jsem. Vydala jsem se zpátky přes kopec do západního Los Angeles. Musela jsem se ještě někde zastavit a pak jsem se mohla vydat zpátky do Santa Teresy a zlikvidovat to. Myslela jsem, že teď už vím, kdo to je.

2 6

Zahlédla jsem svůj odraz v jedné ze zrcadlových stěn naproti vchodu k Haycraftovi a McNieceovi. Vypadala

jsem, jako že jsem připravená na poslední kolo: utahaná, neupravená, ústa pevně sevřená. Dokonce i Allison, v jelenicové kazajce s třásněmi na rukávcích, pohled na mě zjevně vyplašil. Její předem nacvičený úsměv recepční pohasl ze šedesáti wattů na pětadvacet.

„Musím mluvit s Garrym Steinbergem,“ řekla jsem tónem, který evidentně naznačoval, že jí na žádné kecy nenaletím.

„Je u sebe v kanceláři,“ špitla. „Víte, která to je?“

Přikývla jsem a prošla jsem lítačkami. Zahlédla jsem Garryho, jak kráčí úzkou chodbičkou ke své kanceláři a plácá se po stehně svazečkem neotevřených dopisů.

„Garry?“

Otočil se, obličej se mu při pohledu na mě rozzářil, ale pak znejistěl. „Kde jste se tu vzala? Vypadáte zničeně.“

„Přijela jsem včera večer. Můžeme si promluvit?“

„Jasně. Pojďte dál.“

Zabočil doleva do své kanceláře a srovnal komínek šanonů na židli před svým pracovním stolem. „Dáte si kávu?

Nechcete něco?“ Pohodil poštu na kartotéční skříňku.

„Ne, děkuju, ale potřebuju si ověřit jisté tušení.“

„Ven s tím,“ řekl a posadil se.

„Neříkal jste mi kdysi dávno…“

„Minulý týden,“ podotkl.

„Jo, asi tak nějak. Zmínil jste se, že účty Laurence Fifea se zakládaly do počítače.“

„Jasně, všechno jsme předělávali. Parádně to ulehčuje práci a je to taky lepší pro klienta. Hlavně, když se má sepsat daňové přiznáni.“

„A co když někdo ty účetní knihy sešvindloval?“

„Myslíte zpronevěra?“

„Stručně řečeno,“ řekla jsem ironicky. „Neprosáklo by se to hned?“

„Fofrem. Myslíte, že Fife ždímal prachy z vlastních účtů?“

„Ne,“ řekla jsem pomalu. „Myslím, že to dělal Charlie Scorsoni. To patří k tomu, na co se vás potřebuju zeptat.

Mohl shrabovat peníze z pozemků, které tehdy zastupoval?“

„Jasně. To jde udělat a není to zas tak těžké,“ řekl Garry uznale. „Ale může dát pěknou fušku na to přijít. Fakt záleží na tom, jak to provedl.“ Chvíli přemýšlel, zjevně tou představou zaujatý. Pokrčil rameny. „Například si mohl založit nějaké zvláštní konto nebo speciálně jištěný účet na všechny své pozemky, možná tak dva či tři vedlejší falešné účty v rámci tohoto celkového konta. Když přišel šek na výplatu vysoké dividendy, odepsal z něj určitá procenta z nemovitosti, které ty peníze patřily, a místo toho si je připsal na falešný účet.“

„Mohlo Libby Glassové dojít, že na tom něco nehraje?“

„To mohlo. Měla na tyhle věci nos. Musela by si ověřit výši dividend podle Moodyho knihy dividend, která udává výši té které dividendy. Jestli zjistila nějakou nesrovnalost,

mohla požádat o záznamy nebo dokumentaci, o výpisy z bankovního účtu, stornované šeky a podobně.“

„Aha, Lyle mi minulý týden říkal, že měla spoustu telefonátů, že přijel nějaký advokát, který s ní byl na večeři.

Nakonec mě napadlo, že si s ní Charlie mohl na oko začít poměr v naději, že ho bude krýt…“

„Nebo jí třeba nabídl, že se s ní šábne,“ řekl Garry.

„Proboha, a ona by to udělala?“

Garry pokrčil rameny. „Jo, kdo ví? A co on?“

Zírala jsem na desku jeho pracovního stolu. „Jo, myslím, že jo,“ řekla jsem. „Víte, on každý pořád říkal, že něco měla s nějakým advokátem ze Santa Teresy, a my všichni jsme předpokládali, že to byl Fife, protože oba umřeli stejnou smrtí. Ale jestli mám s tou zpronevěrou pravdu, pak potřebuju důkaz. Ty záznamy máte pořád u sebe doma?“

„Ne, vlastně je mám právě tady. Myslel jsem, že se na ně přes oběd mrknu. Teď pořád jím tvaroh, ale mám pocit, že se to nedá považovat za jídlo, takže jsem si řekl, že se bez něj obejdu. Přinesl jsem je sem včera a pak jsem na to neměl čas. Když jste se o tom tak zmínila, uvědomuji si, že na tom jeho účtu pracovala, než zemřela, protože poldové našli u ní doma její aktovku na dokumenty,“ řekl. Zvědavě se na mě podíval. „Jak jste se to na něho domákla?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ani nevím. Prostě mi to blesklo hlavou a sedlo to. Charlie mi říkal, že Fife byl v Los Angeles někdy v průběhu toho týdne, než zemřel, ale já si

nemyslím, že je to pravda. Řekla bych, že sem spíš Charlie jel sám a muselo to být během jednoho až dvou dní po Laurencově smrti. Libby měla ve flaštičce prášky na uklidnění a asi jí jich pár podstrčil, kdo ví, možná všechny.

To se nikdy nedovíme.“

„Ježišmarja. To zabil taky Fifea?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, já vím, kdo zabil Fifea. Podle mého odhadu v tom Charlie viděl způsob, jak se z toho dostat. Možná, že s ním Libby nechtěla spolupracovat nebo mu možná pohrozila, že ho udá. Ale ne že bychom k něčemu z toho měli nějaké důkazy.“

„To se ukáže,“ utěšoval mě. „Jestli to tam je, tak to najdeme. Dnes odpoledne se na ty účty podívám.“

„Dobře,“ řekla jsem. „To bych byla ráda.“

„Dejte pozor.“

Potřásli jsme si rukama přes stůl.

Když jsem jela zpátky do Santa Teresy, naprosto jsem odmítala myslet na Gwen. Přemýšlet o Charliem Scorsonim bylo dostatečně skličující. Měla bych si ověřit, kde byl, když

Sharon zemřela, ale on se klidně mohl odhlásit z hotelu v Denveru a odletět rovnou do Las Vegas. Na službě pro nepřítomné si mohl zjistit mou adresu, pak najít můj motel a sledovat mě do Fremontu. Myslela jsem na Sharon, na ten moment v bufetu kasina, kdy jsem myslela, že zahlédla nějakého známého. Řekla mi, že to byl šéf, který jí

oznamoval konec pauzy, ale na sto procent jsem věděla, že lže. Tehdy se tam mohl objevit právě Charlie, a když si mě všiml, stáhl se. Možná si myslela, že se objevil, aby jí zaplatil. Byla jsem si relativně jistá, že na něm vydírala peníze, ale i tohle jsem musela dokázat. Sharon musela vědět, že Fife s Libby Glassovou nikdy nic neměl. To Charlie jezdil do Los Angeles, aby se zabýval účty. Sharon musela během procesu držet jazyk za zuby, sledovala, jak se celý příběh vyvine, a čekala na svou příležitost, aby nakonec zpeněžila všechny informace, které měla. Taky bylo možné, že Charlie Scorsoni nevěděl, kde je, že jsem ho dovedla rovnou k jejím dveřím. Když jsem si dávala dohromady sled událostí, uvědomovala jsem si, že to místy zní dost fantasticky, ale cítila jsem, že jsem se vydala správným směrem, a teď jsem mohla pátrat po usvědčujících důkazech.

Pokud Charlie skutečně Gwen zabil a odjel, musely se najít důkazy, jak ho usvědčit: vlasy a vlákna na nárazníku jeho auta, které pravděpodobně utrpělo nějakou škodu, jež

se bude muset opravit; odloupnutá barva a střípky skla na Gweniných šatech. Možná i někde nějaký svědek. Bylo by bývalo mnohem moudřejší, kdyby na sebe Charlie neupozorňoval, kdyby se ovládal, držel jazyk za zuby a pěkně v teple vyčkával, jak to dopadne. Asi by bylo nemožné po všech těch letech proti němu nashromáždit potřebné důkazy. V jeho chování byla jistá arogance, dával

najevo, že si sám sobě připadá moc inteligentní a moc rafinovaný na to, aby ho chytili. Tak skvělý není nikdo.

Hlavně při tempu, jakým poslední dobou pracoval. Musel dělat chyby.

A proč se prostě nevrátit k té původní zpronevěře? Musel se to v očích Laurence Fifea zoufale snažit zamaskovat. Ale i kdyby byl odhalen, i kdyby ho chytili, nevěřila jsem, že by ho Laurence udal. Jakkoli byl Fife slizký v osobním životě, věděla jsem, že v pracovních věcech byl úzkostlivě poctivý.

Nicméně Charlie byl jeho nejlepší přítel a ti dva spolu ušli pěkný kus cesty. Mohl by Charlieho třeba varovat nebo ho praštit přes prsty, možná dokonce zrušit partnerství. Ale nemyslela jsem si, že by byl Charlie šel do vězení nebo že by ho škrtli ze seznamu advokátů. Pravděpodobně by mu to nezničilo život a asi by nepřišel o to, kvůli čemu se tak dřel, aby to získal. Laurence Fife by o něm ztratil dobré mínění a třeba by mu přestal věřit, ale to musel vědět, už když poprvé ukousl z cizího krajíce. Absurdní na celé té věci je, že v dnešní době se zločinec „s bílým límečkem“ může stát slavným hrdinou, může se účastnit televizních diskusí a psát bestsellery. Tak jaképak nervy? Společnost promine všechno kromě vraždy. Nad tímhle už šlo těžko mávnout rukou a brát to na lehkou váhu. Zatímco předtím z toho Charlie mohl vyjít s trochu pošramocenou, ale v zásadě slušnou pověstí, teď už byl v pěkném průšvihu a vypadalo to, že jde ještě víc do tuhého.

Ani jsem se nepouštěla do problému jeho vztahu ke mně.

Udělal ze mě vola, stejně jako to provedl s Libby Glassovou, ale ona ve své nevinnosti měla pro to pelešení aspoň lepší omluvu než já. Už dlouho mi na nikom tolik nezáleželo, už

dlouho jsem takhle neriskovala a už jsem do toho investovala příliš mnoho. Nezbývalo mi, než se citově obrnit a dělat, jako že nic, ale moc mi to nešlo.

Když jsem dorazila do Santa Teresy, šla jsem rovnou k sobě do kanceláře. Vzala jsem si s sebou ten paklík účtů z bytu Sharon Napierové. Poprvé mi začalo připadat, že by mohly být důležité. Prošla jsem si je s abstraktním zájmem, který mi přesto připadal zvrhlý. Byla mrtvá a mně teď připadalo obscénní zaznamenat, že si koupila luxusní prádélko, které nezaplatila, kosmetiku, boty. Účty měla měsíc nezaplacené, s upomínkami z různých drobných živností, včetně jejího vlastního účetního, chiropraktika a prodloužení průkazky z odtučňovacího sanatoria. Visa a Mastercharge na ni začaly dotírat a American Express požadoval svou úvěrovou kartu zpátky zcela polopaticky, ale mě zajímal její telefonní účet. V pásmu, do něhož patří Santa Teresa, byly tři telefonáty v měsíci březnu, počet nikterak hojný, ale výmluvný. Dva z hovorů byly k Charliemu Scorsonimu do práce, oba ve stejný den, deset minut po sobě. Třetí číslo, které volala, jsem hned nepoznala, ale mělo volací znak Santa Teresy. Podívala jsem

se do svých informací o telefonních číslech. Bylo to číslo k Johnu Powersovi domů.

Vytočila jsem Ruth, aniž bych si dovolila chviličku zaváhat. Charlie jí určitě neřekl, že jsem se s ním rozešla.

Nedokázala jsem si ho představit, jak se někomu svěřuje se svými osobními problémy. Pokud byl v práci, musela bych honem přemýšlet a nebyla jsem si jistá, co jsem mu chtěla říct. Tu informaci jsem potřebovala od ní. „Scorsoni a Powers,“ zatrylkovala.

„Ahoj, Ruth. Tady Kinsey Millhoneová,“ řekla jsem se srdcem až někde v krku. „Je tam Charlie?“

„Ahoj, Kinsey. Ne, není,“ řekla s náznakem politování vůči mé osobě. „Příští dva dny bude u soudu v Santa Marii.“

Zaplaťpánbůh, pomyslela jsem si a zhluboka jsem se nadechla. „Třeba bys mi místo něho mohla pomoct ty,“

řekla jsem. „Právě jsem se probírala v nějakých účtech pro jednu klientku a vypadá to, že s ním byla ve spojení.

Nepamatuješ si náhodou, jestli ho několikrát nevolala tak před šesti až osmi nedělemi osoba jménem Sharon Napierová? Meziměsto.“

„Jo, ta co pro něj dřív dělala. Ano, to si pamatuju. Co bys potřebovala vědět?“

„Tady z toho nemůžu dost dobře poznat, jestli s ním opravdu mluvila nebo ne. Vypadá to, že volala v pátek, dvacátého prvního března. Říká ti to něco?“

„Ale ano. Samozřejmě,“ řekla Ruth schopně. „Volala a chtěla ho k telefonu, ale on byl u pana Powerse doma.

Hrozně neodbytně trvala na tom, abych ji k němu přepojila, ale já jsem měla pocit, že bych jí neměla to číslo říct, aniž

bych se s ním poradila. Takže jsem jí řekla, ať mi zavolá za chvíli, načež jsem mu zavolala na pláž a on řekl, že je to v pořádku. Doufám, že si tě nenajala, abys ho obtěžovala nebo něco takového.“

Zasmála jsem se. „Prokristapána, Ruth, copak bych mu to mohla udělat? Viděla jsem to číslo na Johna Powerse a prostě mě napadlo, že třeba místo toho mluvila s ním.“

„To ne. Nebyl o tom víkendu ve městě. Většinou bývá kolem jednadvacátého na pár dní pryč. Mám to přímo před sebou v kalendáři. Pan Scorsoni se mu staral o psy.“

„Tak tím by se to dalo vysvětlit,“ řekla jsem nenuceně.

„Opravdu jsi mi moc pomohla. Teď už si potřebuju ověřit jedině tu cestu do Tucsonu.“

„Do Tucsonu?“ podivila se. Do hlasu se jí začaly vkrádat pochyby, ten ochranářský tón, který sekretářky někdy nasadí, když jim zničehonic dojde, že z nich někdo tahá něco, co mu nemají říct. „O co tady jde, Kinsey? Třeba bych ti mohla lépe pomoct, kdybych přesně věděla, jak to souvisí s tou tvou klientkou. Pan Scorsoni je v těchhle věcech dost striktní.“

„Ale ne, to je něco jiného. A to si můžu oťuknout sama, takže si s tím nedělej hlavu. Vždycky můžu Charliemu brnknout, až se vrátí, a zeptat se jeho.“

„No, můžu ti dát jeho telefon do motelu v Santa Marii, jestli mu chceš zavolat sama,“ řekla. Snažila se to koulet na obě strany, být mi nápomocná, pokud mé otázky byly legitimní, a pomoct Charliemu, pokud nebyly, ale v každém případě mu to všechno vyklopí. Na starou dámu byla velmi obratná.

Poslušně jsem si zapsala jeho číslo, ačkoli jsem věděla, že mu nikdy nezavolám. Zároveň jsem byla ráda, že ho mám pod palcem. Chtěla jsem jí říct, aby se o mém telefonátu nezmiňovala, ale nevěděla jsem, jak bych to dokázala, aniž

bych se prokecla. Nezbývalo mi než doufat, že se jí Charlie v nejbližší době neozve. Kdyby mu řekla, na co jsem se vyptávala, bylo by mu bleskově jasné, že mu jsem na stopě, a to by se mu ani kapku nezamlouvalo.

Zavolala jsem Dolanovi na vraždy. Byl mimo, ale nechala jsem mu tam vzkaz, jak jsem zdůraznila „důležitý“, že mi má zavolat, až se vrátí. Zkusila jsem volat Nikki na pláž a zvedla to na třetí zazvonění.

„Nazdar Nikki, to jsem já,“ řekla jsem. „Všechno v pořádku?“

„Jo. Máme se dobře. Pořád jsem se ještě úplně nevzpamatovala z toho šoku nad Gweninou smrtí, jenže

nevím, co s tím mám dělat. Nikdy jsem ji ani neznala, ale připadá mi to hrozné.“

„Získala jste nějaké podrobnosti od Dolana? Právě jsem mu zkoušela volat, ale není tam.“

„Nic moc,“ řekla. „Byl hrozně sprostý. Horší než si na něho pamatuju a moc mi toho neřekl. Až na to, že to auto, co ji přejelo, bylo černé.“

„Černé?“ řekla jsem nevěřícně. Představovala jsem si Charlieho bledě modrý mercedes a na sto procent jsem očekávala nějaký detail, který by to potvrdil. „Víte to určitě?“

„To říkal on. Detektivové asi prošli autodílny a opravny, ale zatím nemají žádnou stopu.“

„To je divné,“ řekla jsem.

„Nechcete zajít na drink? Hrozně ráda bych věděla, co se děje.“

„Možná později. Snažím se vyjasnit pár nesrovnalostí.

Řeknu vám, co ještě potřebuju. Třeba mi na to můžete odpovědět. Pamatujete se na ten dopis, co jsem vám ukazovala, který napsal Laurence?“

„Jasně ten Libby Glassové,“ skočila mi honem do řeči.

„Jo, ten. Já teď vím skoro na beton, že ten dopis napsal Elizabeth Napierové.“

„Komu?“

„To vám vysvětlím. Mám podezření, že když byl ženatý s Gwen, chodil právě s Elizabeth Napierovou. Matkou Sharon Napierové.“

„Jo, ten skandál,“ řekla. „Jasně, to klidně mohlo být.

Nikdy mi toho o tom moc neřekl. Bylo to hrozně trapné. Ten příběh znám, protože mi ho vyklopila Charlotte Mercerová, ale nikdy jsem přesně nevěděla to jméno. Panebože, to muselo být ještě v Denveru, těsně po právech.“

Zaváhala jsem. „Nenapadne vás, kdo by ještě o tom dopise věděl? Kdo k němu mohl mít přístup? Totiž, mohla to být Gwen?“

„Řekla bych, že ano,“ řekla. „Určitě Charlie. Dělal právníka pro firmu, která v tom rozvodu zastupovala manžela Elizabeth Napierové, a podle toho, co jsem slyšela, ten dopis ztopil.“

„Co ho?“

„Ukradl ho. To bude určitě on. To jsem vám nikdy neřekla, jak to dopadlo? Charlie ten dopis šlohnul, prostě zlikvidoval všechny důkazy, a oni si proto museli urovnat spor mimo soudní síň. Ona nedopadla moc dobře, ale aspoň měl Laurence pokoj.“

„Co se stalo s tím dopisem? Mohl si ho nechat sám Charlie?“

„To nevím. Vždycky jsem počítala, že ho zničil, ale mohl si ho schovat. Nikdy ho nepodezírali a myslím, že ani ten advokát toho jejího manžela na to nikdy nepřišel. Znáte

to, jak se na úřadech ztrácejí papíry. Asi za to vyrazili nějakou sekretářku.“

„Mohla něco z toho Gwen dosvědčit?“

„Copak jsem kancelář okresního státního zástupce?“

zasmála se. „Odkud mám vědět, co věděla Gwen?“

„No, ať už to bylo cokoli, teď nic neřekne,“ řekla jsem.

„Hm,“ vydechla a věděla jsem, že jí úsměv rychle tuhne na rtech. „To se mi nelíbí. To je strašná představa.“

„Zbytek vám dopovím, až se uvidíme. Jestli se k vám budu moct vypravit, napřed vám zavolám, abych věděla, že jste doma.“

„Budeme tady. Koukám, že děláte pokroky.“

„Kvaltem,“ řekla jsem.

Rozloučily jsme se, ona zmateně a já stručně.

Vyndala jsem svůj psací stroj a svěřila jsem všechno, co jsem věděla, papíru v obsažné a podrobné zprávě. Další kousek zapadl do skládačky. Ten večer, kdy došlo k tomu vloupání do sklípku, to byl Charlie, ne Lyle, kdo ten dopis podstrčil do Libbyiných věcí a doufal, že ho najdu, aby tím podpořil svou smyšlenku o „poměru“ Laurence Fifea s Libby Glassovou. Což zřejmě také vysvětlovalo, proč se klíč od jejího bytu našel na Laurencových klíčích v kanceláři.

Pro Charlieho by nebyl žádný problém je tam podstrčit.

Psala jsem dál a připadala jsem si vyčerpaná, ale odhodlaná to všechno sepsat. V duchu jsem o tom pořád uvažovala jako o pojistce, o bezpečnostním opatření, ale moc jsem

nevěděla, jak se potřebuju jistit. Třeba nijak. Třeba žádnou ochranu nepotřebuju, pomyslela jsem si. Ukázalo se, že jsem se spletla.

2 7

Dopsala jsem svou zprávu a zamkla jsem ji v šuplíku od pracovního stolu. Vyšla jsem na parkoviště, našla jsem svoje auto a vydala jsem se na sever k Charlieho domu na Missile Avenue. Ob dva vchody od něho stál dům, který se z neznámých důvodů jmenoval Poklid. Zaparkovala jsem před ním a vrátila jsem se k němu pěšky. Charlie bydlel v jednopatrovém domě se žlutě natřenou šindelovou fasádou a tmavou šindelovou střechou, vepředu s arkýřem, po straně s dlouhou a úzkou přístupovou cestou. Byl to přesně dům, který se mohl objevit v šotu před zábavným televizním pořadem pro celou rodinu, něco, co se mohlo vysílat v osm večer, kde je všechno správné a zdravé a vhodné pro děti.

Jeho auto nestálo u domu, nikde ani živáčka. Rychle jsem přešla ke garáži, a jak jsem šla, ohlížela jsem se přes rameno. Nešpehovali mě ani žádní všeteční sousedé. Když

jsem došla ke garáži, obešla jsem ji ze strany a zastínila jsem si okno, abych viděla dovnitř. Bylo tam prázdno: u zadní zdi

truhlářský ponk, starý zahradní nábytek, prach. Rozhlédla jsem se, a přitom jsem přemýšlela, čí asi bylo to černé auto a proč mu policajti ještě nejsou na stopě. Kdybych tohle dokázala objasnit, pak bych si měla o čem promluvit s Conem Dolanem. Musela jsem mít něco konkrétního.

Vrátila jsem se po cestě zpátky do svého auta a seděla jsem tam, což je má oblíbená činnost. Stmívalo se. Podívala jsem se na hodinky. Vylekalo mě, že je šest čtyřicet pět.

Zoufale jsem toužila po sklenici vína a rozhodla jsem se, že pojedu dál k Nikki. Říkala, že bude doma. Otočila jsem auto, přičemž jsem přejela plnou čáru, a jela jsem po Missile Avenue zpátky k dálnici směrem na sever. Sjela jsem u La Cuesty a vydala jsem se k pláži přes Hortonskou rokli, rozlehlou plochu, které se říká „luxusní obytná zástavba“.

Dříve to tam patřilo jedné rodině, ale teď je Hortonská rokle rozdělena na parcely, v ceně milión dolarů za jednu, aby měli zbohatlíci kde bydlet. V Santa Terese se Montebello považuje za „staré peníze“ a Hortonská rokle za „nové“, ale v zásadě to rozdělení nikdo nebere vážně. Prachy jsou prachy a všichni dobře víme, co to znamená. Cesty přes Hortonskou rokli jsou úzké a klikaté, s bujným stromovím.

Některé domy jsou tady vidět od silnice, kdežto v Montebellu ne, což byl jediný rozdíl, kterého jsem si všimla.

Vyjela jsem na Oceánskou dálnici a zahnula jsem doleva.

Cesta vedla podél útesů, kde je spousta elegantních

nemovitostí zasunutých v cípech pevniny, která leží mezi silnicí a strmými srázy.

Projela jsem kolem domu Johna Powerse a skoro jsem ho nepoznala, protože minule jsem k němu přijela z druhé strany. Když jsem zahlédla střechu, která byla téměř na stejné úrovni se silnicí, bleskla mi hlavou myšlenka, dupla jsem na brzdu a zastavila na kraji cesty. Chvíli jsem seděla a srdce mi vzrušeně bušilo. Vypnula jsem zapalování a zastrčila jsem si do džínů svou automatickou pistoli. Z

kastlíku jsem vyndala baterku. Rozsvítila jsem ji. Svítila dobře. Tenhle úsek byl osvětlen jen několika málo pouličními lampami. Ty, které jsem mohla vidět, byly ornamentální, vypadaly ponuře a rozmazaně jako na litografii a vrhaly nanicovaté kotouče světla, které sotva přesvítilo tmu. Vystoupila jsem z auta a zamkla ho.

žádné chodníky tam nebyly, jen popínavý břečťan podél cesty. Domy byly daleko od sebe, oddělené zalesněnými pozemky, kde teď cvrkali cvrčci a jiný noční zpěvavý hmyz.

Vrátila jsem se zpátky po cestě k Powersovu domu. Kolem něj nebyly vůbec žádné domy. Široko daleko žádné auto.

Zastavila jsem se. Nikde v domě se nesvítilo. Šla jsem po příjezdové cestě a svítila jsem si baterkou. Napadlo mě, jestli je Powers pořád ještě pryč, a pokud ano, kde jsou ti psi. Pokud měl Charlie být dva dny v Santa Marii, nenechal by je bez dozoru.

Noc byla tichá, oceán burácel opakovaným hřměním jako blížící se bouřka. Na zamlženém nočním nebi byl jen nepatrný srpeček měsíce. Taky bylo lezavo, ve vzduchu bylo cítit vlhko a bujná vegetace. Baterka ohraničovala úzkou stezičku na cestě. Nečekaně svým kotoučem ozářila bílou branku přístřešku pro auta. Za ní předkem ke mně stálo auto Johna Powerse a dokonce i z místa, kde jsem stála, bylo vidět, že je černé. Nepřekvapilo mě to. Bílý plaňkový plůtek, který tvořil branku, byl zamčený na visací zámek, ale já jsem se kolem něj protáhla na levou stranu přístřešku směrem k přední straně domu. Posvítila jsem si na auto. Byl to lincoln. Nedokázala jsem říct, z jakého roku, ale nebyl starý. Zkontrolovala jsem blatník na levé straně. Byl v pořádku. Cítila jsem, jak mi hrůzou začalo tupě bušit srdce.

Z pravé strany byl blatník odřený, přední světlo vysypané, kovový obrubník zkřivený a vytržený, nárazník lehce promáčknutý. Snažila jsem se nemyslet na Gwenino tělo v okamžiku srážky. Dokázala jsem si představit, jak muselo vypadat.

Zaslechla jsem prudké zaskřípění brzd na horní cestě a vysoký hvízdavý zvuk rychle couvajícího auta. Když zajelo k domu, nečekaně se rozzářilo jasné světlo. Automaticky jsem se schoulila a zhasla jsem baterku. Jestli to je Charlie, je po mně. Zahlédla jsem něco modrého. Do prdele. Volal Ruth. Vrátil se. Věděl to. Přední světla mercedesu mířila přímo do přístřešku. Před naprostým odhalením mě chránilo

jedině Powersovo auto. Zaslechla jsem, jak bouchly dveře od auta a dala jsem se na útěk.

Běžela jsem přes zahradu, přes drsnou pokosenou trávu.

Za mnou se dlouhými skoky hnali psi a téměř neslyšně přitom našlapovali. Rozběhla jsem se po úzkých dřevěných schodech k pláži. Po ostrém svitu automobilových světel jsem skoro nic neviděla. Překročila jsem schod, poslepu jsem zavrávorala a napůl jsem sklouzla na další. Jen pár metrů nade mnou vrčeli psi, kteří se už s funěním pustili dolů a drápy jim skřípaly o schody. Otočila jsem se za sebe nahoru. Ten černý mi stál rovnou nad hlavou. Aniž bych o tom vůbec přemýšlela, natáhla jsem se po jeho dlouhé, kostnaté přední noze, popadla jsem ji a prudce jsem s ní škubla. Pes překvapeně vyštěkl. Pošťouchla jsem ho dopředu, až jsem ho skoro shodila dolů ze strmého skalnatého pobřeží. Ten druhý čokl, pětadevadesátilibrový posera, opatrně sestupoval se schodů a přitom úzkostně vyl.

Skoro jsem ztratila rovnováhu, ale vyrovnala jsem to a přede mnou se dolů do tmy řítila sesutá půda. Slyšela jsem, jak se ten černý pes sápe na stěnu útesu, ale asi se neměl čeho zachytit, protože pořád nervózně pobíhal sem tam.

Posledních pár stop jsem sklouzla dolů, a když jsem dopadla do měkkého písku, skoro jsem se svalila na bok. Pistole mi vyskočila z ruky a já jsem se zoufale hrabala po čtyřech, dokud jsem v prstech opět nesevřela její pažbu. Baterka byla dávno pryč. Ani jsem se nepamatovala, kdy jsem ji upustila.

Ten černý čokl už se ke mně zase hnal. Počkala jsem, až byl skoro na mně, načež jsem zvedla nohu, zákeřně jsem ho kopla a přitiskla jsem mu pistoli k hlavě. Vyštěkl. Prostě nebyl nikdy vycvičený útočit. Měla jsem výhodu, protože já jsem věděla, že je pro mě nebezpečný, zatímco on si teprve začínal uvědomovat, jak jsem proradná. Se štěkotem zacouval. Rychle jsem se rozhodla. Na sever podél pláže se strmé útesy táhly celé míle a přerušovala je pouze Harleyova pláž, která byla příliš odříznutá na to, aby mi mohla poskytnout útočiště. Na severu mi blokoval cestu pes. Pláž

po mé pravé straně ubíhala někam za město, což nemohlo být dál než pár mílí. Začala jsem ustupovat dozadu, pryč od toho psa. Stál tam se skloněnou hlavou a zuřivě štěkal. Vlny mi už šplouchaly přes boty, takže jsem začala zvedat nohy a s námahou jsem se vlekla vlnobitím. S pistolí vztyčenou vzhůru jsem se otočila. Už jsem se začínala brodit. Pes pobíhal sem tam a občas zaštěkal. Další velký příval vln se mi roztříštil o kolena a po pás mě zmáčel, až jsem se z chladu zajíkla překvapením. Když jsem se otočila dozadu, hrklo ve mně strachy, protože jsem na vrcholku útesu zahlédla Charlieho. Před domem teď bylo rozsvíceno, jeho velké tělo bylo vymodelované stínem světel, obličej bez výrazu. Zíral dolů rovnou na mě. Vrhla jsem se dopředu, skoro jsem sebou mrštila do hluboké vody, která mi sahala po pás, a trmácela jsem se ke skalám na nejjižnějším cípu pláže. Dosáhla jsem na kamení, kluzké a ostré, žulovou

hmotu, která se odtrhla od útesu a skutálela se do moře. Jak jsem se tak přes ně hrabala, bránily mi v pohybu promáčené džíny, které se mi lepily na nohy, boty ztěžklé nasáklou vodou, bránila mi pistole, které jsem se neodvažovala vzdát.

Pod nohama jsem střídavě cítila řídké bahýnko a ježaté korýše. Jednou jsem uklouzla a něco se mi přes džíny zabodlo přímo do kolena. Ale štvala jsem se dál, až jsem se zase dostala na ztvrdlý písek, kde se pláž mírně rozšiřovala.

U zatáčky už Powersův dům nebylo vidět. Ani žádného z těch čoklů. Věděla jsem, že tak daleko mi nemohou zůstat na stopě, i kdyby se o to pokusili, ale nebyla jsem si jistá, co Charlie. Nevěděla jsem, jestli sešel po dřevěných schodech a sledoval mě podél pláže nebo jestli prostě vyčkával. S

hrůzou jsem se ohlédla, ale kopec vyčníval tak, že rovnoměrně zastiňoval světlo. Stačilo, aby se Charlie vrátil zpátky do svého auta. Kdyby se vydal souběžně se mnou, mohl mi na konci snadno odříznout cestu. Nakonec bychom se oba dva dostali na Ludlowskou pláž, ale já bych nemohla zpátky. Harleyova pláž byla horší, příliš vzdálená od pouličních lamp a pomoci ze strany místních. Začala jsem soustředěně běžet, aniž bych tušila, jak daleko se ještě musím dostat. Mokré šaty se na mě přilíply, lepkavé a studené, ale já jsem si dělala starosti hlavně o svou pistoli.

Už mně jednou upadla, když jsem přelézala přes kameny, málem do vody. Nezdálo se mi, že by se namočila, ale jistě jsem to nevěděla. Teď už jsem viděla o něco lépe, ale pláž

byla zaneřáděná kamením a mořskou trávou. Modlila jsem se, abych si nepodvrkla kotník. Kdybych nemohla běžet, pak si mě Charlie mohl najít i při svém tempu, a nemohla bych mu uniknout. Ohlédla jsem se: vidět ho nebylo a zvuky maskoval příboj rozbíjející se o skály. Nemyslela jsem si, že tam je. Jakmile se jednou dostanu na Ludlowskou pláž, musí tam být nějací jiní lidé, projíždějící motoristé. Dokud jsem běžela, držela jsem svůj strach na uzdě a adrenalin přehlušoval jakýkoli vjem kromě potřeby uniknout. Vítr se uklidnil, ale bylo chladno a já jsem byla promáčená až do poslední nitky.

Pláž se zase zužovala, až jsem zjistila, že běžím v mělké vodě a čvachtám se ve zpěněných vlnách. Snažila jsem se zorientovat, ale takhle daleko jsem nikdy nebyla. Nalevo od sebe jsem zahlédla dřevěné schodiště, které se klikatilo vzhůru po útesu. Na pozadí tmavých houštin vegetace přirostlé ke skále vypadalo jeho větrem ošlehané zábradlí bíle. Přejela jsem po té lince vzhůru očima. Odhadla jsem, že je to Přímořský park, který se táhl podél útesu.

Parkoviště. Za silnicí domy. Chytla jsem se zábradlí a pustila jsem se nahoru. Jak jsem stoupala, bolela mě kolena a ztěžka jsem dýchala. Když jsem vyšla až nahoru, vykoukla jsem přes zábradlí a znovu se mi zatajil dech.

Stál tam zaparkovaný Charlieho 450 SL a světly přejížděl plot. Ucukla jsem dozadu a s mňoukavým zvukem v hrdle, který jsem nebyla s to ovládnout, jsem se pustila

zpátky dolů po schodech. Trhaně jsem dýchala a na prsou mi jen hořelo. Když jsem zase dopadla na písek, běžela jsem zrychleným tempem dál. Písek teď byl rozvláčný, příliš měkký, takže jsem se dala doprava, kde jsem hledala vlhký písek, který byl tvrdý. Aspoň mi teď začínalo být tepleji, jak se mokré šaty třely a z pramenů vlasů, zašmodrchaných solí, mi skapávala voda. Levé koleno mě pálilo a cítila jsem, jak mi skrz nohavici prosakuje cosi teplého. Tentokrát pláž

nezatarasilo kamení, ale hrůzně strmý útes, který jako kousek ukrojeného koláče klínovitě vybíhal do černého moře. Brodila jsem se vlnami, a když jsem obcházela ohyb, cloumal mnou spodní proud. Přímo přede mnou byla vidět Ludlowská pláž. Úlevou jsem se skoro rozplakala. S bolestí jsem se znovu rozběhla a snažila jsem se udržovat tempo, které jsem dokázala snést. Už jsem rozeznávala světla, tmavé skvrny palmoví proti šedému nebi. Zpomalila jsem do poklusu a snažila jsem se zatajit dech. Když jsem se konečně zastavila, předklonila jsem se. V ústech jsem měla vyprahlo, po obličeji se mi řinul pot či slaná voda. Tváře jsem měla v jednom ohni a oči mě pálily. Hřbetem ruky jsem si otřela ústa a šla jsem dál, tentokrát krokem. Už se do mě zase vkrádal strach, až mi srdce začalo bušit do žeber.

Tento úsek pláže byl mírný a čistý, vypadal světle šedě a nalevo se rozšiřoval až do míst, kde vysoký útes nakonec ustoupil v mírný kopec, který se svažoval až k písčité rovině. Za ní jsem viděla rozlehlé parkoviště a za ním ulici,

dobře osvětlenou, pustou a lákavou. Park u pláže se zavíral v osm, z čehož jsem usuzovala, že parkoviště bude zřejmě zahrazené a zamčené. Přesto mnou pohled na Charlieho modrý mercedes otřásl, na to jediné vozidlo na celém tom pustém asfaltovém prostranství. Světla měl rozsvícená, zamířená dopředu k palmám. Nemohla jsem nijak přeběhnout přes písek na ulici, aniž by mě zpozoroval. Tma, která se předtím zdánlivě rozestoupila, mi teď připadala jako závoj. Nemohla jsem zřetelně vidět. V tom kouřovém přívalu tmy jsem nedokázala nic rozeznat. Pouliční lampy z této vzdálenosti působily nemístně, výstředně a krutě, protože nic neosvětlovaly a jen označovaly cestu do bezpečí, kam jsem já nemohla doběhnout. A kde byl on? Seděl v autě, šmejdil očima po parku a čekal, až se na něj vrhnu?

Nebo byl venku mezi palmami mnohem blíž k pláži?

Vydala jsem se znovu napravo a brodila jsem se oceánem. Z ledové vody mi tuhla v žilách krev, ale vlekla jsem se dál a vlny mi šplouchaly do kolen. Tady ve vodě mě půjde hůř zpozorovat, a pokud jsem neviděla já jeho, aspoň nemohl vidět on mě. Když jsem byla dost daleko od břehu, přikrčila jsem se a napůl jsem šla, napůl plula zvířenými hlubinami za zpěněným příbojem. Za každou cenu jsem držela pistoli nad vodou. Tím jsem byla posedlá, navzdory bolavé ruce a zdřevěnělým prstům. Vlasy mi splývaly před očima jako mokrá gáza. Sledovala jsem pláž, skoro nic jsem neviděla a pátrala jsem po Charliem. Světla auta pořád

rozsvícená. Nic. Nikde nikdo. Dostala jsem se skoro dvě stě yardů doleva až k nejzazššímu konci parkoviště, skoro na úroveň prodejního stánku: maličké oázy z palem a piknikových stolků, popelnic a veřejných telefonů. Postavila jsem nohy na dno, abych se napřímila, ale pořád jsem se držela napravo. Mohl být kdekoli, stát v jakémkoli stínu.

Brodila jsem se k mělčině. Vlny mi napřed narážely na kolena, potom mi přebíhaly přes boty. Konečně jsem znovu šla po mokrém písku. Rychle jsem se blížila k parkovišti a napínala jsem ve tmě zraky, abych ho zahlédla. Na všech místech najednou mě hledat nemohl. Přikrčila jsem se a sjela jsem pohledem doleva. Teď, když jsem byla donucena k nehybnosti, mě zachvátil strach tam, kde mě předtím opustil.

Plíce jsem měla jako kus ledu, puls mi bušil až v krku.

Vyklouzla jsem z mokrých džínů a bot, lehce, neslyšně.

Prodejní stánek jsem měla rovnou před nosem: připosraženou stavbu z tvárnic, s okny zabedněnými na noc.

Popošla jsem doprava práškovitým pískem, do něhož jsem se zabořila až po kotníky, takže jsem se na souši musela namáhat víc než ve vodě. Vyskočila jsem. Byl tam, jen kousíček vlevo ode mě. Znovu jsem se přikrčila a říkala jsem si, nakolik je mě asi vidět. Natáhla jsem se na břicho a na loktech jsem se posunovala dopředu. Doplazila jsem se do temného stínu palem, které dokonce i v tuto hodinu vrhaly proti šedé noci jasné stíny. Nakoukla jsem doleva a znovu jsem ho tam zahlédla. Měl na sobě bílou košili a

tmavší kalhoty. Zmizel do stínu a prošel do palmového hájku, kde byly rozestavěné piknikové stolky. Oceán za mnou byl ztlumený, syčící kulisa pro naši hru na kočku a myš. Napravo ode mě stála protáhlá plechová popelnice, po prsa vysoká, se sklápěcím kovovým víkem. Vtom jsem zaslechla, že Charlieho auto nastartovalo, a překvapeně jsem se ohlédla dozadu. Třeba odjíždí. Třeba si řekl, že mě propásl, a teď jede pryč, aby mně zkřížil cestu o kus dál na pláži. Když zacouval, aby se otočil, vrhla jsem se k popelnici, jediným trhnutím jsem nadzvedla víko a přes plechový okraj jsem se přehoupla do drti z papírových kelímků, vyhozených igelitek a smetí. Zadkem jsem si tam prorazila místo, bosýma nohama jsem se zabořila do odpadků a přitom jsem odporem krčila nos. Pravou nohou jsem se dotýkala čehosi studeného a rozplizlého a odpadky pode mnou byly zteplalé jako hromada kompostu, v níž to bakteriemi jen doutná. Trochu jsem se pošoupla nahoru a přes rameno jsem vykoukla škvírou zpod kovového víka, které trochu nadzdvihovala hora napresovaných odpadků.

Přibližovalo se ke mně Charlieho auto a jeho přední světla se zařezávala přímo do mého úkrytu. Přikrčila jsem se a srdce mi bušilo, až mi oči lezly z důlků.

Vystoupil z auta, ale světla nechal rozsvícená. Z místa, kde jsem se choulila, jsem pořád ještě viděla proužek světla.

Zabouchl dvířka od auta. Slyšela jsem, jak jeho kroky skřípají po betonu.

„Kinsey, já vím, že tady někde jsi,“ řekl.

Snažila jsem se nehýbat. Snažila jsem se nedýchat.

Ticho.

„Kinsey, mě se nemusíš bát. Copak to proboha nevíš?“

Měl naléhavý, laskavý, přesvědčivý a uražený tón.

To jsem si to všechno jen vymýšlela? Zněl stejně jako vždycky. Ticho. Zaslechla jsem, jak se jeho kroky vzdalují.

Pomalu jsem se vyhoupla nahoru a vykoukla jsem škvírou ven. Stál deset stop ode mě, hleděl k oceánu, nehybný, s odvrácenou tváří. Sotva se vydal zpátky, hned jsem se stáhla. Slyšela jsem blížící se kroky. Schoulila jsem se a třesoucíma rukama jsem vysunula nahoru pistoli. Třeba jsem blázen. Třeba ze sebe dělám vola. Hru na schovávanou jsem nenáviděla. Jako dítě jsem ji nikdy neuměla. Kdykoli se ke mně někdo přiblížil, vždycky jsem hned vyskočila ven, protože se mi z toho napětí chtělo čůrat. Cítila jsem, jak se mi do očí derou slzy. Ježišmarja, ne teď, napadlo mě horečnatě. Strach byl jako pronikavá bolest. Při každém zabušení mě srdce bolelo tak, že mi krev hučela v uších. On to určitě zaslechl. On určitě věděl, kde jsem.

Nadzvedl víko. Paprsky světel se odrážely od jeho zlatavých tváří. Podíval se na mě. V pravé ruce měl řeznický nůž s desetipalcovou čepelí.

Odpráskla jsem ho.

Policie v Santa Terese provedla krátké šetření, ale nakonec nevznesla žádné obvinění. Složka o Laurenci Fifeovi obsahuje zprávu, kterou jsem zaslala šéfovi Úřadu pro informace a vyšetřovací služby ohledně výstřelu ze své střelné zbraně, přičemž jsem jednala „v souladu se svým povoláním“. Je tam i kopie šeku, který jsem Nikki poslala zpátky za nepoužitou část z oněch 5 000 dolarů, které uložila na mé konto. Celkem jsem za služby, prokázané během těch šestnácti dnů, dostala zaplaceno 2 978 dolarů 25

centů. Řekla bych, že to bylo dostatečně spravedlivé. Ta střelba mě přesto stále straší v hlavě. Dostala jsem se na jednu loď s vojáky a maniaky. Nikdy jsem nikoho nechtěla zabít. Ale tohle by taky možná řekla Gwen i Charlie.

Dostanu se z toho, to je jasné. Za týden nebo za čtrnáct dní se už zase budu moct pustit do práce, ale už nikdy nebudu stejná jako dřív. Člověk má pořád snahu zařídit si jednoduchý život, ale nikdy to nejde, až nakonec to jediné, co mu zbude, je on sám.

S úctou

Kinsey

Millhoneová

/B J AK O B ĚS /

P R O S T E V E N A ,

K T E R Ý J E M I O P O R O U

P R O L O G

Když už je po tom, samozřejmě by se člověk kopal za všechno, co tenkrát neviděl. Prostě soukromá detektivní škola „Kdybych to byl věděl“. Jmenuji se Kinsey Millhoneová a většina mých zpráv začíná stejně. Začínám prohlášením o tom, kdo jsem a co dělám, jako by těch pár neměnných základních faktů dávalo smysl všemu, co následuje.

Krátce: jsem žena, věk dvaatřicet, žiju sama, na volné noze. Ve dvaceti jsem prošla policejní akademií a po ukončení jsem nastoupila na policejním oddělení v Santa Terese. Už si ani nevzpomínám, jak jsem si to zaměstnání představovala, než jsem do něho nastoupila. Zřejmě jsem měla mlhavé idealistické představy o zákoně a pořádku: na jedné straně dobří chlapi, na druhé špatní, občas nějaké to vystoupení před soudem, kde budou chtít dosvědčit, kdo je kdo. Všichni špatní chlapi pak půjdou do vězení a my budeme žít v bezpečí. Za nějaký čas jsem pochopila, jak jsem byla naivní. Deptaly mě restrikce a deptalo mě, že se tenkrát na policajtky každý díval napůl zvědavě, napůl

pohrdavě. Nechtělo se mi mařit čas tím, že se budu hájit proti „dobromyslným“ urážkám nebo že budu muset znovu a znovu dokazovat, jak jsem tvrdá. Neplatili mi tolik, abych to všechno snášela, a tak jsem vypadla.

Dva roky jsem zkoušela různá zaměstnání, ale žádné mě tak netáhlo. Ať je policejní práce, jaká chce, přece jen k ní občas patří vzrušení ze života na krajíčku smrti. Navykla jsem si na zvýšený adrenalin a nemohla jsem se vrátit k všednímu životu.

Po čase jsem nastoupila u soukromé detektivní firmy a další dva roky jsem se učila, jak se to dělá. Pak jsem si otevřela vlastní kancelář s řádnou licencí a vkladem. Už tak žiju pět let a dává mi to skromnou obživu. Jsem dnes moudřejší, než jsem bývala, i zkušenější, ale pořád platí, že když se na židli za stolem proti mně posadí zákazník, nikdy nevím, co z toho bude.

1

Byla jsem to dopoledne v kanceláři sotva dvacet minut, otevřela jsem francouzské okno na balkón v prvním patře, aby se vyměnil vzduch, a zapnula jsem kávovar. Byl červen v Santa Terese, a to znamená studenou ranní mlhu a

zamžené odpoledne. Ještě nebylo devět. Právě jsem probírala včerejší poštu, když se ozvalo zaklepání na dveře a dovnitř vplula žena.

„Výborně. Jste tady,“ řekla. „Vy jste určitě Kinsey Millhoneová. Já jsem Beverly Danzigerová.“

Podaly jsme si ruce a ona se hned posadila a začala se hrabat v kabelce. Našla balíček cigaret s filtrem a jednu vytřepala.

„Doufám, že vám nebude vadit, když si zakouřím,“ řekla a zapálila si bez čekání na odpověď. Vdechla a pak zhasila zápalku vyfouknutým kouřem. Nedbale se přitom rozhlížela po popelníku. Sundala jsem ho z kartotéční skříně, oprášila a podala jí ho. Přitom jsem jí nabídla kávu.

„Ale jistě, proč ne?“ zasmála se. „Stejně už mám po ránu zvednutý tlak, tak co na tom. Právě jsem přijela z Los Angeles. V dopravní špičce. Páni!“

Nalila jsem jí hrneček kávy a rychle jsem si ji prohlédla.

Podle mého odhadu jí bylo ke čtyřiceti; drobná, energická, upravená. Vlasy leskle černé a úplně rovné. Ostříhané pravoúhle a dokonale sestřižené, takže jí rámovaly obličejík jako koupací čepice. Měla jasně modré oči, černé řasy, čistou pleť jen s náznakem líčidla vysoko na lícních kostech.

Měla na sobě bleděmodrý bavlněný svetřík s lodičkovým výstřihem a bleděmodrou popelínovou sukni. Kabelku z kvalitní kůže, měkkou a poddajnou, s několika kapsami na zip. Bůh ví, co v nich nosí. Nehty měla dlouhé a špičaté,

sytě růžově nalakované, a na prstě snubní prsten posázený rubíny. Vyzařovala z ní sebejistota a jakási nedbalá stylovost jako z tradičně zabaleného dárku z nóbl obchodního domu, kde to patří k pozornosti podniku.

Zavrtěla hlavou, že nechce smetanu ani cukr, takže jsem si dolila hrnek polosmetanou a šla k věci.

„S čím vám mohu pomoci?“

„Doufám, že mi najdete sestru,“ řekla.

Opět zalovila v kabelce. Vytáhla adresář, psací soupravu z růžového dřeva a dlouhou bílou obálku. Rozložila to na kraji mého stolu. Nikdy jsem neviděla nikoho tak zaujatého sebou samým, ale mělo to svůj půvab. Pak se na mě rychle usmála, jako by to věděla. Otevřela adresář a rozevřený jej obrátila ke mně. Růžovým konečkem prstu ukázala na jeden záznam.

„Budete si chtít poznamenat adresu a telefonní číslo,“

řekla. „Jmenuje se Elaine Boldtová. Má byt na Via Madrina a to druhé je její adresa na Floridě. Každý rok tráví několik měsíců v Boca.“

Byla jsem trochu zmatená, ale poznamenala jsem si adresy, zatímco ona vytahovala z dlouhé bílé obálky nějaký zřejmě právnický dokument. Krátce se do něj začetla, jako kdyby se obsah mohl za ten čas, kdy jej neviděla, změnit.

„Jak dlouho je nezvěstná?“ zeptala jsem se.

Beverly Danzigerová na mě nejistě pohlédla. „Já ani nevím, jestli je vlastně nezvěstná. Prostě nevím, kde je, a

potřebuji dát podepsat tyhle papíry. Vím, že to zní hloupě.

Má právo jen na devátý podíl a asi to nevydá na víc než na dva tři tisíce dolarů, ale peníze se nemohou rozdělit, dokud nebudeme mít její notářsky ověřený podpis. Podívejte se sama.“

Vzala jsem dokument a přečetla obsah. Sepsala jej advokátní firma v Columbu v Ohiu a bylo to samé jelikož a poněvadž a dohromady to říkalo, že nějaký Sidney Rowan zemřel a různí vyjmenovaní lidé mají nárok na podíl z jeho majetku. Beverly Danzigerová byla uvedena jako třetí, s adresou v Los Angeles a Elaine Boldtová byla čtvrtá, s adresou tady v Santa Terese.

„Sidney Rowan byl vzdálený bratranec,“ pokračovala sdílně. „Myslím, že jsem ho nikdy neviděla, ale dostala jsem tohle oznámení a předpokládám, že Elaine také. Podepsala jsem formulář, dala notářsky ověřit, odeslala a už jsem na to nemyslela. Z průvodního dopisu vidíte, že se to stalo před půl rokem. A najednou mi před týdnem volá ten advokát…

jak že se jmenuje?“

Mrkla jsem do dokumentu. „Wender.“

„Správně. Nevím, proč mi to vypadává. Nicméně mi volala kancelář pana Wendera, že se jim Elaine neozvala.

Pochopitelně jsem usoudila, že jako obvykle odjela na Floridu a prostě se neobtěžovala dát si posílat poštu.

Obrátila jsem se tedy na správcovou jejího zdejšího bytu.

Nedostala od Elaine zprávy už kolik měsíců. Tedy nejdřív ano, ale poslední dobou ne.“

„Zkoušela jste jí volat na Floridu?“

„Prý to několikrát zkoušel advokát. Zřejmě u ní bydlela nějaká přítelkyně a pan Wender jí nechal své jméno a číslo, ale Elaine mu nezavolala. Tillie dopadla stejně.“

„Tillie?“

„Správcová domu, kde Elaine bydlí trvale. Tillie jí posílala poštu a říká, že jí Elaine obvykle pošle zhruba co dva týdny zprávičku, ale už od března nic nedostala. Víte, je to vlastně otrava, ale nemám čas ji shánět sama.“ Beverly naposled zatáhla z cigarety a uhasila ji několikerým ťuknutím.

Ještě jsem si dělala poznámky, ale asi mi bylo ve tváři vidět nedůvěru.

„Co je? Vy takové práce neděláte?“

„Jistě, ale beru třicet dolarů za hodinu plus výdaje. Jestli jde jen o dva tři tisíce dolarů, nevím, jestli vám to za to stojí.“

„Mám v úmyslu nechat si to proplatit z Elainina podílu, když nám nadělala tyhle starosti. Všechno stojí, dokud nebudeme mít její podpis. Musím říct, že je to pro ni typické. Taková byla celý život.“

„Co když budu muset letět na Floridu? I kdybych vám počítala jen polovičku své obvyklé sazby za cestování, bude vás to stát majlant. Podívejte se, paní Danzigerová –“

„Beverly, prosím.“

„Dobře, Beverly. Nechci vás odrazovat, ale ve vší poctivosti mi to připadá jako něco, co byste mohla vyřídit sama. Ráda vám dokonce poradím, jak to udělat.“

Beverly se na mě usmála, ale byl to tvrdý úsměv, a já si konečně uvědomila, že je zvyklá prosazovat svou. Oči se jí rozšířily a byly jako z porcelánu, modré a neprostupné jako sklo. Černé řasy mechanicky mžikaly.

„Nejsme s Elaine v nejlepších vztazích,“ řekla uhlazeně.

„Mám pocit, že jsem tomu věnovala už tak dost času, ale slíbila jsem panu Wenderovi, že ji najdu, aby bylo možné vyřídit pozůstalost. Jeho tlačí ostatní dědici a on tlačí mě.

Mohu vám dát zálohu, jestli chcete.“

Už zase hrabala v tašce. Tentokrát vylovila šekovou knížku. Rozšroubovala pero z růžového dřeva a zahleděla se na mě.

„Bude stačit sedm set padesát dolarů?“

Sáhla jsem do spodní zásuvky. „Sepíšu smlouvu.“

Odnesla jsem šek do banky a pak jsem si došla na parkoviště za kanceláří pro auto a odjela na adresu Elaine Boldtové na Via Madrina. Nebylo to daleko ze středu města.

Počítala jsem, že je to běžná věc, kterou za pár dní vyřídím, a s lítostí jsem si říkala, že budu muset nakonec vrátit polovičku peněz, které jsem právě uložila. Vlastně jsem ani neměla nic moc jiného na práci, obchody vázly.

Okolí domu, kde bydlela Elaine Boldtová, tvořily skromné bungalovy z třicátých let s vtroušenými obytnými bloky. Dřevěné a štukové domečky zatím převládaly, ale jeden po druhém je zabírali podnikatelé. Stěhovali se sem chiropraktikové a dentisté se slevou, kteří byli ochotní vás uspat, abyste netrpěli při čištění zubního kamene. UMĚLÉ

CHRUPY NA POČKÁNÍ, NA ÚVĚR. Toho bych se bála.

Co vám udělají, když nepošlete splátku na horní zuby?

Zatím byla oblast ještě poměrně nedotčená, důchodci tvrdošíjně stavěli opory ke svým hortenziím –, ale realitní syndikáty je nakonec všechny pokosí. V Santa Terese je spousta peněz a hodně z nich se věnuje na zachování určitého „charakteru“ města. Nejsou tu blikající neónové reklamy ani chudinské čtvrti, ani tu nekazí krajinu dýmající tovární komplexy. Všude štuk, červené taškové střechy, buganvílie, vyřezávané trámy, cihlové zídky, klenutá okna, palmy, balkóny, kapradí, vodotrysky, promenády a kvetoucí rostliny. Spousta historických rekonstrukcí. Je to všechno podivně zneklidňující, tak svěží a pěstěné, že si pak člověk jinde těžko zvyká.

Když jsem dorazila k bydlišti Elaine Boldtové, zaparkovala jsem před domem, zamkla vůz a pak jsem si to tam chvilku prohlížela. Byl to zajímavý blok. Budova sama měla tvar podkovy s širokými křídly otevřenými do ulice, dvě poschodí, dole parkovací plocha, zvláštní kombinace moderny a pseudošpanělského stylu. Podél průčelí se táhlo

podloubí a balkóny, vysoká vrata z tepaného železa se otvírala do nádvoří s vysázenými palmami, ale boky a zadní část budovy byly ploché a nezdobené, jako by dal architekt obyčejné lepenkové krabici středomořský nátěr a nahoru přilepil řádku červených tašek, aby naznačil střechu, která tam není. I palmy vypadaly jako vyřezané z lepenky a podepřené tyčkami.

Prošla jsem nádvořím a octla jsem se v prosklené předsíni s řádkou schránek a zvonků napravo. Vlevo jsem viděla za dalšími skleněnými dveřmi, které se zřejmě zamykaly, několikerý dveře od výtahu a východ na požární žebřík. Po celém vstupním prostoru byly umělecky naaranžované veliké rostliny v květináčích. Přímo přede mnou vedly dveře na dvůr, kde jsem zahlédla bazén obklopený jasně žlutými plátěnými lehátky. Zkontrolovala jsem si jména nájemníků, vyražená na proužcích umělé hmoty a přilepená vedle jednotlivých zvonků. Bylo tam čtyřiadvacet bytů. Správcová, Tillie Ahlbergová, měla byt číslo l. Byt číslo 9 byl označen „E. Boldtová“. Odhadla jsem to na první poschodí.

Nejdřív jsem zazvonila na „E. Boldtová“. Co když se mi ozve v domácím telefonu a já budu mít po práci? Už se staly divnější věci a nechtěla jsem se zesměšnit tím, že se budu po všech čertech honit za paničkou, která je možná dávno doma. Neozvala se, a tak jsem zkusila Tillii Ahlbergovou.

Po deseti vteřinách zapraskal její hlas v telefonu, jako by přicházel z kosmického prostoru.

„Ano?“

Přiblížila jsem ústa k mluvítku a trochu zvýšila hlas.

„Paní Ahlbergová, já jsem Kinsey Millhoneová. Jsem soukromý detektiv odtud z města. Sestra Elaine Boldtové mě požádala, abych se ji pokusila najít, a tak bych s vámi ráda mluvila.“

Chviličku se ozýval jen šelest a pak zdráhavá odpověď.

„No dobře… Sice jsem zrovna odcházela, ale deset minut mě snad nezabije. Jsem v přízemí. Projděte dveřmi napravo od výtahu. Je to na konci chodby vlevo.“ Ozval se bzučák a já jsem se protlačila skleněnými dveřmi.

Tillie Ahlbergová nechala vstupní dveře pootevřené, zatímco sbírala lehký kabátek, kabelku a skládací nákupní vozík opřený o stolek v předsíni. Zaklepala jsem na rám dveří a ona přišla zleva. Zahlédla jsem ledničku a kus kuchyňské linky.

Tillii Ahlbergové mohlo být kolem šedesáti. Na meruňkově obarvených vlasech měla trvalou, která vypadala úplně čerstvá. Asi byla kudrnatější, než se jí líbilo, protože si nasazovala bavlněnou háčkovanou čepičku. Pořád jí vykukovaly neposlušné čupřiny meruňkových vlasů jako Ronaldu McDonaldovi a ona si je zastrkovala. Oči měla oříškové a tvář poprášenou narezlými pihami. Měla na sobě

beztvarou sukni, punčochy a tenisky a vypadala, že se umí pohnout, když chce.

„Doufám, že jsem vám nepřipadala nespolečenská,“

řekla přívětivě. „Ale když nejdu nakoupit hned po ránu, ztratím odvahu.“

„Snad to nebude dlouho trvat,“ řekla jsem. „Mohla byste mi říct, kdy se vám paní Boldtová ozvala naposled? Je vlastně paní, nebo slečna?“

„Paní. Je vdova, i když je jí teprve třiačtyřicet. Její muž

měl dole na jihu řádku továren. Pokud vím, před třemi lety umřel na infarkt a nechal jí balík. Potom si koupila tenhle byt. Ale posaďte se, jestli je vám libo.“

Tillie zamířila doprava a uvedla mě do obývacího pokoje s pseudostarožitným zařízením. Nažloutlými tabulemi přicházelo mušelínově zlaté světlo a ještě tu voněly zbytky od snídaně, slanina, káva a něco se skořicí.

Když mě ujistila, že spěchá, byla zřejmě ochotná mi popřát času podle libosti. Posadila se na pohovku a já jsem zabrala dřevěnou houpací židli.

„Bývá prý v tuhle roční dobu na Floridě,“ řekla jsem.

„Ano, má tam ještě jeden byt. V Boca Ratonu. Nevím, kde to je. Snad u Fort Lauderdale. Nikdy jsem na Floridě nebyla, tak jsou to pro mě jen jména. Ale obyčejně tam jezdí kolem prvního února a do Kalifornie se vrací koncem července nebo začátkem srpna. Říká, že má ráda teplo.“

„A vy jí posíláte poštu, když je pryč?“

Tillie kývla. „Zhruba jednou týdně, podle toho, kolik se nasbírá. Ona mi co druhý týden posílá lístek. Pohlednici, víte, jen pozdrav a jaké je počasí, a jestli je třeba někoho pozvat na vyčištění potahů a tak. Letos mi psala až do prvního března a od té doby ani slovo. To se jí vůbec nepodobá.“

„Nemáte náhodou ještě ty pohledy?“

„Ne, zahodila jsem je jako vždycky. Já takové věci nesbírám. Podle mě se na světě hromadí až moc papíru.

Přečetla jsem je, zahodila a už jsem na ně ani nevzpomněla.“

„Nezmiňovala se, že si někam vyjede nebo něco takového?“

„Ani slovo. Jenže mně po tom stejně nic není.“

„Působila rozrušeně?“

Tillie se lítostivě pousmála. „Víte, na pohlednici je těžké působit rozrušeně. Není tam na to dost místa. Připadalo mi, že se má výborně.“

„Napadá vás, kde by mohla být?“

„Nemám tušení. Vím jenom, že nepíše, a to se jí vůbec nepodobá. Čtyřikrát nebo pětkrát jsem se jí pokoušela volat.

Jednou to zvedla nějaká její přítelkyně, ale byla hrozně odměřená, a pak už to nikdo nebral.“

„Co to bylo za přítelkyni? Znáte ji?“

„Ne, ale já nevím, s kým se zná v Boca. Mohl to být kdokoli. Jméno jsem si nepoznamenala, a i kdybyste mi ho teď řekla, nepoznám ho.“

„A co pošta? Chodí jí pořád účty?“

Pokrčila rameny. „Připadá mi, že ano. Moc si toho nevšímám. Prostě odesílám všechno, co přijde. Mám pár věcí, které jsem se chystala poslat, jestli je chcete vidět.“

Vstala, přešla k dubovému sekretáři a odemkla jedna skleněná dvířka. Vytáhla hromádku obálek, prohrábla je a pak mi je podala. „Tohle obvykle dostává.“

Prohrábla jsem je stejně rychle. Účty z bank na kreditní karty, Saks z Páté avenue, kožešník jménem Jacques s boca ratonskou adresou. Účet od Johna Picketta, zubního lékaře, hned za rohem na Arbolské. žádné osobní dopisy.

„Platí odtud i účty za domácnost?“ zeptala jsem se.

„Ty už jsem tenhle měsíc odeslala.“

„Mohli ji zavřít?“

To ji rozesmálo. „Prosím vás! Kdepak. Vždyť ani neřídila auto, ale ta by nedostala ani pokutu za špatné přecházení.“

„Nehoda? Nemoc? Alkohol? Drogy?“ Jako když se doktor vyptává při pravidelné každoroční prohlídce.

Tillie se tvářila skepticky. „Snad by mohla být v nemocnici, ale určitě by nám dala vědět. Abych vám pravdu řekla, připadá mi to hrozně divné. Kdyby nebyla přišla ta její sestra, možná že bych se obrátila na policii sama. Něco tu není v pořádku.“

„Ale vždyť může existovat spousta vysvětlení, proč zmizela,“ řekla jsem. „Je dospělá. Očividně má peníze a nic

ji nehoní. Nemusí přece nikomu sdělovat, kde je, když

nechce. Třeba si vyjela na lodi. Nebo si našla milence a uprchla s ním. Nebo si vyrazila s tou svou přítelkyní. Třeba ji ani nenapadlo, že by ji někdo sháněl.“

„Proto jsem zatím nic nedělala, ale nesedí mi to. Myslím, že by neodjela tak beze slova.“

„Já se tedy na to podívám. Nechci vás teď zdržovat, ale časem bych ráda viděla její byt,“ řekla jsem. Zvedla jsem se a Tillie automaticky vstala. Podala jsem jí ruku a poděkovala za pomoc.

„Buďte tak hodná, nechávejte tu poštu zatím u sebe,“

řekla jsem. „Vyzkouším nějaké jiné možnosti, ale zítra nebo pozítří zase přijdu a povím vám, co jsem zjistila. Myslím, že nemusíte mít starost.“

„To doufám. Je to ohromná ženská.“

Na rozloučenou jsem dala Tillii svou navštívenku. Sama jsem si starosti nedělala, ale probudila se ve mně zvědavost a měla jsem chuť pokračovat.

2

Cestou zpátky do kanceláře jsem se stavila v městské knihovně. Šla jsem do čítárny, vytáhla městský adresář pro

Boca Raton a ověřila jsem si tam adresu Elaine Boldtové, kterou jsem měla, v soupisu adres. Ano, byla tam, i telefonní číslo odpovídalo tomu, které jsem dostala. Poznamenala jsem si jména ještě několika majitelů sousedních bytů a zapsala jsem si telefonní čísla. Komplex se zřejmě skládal z několika budov, a hádala jsem, že je to celá „plánovaná komunita“. Byla tam kancelář obchodního střediska, telefon na tenisové dvorce, lázně a rekreační zařízení. Všechno jsem si zapsala, abych se sem nemusela vracet.

V kanceláři jsem si vypsala kartotéční záznam o Elaine Boldtové. Uvedla jsem čas, který jsem zatím vynaložila, a informace, které mám. Zkusila jsem floridské číslo, nechala jsem je asi třicetkrát marně vyzvánět a pak jsem zavolala do obchodního střediska těch boca ratonských domů. Dali mi jméno správce domu Elaine Boldtové, nějakého Rolanda Makowského, byt 101. Zvedl na první zazvonění.

„Makowski.“

Co nejstručněji jsem mu řekla, kdo jsem a proč sháním Elaine Boldtovou.

„Letos nepřijela,“ řekl. „Obvykle tu touhle dobou bývá, ale asi si to rozmyslela.“

„Víte to určitě?“

„Prostě jsem ji neviděl. Chodím po baráku každý den celý den a ani jsem ji nezahlídl. Víc nevím. Jistě, mohla by tu být, jestli je vždycky tam, kde zrovna nejsem,“ řekl. „Je tu ta její přítelkyně, Pat, ale paní Boldtová prý jela někam

jinam. Možná že by vám ona mohla říct kam. Zrovna jsem na ni narazil, když vyvěšovala ručníky na zábradlí, což se nesmí. Balkón není sušárna, a to jsem jí taky řekl. Nafoukla se a odešla.“

„Mohl byste mi říct její příjmení?“

„Cože?“

„Mohl byste mi říct příjmení té Pat? Té přítelkyně paní Boldtové.“

„Aha. Jo.“

Chviličku jsem čekala. „Papír a tužku mám,“ řekla jsem.

„Jo. Usherová. Jako v Poeovi. Prý si to od ní pronajala.

Řekněte mi ještě jednou, jak se jmenujete.“

Zopakovala jsem mu své jméno a číslo do kanceláře pro případ, že by mě sháněl. Moc mě to neuspokojilo. Pat Usherová byla zřejmě jediné spojení na Elaine Boldtovou.

Považovala jsem za nezbytné si s ní co nejdřív promluvit.

Znovu jsem vytočila Elainino floridské číslo a nechala jsem telefon zvonit, dokud mě samotnou ten zvuk nezačal rozčilovat. Nic. Jestli je Pat Usherová ještě v bytě, rozhodně odmítá brát telefony.

Prohlédla jsem si seznam sousedních bytů a zkusila jsem telefon Roberta Perrettiho, který zřejmě bydlel hned v sousedních dveřích. Nikdo se nehlásil. Zkusila jsem číslo souseda na druhé straně a ukázněně jsem nechala telefon desetkrát zazvonit, jak nám radí telefonní společnost.

Konečně se někdo ohlásil, podle hlasu někdo velmi starý.

„Ano?“ Byl to ženský hlas a zněl slaboučce a plačtivě.

Uvědomila jsem si, že mluvím hlasitě a pečlivě jako s nedoslýchavou.

„Paní Ochsnerová?“

„Ano.“

„Jmenuji se Kinsey Millhoneová. Volám z Kalifornie a pokouším se dovolat k ženě, která bydlí vedle vás v bytě 315. Nevíte náhodou, jestli je doma? Právě jsem jí volala, nechala jsem telefon vyzvánět nejmíň třicetkrát, ale marně.“

„Máte poškozený sluch?“ zeptala se mě. „Mluvíte hrozně nahlas, víte?“

Zasmála jsem se a snížila hlas na normální sílu.

„Promiňte, nebyla jsem si jistá, jak mě slyšíte.“

„Já slyším perfektně. Je mi osmaosmdesát a bez pomoci neudělám krok, ale uši mi slouží. Počítala jsem každé z těch třiceti zvonění skrz zeď a myslela jsem, že se zblázním, jestli to bude ještě chvíli trvat.“

„Šla Pat Usherová ven? Právě jsem volala správci domu a ten říkal, že je doma.“

„Ale ovšem že je doma. Vím to, protože před chvilkou práskla dveřmi. Co jste jí chtěla, jestli to není moc všetečná otázka?“

„Víte, snažím se vlastně sehnat Elaine Boldtovou, ale vyrozuměla jsem, že k vám letos nepřijela.“

„To je pravda a hrozně mě to zklamalo. Dělá nám čtvrtou do bridže, když tu je paní Winková a Ida

Rittenhousová, a my s ní počítáme. Od vánoc jsme si nezahrály a Ida je strašně mrzutá, abyste věděla.“

„Máte nějakou představu, kde by mohla paní Boldtová být?“

„To nemám, a mám tušení, že ta ženská vedle se chystá odjet. Do těchhle bytů se nesmějí brát podle předpisů

podnájemníci a divila jsem se, že to Elaine připustila. Moc jsme si stěžovali u správy a pan Makowski myslím požádal tu ženskou, aby se vystěhovala. Samozřejmě se naježila a tvrdí, že se s Elaine domluvila do konce června. Jestli s ní chcete mluvit, měla byste přijet co nejdřív. Viděla jsem ji, jak si z alkoholických nápojů nese nějaké krabice a myslím… vlastně bych měla říct doufám, že zatímco my tu mluvíme, balí.“

„Děkuji. Asi to udělám. Moc jste mi pomohla. Jestli přijedu, stavím se.“

„Vy asi bridž nehrajete, děvenko? Už půl roku musíme hrát žolíky a Ida začíná mít strašnou hubu. Už to s paní Winkovou dlouho nevydržíme.“

„Ještě jsem to nikdy nehrála, ale můžu to zkusit,“ řekla jsem.

„Jeden bod za penci,“ řekla suše a já jsem se zasmála.

Zavolala jsem Tillii. Zněla udýchaně, jako by k telefonu běžela.

„Zdravíčko, Tillie,“ řekla jsem. „To jsem zase já, Kinsey.“

„Zrovna jsem se vrátila z obchodu,“ lapala po dechu.

„Počkejte, až popadnu dech. Fuj. Co pro vás můžu udělat?“

„Myslím, že bych se přece jen měla podívat na Elainin byt.“

„Proč? Co se děje?“

„Lidi ha Floridě říkají, že tam není, tak doufám, že přijdeme na to, kam jinam mohla jet. Kdybych přijela k vám, pustíte mě dovnitř?“

„Proč ne? Nic nedělám, jen vyndávám nákup a to mám za chviličku.“

Když jsem zase přijela k bloku, zavolala jsem jí domácím telefonem. Zmáčkla bzučák a přišla mi naproti k výtahu s klíčem k Elaininu bytu. Cestou do prvního patra jsem jí ve výtahu pověděla, co mi řekl Elainin správce na Floridě.

„Chcete říct, že ji tam vůbec nikdo neviděl? Tak to je špatné,“ řekla. „Určitě vím, že odtud odjela, a vím, že docela jistě chtěla jet na Floridu. Dívala jsem se z okna, když přijel taxík, zatroubil a ona nasedla. Měla na sobě svůj parádní kožich a ten kožešinový turban, co má k němu. Cestovala v noci, což nedělala ráda, ale nebylo jí dobře a myslela, že jí třeba změna podnebí pomůže.“

„Byla nemocná?“

„No, víte, zlobily ji dutiny a měla tu strašnou rýmu nebo alergii či co. Nechci ji pomlouvat, ale byla tak trochu

hypochondr. Zavolala mi a říkala, že se rozhodla odjet okamžitě. Měla vlastně jet až za čtrnáct dní, ale doktor říkal, že by jí to mohlo udělat dobře, a tak si asi zamluvila první volnou letenku.“

„Věděla byste, jestli měla nějakou cestovní agenturu?“

„Skoro jistě. Asi nějakou z okolí. Neřídila auto, takže pokud možno používala firmy v okolí, kam mohla dojít pěšky. Tak jsme tady.“

Tillie se zastavila před bytem číslo 9, který byl v prvním poschodí přímo nad jejím. Odemkla a pak za mnou vešla.

V bytě bylo šero, závěsy zatažené, vzduch suchý a stojatý. Tillie přešla pokoj a roztáhla závěsy.

„Nebyl tu nikdo od té doby, co odjela?“ zeptala jsem se.

„Uklízečka? Údržbáři?“

„Pokud vím, tak ne.“

Obě jsme tlumily hlas jako ve veřejné knihovně. Člověk je prostě trochu nesvůj v cizím bytě, kde vlastně nemá co pohledávat. Cítila jsem, jak mi v útrobách projíždí slabé elektrické chvění.

Rychle jsme to spolu proběhly a Tillie prohlásila, že jí to tam připadá v pořádku. Nic neobvyklého. Všechno na svém místě. Pak odešla a já hledala sama. Nespěchala jsem.

Chtěla jsem to udělat pořádně.

Byl to rohový byt, první patro do ulice, s okny na dvě strany. Chvilku jsem civěla dolů na ulici. Neprojížděla kolem žádná auta. O zaparkované auto přímo před domem

se opíral chlapec ostříhaný na mohawka: hlavu měl po obou stranách vyholenou do šeda jako před popravou a zbylý pruh vlasů trčel vzhůru jako suchý plevel ve středním pruhu dálnice. Byl obarvený na takový odstín růžové, jaký jsem neviděla, co vyšly z módy atlasové šortky. Vypadal na šestnáct nebo na sedmnáct, měl na sobě jasně červené parašutistické kalhoty zastrčené do vojenských bot a oranžové triko s nějakým nápisem, který jsem z místa, kde jsem stála, nemohla přečíst. Pozorovala jsem ho, jak si balí marjánkovou cigaretu a zapaluje.

Přešla jsem k bočním oknům, která šikmo shlížela do přízemních oken malého dřevěného sousedního domku.

Jeho střechu nahlodal oheň a okapy prosvítaly jako křehké kosti příliš upečené ryby. Dveře byly zatlučené deskami, sklo v oknech popraskané zřejmě žárem. Do uschlé trávy byl jako chudičký náhrobní kámen zaražen kůl s nápisem NA PRODEJ. Na to, že byt musel stát Elaine přes sto tisíc dolarů, to nebyl valný výhled. Pokrčila jsem rameny a šla do kuchyně.

Linka i strojky se jen leskly. Podlaha byla zjevně umytá a navoskovaná. Ve skřínkách byly úhledně naskládány konzervy, také hovězí a játra pro kočku. Lednice byla prázdná, jen ve dveřích obvyklé olivy, nakládaná zelenina, hořčice a džemy. Elektrický sporák byl odpojen, šňůra visela přes ciferník hodin, které ukazovaly 8.20. V plastikovém odpadkovém koši pod výlevkou byl vložen prázdný

papírový pytel a manžeta nahoře úhledně přeložena.

Vypadalo to, jako když Elaine byt systematicky přichystala na dlouhou nepřítomnost.

Z kuchyně jsem vyšla do předsíně. Zdála se rozvržená stejně jako dole u Tillie. Prošla jsem krátkou chodbičkou, vpravo jsem nahlédla do koupelničky s umyvadlem ve tvaru zapuštěné mramorové škeble, se zlacenými kohoutky a na jedné stěně se zrcadlovými dlaždicemi se zlatými flíčky.

Malý proutěný koš na odpadky pod umyvadlem byl prázdný, jen po straně ulpěl šedohnědý chumáček jemných vlasů, jako když se čistí hřeben.

Proti koupelně byl kabinet s psacím stolem, televizorem, křeslem a pohovkou. V zásuvkách stolu byla obvyklá sbírka per, svorek na papír, lístků a kartotéčních krabic. Zatím jsem neviděla důvod to nějak důkladněji zkoumat. Našla jsem ale její kartu nemocenského pojištění a poznamenala jsem si číslo. Odešla jsem z kabinetu a přestěhovala jsem se do ložnice s přilehlou koupelnou.

Ložnice byla se zataženými závěsy ponurá, ale i tady vypadalo všechno v pořádku. Vpravo byla šatna tak veliká, že by se mohla pronajímat. Některá ramínka byla prázdná a ve věcech složených na policích jsem viděla mezery, kde zřejmě něco zabalila. Dole v koutě zůstal zastrčený kufřík drahého zakázkového typu s ozdobně psaným jménem návrháře na víku.

Nazdařbůh jsem prohlížela zásuvky prádelníku. Někde byly vlněné svetry v igelitových sáčcích z čistírny. Několik bylo prázdných, jen navoněné polštářky v nich zůstaly.

Prádlo. Pár kousků bižuterie.

Velká koupelna byla prostorná a uklizená. Ve skřínce na léky zůstalo jen pár běžných preparátů. Vrátila jsem se ke dveřím, postála a přejela očima ložnici. Nic nesvědčilo o něčem nekalém, chvatu, loupeži, vandalství, nemoci, sebevraždě, opilství, narkomanii, pomatenosti nebo nedávném obývání. I jemný povlak domácího prachu na vyleštěných plochách vypadal neporušeně.

Odešla jsem a zamkla za sebou. Sjela jsem výtahem k Tillii a zeptala jsem se, zda nemá nějaké Elaininy fotografie.

„Nevzpomínám si,“ řekla, „ale můžu vám ji popsat. Má postavu asi jako já, čili sto šedesát centimetrů, a tak pětašedesát kilo. Má melírované plavé vlasy a nosí je stažené dozadu. Modré oči.“ Tillie se zarazila. „Počkejte, možná že přece mám fotografii. Zrovna jsem si vzpomněla.

Moment.“

Zmizela směrem ke kabinetu a za chviličku se vrátila s momentkou, kterou mi podala. Fotografie měla oranžový nádech a byla na omak lepkavá. Na nádvoří stály dvě ženy, vyfotografované celé asi ze vzdálenosti sedmi metrů. V

jedné jsem ihned uhodla Elaine. Spokojeně se usmívala, úhledná a elegantní v dobře střižených kalhotách. Druhá žena byla tlustá v pase, měla modré rámečky brýlí z umělé

hmoty a účes, který vypadal, že by se dal bez úhony sejmout vcelku. Vypadala trochu přes čtyřicet a nejistě mžourala do slunce.

„To je z loňského podzimu,“ řekla Tillie. „Vlevo je Elaine.“

„Kdo je ta druhá?“

„Marty Griceová, naše sousedka. To byla strašná věc.

Přišla o život… myslím asi před půl rokem. Ani bych neřekla, že už je to tak dlouho.“

„Co se jí stalo?“

„Říkali, že asi přistihla lupiče, jak se vloupával do domu.

Asi ji na místě zabil a pak se to tam pokoušel zapálit, aby smazal stopy. Bylo to hrozné. Možná že jste o tom četla v novinách.“

Zavrtěla jsem hlavou. Jsou dlouhá období, kdy vůbec nečtu noviny, ale vzpomněla jsem si na sousední domek s ohořelou střechou a vytlučenými okny. „To je hrůza,“ řekla jsem. „Mohla bych si tu fotku nechat?“

„Samozřejmě.“

Znovu jsem na ni koukla. Obrázek byl lehce zneklidňující. Zachycoval poměrně nedávný okamžik, kdy se obě ženy tak bezstarostně usmívaly a netušily, jaké těžkosti je čekají. Teď je jedna po smrti a jedna nezvěstná.

Vůbec se mi ta kombinace nelíbila.

„Byly Elaine a tahle paní dobré přítelkyně?“ zeptala jsem se.

„Ani ne. Občas spolu hrály bridž, ale jinak se nestýkaly, Elaine je k většině lidí trochu upjatá. Marty dokonce Elainin postoj trochu dráždil. Sice mi o tom nikdy moc neříkala, ale vzpomínám si, že byla občas trochu uštěpačná. Elaine se má moc ráda, to beze sporu, a má sklon nevnímat, že jiní si nemohou dovolit žít si tak dobře jako ona. Třeba ten její kožich. Věděla; že Leonard a Marty jsou ve finanční tísni, ale chodila k nim v něm hrát bridž. Na Marty to působilo jako červený hadr na býka.“

„Ten kožich, co měla na sobě, když jste ji viděla naposled?“

„Ano. Rysí kožich za dvacet tisíc dolarů i s kloboukem.“

„Páni,“ řekla jsem.

„Je krásný. Dala bych za takový kožich nevímco.“

„Vzpomínáte si ještě na něco z toho večera, kdy odjížděla?“

„Snad ani ne. Nesla nějaké zavazadlo, myslím tašku, a ostatní snesl taxikář.“

„Vzpomínáte si, od které společnosti byl ten taxík?“

„Moc jsem si ho tenkrát nevšímala, ale obvykle volala Městské taxi nebo Zelený pruh, někdy Tip Top, ale ty neměla moc ráda. Škoda, že vám nemohu víc pomoct. Jestli totiž odtud odjela na Floridu a přitom tam nedojela, kam se poděla?“

„To by mě právě zajímalo,“ řekla jsem.

Věnovala jsem Tillii, jak doufám, uklidňující úsměv, ale byla jsem nesvá.

Vrátila jsem se do kanceláře a rychle jsem spočítala dosavadní výdaje; asi pětasedmdesát dolarů za čas strávený s Tillii a za prohlídku Elainina bytu plus čas v knihovně, u telefonu a sazbu za meziměstské hovory. Znám detektivy, kteří provádějí celé pátrání po telefonu, ale nepřipadá mi to chytré. Když nejednáte s lidmi tváří v tvář, je příliš snadné se dát oklamat a příliš mnoho věcí člověk nepostřehne.

Zavolala jsem do cestovní kanceláře a zamluvila si let do Miami a zpět. Jedna cesta přijde na devětadevadesát dolarů, pokud poletím v noci a nebudu jíst, pít ani nepůjdu na záchod. Zamluvila jsem si také na druhém konci laciné nájemní auto.

Letadlo mi letělo až za několik hodin, tak jsem odjela domů, dala si tři míle běhu, pak jsem strčila do kabelky kartáček na zuby a pastu a měla jsem sbaleno. Časem musím vypátrat Elaininu cestovní kancelář a zjistit, kterou linkou letěla a jestli si třeba nezamluvila let až do Mexika nebo na karibské ostrovy. Zatím jsem doufala, že stihnu na Floridě Elaininu přítelkyni, než vyletí z hnízda a s ní mi zmizí jediné spojení na Elaine.

3

Když letadlo ve 4.45 ráno přistálo v Miami, byla ještě tma. Letiště bylo v tu hodinu celkem vylidněné, světlo tlumené jako v pohřebním ústavu. V úschovně zavazadel se v šerých prosklených kabinách vršily hromady opuštěných kufrů. Všechny obchody byly zavřené. Tu a tam spali na nepoddajných sedačkách z umělé hmoty cestující, hlavy opřené o nadité plátěné tašky, kabáty přehozené přes ramena. Místní rozhlas volal nějakého cestujícího k bílému veřejnému telefonu, ale jméno bylo zkomolené a divila bych se, kdyby někdo zareagoval. Podařilo se mi v letadle usnout jen na hodinu a cítila jsem se pomačkaně a rozmrzele.

Vyzvedla jsem si najatý vůz a mapu a ve čtvrt na šest jsem už mířila po dálnici US l na sever. Dvacet mil do Fort Lauderdale, dalších patnáct do Boca Ratonu. Svítám měnilo oblohu v průzračnou perlovou šeď a mraky byly nakupené jako hlávky květáků na stánku u silnice. Krajina po obou stranách byla plochá a bílý písek se plížil až ke krajnicím.

Do obzoru se zařezávaly ostrůvky ostřice a zakrslé cypřiše a chumáče tillandsie visely se stromů jako odrané cáry.

Vzduch byl už vlhký a provoněný a pruhy oranžového světla vycházejícího slunce napovídaly, že bude horký den. Abych zabila čas, zastavila jsem u rychlého občerstvení a snědla něco hnědého a žlutého a zapila jsem to kartónem

pomerančové šťávy. Všechno to chutnalo jako něco, co si kosmonauti musí míchat z prášků.

Když jsem dojela ke komunitě, kde měla Elaine Boldtová svůj byt na Floridě, bylo skoro sedm a zavlažovací systém stříkal proudy vody na krátce přistřiženou trávu.

Bylo tam sedm či osm budov z litého betonu, každá měla dvě patra a zastřešené verandy členily nízké čisté linie. Keře ibišku tvořily jasně červené a růžové skvrny. Pomalu jsem to objela po širokých cestách, které se točily dozadu až k tenisovým dvorcům. Zdálo se, že každá budova má u sebe vlastní bazén, a na lehátkách z umělé hmoty se už slunili lidé. Zahlédla jsem číslo, které jsem hledala, a zastavila jsem na malém parkovišti vpředu. Správcův byt byl v přízemí, vchod byl dokořán, síťové dveře chránily před náporem velkých floridských brouků, kteří už varovně cvrčeli v trávě.

Zaklepala jsem na hliníkový rám.

„Jsem tady,“ řekl znepokojivě blízko ženský hlas.

Zastínila jsem si oči rukou, abych viděla, kdo to mluví přes síťové dveře.

„Je tu pan Makowski?“

žena se zjevila za dveřmi s tváří ve výši mých kolen.

„Počkejte. Cvičila jsem leh-sed a ještě nemůžu vstát.

Pane, to to bolí.“ Pracně se s pomocí opěradla židle vytáhla do kleku. „Makowski spravuje záchod v čísle 208. Co pro vás mohu udělat?“

„Sháním Elaine Boldtovou. Máte nějakou představu, kde by mohla být?“

„Vy jste ta, co volala z Kalifornie?“

„Ano. Řekla jsem si, že bych si tu měla s někým promluvit a zkusit, jestli bych tu na ni nenašla nějaké spojení. Nechala tady adresu, kam se jí má posílat pošta?“

„Kdepak. Ráda bych vám pomohla, ale nevím o moc víc než vy. Ale pojďte dál.“ Vyhrabala se do stoje a otevřela síťové dveře. „Já jsem Charmaine Makowská, nebo co z ní zbylo. Cvičíte?“

„Běhám, ale to je asi tak všechno,“ řekla jsem.

„Dobře děláte. Nikdy necvičte leh-sed. To vám radím já.

Dělám denně stovku a vždycky to bolí.“ Pořád ještě byla udýchaná, tváře zrůžovělé námahou. Táhlo jí na padesátku, měla na sobě jasně žlutý tělocvičný úbor a vypouklé těhotné břicho. Vypadala jako zralý floridský grapefruit.

„Všimla jste si,“ řekla. „život si zas jednou zažertoval.

Myslela jsem, že je to nádor, až to začalo kopat. Víte, co je tohle?“

Ukázala na hrbolek těsně pod pasem, „Takhle vypadá pupek obrácený naruby. Je to trapné. Mysleli jsme si s Makowskim, že nemůžeme mít děti. Je mi skoro padesát a jemu pětašedesát. A co? Je to větší legrace než přechod, ne?

Mluvila jste s tou ženskou z třistapatnáctky? Jmenuje se Pat Usherová, ale to asi víte. Tvrdí, že jí Elaine byt pronajala, ale já o tom pochybuju.“

„Pročpak? Paní Boldtová vám předem nic neřekla?“

„Kdepak, ani slovo. Vím jen to, že se tu ta Usherka objevila před několika měsíci a nastěhovala se tam. Nejdřív nikdo neprotestoval, protože si všichni mysleli, že je tam na čtrnáct dní na návštěvě nebo tak. Lidi v domě si mohou na kratší dobu pozvat, koho chtějí, ale je zákaz brát podnájemníky. Výhledoví kupci se důkladně prošetřují, a kdybychom povolili podnájem, nalezl by nám sem kdejaký šupák. Celá komunita by začala upadat. Takže si s ní šel Makowski promluvit, a ona tvrdí, že zaplatila Elaine za půl roku, a nechce se hnout. Makowski zuří.“

„Má podepsanou nájemní smlouvu?“

„Má stvrzenku, že Elaine zaplatila nějaké peníze, ale není tam řečeno zač. Makowski jí dal vystavit výpověď, ale ona si dává načas. Asi jste ji ještě neviděla.“

„Zrovna se chystám nahoru. Nevíte, jestli je doma?“

„Asi. Nikam moc nechodí, jen k bazénu, chytat bronz.

Řekněte jí, že správcovi vzkazují, ať jde ke všem čertům.“

Třistapatnáctka byla ve druhém patře v ohybu budovy, která měla tvar L. Ještě než jsem zazvonila, měla jsem pocit, že si mě někdo prohlíží špehýrkou uprostřed dveří. Dveře se za okamžik otevřely na délku řetězu, ale neobjevila se žádná tvář.

„Pat Usherová?“

„Ano.“

„Já se jmenuji Kinsey Millhoneová. Jsem soukromý detektiv z Kalifornie. Sháním Elaine Boldtovou.“

„Proč?“ Hlas měla plochý, bez sebemenší intonace a zcela bez půvabu.

„Shání ji její sestra, aby podepsala nějaký právnický doklad. Můžete mi říct, kde je?“

Ostražité ticho. „Přišla jste mi dát soudní předvolání?“

„Ne.“ Vytáhla jsem fotokopii své licence a prostrčila ji škvírou. Licence hladce zmizela, jako když měnič mincí vsaje bankovku. Za chvíli se vrátila.

„Moment. Podívám se, jestli najdu její adresu.“ Nechala dveře pootevřené, ale zajištěné řetízkem. Svitla mi jiskřička naděje. Třeba dělám pokroky. Kdyby se mi podařilo Elaine za den, za dva vystopovat, měla bych pocit, že jsem dobrá, a to má někdy větší cenu než peníze, ať už člověk dělá cokoli.

Čekala jsem a civěla na ozdobnou rohožku. Písmeno B bylo sestaveno z tmavých štětin, kolem byly světlejší. Mají na Floridě tolik bláta, aby bylo třeba mít takovouhle rohožku?

Byla tak ježatá, že by člověku urvala podrážky. Z balkónu bylo vidět palmy s korálkovými sukničkami blízko vrcholku. Pat Usherová se vrátila a pořád mluvila přes škvíru.

„Asi jsem ji vyhodila. Naposled jsem slyšela, že je v Sarasotě.“

Rozhovor přes dveře mě už omrzel a vzedmulo se ve mně podráždění. „Pustila byste mě dovnitř? Jde o nějaké

dědictví. Mohla by dostat dva tři tisíce dolarů, jen kdybych mohla sehnat její podpis.“ Útok na chamtivost, pomyslela jsem si. Útok na tajnou touhu po bezpracném zisku. Někdy to používám jako zbraň, když pátrám po nějakém ztroskotanci, který utekl před placením účtů. Tentokrát to byla dokonce pravda, takže můj hlas zněl naprosto upřímně.

„Poslal vás sem správce?“

„Dejte si ten stihomam za klobouk. Hledám Elaine a chci s vámi mluvit. Jste zatím jediná, kdo má zřejmě nějakou představu o tom, kde je.“

Ticho. Dumala nad tím, jako kdyby to byl inteligenční test a ona mohla nějak ošvindlovat výsledky. Byla bych ji zakousla, ale bylo to moje jediné vodítko a nechtěla jsem je ztratit.

„Tak dobře,“ řekla neochotně. „Ale musím se trochu oblíct.“

Když konečně otevřela, měla na sobě plandavý kaftan z potištěného mušelínu, co si ženská natáhne přes hlavu, když

je moc líná si oblíkat kalhotky. Nos měla přelepený náplastí, oči opuchlé a kolem nich modřiny, které bledly z modra do zelena. Pod očima měla proužky průhledné náplasti a opálení jí vybledlo dožluta, takže vypadala, jako když má slabou žloutenku.

„Měla jsem autonehodu a přerazila jsem si nos,“ řekla.

„Nechci, aby mě lidi takhle viděli.“

Odstoupila ode dveří a kaftan za ní vlál jako ve větru.

Posuvné dveře na jedné straně pokoje se otvíraly na zastřešenou verandu, za níž bylo vidět jen šťavnatě zelené koruny stromů a mraky načechrané jako pěnová koupel.

Zařízení bylo proutěné, všude pastelové barvy a slabý pach plísně. Vytáhla cigaretu z krabice z olovnatého křišťálu na kávovém stolku a zapálila si ji stolním zapalovačem ze stejného materiálu, který skutečně fungoval. Posadila se na gauč a bosé nohy si opřela o kraj stolku. Chodidla měla šedivá.

„Posaďte se, jestli chcete.“

Oči měla podivně jiskřivě zelené. Odhadovala jsem, že ten odstín způsobují kontaktní čočky. Vlasy měla narezlé, s leskem, jaký jsem u sebe nikdy nedocílila. Zírala na mě nyní se zájmem a mírně pobaveně.

„Po kom je to dědictví?“

Kladla otázky bez zdvižení hlasu na konci, a tak se domáhala informací pronášením oznamovacích vět, na které jsem měla reagovat. Divné. Vzbudilo to ve mně jakousi ostražitost, a zjistila jsem, že pečlivě volím slova.

„Zřejmě po bratranci odněkud z Ohia.“

„Není to trochu přehnané, najmout si soukromého detektiva na předání tří tisíc babek?“

„Jde i o jiné dědice,“ řekla jsem.

„Máte nějaký formulář, který vám má podepsat.“

„Chci s ní nejdřív mluvit. Lidi si dělají starosti, protože se jim neozývá. Ráda bych do zprávy dala něco o tom, kde byla.“

„Vida, tak teď už nám jde o zprávu. Neměla stání.

Vydala se na cesty. O co vám jde?“

„Vadilo by vám, kdybych se vás zeptala, v jakém jste vztahu?“

„Nevadilo. Jsme přítelkyně. Znám ji roky. Tentokrát přijela na Floridu a zastesklo se jí po společnosti.“

„Kdy to bylo?“

„V polovině ledna. Tak nějak.“ Zmlkla a pozorovala popel na své cigaretě. Opět ke mně vzhlédla s odtažitým výrazem.

„A od té doby tu bydlíte?“

„Jistě, proč ne? Zrovna mi vypršel nájem a ona mi řekla, že se sem mohu nastěhovat.“

„Proč odjela?“

„To se budete muset zeptat jí.“

„Kdy se vám naposled ozvala?“

„Asi před čtrnácti dny.“

„A to byla v Sarasotě?“

„Přesně tak. U nějakých známých.“

„Mohla byste mi říct u koho?“

„Podívejte, chtěla, abych jí dělala společnost, ne abych ji hlídala. Není mi nic po tom, s kým se stýká, tak se neptám.“

Měla jsem pocit, že hrajeme společenskou hru, kterou nijak nemohu vyhrát. Pat Usherová se také líp bavila a to mi vadilo. Tak zase do práce. Je vrahem skutečně zahradník?

„Můžete mi říct ještě něco, co by mi podle vás pomohlo?“

„Ani nevím, že bych vám zatím nějak pomohla,“ uculila se.

„Pokoušela jsem se o optimistický přístup,“ odsekla jsem.

Pokrčila rameny. „Lituji, že vám kalím paprsek naděje.

Řekla jsem vám všechno, co vím.“

„Tak mi to bude muset stačit. Nechám vám tu svou navštívenku. Jestli se zas ozve, řekla byste jí, ať se se mnou spojí?“

„Jistě. Bez starosti.“

Vytáhla jsem z peněženky navštívenku a položila jsem ji na stůl. Vstala jsem. „Prý tu na vás lidi nějak tlačí.“

„Věřila byste tomu? Co je jim vlastně po tom? Nájemné jsem zaplatila. Večírky nepořádám, nepouštím nahlas hudbu. Pověsím si ven prádlo a správce šílí. Dostal záchvat.

To tedy nechápu.“ Vstala a vedla mě ke dveřím. Vlající kaftan vytvářel dojem, že je mohutnější, než ve skutečnosti byla. Když jsem míjela kuchyni, padly mi oči na nějaké lepenkové krabice naskládané u dřezu. Otočila se a sledovala můj pohled.

„Asi si najdu někde poblíž nějaký motel, když na to přijde. Ze všeho nejmíň potřebuju, aby mě honil šerif.

Vlastně jsem si myslela, že jste něco takového. Víte, že dneska dělají šerify i ženské? Šerifky.“

„Slyšela jsem.“

„A co vy?“ zeptala se. „Jak jste se stala detektivem? To je dost zvláštní způsob obživy, ne?“

Začínala být docela povídavá teď, když jsem byla na odchodu. Napadlo mě, že bych z ní mohla zkusit ještě něco vytáhnout. Zdálo se, že touží prodloužit kontakt jako někdo, kdo byl příliš dlouho zavřený s houfem malých dětí.

„Nějak jsem do toho detektivování spadla,“ řekla jsem, „ale je to lepší než prodávat boty. Vy nepracujete?“

„Kdepak. Nechala jsem toho a už nikdy nechci pracovat.“

„To máte štěstí. Já nemám na vybranou. Když nepracuji, nejím.“

Poprvé se usmála. „Celý život jsem čekala na štěstí.

Potom jsem přišla na to, že si budu muset pomoct sama, víte? V tomhle světě vám nikdo nic nedá, to je jasné.“

Předstírala jsem souhlas a mrkla dolů na parkoviště.

„Už abych šla,“ řekla jsem. „Ale můžu se ještě na jedno zeptat?“

„Na co.“

„Znáte Elaininy další přátele? Někdo přece musí vědět, kde je.“

„To jste na špatné adrese,“ řekla. „Navštěvovala mě dole v Lauderdale, takže její zdejší přátele neznám.“

„Jak jste se sešly tentokrát? Slyšela jsem, že sem přiletěla více méně z okamžitého popudu.“

Chviličku vypadala zaraženě, ale uklidnila se. „To máte pravdu. Zavolala mi z letiště v Miami a pak mě vyzvedla cestou.“

„V najatém voze?“

„Jo. Oldsmobile Cutlass. Bílý.“

„Jak dlouho tu byla, než odjela?“

Pat opět pokrčila rameny. „Nevím. Dlouho ne. Řekla bych pár dní.“

„Vypadala nějak nervózně nebo rozrušeně?“

Lehčeji to podráždilo. „Tak moment. Na co narážíte?

Třeba bych si na něco vzpomněla, kdybyste mi řekla, co myslíte.“

„Ani pořádně nevím,“ řekla jsem mírně, „jen pátrám a snažím se přijít na to, co se děje. Jejím známým ze Santa Teresy připadá neobvyklé, že zmizela beze slova.“

„Ale vždyť to řekla mně, copak jsem vám to neřekla? Je snad malé děcko, aby musela pořád volat domů a někomu říkat, kde je a v kolik se vrátí? O co jde?“

„O nic. Shání ji její sestra. O nic víc nejde.“

„Dobře. Dobře. Někdy jsem trochu podrážděná. Zažila jsem velký nápor na nervy a nechci si to vylívat na vás. Asi mi časem zavolá a já jí dám vaše jméno a číslo, ano?“

„Výborně. To by bylo fajn.“

Podala jsem jí ruku a ona ji krátce stiskla. Prsty měla suché a chladné.

„Pěkně jsem si s vámi popovídala,“ řekla jsem.

„Nápodobně,“ opáčila.

Zaváhala jsem a ohlédla jsem se na ni. „Jestli se přestěhujete do motelu, jak vás Elaine bude shánět?“

Opět se uculila, ale v očích měla ještě něco jiného. „že bych nechala adresu, kam se mi má posílat pošta, dole u toho našeho roztomilého správce Makowského? Tak mě budete moct taky sehnat. Bude to stačit?“

„Snad ano. Mockrát děkuji.“

4

Šla jsem ke schodům. Cítila jsem její pohled v zádech a pak jsem slyšela, jak se dveře zavírají. Sešla jsem dolů a na parkoviště, nasedla jsem do auta a odjela. Chtěla jsem mluvit s paní Ochsnerovou ze sousedních dveří, ale myslela jsem, že bude lepší počkat. Něco mě na Pat Usherové zneklidňovalo. Nejen to, že mi napovídala nepravdy. Sama jsem rozená lhářka a vím, jak se to dělá. Člověk se drží co nejblíž pravdy, předstírá, že dobrovolně poskytuje nějaké

informace, ale fakta pečlivě vybírá s ohledem na efekt. Pat naneštěstí musela příliš daleko na tenký led a začala přikrašlovat tam, kde měla radši držet jazyk za zuby. To, že ji Elaine cestou vyzvedla ve Fort Lauderdale v bílém najatém Cutlassu, byl žvást. Elaine neřídila. To mi řekla Tillie. Zatím mě nenapadlo, proč Pat v té věci lhala, ale muselo to mít nějaký význam. Co mi na Pat nejvíc nesedělo, bylo to, že neměla žádné vychování, a připadalo mi divné, že by si ji Elaine Boldtová vybrala za přítelkyni. Z toho, co mi řekla Tillie a Beverly, jsem měla dojem, že je Elaine tak trochu snob, a Pat Usherová mi nepřipadala dost nóbl.

Přejela jsem půl bloku, našla jsem dragstór a koupila jsem si dva balíčky lístků na poznámky. Pak jsem zatelefonovala paní Ochsnerové do třistasedmnáctky.

Nakonec to zvedla.

„Haló?“

Řekla jsem, kdo jsem a kde jsem. „Právě jsem byla u Pat Usherové a nechci, aby věděla, že s vámi mluvím. Mohly bychom se nějak sejít?“

„To je legrace,“ řekla paní Ochsnerová. „Jak to uděláme? Mohla bych se svézt výtahem dolů do prádelny. Je hned u parkoviště, víte, a vy byste mě mohla vyzvednout.“

„Výborně,“ řekla jsem. „Za deset minut jsem tam.“

„Radši za patnáct. Jsem pomalejší, než si myslíte.“

žena, které jsem pomohla na přední sedadlo auta, vykulhala z prádelny o holi. Byla malá, na zádech hrb jako batoh, a špinavě bílé vlasy jí stály kolem hlavy jako chmýří pampelišky. Tvář měla jemnou a svrasklou jako jablíčko a artróza jí zkroutila ruce do groteskních tvarů, jako když chce dělat stínové husí hlavy na stěně. Měla na sobě domácí šaty, které jí na kostnatém těle visely, a kotníky měla omotané pružným obinadlem. Přes levou ruku měla přehozené dva kusy šatstva.

„Chci je dát do čistírny,“ řekla. „Můžete mi tam s nimi sběhnout. Taky se chci stavit v samoobsluze. Došly mi vločky a polosmetana.“ Chovala se energicky, hlas měla třaslavý, ale vzrušený.

Přešla jsem na svou stranu vozu a nastoupila.

Nastartovala jsem a mrkla jsem do druhého poschodí, abych se ujistila, že tam nestojí Pat Usherová a nepozoruje nás.

Vyjela jsem. Paní Ochsnerová na mě dychtivě zírala.

„Vůbec nevypadáte tak, jak jsem si vás představovala podle hlasu,“ řekla. „Myslela jsem, že budete světlovlasá a modrooká. Jaké máte oči? Šedé?“

„Oříškové,“ řekla jsem. Sundala jsem si sluneční brýle, aby se přesvědčila sama. „Kde je tady čistírna?“

„Hned vedle toho dragstóru, odkud jste volala. Jak se říká tomu účesu?“

Podívala jsem se na sebe ve zpětném zrcátku. „Asi nijak.

Dělám si ho sama každých šest neděl nůžkama na nehty.

Nosím vlasy nakrátko, protože se s nimi nechci otravovat.

Proč? Myslíte, že to vypadá špatně?“

„Ještě nevím. Asi vám to sluší, ale ještě si nejsem jistá.

A co já? Vypadám podle svého hlasu?“

Mrkla jsem na ni. „V telefonu zníte jako pěkný odvaz.“

„Když jsem byla ve vašem věku, taky jsem byla. Teď si musím dávat pozor, aby mě neodepsali jako cvoka, jako Idu. Všichni milí přátelé mi pomřeli a zůstali mi na krku mrzouti. Jak se vám daří s Elaine?“

„Moc ne. Pat Usherová říká, že opravdu byla pár dní v Boca a pak zase odjela.“

„Nebyla tu.“

„Určitě?“

„Samozřejmě. Když přijela, vždycky zaklepala na stěnu.

Bylo to jako smluvené znamení. Dělala to léta. Do hodiny přišla a domluvily jsme se na bridž, protože věděla, jak moc to pro nás znamená.“

Zaparkovala jsem před čistírnou a sebrala dvoje šaty, které přehodila přes sedadlo. „Hned jsem zpátky.“

Vyřídila jsem obě pochůzky, zatímco paní Ochsnerová čekala, a pak jsme seděly v autě a povídaly. Vylíčila jsem jí svou rozmluvu s Pat Usherovou.

„Co si o ní myslíte?“ zeptala jsem se.

„Je příliš agresivní,“ řekla paní Ochsnerová. „Ze začátku se o mě pokoušela. Někdy jsem seděla na sluníčku na

balkóně a ona se mnou mluvila. Vždycky byla cítit sazemi jako lidi, kteří moc kouří.“

„O čem jste mluvily?“

„Rozhodně ne o kultuře. Většinu času mluvila o jídle, ale nikdy jsem ji neviděla strkat do pusy nic než cigarety a limonádu. Lila ji do sebe nepřetržitě a klapačka jí pořád jela.

Strašně zaujatá sama sebou. Myslím, že se mě jedinkrát na nic nezeptala. Prostěji to vůbec nenapadlo. Samozřejmě mě to k smrti nudilo, a začala jsem se jí vyhýbat, jak se dalo.

Teď je hrubá, protože ví, že se mi nelíbí. Nejistí lidé jsou zvlášť citliví na všechno, co jim konečně potvrzuje špatné mínění, které o sobě mají.“

„Zmiňovala se o Elaine?“

„Ovšem. Říkala, že si Elaine vyjela na výlet, což mi bylo divné. Co ji znám, nikdy sem nejela proto, aby jela zase jinam. Proč by to dělala?“

„Mohla byste mi říct, s kým jiným by ještě mohla Elaine udržovat spojení? Má tady kolem nějaké jiné přátele nebo příbuzné?“

„Nad tím se musím zamyslet. Z hlavy nikoho nevím.

Předpokládám, že většinu dobrých přátel má v Kalifornii, protože většinu času žije tam.“

Ještě jsme si chvíli povídaly, ale vesměs o jiných věcech.

Ve čtvrt na dvanáct jsem jí poděkovala a odvezla jsem ji zpátky na parkoviště, dala jsem jí obchodní navštívenku, aby mi mohla zavolat, když bude potřebovat, a pak jsem se za ní

dívala, jak kulhá k výtahu. Chůzi měla nepravidelnou jako loutka vedená shora na provázku. Zamávala mi hůlkou a já jí také zamávala. Moc mi toho neřekla, ale doufala jsem, že mi bude podávat zprávy o tom, co se děje, až odletím.

Vyjela jsem na pláž, posadila se na parkovišti se svými kartičkami a poznamenala jsem si všechno, na co jsem si dokázala vzpomenout ze svého dosavadního pátrání. Trvalo mi to hodinu a dostala jsem křeč do ruky, ale musela jsem to zapsat, dokud byly podrobnosti čerstvé. Když jsem skončila, zula jsem se, zamkla auto a prošla jsem se po pláži. Na běhání bylo moc horko a byla jsem otupělá nedostatkem spánku. Vítr od moře byl prosycen pachem soli. Příboj jako by se valil poloviční rychlostí a vlny neměly bílé čepičky.

Oceán byl zářivě modrý a písek byl posetý exotickými mušličkami. Na kalifornských plážích jsem nikdy neviděla nic než chuchvalce mořské trávy a občas mořem chlazená dna lahví od coca coly. Toužila jsem se natáhnout na pláž a zdřímnout si na horkém slunci, ale musela jsem jet.

Naobědvala jsem se ve stánku u silnice. Byl z růžových panelů. Rádio na celé kolo vyhrávalo španělské programy, které mi byly stejně cizí jako strava. Dala jsem si polévku z černých bobů a bolsu, takovou kapsu z těsta plněnou mletým kořeněným masem. Ve čtyři odpoledne jsem už

seděla v letadle mířícím do Kalifornie. Byla jsem na Floridě necelých dvanáct hodin a zajímalo mě, jestli jsem o něco blíž k vypátrání Elaine Boldtové. Možná že mi Pat Usherová

nelhala, když tvrdila, že je Elaine v Sarasotě, ale pochybovala jsem o tom. Každopádně jsem se těšila domů a spala jsem jako zabitá až do Los Angeles.

Když jsem v devět ráno dorazila do kanceláře, vyplnila jsem běžnou žádanku pro oddělení motorových vozidel v Tallahassee na Floridě, záznamy o řidičských průkazech, a druhou do Sacramenta pro případ, že by si Elaine Boldtová dala během uplynulého půl roku vystavit řidičský průkaz na vlastní jméno. Poslala jsem na obě místa také žádanky na registraci vozidel, ne že bych očekávala, že se mi ty dotazy vyplatí, ale pro jistotu. Všechny čtyři obálky jsem hodila do schránky s poštou k odeslání, pak jsem vytáhla telefonní seznam a začala ověřovat adresy cestovních kanceláří v okruhu pěší procházky od Elainina bytu. Doufala jsem, že zjistím, jak si zařídila cestu a jestli použila letenku. Zatím jsem měla jen slovo Pat Usherové na to, že Elaine vůbec dorazila do Miami. Třeba vůbec nedojela na letiště v Santa Terese nebo třeba vystoupila z letadla někde cestou.

Každopádně jsem to musela ověřit bod po bodě. Připadala jsem si jako kontrolor u běžícího pásu, když jsem tak zkoumala skutečnost pod hodinářskou lupou. V životě soukromého detektiva není místo pro netrpělivost, slabost nebo nepořádnost. Totéž, pokud vím, platí pro ženu v domácnosti.

Mé vyšetřování většinou postupuje právě takhle.

Nekonečné

poznámky,

nekonečné

ověřování

a

znovuověřování pramenů, sledování stop, které někdy nikam nevedou. Obvykle začínám na stejném místě a metodicky se plahočím kupředu. Ze začátku nikdy nevím, co by mohlo být důležité. Jsou to samé drobnosti, pracně sbíraná fakta.

Dnes je těžké zůstat anonymní. Skoro o každém se dají sehnat informace: úvěrové záznamy na mikrofiších, záznamy o službě, soudní pře, sňatky, rozvody, poslední vůle, narození, úmrtí, průkazky, povolení, registrovaná vozidla. Chcete-li zůstat neviditelný, všechno plaťte v hotovosti, a když uděláte chybu, nedejte se chytit. Jinak vás může odhalit kterýkoli dobrý soukromý detektiv, ba i zvídavý a vytrvalý soukromník. žasnu, že průměrný občan netrpí silnějším stihomamem. Většina našich osobních údajů

je ve veřejných záznamech. Stačí vědět, kde hledat. To, co nemá na kartě vaše státní a městská správa, obvykle poví soused, a nestojí to ani dolar. Když se nedá Elaine Boldtová sehnat přímo, zkusím to oklikou. Odjela do Boca o dva týdny dříve, než měla, a cestovala v noci, což podle Tillie dělala nerada. Tillii řekla, že je nemocná a že odjíždí z města na radu lékaře, ale to se zatím nedalo ověřit. Mohla Tillii lhát. Tillie mohla lhát mně. Co já vím, třeba Elaine odjela ze Států a nasadila si do bytu Pat Usherovou, aby šířila představu, že je v Sarasotě. Neměla jsem tušení, proč by to dělala, ale ještě jsem toho vůbec moc nevěděla.

Zúžila jsem seznam cestovních kanceláří na šest možných, zavolala jsem Beverly Danzigerové a informovala

ji o svém výletu na Floridu. Chtěla jsem, aby věděla, co je nového, i když mi cesta mnoho nevynesla. Také jsem na ni měla pár otázek.

„Jak je to s rodinou?“ zeptala jsem se. „žijí vaši rodiče?“

„Ti už jsou oba dávno mrtví. Stejně jsme nikdy jako rodina nedrželi pohromadě. Myslím, že ani neudržovala styky s žádnými strýci nebo bratranci a sestřenicemi.“

„Co zaměstnání? Jakou dělala práci?“

Tomu se Beverly zasmála. „Zřejmě ještě nemáte o Elaine jasnou představu. Elaine v životě nehnula prstem.“

„Ale má sociální pojištění,“ řekla jsem. „Pokud někdy pracovala, je to možná další linie pátrání. Třeba někde pro legraci obsluhuje v restauraci.“

„Co vím, tak nepracovala nikdy, a pokud ano, tak by to určitě neopakovala,“ řekla Beverly upjatě. „Elaine byla rozmazlená. Měla pocit, že musí dostat, co si zamane, a co nedostala, to vám stejně sebrala pod nosem.“

Vážně jsem neměla náladu poslouchat Beverlyiny staré křivdy. „Podívejte, zkraťme to. Myslím, že bychom ji měli nahlásit jako nezvěstnou. Tak to dostane větší rozměry.

Také by se tím vyloučily některé možnosti, a věřte mi, v téhle fázi je každá pomoc dobrá.“

Ticho bylo tak naprosté, že jsem myslela, že zavěsila.

„Haló?“

„Ne, jsem tady,“ řekla. „Jen nechápu, proč do toho chcete tahat zrovna policii.“

„Protože je to logický další krok. Může být sice někde na Floridě, ale co když ne? Zatím na to máme jen slovo Pat Usherové. Proč nezačít pátrat ve velkém? Ať policajti ohlásí, že se pohřešuje. Ať bocaratonské policejní oddělení pošle dotaz do Sarasoty, a uvidíme, s čím přijdou. Mohou tam rozeslat státní i místní policii popis a aspoň zjistit, jestli není nemocná, mrtvá nebo zavřená.“

„Mrtvá?“

„Tak promiňte. Já vím, že to zní, jako když vás straším, a třeba o nic takového nejde, ale policajti mají přístup k informacím, jaké já prostě nemůžu dostat.“

„Tomu nevěřím. Chtěla jsem jen její podpis. Najala jsem vás, protože jsem to pokládala za nejrychlejší způsob, jak ji najít. Myslím, že to není věc pro policii. Prostě nechci, abyste to udělala.“

„Dobře. Co tedy? Nemůžete mě požádat, abych vám našla sestru, a pak mi začít znemožňovat pátrání.“

„Nechápu proč, když to nepokládám za vhodné.

Nechápu, proč to prostě nemůžete nechat tak.“

Tentokrát jsem mlčela já a uvažovala, proč je tak nesvá.

„Beverly, rozumím vám dobře? Říkáte mi, že toho mám nechat?“

„Já nevím. Nechte mě, ať si to rozmyslím, a já vám zavolám. Prostě jsem nečekala, že budou problémy, a nejsem si jistá, jestli chci, abyste v tom pokračovala. Třeba může Wender jednat i bez ní. Třeba najde nějakou kličku,

takže bude moct zadržet jen její část dědictví, dokud se neobjeví.“

„Přede dvěma dny jste to zřejmě viděla jinak,“ řekla jsem.

„Třeba jsem se mýlila. Víte co, nebudeme si s tím teď dělat starosti. Když budu chtít, abyste pokračovala, dám vám vědět. Co kdybyste mi zatím poslala zprávu a podrobný účet? Musím si o dalším postupu promluvit s manželem.“

„Dobře,“ řekla jsem zaraženě, „ale musím vám říct, že mi to dělá starost.“

„To nemusí,“ řekla a telefon mi cvakl do ucha.

Zírala jsem na sluchátko. O co tu jde? Její úzkost byla naprosto zřejmá, ale nemohla jsem ignorovat, co mi řekla.

Sice mě rovnou nepropustila, ale odstavila mě a nesměla jsem vlastně dál pokračovat bez jejích pokynů.

Neochotně jsem prošla své kartičky a naklepala zprávu.

Vědomě jsem zdržovala, ale nebyla jsem připravená se vzdát. Kopii jsem uložila do kartotéky a originál jsem dala do obálky, kterou jsem adresovala Beverly, a přiložila jsem rozpis dosavadních výdajů. Kromě šeku na sedm set padesát dolarů, který mi dala, povolila dalších dvě stě padesát dolarů, aby celek „nepřesáhl tisíc dolarů bez dalšího písemného sdělení“, což byl právnický žargon vyjadřující fakt, že jsme zatím krytí. S letenkou, najatým vozem, meziměstskými telefony a asi třiceti hodinami mého času to vycházelo na 996 dolarů a nějaké drobné. Dlužila mi dvě stě

čtyřicet šest babek. Měla jsem podezření, že mi zaplatí a umyje si ruce. Podle mě jí dělalo radost najmout detektiva, aby Elaine všetečně nadělala starosti, když ji ona rozčilila tím, že se nepodepsala na vytečkovaném místě, jak bylo žádáno. Teď si asi najednou uvědomila, že otevřela plechovku plnou červů.

Zamkla jsem kancelář a cestou domů jsem hodila svou zprávu do schránky. Elaine Boldtová zůstávala nezvěstná a mně to nesedělo.

5

Ve 2.08 ráno mi zazvonil telefon. Automaticky jsem zvedla sluchátko, mozek vygumovaný spánkem.

„Kinsey Millhoneová.“ Hlas byl mužský a tón neutrální, jako by náhodně četl v telefonním seznamu. Nějak jsem poznala, že je to policajt. Tak mluví všichni.

„Ano. Kdo tam?“

„Slečno Millhoneová, tady je strážník Benedict z policejního oddělení v Santa Terese. Zavolali nás na pět set devadesát čtyřku do čísla 2097, Via Madrina, byt l, a paní Tillie Ahlbergová si vás přeje. Mohla byste jí pomoct? Je u

ní policistka, ale ona žádala speciálně o vás a my bychom si toho vážili, kdybyste jí mohla vyhovět.“

Zvedla jsem se na jednom lokti. Několik mozkových buněk mi zapálilo. „Co je pět set devadesát čtyřka?“ řekla jsem. „Napadení se zlým úmyslem?“

„Ano, paní.“

Bylo jasné, že strážník Benedict nechce riskovat, že mě zavalí informacemi.

„Je Tillie v pořádku?“

„Ano, paní. Nic se jí nestalo, ale je rozčilená. Nechceme vás rušit, ale poručík nám dovolil, abychom vás zavolali.“

„Jsem tam za pět minut,“ řekla jsem a zavěsila.

Shrnula jsem prošívanou deku, hmátla po džínách a po triku a na táhla jsem si boty, aniž jsem vstala z gauče.

Obvykle spím nahá, zabalená v prošívané dece, protože je to mnohem snazší než rozkládat postel. V koupelně jsem si vyčistila zuby a nacákala si vodu do obličeje. Neposlušné vlasy jsem si pročísla prsty, zatímco jsem sahala po klíčích a přesouvala se k autu. To už jsem byla docela probuzená a dumala o tom, jaká pět set devadesát čtyřka to asi byla.

Tillie Ahlbergová očividně není pachatelem, protože to by volala advokáta.

Noční vzduch byl chladný a mlha se vyvalila z pláže až

do poloviny města, takže prázdné ulice byly plné jemného oparu. Světla se ukázněně střídala od červené k zelené a zase k červené, ale nebyl žádný provoz, a tak jsem

projížděla na červenou, kdykoli to šlo. Před domem číslo 2097 parkovalo černobílé auto a v Tilliině bytě svítila všechna světla, ale zdálo se, že je klid, žádná blikající červená světla, žádní sousedé shromáždění na chodníku.

Ohlásila jsem se domácím telefonem a někdo stiskl bzučák.

Prošla jsem dveřmi vpravo od výtahu a rychle jsem šla chodbou k Tilliinu bytu na konci. V hale u dveří stálo několik lidí v pyžamech a županech, ale uniformovaný strážník je vybízel, aby si šli zase lehnout. Když mě zpozoroval, zamířil ke mně s rukama v bok, jako když neví, co jiného s nimi dělat. Vypadal tak, že by po něm chtěli průkaz, kdyby si objednával pití, ale zblízka bylo vidět, že není tak mladý: jemňoučké vrásky okolo očí, nepatrně povolená kůže na čelistech. Oči měl staré a já věděla, že už

viděl tolik lidského, že mu z toho není dobře.

Podala jsem mu ruku. „Vy jste Benedict?“

„Ano, paní,“ řekl a stiskl mi ruku. „Vy jste zřejmě slečna Millhoneová. Těší mě. Jsme rádi, že jste přišla.“ Jeho stisk byl pevný, ale krátký. Kývl ke dveřím Tilliina bytu, které byly pootevřené. „Můžete dovnitř, jestli chcete. Je u ní příslušnice Redfernová a sepisuje protokol.“

Poděkovala jsem mu a přesunula se do bytu. Mžikla jsem vpravo. Pokoj vypadal, jako by se jím přehnalo tornádo. Zůstala jsem chviličku zírat. Vandalství tady? Šla jsem dál do kuchyně. Tillie seděla u stolku s rukama mezi koleny a na bledé tváři jí vyvstávaly pihy jako šupinky

červené papriky. Asi čtyřicetiletá uniformovaná policistka seděla u stolu a dělala si poznámky. Měla krátce ostříhané světlé vlasy a na jedné tváři mateřské znaménko jako pár růžových lístků. Měla jmenovku Isabelle Redfernová a mluvila s Tillií tichým, vážným hlasem jako ten, kdo se snaží někoho přesvědčit, aby neskákal z mostu.

Když mě Tillie uviděla, vytryskly jí slzy a roztřásla se, jako by můj příchod byl mlčenlivé svolení ke zhroucení.

Klekla jsem si u ní a vzala ji za ruce. „No tak, no tak, copak se děje?“

Pokusila se promluvit, ale nejdřív z ní nevyšlo nic než

hvízdavý zvuk, jako když někdo šlápne na gumovou kachničku. Nakonec ze sebe vymáčkla odpověď: „Někdo se sem vloupal. Probudila jsem se a ve dveřích pokoje vidím ženskou. Myslela jsem, že mě raní mrtvice. Byla jsem tak zděšená, že jsem se nemohla ani hnout. A pak… a pak začala… nějak tak zasyčela a rozběhla se do pokoje a začala všechno trhat…“ Tillie si přitiskla k nosu a ústům kapesník a zavřela oči. Vyměnily jsme si pohled s příslušnicí Redfernovou. Divná věc. Objala jsem Tillii kolem ramen a trochu jsem s ní zatřásla. „No tak, Tillie, už je po tom a nic vám nehrozí.“

„Já jsem se tak bála! Já jsem se tak bála! Myslela jsem, že mě zabije. Byla jako maniak, jako úplně šílená. Lapala po dechu a syčela a tloukla kolem sebe. Zabouchla jsem dveře

do ložnice, zamkla jsem se a volala jsem číslo 911. Pak bylo najednou ticho, ale já neotevřela, dokud nepřijela policie.“

„No výborně. Výborně jste to udělala. Ano, já vím, že jste se bála, ale udělala jste to naprosto správně a teď už je to v pořádku.“

Policistka se předklonila. „Prohlédla jste si tu ženu dobře?“

Tillie zavrtěla hlavou a zase se začala třást.

Tentokrát ji vzala za ruce policistka. „Vydýchejte se.

Uvolněte se. Už je po tom a všechno je v nejlepším pořádku.

Dýchejte zhluboka. No tak. Máte po ruce nějaké uklidňující léky nebo nějaký alkohol?“

Vstala jsem a šla ke kuchyňským skřínkám. Náhodně jsem otvírala dvířka, ale na žádný alkohol to tam nevypadalo. Našla jsem lahvičku vanilkového extraktu a přelila jsem ji do sklenice od marmelády. Tillie to vypila, ani nemrkla.

Začala zhluboka dýchat a uklidňovat se. „V životě jsem ji neviděla,“ řekla už lépe ovládaným hlasem. „Byla blázen.

Šílenec. Nevím ani, jak se dostala dovnitř.“ Zamlčela se.

Vzduch voněl po sušenkách.

Policistka vzhlédla od svých poznámek. „Paní Ahlbergová, nebyly tu žádné známky násilného vloupání.

Musel to být někdo, kdo měl klíč. Dávala jste někdy někomu klíč? Někomu, kdo vám tu hlídal nebo zaléval kytky, když

jste byla pryč?“

Tillie nejdřív vrtěla hlavou, pak se zarazila a vrhla na mě pohled plný náhlého úleku. „Elaine. Ta jediná měla klíč.“

Otočila se k policistce. „Má sousedka v bytě přímo nade mnou. Dala jsem jí klíč loni na podzim, když jsem si vyjela na výlet do San Diega.“

Pak jsem se ujala slova a doplnila zbytek: jak Elaine zřejmě zmizela a jak mě najala její sestra.

Příslušnice Redfernová vstala. „Počkejte. Chci, aby to slyšel Benedict.“

Když Redfernová a Benedict skončili, bylo 3.30 a Tillie byla vyčerpaná. Požádali ji, aby během dopoledne přišla na stanici podepsat prohlášení, a já jsem řekla, že s ní zůstanu, dokud se neuklidní.

Když poldové odešli, seděly jsme s Tillii a unaveně jsme na sebe zíraly.

„Mohla to být Elaine?“ zeptala jsem se.

„Nevím. Myslím, že ne, ale byla tma a já jsem byla zmatená.“

„Co její sestra? Viděla jste někdy Beverly Danzigerovou? Nebo ženu, která se jmenuje Pat Usherová?“

Tillie němě zavrtěla hlavou. Tvář měla pořád porcelánově bílou a pod očima měla tmavé kruhy. Zase si stiskla ruce mezi koleny a napětí v ní vibrovalo jako vítr ve strunách kytary.

Šla jsem se do obývacího pokoje důkladněji podívat na škody. Velký zasklený sekretář byl překocený a ležel přední

stranou dolů na kávovém stolku, který se zřejmě tím nárazem zbortil. Gauč byl rozsekaný, pěnová guma visela ven jako bledé maso. Závěsy strhané, okna rozbitá, lampy, časopisy a květináče všechny na jedné hromadě střepů, vody a papírové kaše. Tak vypadá šílenství, když se utrhne ze řetězu. Nebo nebrzděný vztek, pomyslela jsem si. Jistě to souviselo s Elaininým zmizením. Naprosto jsem nevěřila, že by to spolu nesouviselo, že by to byla pouhá časová shoda s mým pátráním po ní. Zajímalo mě, zda by se dalo zjistit, kde byla dnes v noci Beverly Danzigerová. Bylo těžké představit si ji s její porcelánovou tvářičkou a mrkajícíma modrýma očima, jak tu lítá jako pominutá, ale co já vlastně vím?

Třeba poprvé přijela do Santa Teresy na propustku z ústavu.

Snažila jsem se představit si, jaké by to bylo nechat se probudit uprostřed noci rozběsněnou syčící ženskou. Otřásla jsem se a vrátila se do kuchyně. Tillie se ani nehnula, ale vzhlédla ke mně oddaným pohledem.

„Pojďme to uklidit,“ řekla jsem. „Stejně jedna ani druhá neusneme, a proč byste to měla dělat všechno sama? Kde máte lopatku a smeták?“

Ukázala na komoru, vzdychla, vstala a daly jsme se do práce.

Když jsme zase nastolily pořádek, řekla jsem Tillii, že chci klíč od Elainina bytu. „Na co?“ zeptala se s obavou.

„Chci si to ověřit. Třeba je tam.“

„Půjdu s vámi,“ okamžitě se nabídla. Napadlo mě, jestli za mnou bude nadosmrti chodit jako Bubu za Méďou Béďou, ale rychle jsem ji objala a řekla jí, ať chvilinku počká, že si skočím do svého volkswagenu. Zavrtěla hlavou a šla za mnou ven.

Vzala jsem si z přihrádky na rukavice svůj poloautomatický revolver. Byla to obyčejná dvaatřicítka s rukojetí ze slonoviny a osmiranným zásobníkem. V životě soukromého detektiva jsou přestřelky vzácné, jak praví statistika, ale jsou situace, které kuličková tužka nevyřeší.

Představovala jsem si, jak na mě ze tmy vyletí jako netopýr pominutá ženská. Dvaatřicítka možná člověka úplně nezastaví, ale rozhodně zpomalí. Vrazila jsem si zbraň do zadní kapsy džín a s Tillií v patách jsem zamířila k výtahu.

„Já myslela, že je proti zákonu takhle nosit schovanou zbraň,“ řekla s obavou.

„Proto mám povolení.“

„Ale já vždycky slyšela, že pistole jsou hrozně nebezpečné.“

„Ovšem že jsou nebezpečné. O to přece jde. Co po mně chcete? Mám tam jít se složenými novinami?“

Ještě o tom přemýšlela, když jsme vystupovaly v prvním patře. Vytáhla jsem revolver, odjistila a natáhla kohoutek.

Vsunula jsem klíč do Elainina zámku, otevřela dveře a strčila do nich. Tillie se mě držela za rukáv jako děcko.

Chvilinku jsem čekala, zírala do tmy uvnitř a srdce mi bilo.

Ani zvuk… ani pohyb. Hmatala jsem po vypínači.

Rozsvítila jsem a rychle jsem nahlédla za rám dveří. Nic.

Pokynula jsem Tillii, aby počkala tam, kde je, a tiše jsem procházela bytem, cestou rozsvěcela, a pokaždé, když jsem vcházela do místnosti, zaujímala jsem vlastní upravenou verzi postoje mladého agenta FBI. Nakolik jsem mohla odhadnout, nic nenasvědčovalo tomu, že by tam někdo byl.

Zkontrolovala jsem vestavěné skříně, rychle nahlédla pod postel a pak jsem si vzdychla, když jsem si uvědomila, že jsem tajila dech. Vrátila jsem se ke vchodu, pozvala Tillii dovnitř, zavřela jsem a zamkla za námi. Znovu jsem se vydala přes předsíň do pracovny.

Rychle jsem přehrabala Elainin psací stůl a prohlédla její papíry. Ve třetí zásuvce zdola jsem našla její pas a prolistovala jej. Byl ještě platný, ale nebyl použit od výletu na ostrov Cozumel v dubnu před třemi lety. Strčila jsem si jej do zadní kapsy. Pokud je ještě někde tady, nechtěla jsem, aby použila pas a tak vyklouzla ze země. Vzadu v hlavě mi ťukala ještě nějaká myšlenka, ale nemohla jsem si vzpomenout. V duchu jsem pokrčila rameny; časem mi to vyskočí.

Složila jsem Tillii před jejími dveřmi.

„Podívejte,“ řekla jsem, „až budete mít možnost, pořádně se rozhlédněte, jestli něco nechybí. Až půjdete na policii, budou chtít seznam ukradených věcí, pokud nějaké

zjistíte. Máte nějakou domácí pojistku, ze které by se daly zaplatit škody?“

„Nevím. Ale zjistím si to. Nedala byste si čaj?“ tvářila se toužebně a visela na mé ruce.

„Tillie, ráda bych, ale musím jít. Vím, že jste nesvá, ale to bude v pořádku. Je v domě někdo, kdo by vám mohl dělat společnost?“

„Možná ta ze šestky. Vím, že vstává časně. Zkusím to. A děkuju, Kinsey. Opravdu.“

„S tím si nedělejte hlavu. Jsem ráda, že jsem vám mohla pomoct. Přijdu si s vámi popovídat. Zkuste se trochu vyspat.“

Opustila jsem ji. žalostně se za mnou dívala, jak jsem mířila do haly. Nasedla jsem do auta, vrátila zbraň do přihrádky na rukavice a zamířila domů. Hlavu jsem měla plnou otázek, ale na přemýšlení jsem byla moc unavená.

Když jsem se soukala zpátky do své prošívané deky, nebe šedlo k ránu a podnikavý kohout někde v sousedství ohlašoval den.

Telefon zařinčel v 8.00. Právě jsem dospěla do té úžasné fáze těžkého spánku, kdy je nervová soustava jako z olova a člověk cítí, jako by ho nějaká magnetická síla prostě přivařila k posteli. Soustavně budit člověka z takového spánku by mohlo vyvolat psychózu během dvou dnů.

„Co?“ zamumlala jsem. Slyšela jsem praskání, ale nic jiného. No nádhera. Třeba mě vzbudil nějaký meziměstský oplzlík. „Haló?“

„Tak jste to vy! Myslela jsem, že jsem vytočila špatné číslo. Tady Julia Ochsnerová z Floridy. Vzbudila jsem vás?“

„To nic,“ řekla jsem, „zrovna se mi o vás zdálo. Co se děje?“

„Přišla jsem na nějaké informace, které by vás třeba mohly zajímat. Zdá se, že ta ženská odvedle nelhala, když

vám řekla, že sem Elaine v lednu přiletěla. Aspoň do Miami.“

„Ano?“ posadila jsem se. „Jak jste na to přišla?“

„Našla jsem v odpadcích letenku,“ řekla s uspokojením.

„To byste nevěřila, co jsem udělala. Balila a vynesla ven několik krabic s vyhozenými věcmi. Byla jsem dole u správce a cestou zpátky jsem si všimla letenky. Ležela skoro navrchu, napůl schovaná, a zajímalo mě, čí je. Těžko jsem mohla jít za ní a rovnou se jí zeptat, tak jsem počkala, až

ponese na parkoviště hromadu šatů, vyběhla jsem a prostě jsem to ukradla.“

„Vy jste vyběhla?“ řekla jsem nevěřícně.

„No dobře, tak jsem nevyběhla. Spíš jsem se rychle šourala. Myslím, že si vůbec nevšimla, že něco chybí.“

„Julie, co vás to napadlo? Co kdyby vás přistihla?“

„No a? Bavím se. Když jsem se vrátila, musela jsem si až lehnout, jak jsem se smála!“

„Nebudete věřit, co se stalo mně,“ řekla jsem. „Vyhodili mě.“

„Vyhodili?“

„Více méně. Elainina sestra mi řekla, ať to zatím nechám být. Začala být nesvá, když jsem jí řekla, že bychom měly Elaine oznámit na policii jako nezvěstnou.“

„Nechápu. Co se jí nezdálo?“

„Nemám tušení. Kdy odlítala Elaine ze Santa Teresy?

Máte tam datum?“

„Vypadá to na devátý leden. Zpáteční cesta zůstala otevřená.“

„To mi trochu pomůže. Nemohla byste mi tu letenku poslat, jestli vás to nebude moc obtěžovat? Třeba si to ještě Beverly rozmyslí.“

„Ale to je směšné. Co když má Elaine nějaké potíže?“

„Co můžu dělat? Jsem placená za to, abych se řídila podle pokynů. Nemůžu si prostě dělat, co mi napadne.“

„A co kdybych vás najala já?“

Zaváhala jsem. Nápad mě překvapil, ale nebyla jsem proti.

„Nevím. Mohly by z toho být oplétačky. Asi bych to s ní mohla ukončit, ale rozhodně vám nemůžu sdělit informace, které jsem získala pro ni. Musely bychom začít od nuly.“

„Ale nemůže mi zabránit, abych vás najala, ne? Myslím, jakmile s ní vyřídíte účty.“

„Víte, je moc časně na to, abych si s tím dělala hlavu, ale promyslím si to a uvidím. Pokud vím, mohla bych obrátit a pracovat pro vás, pokud by to neznamenalo střetnutí zájmů.

Musela bych ji na to upozornit, ale nevím, jak by mi mohla bránit.“

„Dobře. Tak to udělejte.“

„Určitě chcete utrácet peníze na tohle?“

„Samozřejmě. Mám jich spoustu a chci vědět, co se stalo Elaine. Navíc se bavím jako nikdy. Jen mi povězte, co teď budeme dělat dál.“

„Dobře. Nechte mě trochu slídit a já vám zavolám. A prosím vás, Julie, dávejte na sebe mezitím pozor!“ řekla jsem, ale ona se jen zasmála.

6

Zůstala jsem pod sprchou, dokud nedošla teplá voda, pak jsem se oblékla, natáhla jsem si džíny, bavlněný svetr a boty na zip až ke kolenům. Nasadila jsem si měkký kožený klobouk se širokou střechou a zkoumala výsledek v koupelnovém zrcadle. Šlo to.

Nejdřív jsem zamířila do kanceláře a napsala dopis Beverly Danzigerové, jímž jsem ukončila náš obchodní

vztah. Byla jsem si dost jistá, že ji to pořádně vyvede z míry, a to mě blažilo. Zašla jsem vedle do kanceláře Kalifornské pojišťovny, okopírovala jsem si svůj podrobný účet pro ni, označila jej jako „konečný“ a přiložila jsem jej k dopisu a opisu závěrečné zprávy. Pak jsem se vydala na policejní stanici na Florestě a pohovořila se seržantem Jonášem Robbem o nezvěstné Elaine Boldtové. Dívala jsem se, jak mu prsty běhají po klávesnici, když zapisoval mé informace do formuláře.

Vypadal, že mu táhne na čtyřicítku, tělo v uniformě pevné. Měl tak deset kilo nadváhu; nebylo to nepřitažlivé, ale brzy s tím bude muset něco dělat. Tmavé vlasy ostříhané hodně nakrátko, hladkou zaoblenou tvář, na levém prsteníku rýhu po nedávno nošeném snubním prstenu. V tu chvíli po mně střelil pohledem. Modré oči se zelenými flíčky.

„Chcete k tomu ještě něco dodat?“

„Její sousedka z Floridy mi posílá letenku, kterou zřejmě použila. Podívám se na ni a uvidím, jestli nám něco poví.

Nějaká její přítelkyně jménem Pat Usherová přísahá, že s ní Elaine Boldtová několik dní byla, než odjela do Sarasoty, ale já jejím řečem moc nevěřím.“

„Asi se nakonec objeví. Tak to s nimi bývá.“ Vytáhl pořadač a vložil do něj svorku. „Vy jste bývala u policie, že?“

„Krátce,“ řekla jsem. „Ale nešlo mi to. Asi jsem moc vzpurná. A co vy? Jak jste u nich dlouho?“

„Osm let. Předtím jsem prodával léky pro Smitha, Kleina a Frenche. Omrzelo mě jezdit v parádním autě a přemlouvat doktory. Stejně to byl všechno švindl. Jako každé prodávání.

Nemoce jsou veliký obchod.“ Sklopil oči. Podíval se na vlastní ruce a pak zase vzhlédl ke mně. „No. Doufám, že tu svou paní najdete. Uděláme, co budeme moct.“

„Díky. Zavolám vám během týdne.“

Vzala jsem tašku a zamířila ke dveřím.

„Hej,“ řekl.

Ohlédla jsem se.

„Ten klobouk se mi líbí.“

Usmála jsem se.

Když jsem cestou ven míjela pult vpředu, zahlédla jsem v oddělení vražd poručíka Dolana, jak mluví s mladou černošskou úřednicí v uniformě. Přelétl mě pohledem a pak se ke mně vrátil. Poznal mě. Přerušil rozhovor a kolébal se k pultu. Poručíku Dolanovi táhne na šedesát, má hranatou odulou tvář a plešku, kterou se snaží utajit složitým sčesáváním zbylých vlasů. Je to u něho jediná známka marnivosti a svým způsobem mě těší. Představuji si ho, jak každé ráno stojí v koupelně před zrcadlem a snaží se zdolat rozlézající se plochu holé lebky. Měl bifokální brýle bez obrouček, zřejmě nové, protože se mu nedařilo mě úplně zaostřit. Nejdřív na mě zíral nad malými půlměsíčky a pak pod nimi. Nakonec si brýle sundal a strčil je do kapsy svého pomačkaného šedého obleku.

„Zdravím vás, Kinsey. Neviděl jsem vás od toho střílení.

Jak to nesete?“

Zrudla jsem rozpaky. Přede dvěma týdny jsem při vyšetřování někoho zabila a pečlivě jsem se tomu námětu vyhýbala. Teprve když se o tom zmínil, jsem si uvědomila, jak úplně jsem to potlačila vůlí. Vůbec jsem na to nevzpomněla a jeho zmínka mě vyděsila jako sen, kdy se člověk octne úplně nahý na veřejnosti.

„Výborně,“ řekla jsem stručně a odvrátila pohled. V

mžiku jsem viděla tu noční pláž, pruh světla, když se otevřela veliká popelnice, v níž jsem se schovávala, a já vzhlédla. Maličký revolver mi skočil do ruky jako při zkoušce reflexů a vypálila jsem víc ran, než bylo třeba. V

tom uzavřeném prostoru to byl ohlušující rachot a od té doby mi nepřestalo znít v uších, takový vysoký sykot, jako když z vadné bombičky uniká plyn. Obraz vzápětí zmizel a stál tam poručík Dolan. Podle toho, jak se tvářil, asi litoval, že o tom začal.

Mé vztahy s Conem Dolanem byly odjakživa soupeřské a odtažité, založené na neochotném vzájemném respektu. Ze zásady nemá rád soukromé detektivy. Je toho názoru, že se máme starat o své věci (ovšem jaké vlastně?) a prosazování zákona přenechat profesionálům jako on. Vždycky jsem snila o tom, že si jednoho krásného dne sedneme a poklábosíme si spolu o zločinech jako dvě stařenky, ale teď, když naladil osobní notu, jsem cítila, jak se stahuji,

rozladěná tím posunem. Když jsem se znovu střetla s jeho pohledem, byl nicneříkající. Tvářil se neproniknutelně.

Zatřepala jsem hlavou. „Promiňte. Překvapil jste mě.

Zřejmě jsem se s tím ještě docela nesrovnala.“ Ve skutečnosti mě překvapilo to, že jsem někoho zabila a vlastně je mi to jedno. Ne, tak to nebylo. Nebylo mi to jedno, ale kdyby byl můj život ohrožen, věděla jsem, že bych to udělala znovu. Vždycky jsem se považovala za dobrého člověka. Teď jsem najednou nevěděla, co znamená dobrý. Dobří lidé přece nezabíjejí jiné lidské bytosti, ne? Co tedy jsem?

Řekl: „Co tu děláte?“

Opět jsem trochu zatřepala hlavou a soustředila se na přítomnost. „Právě jsem pro klientku podala hlášení o nezvěstné,“ řekla jsem. Zaváhala jsem. Jestlipak se setkal s Elaine při vyšetřování té události v sousedství? „Byl jste u té vraždy u Griceových letos v lednu?“

Zíral na mě a tvář se mu zavřela jako mořská sasanka.

Zjevně ano. „A co?“

„Zajímalo by mě, jestli jste mluvil s nějakou Elaine Boldtovou. V sousedním domě.“

„Na to jméno si vzpomínám,“ řekl opatrně. „Sám jsem s ní mluvil po telefonu. Měla přijít dolů a promluvit si s námi, ale pokud vím, tak se vůbec neukázala. Je to vaše klientka?“

„Hledám ji.“

„Jak dlouho je pryč?“

Řekla jsem mu, co jsem věděla, a viděla jsem, že probírá možnosti stejně jako já. V okrese Santa Teresa je každoročně hlášeno asi čtyři tisíce nezvěstných, mužů i žen.

Většina se jich zase najde, ale pár jich zůstane ve vzduchu.

Strčil ruce do kapes a zhoupl se na patách. „Až se objeví, řekněte jí, že sem má přijít na pohovor.“

Překvapilo mě to. „Ten případ ještě není uzavřený?“

„Ne a s vámi o něm mluvit nebudu. Služební předpis,“

řekl. Jeho oblíbená fráze.

„Ale poručíku Dolane, nedělejte ramena. Kdo se vás prosil?“ Věděla jsem, že si chrání svůj případ, ale občas mě to jeho tajnůstkářství unavuje. Myslí si, že má právo na veškeré informace, které mám já, ale sám mi nikdy nic neřekne. Nadzvedlo mě to a on to věděl.

Usmál se na mě. „Jen jsem si říkal, že musím hned zkraje zkrotit váš sklon strkat nos do věcí, po kterých vám nic není.“

„Počkejte, já vám někdy taky pomůžu,“ řekla jsem. „A jestli chcete mluvit s Elaine Boldtovou, tak si ji najděte sám.“

Odtrhla jsem se od pultu a zamířila k východu.

„Nemusíte se hned tak štětit,“ houkl. Ohlédla jsem se.

Vypadal na můj vkus příliš spokojeně.

„Dobře,“ řekla jsem a rozrazila před sebou dvoukřídlé dveře. Vyšla jsem z policejní stanice do tupého zataženého

dne, chviličku jsem stála a sbírala myšlenky. Ten chlap mě teda umí vytočit. Zhluboka jsem se nadechla.

Teplota byla kolem osmnácti stupňů. Mraky prosvítaly bledé zbytky slunečního světla a barvily okolí na citrónové.

Křoví svítilo jako chartreuska a tráva vypadala z nedostatku vláhy suchá a umělá. Už týdny nepršelo a celý červen byl jednotvárný sled mlhavých jiter, parných odpolední a lezavých nocí. Poručík Dolan mi ve skutečnosti ukázal jednu možnost a já dumala, jestli Elainin odjezd nějak souvisel s vraždou Marty Griceové. Jestliže s tím souviselo řádění u Tillie, proč ne tohle? že by ujela, aby se vyhnula poručíkovým otázkám? Řekla jsem si, že by to chtělo zjistit nějaká fakta.

Vydala jsem se do redakce novin šest bloků odtud a poprosila úřednici v černé kronice, aby mi vyhledala výstřižky o smrti Marty Griceové. Byl tam jen jeden, malý, snad pěticentimetrový článeček zastrčený vzadu na straně osm u místních zpráv s datem 4. ledna.

LUPIČ VRAžDÍ žENU V DOMÁCNOSTI A TĚLO PÁLÍ UVÁDÍ POLICIE

Včera v časných nočních hodinách byla v Santa Terese ubita k smrti žena v domácnosti, zřejmě při vloupání do jejího bytu. Podle detektivů z oddělení vražd byla Martha Renée Griceová, stáří 45 let, Via Madrina 2095, opětovně udeřena tupým nástrojem a polita hořlavinou. Silně ohořelé tělo oběti

bylo objeveno v předsíni částečně zničeného rodinného domku po třicetiminutovém zápase santateresských požárníků s plameny. Oheň zpozorovali sousedé ve 21.55.

Dva přilehlé domy byly evakuovány, ale není zpráv o dalších zraněných. Podrobné informace o žhářství byly zadrženy s ohledem na další vyšetřování.

Zločin vypadal dost okázale na to, jak malou publicitu dostal. Možná že toho poldové měli málo a snažili se, aby se o tom co nejmíň mluvilo. To by mohlo vysvětlovat Dolanův postoj. Třeba ani neodmítal spolupráci, třeba prostě neměl důkazy. To je pak policajt nejnesdílnější. Poznamenala jsem si potřebné informace do notesu a zašla jsem si do veřejné knihovny obhlédnout městský adresář pro Santa Teresu, který vyšel loni na jaře. Marty Griceová byla vedena na Via Madrina 2095 spolu s „Leonardem Gricem, stavit.“.

Usoudila jsem, že to bude manžel. Noviny se o něm vůbec nezmínily a mě zajímalo, kde byl, když se to stalo. V

adresáři byli jako sousedi v čísle 2093 vedeni Orris a May Snyderovi. Jeho povolání bylo v důchodu, ale neříkalo se tam, z jakých důvodů. Poznamenala jsem si jména a číslo telefonu. Mohlo by být zajímavé zjistit, co se dělo a jestli mohla Elaine vidět něco, o čem by nechtěla mluvit. Čím víc jsem o tom přemýšlela, tím víc se mi ten nápad líbil. Dávalo mi to celý nový směr pátrání.

Vyzvedla jsem si auto z parkoviště za svou kanceláří a svezla se zpátky na Via Madrina. Bylo právě poledne a středoškoláci se vyvalili do ulic. Děvčata v džínách, krátkých bílých ponožkách a na vysokých podpatcích, hoši v pracovních kalhotách a flanelových košilích. Kalifornští slušňáci byli v poměru k pankáčům asi tři na jednoho, ale většina jich vypadala jako ze sběrných surovin. Některé děti měly na sobě příšerné modelové kombinézy a jiné měly celé soupravy z maskovací látky, jako když se připravují na nálet. Asi polovina děvčat měla v každém uchu po třech čtyřech náušnicích. Z účesů jim zřejmě vyhovovala mokrá trvalá nebo ohony trčící od hlavy do stran jako vodovodní kohoutky.

Když jsem zastavovala před domem, po chodníku klapal chumel šesti děvčat. Kouřily cigarety navoněné hřebíčkem.

Vycpávky a zelený lak na nehty, tmavočervená rtěnka.

Vypadaly, jako když si jedou zatancovat na večírek branců v roce 1943.

Zaslechla jsem jen zlomek z jejich rozhovoru.

„Já mu povídám: ‚Co si myslíš, ty vole, že jsem ti říkala?‘ A on na to: ‚Hele, já ti nic neudělal, ty děvko, tak co vyvádíš?‘“

Usmála jsem se pro sebe a se zájmem se podívala na dům Griceových. Byl bílý, dřevěný, s mansardou a se sraženou verandou ve tvaru L vpředu. Spočívala na tlustých cihlových sloupcích s krátkými dřevěnými pyramidami

nahoře. Vypadala hajdalácky postavená a na spadnutí. Větší část její střechy shořela. Dvorek byl neupravený a u verandy se tísnila řádka růžových a modrých hortenzií. Vypadaly dosud zhnědlé a sežehnuté ohněm, ale statečně jimi prokukovaly nové výhony. Rámy předních oken v přízemí měly na sobě vrstvu černých sazí, kde je olízl oheň. Stála tam cedule se zákazem vstupu. Zajímalo mě, jestli už to pořádková četa vevnitř vyklidila. Doufala jsem, že ne, ale asi nebudu mít takové štěstí. Chtěla jsem dům vidět tak, jak vypadal tu noc, kdy hořelo. Chtěla jsem si také popovídat s Leonardem Gricem, ale vypadalo to, že v domě nikdo nebydlí. I z ulice jsem ještě cítila půl roku starou kolínskou ohořelého dřeva a rozežíravé vlhkosti, kde hadice požárníků

pronikly do každé spáry a škvíry.

Cestou k Elaininu bytu jsem zpozorovala, že někdo vychází z dřevěné kůlničky na zadním dvorku Griceových.

Zastavila jsem se. Asi sedmnáctiletý kluk. Byl ostříhaný na mohawka: sedm čísel jasně růžového sena a po obou stranách pokosená cestička. Hlavu měl skloněnou, ruce v kapsách vojenských kalhot. Trhla jsem sebou. Vzpomněla jsem si, že jsem ho už viděla, z Elainina předního okna, když jsem prvně prohledávala její byt. Stál dole na ulici a pomalu si balil marjánku. Co tu tropí? Otočila jsem se a zrychlila jsem, aby se naše cesty setkaly právě tak na hranici pozemku. „Nazdar,“ řekla jsem.

Vzhlédl ke mně poplašeně a nasadil zdvořilý úsměv dítěte před dospělým. „Brýden.“

Jeho tvář se k němu nehodila. Oči měl zapadlé, nefritově zelené, orámované tmavými řasami a tmavým obočím, které se mu stýkalo nad kořenem nosu. Pleť měl čistou, úsměv přitažlivý, zuby trochu křivé. V levé tváři měl dolíček.

Podíval se stranou a míjel mě. Sáhla jsem po něm a chytila ho za rukáv.

„Mohla bych s tebou mluvit?“

Podíval se na mě a pak rychle mrkl přes rameno. „Se mnou?“

„Ano. Viděla jsem tě vycházet z támhleté kůlny. Ty tu bydlíš?“

„Cože? Jo, ovšem, pár bloků odtud. To je dům mého strejdy Leonarda. Mám tu na to dohlížet a starat se, aby mu nikdo nic neukradl.“ Hlas měl vysoký, skoro ženský.

„Copak?“

Nefritové oči se na mě zvědavě upřely. Usmál se a celá tvář se mu rozjasnila. „Vy jste od policajtů nebo co?“

„Soukromý detektiv,“ řekla jsem. „Jmenuju se Kinsey Millhoneová.“

„No ne, to je věc,“ řekl. „Já jsem Mike. Vy to tu hlídáte či co?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Vyšetřuju jinou věc, ale slyšela jsem o tom požáru. Tvou tetu zabili?“

Úsměv zeslábl. „Jo. Bylo to děsné. Teda, já jsem si s ní nikdy moc nerozuměl, ale strejda se z toho docela sesypal.

Je úplně v hajzlu. Je pardon,“ řekl stydlivě. „Prostě se zhroutil, jak se to říká, a bydlí u druhé tety.“

„Mohl bys mi říct, jak bych ho sehnala?“

„Teta se jmenuje Lily Howeová. Číslo z hlavy nevím, jinak bych vám rád pomohl.“

Začínal se červenat a vypadalo to zvláštně. Růžové vlasy, zelené oči, zardělé tváře, zelené vojenské kalhoty.

Vypadal jako dort k narozeninám, tak nějak nevinně a slavnostně. Přejel si rukou vlasy, které mu nahoře stály jako smeták.

Proč je tak nesvůj? „Co jsi tam vzadu dělal?“

Ohlédl se ke kůlně s rozpačitým pokrčením rameny.

„Kontroloval jsem zámek. Když mi platí deset babek měsíčně, tak se snažím něco dělat. Chtěla jste ještě něco?

Protože musím něco zhltnout a pak zpátky do školy, víte?“

„Jistě. Třeba se ještě uvidíme.“

„Fajn. Kdykoli.“ Zase se na mě usmál a pak odešel.

Nejdřív šel pozpátku, oči upřené na mě, pak se konečně otočil, takže jsem viděla jeho úzká záda a štíhlé boky. Bylo na něm něco znepokojivého, ale nemohla jsem přijít na to co. Něco tu nesedělo. Ta snaživost a ten výraz v očích.

Bezelstný a vychytralý… dítě, které má čisté svědomí, protože vůbec svědomí nemá. Taky se na něj možná

podívám, když už jsem v tom. Zašla jsem do dvora Elainina domu.

7

Našla jsem Tillii, jak kropí chodníček. Tryskající voda před sebou valila listí a všelijakou změť. Z pernatých palem kapala voda, gumový pach hadice se mísil s vůní vlhké hlíny. Mezi obřími kapradinami byly zasazené kameny, aby se tam dalo chodit, ale nechápu, co by tam kdo hledal.

Vypadalo to jako stinné útočiště pro pavouky. Tillie se na mě usmála, když mě viděla, zavřela kohoutek na hubici a zastavila kropení. Měla na sobě džíny a tričko a se svou sporou postavou vypadala i v šedesáti jako holčička.

„Spala jste vůbec?“ zeptala jsem se.

„Ne, a nebudu v tom bytě, dokud nespraví okna. Možná že si dám zavést i poplašné zařízení. Šla jsem se sem jen zabavit. Kropit chodníčky je uklidňující, co myslíte? Je to jedna z radostí dospělosti. Když jsem byla malá, táta mě k tomu nikdy nepustil.“

„Už jste byla na policejní stanici?“

„Za chvíli tam dojdu, ale netěším se na to.“

„Zrovna jsem se tam stavovala a ohlásila jsem Elaine jako nezvěstnou.“

„Co říkali?“

Pokrčila jsem rameny. „Nic moc. Udělají, co budou moct. Narazila jsem tam na detektiva, který pracoval na vraždě Marty Griceové. Říkal, že Elaine měla přijít k výslechu a neukázala se. Vzpomínáte si, jak dlouho potom odjížděla na Floridu?“

„Nejsem si jistá. Ještě ten týden. To vím. Byla z té vraždy hrozně rozrušená. I proto odjela. To jsem snad říkala.“

„Řekla jste, že byla nemocná.“

„To ano, ale jí pořád něco bylo. Říkala, že po té vraždě šílí strachem. Myslela si, že jí pomůže, když odjede z města.

Moment,“ řekla Tillie. Zašla do křoví a zavřela vodu v hydrantu. Zbytek tlaku použila k vyprázdnění hadice a pak ji svinula. Vynořila se z houštiny a otírala si vlhké ruce o džíny. „Myslíte, že něco věděla o Martině smrti?“

„Myslím, že to stojí za prozkoumání,“ řekla jsem. „Z

bočního okna je vidět přímo na Griceovy dveře. Možná že viděla lupiče.“

Tillie se zatvářila skepticky. „V té tmě?“

Pokrčila jsem rameny. „Asi to nezní pravděpodobně, ale nevím, co jiného si mám myslet.“

„Ale proč nešla na policii, jestli věděla, kdo to je?“

„Co já vím. Třeba byla zmatená. Lidi panikaří. Neradi se pletou do takových věcí. Třeba se cítila sama ohrožená.“

„No, byla nervózní,“ řekla Tillie, „ale ten týden nám všem tekly nervy. Chcete dovnitř?“

„Vlastně ano. Myslím, že bych se měla podívat na její účty. Uvidíme aspoň, kdy naposled něco kupovala a kde v té době byla. Přišlo ještě něco?“

„Jen pár kousků. Ukážu vám, co jsem dostala.“

Šla jsem s Tillií přes halu a do chodby za ní. Odemkla své hlavní dveře a šla do obývacího pokoje k sekretáři. Sklo ve dvířkách bylo vytlučené, takže nebylo třeba nic odmykat, ale viděla jsem, jak celá zaražená zaváhala a položila si ukazováček na tvář, jako když pózuje u fotografa. „To je ale divné.“

„Copak?“ Přešla jsem k sekretáři a nahlédla. V noci jsme nastrkaly zpět rozházené knihy a na policích teď nebylo nic jiného, jen ještě malý mosazný slon a zarámovaná fotografie štěněte s klackem v hubě.

„Nevidím Elaininy účty a měly by tu být,“ řekla. „To je přece divné.“ Znovu se podívala na police a pak vytahovala zásuvky jednu po druhé a přehrabovala obsah.

Odešla do kuchyně a ponořila se do velkého černého igelitového pytle, kam jsme v noci naházely všechno rozbité sklo a odpad. Nikde nebyly.

„Kinsey, včera byly v sekretáři. Sama jsem je viděla.

Kam se mohly podít?“

Vzhlédla ke mně. Nebylo třeba žádné pronikavé inteligence k pochopení samozřejmé možnosti.

„že by je vzala ona?“ zeptala se Tillie. „Ta ženská, co se sem včera vloupala? že by jí šlo o tohle?“

„Já nevím, Tillie. Hned mi na tom něco nesedělo.

Nedávalo mi smysl, že by se sem někdo vloupal, když jste doma, jen aby to tu rozmlátil. Určitě jste je včera viděla?“

„No ovšem. Dala jsem novou várku účtů k ostatním na polici. Byly zrovna tady. A vůbec si nevzpomínám, že bych je byla při úklidu viděla. Vy ano?“

Zamyslela jsem se a lovila v paměti. Viděla jsem ty účty jen jednou, když jsem s ní mluvila prvně. Ale proč by se je někdo namáhal krást? To nedávalo smysl.

„Možná že vás záměrně vyděsila, abyste se jí nepletla pod nohy, zatímco to tu prohledávala,“ řekla jsem.

„To se jí rozhodně povedlo. Nevyšla bych ze svého pokoje, kdyby mi dávali nevím co. Ale proč by to dělala? To nechápu.“

„Já taky ne. Mohu si přece opatřit kopie těch účtů, ale bude to otrava, a radši bych to nedělala, pokud nebudu muset.“

„Chci vědět, kdo má klíč od mého bytu. Z toho mi běhá mráz po zádech.“

„To se vám nedivím. Poslouchejte, Tillie, nic mě nemůže víc rozčilit než šestnáct otázek bez odpovědi po sobě. Uvidíme, co se dá zjistit o té vraždě vedle. Musí to

nějak souviset. Mluvila jste někdy v poslední době s Leonardem Gricem?“

„Ten tu nebyl od té doby, co se to stalo. Aspoň já jsem ho neviděla.“

„A co Snyderovi na druhé straně? Co myslíte, mohli by mi něco říct?“

„Snad ano. Mám si s nimi promluvit?“

„Ne, nedělejte si s tím starosti. Skočím k nim sama. Jen jednu věc: Leonard Grice má synovce… kluka s růžovými vlasy.“

„Mika.“

„Toho. Myslíte, že by se mohl včera v noci vloupat on?

Zrovna jsem s ním venku mluvila. Není nijak velký. Ve tmě by mohl klidně vypadat jako žena.“

„Myslím, že ne,“ řekla se zjevnou nedůvěrou. „Přísahat bych na to nemohla, ale myslím, že to nebyl on.“

„To mě jen tak napadlo. S pohlavím si člověk nikdy nemůže být jistý. Mohl to být kdokoli. Půjdu vedle k Snyderovým a uvidím, co mi řeknou. Dejte na sebe pozor.“

Dům číslo 2093 působil podobně jako ten spálený…

stejně velký pozemek, stejně špatné proporce, stejné bílé dřevo a červené cihly. Samotné cihly měly hrubou strukturu, chytře napodobující pálenou hlínu. Vpředu stála cedule NA PRODEJ a přes ni přelepený proužek s chlubným PRODÁNO!, jako by těsně před mým příchodem proběhla dražba. Na dvorek vrhal až mrazivý stín velký strom. Jeho

kmen rdousil tmavý břečťan, který se rozlézal všemi směry v hustém koberci a zarůstal chodníček. Vyšla jsem po schodech na verandu a zaklepala na hliníkové síťové dveře.

Hlavní vchod byl zasklený a zakrytý hladkým bílým závěsem nataženým mezi dvěma tyčemi. Po chviličce někdo odhrnul záclonu a vyhlédl.

„Pan Snyder?“

Záclona spadla a dveře se na škvíru pootevřely. Muž

vypadal na obtloustlého a přívětivého sedmdesátníka. Stáří mu vrátilo dětskou baculatost a dětský pohled plný vážné zvědavosti.

Vytáhla jsem obchodní navštívenku. „Jmenuji se Kinsey Millhoneová. Mohla bych vás připravit o trochu času?

Snažím se vystopovat Elaine Boldtovou, která bydlí tamhle v tom velkém domě, a Tillie Ahlbergová mi poradila, abych si s vámi promluvila. Můžete mi pomoct?“

Pan Snyder otevřel zástrčku síťových dveří. „Pokusím se. Pojďte dál.“ Podržel mi síťové dveře a já šla za ním dovnitř; V domě bylo tma jako v plechovce od polévky a páchl tam vařený celer.

Zezadu se ozval pronikavý hlas.

„Co je? Kdo to tam je, Orrisi?“

„Někdo, koho poslala Tillie.“

„Kdo?“

„Moment,“ řekl mi. „Je hluchá jako metr trávy. Posaďte se.“

Pan Snyder se odkolébal dozadu. Sedla jsem si na krajíček vycpané židle s dřevěnými opěradly. Byla potažená tmavočerveným plyšem s plastickým vzorem nějakého nepopsatelného listí, jaké jsem v životě neviděla. Sedátko měla prosezené, samá tvrdá hrana. Byla cítit prachem. Patřil k ní gauč s hromadami novin a nízký mahagonový kávový stolek s vsazeným oválným sklem, které bylo sotva vidět pod věcmi poházenými nahoře. Byly tam zohýbané paperbacky, umělé květiny v keramické váze ve tvaru dvou myší stojících v objetí, bronzové sepjaté ruce, šest tužek s okousanou gumou na konci, lahvičky s léky a sklenice, v níž

zřejmě předtím bylo ohřáté mléko a zanechalo na stěnách krajkové stopy jako nevěstin závoj. Byla tam také nevysvětlitelná kupka lívanců zabalených v celofánu.

Předklonila jsem se a přimhouřila oči. Byla to svíčka.

Stačilo, aby pan Snyder vystěhoval stolek ven a mohl zahájit bazar.

Slyšela jsem, jak vzadu v domě rozčileně vysvětluje manželce: „Není to žádný podomní obchodník,“ vyštěkl. „Je to nějaká paní, kterou poslala Tillie. Prý shání paní Boldtovou. Boldtovou! Tu vdovu, co bydlela nad Tillií, co hrávala karty s Leonardem a Martou.“

Ozval se slabý výkřik a pak se jeho hlas ztišil.

„Ne, nemusíš tam chodit. Jen seď. Já to vyřídím.“

Zase se objevil, vrtěl hlavou, tváře zrudlé. Prsa měl propadlá do pneumatiky kolem pasu. Kalhoty si musel

zapínat až pod břichem a manžety se mu u kotníků krčily.

Popuzeně je povytáhl, zřejmě v přesvědčení, že je ztratí, když si nedá pozor. Měl pantofle naboso a všechny chlupy na kotnících se mu už dávno ošoupaly, takže měl nohy tenké a bílé jako kosti na polévku.

„Rozsviťte,“ řekl mi. „Ráda šetří na domácnosti, takže věčně není vidět.“

Natáhla jsem se ke stojací lampě a zatáhla za řetízek.

Rozsvítila se čtyřicetiwattová žárovka, tiše bzučela a mnoho světla nedávala. V chodbě bylo slyšet pravidelné bouchání a šourání.

Objevila se paní Snyderová a sunula před sebou chodítko. Byla malá a křehká a čelisti se jí ustavičně pohybovaly. Oči upírala na podlahu z tvrdého dřeva a její kroky mlaskaly, jako by byla podlaha natřená lakem, který nikdy úplně neuschl. Zůstala stát a opírala se o chodítko třesoucíma se rukama. Vstala jsem a promluvila nahlas.

„Chtěla byste se posadit?“

Zírala na stěnu očima, ze kterých teklo, a snažila se najít zdroj zvuku. Hlavičku měla malou, jako příliš dlouho utrženou dýni, která se zbortila vnitřním měknutím. Oči jako úzká převrácená V a z dolní dásně jí trčel jeden zub jako knot. Vypadala zmateně.

„Cože?“ řekla, ale znělo to beznadějně. Asi jí už dávno nikdo neodpovídal.

Snyder na mě netrpělivě mávl. „Nic nepotřebuje. Nechte ji být. Doktor stejně chce, aby víc chodila,“ řekl.

Pozorovala jsem ji s nejistotou. Pořád tam stála, vypadala zmateně a vyplašeně jako miminko, které už přišlo na to, jak se vysoukat nahoru po příčkách postýlky, ale ještě neví, jak si zpátky sedne.

Pan Snyder ji ignoroval a usadil se na gauči s koleny od sebe. Břicho mu vyplňovalo prostor mezi nohama jako pytel, nemotorné jako vycpaný šaškovský úbor. Ruce si opřel o kolena a plně se na mě soustředil, jako bych si přišla vyžádat celý jeho životopis pro pořad „Takový je váš život“.

„Bydlíme v tomhle domě čtyřicet let,“ řekl. „Koupili jsme ho ve třiačtyřicátém za čtyři tisíce dolarů. Vsadím se, že jste v životě neslyšela o tak levném domě. Teď má cenu sto patnáct tisíc. Jenom pozemek. Dům se ani nepočítá.

Můžou ho zbourat a postavit si, co budou chtít. Sakra, ona to chodítko ani nezastrčí do skříně. Leonard, ten odvedle, málem prodal barák za sto pětatřicet tisíc, už to měl zařízené v bance, a pak z toho sešlo. To ho vyřídilo. Vážně je mi ho líto. Dům mu shořel, manželka mrtvá. Víte, co by dnes řekly děti… vodepsanej.“

Mluvil pořád dál a já si v duchu dělala poznámky. Bylo to lepší, než jsem doufala. Myslela jsem, že budu muset trochu zalhat, opatrně vést rozhovor od Elaine k námětu vraždy u sousedů, ale Orris Snyder mi tu podával svědectví

docela nenuceně. Uvědomila jsem si, že zmlkl. Hleděl na mě.

„Vy jste dům prodal? Viděla jsem venku ceduli.“

„Prodal,“ řekl s uspokojením. „Můžeme se přestěhovat do domova důchodců, jen co děti všecko sbalí. Máme tam rezervované místo. Jsme na seznamu. Je stará. Často ani neví, kde je. Kdyby tu začalo hořet, bude ležet a upeče se.“

Mžikla jsem po jeho manželce, která patrně dostala křeč do kolen. Bála jsem se, že omdlí, ale jemu to zřejmě nedělalo hlavu. Jako kdyby tam stál fíkus.

Pokračoval, jako když ho neviditelné obecenstvo povzbuzuje otázkami. „Je to tak, prodal jsem ho. Měla z toho šok, ale dům je psaný na mě a já jsem jediný majitel.

Platil jsem čtyři tisíce. Tomu říkám zisk, co?“

„Není to špatné,“ řekla jsem. Opět jsem pohlédla na jeho manželku. Nohy se jí začaly třást.

„Proč nejdeš zpátky do postele, May?“ řekl, pak na mě pohlédl a nespokojeně zavrtěl hlavou. „Špatně slyší. Jednou slyší, jednou ne. Zní jí v uších a vidí jen obrysově. Minulý týden se zachytila nohou od toho chodítka ve dveřích komory a stála tam šestačtyřicet minut, než se vyprostila.

Blázen stará.“

„Mám vám s ní pomoct zpátky do postele?“

Snyder se zazmítal na gauči. Musel se obrátit na bok, aby vstal. Vzepřel se, postavil se na nohy, šel k ní a křikl jí

do obličeje: „Běž si chvíli lehnout, May, a já ti pak přinesu k svačině koláč.“

Upřeně mu zírala na krk, ale přísahala bych, že docela přesně věděla, o čem mluví, a byla jen paličatá a mrzutá.

„Proč svítíš? Myslela jsem, že je den,“ řekla.

„Provoz té žárovky stojí jen pět centů,“ řekl.

„Cože?“

„Říkám, že je venku tma jako v pytli a ty musíš jít do postele!“ zařval.

„Dobře,“ odpověděla, „to bych tedy mohla.“

Namáhavě a hlučně obrátila chodítko. Dalo jí práci se nasměrovat. Její oči mě přelétly a náhle jako by mě v té mlze rozeznala.

„Kdo to je?“

„Jedna paní,“ vmísil se Snyder. „Povídal jsem jí o Leonardově smůle.“

„Pověděl jsi jí, co jsem slyšela tu noc? Pověz jí, jak jsem nemohla spát kvůli tomu tlučení. Věšeli obrazy… bum, bum, bum. Musela jsem si vzít prášek, jak mě z toho rozbolela hlava.“

„To nebylo tu noc, May. Kolikrát jsem ti to říkal?

Nemohlo to být tehdy, protože nebyl doma a tyhle věci dělal on. Lupiči nevěší obrazy.“

Podíval se na mě a zakroutil ukazováčkem u spánku, aby naznačil, že jí straší.

„Bouchali a bouchali,“ řekla, ale mumlala si to jen pro sebe, zatímco hlučně odcházela. Chodítko před sebou sunula jako věšák na prádlo.

„Neslouží jí už ani jeden smysl,“ řekl přes rameno.

„Každou chvíli se počůrá. Musel jsem vystěhovat všechen nábytek z jídelny a dát jí postel tam, co byl příborník. Říkal jsem jí, že ji přežiju, už když jsem si ji bral. Jde mi na nervy.

Tenkrát taky. Radši bych žil s půlkou prasete.“

„Kdo je to u dveří?“ řekla naléhavě.

„Nikdo. Mluvím sám se sebou.“

Šoural se do chodby za ní. Přes to, co říkal, bylo v jeho pohybech něco něžného. Nezdálo se aspoň, že by si uvědomovala jeho popudlivost a drobné ústrky. Říkala jsem si, jestli tam tak stál a měřil jí čas, zatímco těch šestačtyřicet minut zápasila s dveřmi od komory? Končí všechna manželství takhle? Viděla jsem dvojice staroušků, jak se batolí po ulici ruku v ruce, a kalily se mi oči, ale možná, že doma za zavřenými dveřmi je to stejně jen zápas dvou vůlí.

Sama jsem byla vdaná dvakrát a v obou případech to skončilo rozvodem. Někdy se pro to odsuzuji, ale teď si nejsem tak jistá. Třeba jsem nepochodila tak špatně. Co se mě týče, radši bych stárla sama než s kýmkoli, koho jsem zatím poznala. Nepřipadám si osamělá, neúplná ani nenaplněná, ale moc o tom nemluvím. Lidi to nějak štve, zvlášť muže.

8

Pan Snyder se vrátil do pokoje a těžce dosedl na gauč.

„Tak teda.“

„Co byste mi pověděl o tom požáru vedle? Viděla jsem to tam. Vypadá to strašně.“

Kývl. Připravoval se jako na rozhovor pro televizi, upřeně hleděl před sebe. „No, hasičský vůz mě vzbudil v deset večer. Byly dva. Stejně dobře nespím a slyšel jsem, jak sem jede houkačka. Tak jsem vstal a šel ven. Sousedi se sbíhali odevšad. Neumíte si představit, jaký z toho domu vycházel černý kouř. Hasiči se prosekali dovnitř a plameny za chvilku strávily verandu. Celý zadek se zachránil. Na podlaze našli ležet Marty, Leonardovu manželku. Někde tady,“ ukázal k předním dveřím. „Já ji neviděl, ale Tillie říkala, že byla ohořelá od hlavy k patě. Hromádka pahýlů, jako kus dřeva.“

„Ale? O tom mi Tillie neříkala.“

„Viděla kouř a hned zavolala devět jedna jedna. Já tvrdě spal. Vzbudil jsem se, když na ulici houkali hasiči. Myslel jsem, že projedou, ale pak jsem viděl světla, vstal jsem, vzal jsem si župan a šel jsem ven. Chudák Leonard ani nebyl doma. Přijel, když už bylo vlastně po ohni. Zhroutil se přímo na ulici, když slyšel, že je mrtvá. V životě jsem neviděl tak zničeného mužského. Moje žena, May, se vůbec

neprobudila. Vzala si prášek, a stejně je hluchá jako poleno.

Vždyť jste to viděla. Kdyby tu hořelo, je z ní pečínka.“

„V kolik hodin se pan Grice vrátil?“

„Nevím přesně. Patnáct nebo dvacet minut potom, co přijely hasičské vozy, pokud si vzpomínám. Prý byl na večeři se svou sestrou; přijde domů a manželku má mrtvou.

Podlomila se mu kolena a v tu ránu se skácel. Rovnou na chodník. Stál jsem od něho ani ne takhle daleko. Zbělel a padnul, jako když ho praští nějaká veliká ruka a omráčí ho.

Něco tak strašného jste neviděla. Vynesli ji ven zavřenou v igelitovém pytli –“

„Jak to, že ji Tillie viděla?“ přerušila jsem ho. „Myslím, když byla zavřená v pytli.“

„Jo, Tillie, ta vidí všecko. Zeptejte se jí. Asi se prodrala dovnitř, když rozsekali dveře, a viděla mrtvolu. Je mi nanic, když na to pomyslím.“

„Leonard prý od té doby bydlí u sestry?“

„Taky jsem to slyšel. Jmenuje se Howeová. Bydlí na Carolinské. Je v adresáři, jestli s ním chcete mluvit.“

„Dobře. Odpoledne to zkusím. Doufám, že mi třeba poví něco o tom, kde by mohla být paní Boldtová.“

Vstala jsem a napřáhla ruku. „Moc jste mi pomohl.“

Pan Snyder se pracně postavil, podal mi ruku a vyprovodil mě ke dveřím.

Zvědavě jsem na něho pohlédla. „Co myslíte, o čem to mluvila vaše paní, když se zmínila o tom tlučení tenkrát v noci? Máte nějakou představu, co mohla myslet?“

Netrpělivě mávl rukou. „Neví, o čem mluví. Má to pomotané.“

Pokrčila jsem rameny. „Doufám, že aspoň pan Grice je v pořádku. Měl dobrou pojistku? To by mu určitě hodně pomohlo.“

Zavrtěl hlavou a zatahal se za bradu. „Myslím, že z toho moc dobře nevyšel. Oba jsme u stejné pojišťovny, ale pokud vím, on neměl velkou pojistku. Požár a manželčina smrt, to ho dohromady vlastně zruinovalo. Dostává invalidní důchod kvůli zádům, víte, a ona byla jediná živitelka.“

„To je ale hrozné. To je mi líto,“ řekla jsem a pak jsem to zkusila. „U které pojišťovny jste?“

„U Kalifornské.“

Vida. Zabušilo mi srdce. To je první kousek štěstí.

Pracuji pro ně.

Kalifornská pojišťovna je malá společnost, která bere všechny běžné pojistky, životní a úrazové, domácí, automobilové i některé obchodní. Má pobočky v San Francisku, Pasadeně a Palm Springs. Domovský úřad je v Santa Terese. Zabírá první patro dvoupatrové budovy na State Street, která prochází přímo srdcem města. Já tam mám dvě místnosti, vnitřní a vnější, se samostatným

vchodem. Na začátku své kariéry jsem pro KP pracovala, dělala jsem pro ně vyšetřování požárů a smrtelných úrazů.

Teď když jsem se osamostatnila, udržujeme volné spojení.

Výměnou za kancelářský prostor pro ně každý měsíc vyřizuji nějaké dotazy.

Otevřela jsem si a zkontrolovala jsem automat na nahrávání vzkazů. Světlo blikalo, ale na pásku bylo jen nějaké syčení a několik vysokých zapípání. Nějaký čas jsem používala službu pro nepřítomné, ale zprávy byly obvykle zkomolené. Myslím, že výhledoví klienti nebyli nijak dychtiví svěřovat se dvacetileté telefonistce, která neuměla pořádně pravopis a tím méně dokázala nepoplést čísla.

Automat je sice rozčilující, ale aspoň volajícímu řekne, že jsem žena, a zvedne sluchátko na druhé zazvonění. Pošta ještě nepřišla, takže jsem si došla vedle za Verou Liptonovou, jednou z těch, které v Kalifornské pojišťovně vyřizují pohledávky.

Veřina kancelář je uprostřed králíkárny kójí oddělujících úřednice. V každé buňce je psací stůl, stahovací kartotéka, dvě židle a telefon. Trochu jako sázkařská minikancelář.

Veřin koutek se pozná podle kouřového příkrovu, který visí nad přepážkami, jež sahají do výše ramen. Je jediná z celého podniku, kdo kouří, a dělá to horlivě, takže se použité bílé filtry vrší jako ampulky destilovaného nikotinu. Je také cocacolová narkomanka a na stole jí obvykle stojí řádka prázdných lahví, které hromadí rychlostí jedné za hodinu. Je

jí šestatřicet, je svobodná a muže sbírá snadno, ovšem žádný jí zřejmě nevyhovuje. Nahlédla jsem do její buňky.

„Co sis to udělala s vlasama?“ zeptala jsem se, když

jsem ji viděla.

„Byla jsem celou noc vzhůru. To je paruka,“ řekla.

Strčila si mezi zuby novou cigaretu a při zapalování lehce skousla. Vždycky jsem obdivovala styl, jakým kouří. Je vyzývavý a rafinovaný, elegantní a otrlý. Ukázala na paruku, která byla plavě melírovaná, v rozevlátém stylu.

„Uvažuji o tom, že si dám takhle obarvit vlasy. Už jsem nebyla blond kolik měsíců.“

„Líbí se mi to,“ řekla jsem. Její obvyklá barva byla mahagon, směs různých odstínů barvy na vlasy od Perlivého sherry po Ohnivou. Brýle dnes měly želvovinovou obroučku a veliké kulaté čočky v odstínu mraženého čaje. Brýle jí tak slušely, že jiné ženy litovaly, že mají zdravé oči.

„Ty musíš mít nového mužského,“ řekla jsem.

Vera pohrdlivě pokrčila rameny a zavrtěla hlavou.

„Vlastně mám dva, ale nedělala jsem to, co si myslíš. Četla jsem knihu o tom, jak funguje nová technika. Lejzry a analogově-digitální konvertory. Včera mě začala zajímat elektřina, víš? Ukazuje se, že nikdo vlastně neví, co to je, a to je podle mého docela zneklidňující. Ale terminologii to má ohromnou. ‚Pulsová amplituda‘ a ‚oscilace‘. Třeba narazím na chlapa, kterému to budu moct říkat. Co je s tebou? Chceš colu?“

Už otvírala dolní zásuvku kartotéky, kde měla malou chladicí skřínku plnou ledu. Vytáhla colu v nádobě zvící pořádné kojenecké láhve a otevřela ji tím, že ji zaklesla o kovovou rukojeť zásuvky a rychle trhla dolů. Nabídla mi, ale zavrtěla jsem hlavou a ona ji vypila sama. „Posaď se,“

řekla potom a hlučně postavila láhev na stůl.

Odložila jsem hromadu krabic a posadila se na druhou židli. „Co víš o nějaké Marty Griceové, která byla zavražděna před půl rokem? Prý byla pojištěná u KP.“

Vera se palcem a ukazováčkem jemně dotkla koutků úst.

„Jistě, měla jsem to v referátu. Byla jsem se tam podívat dva dny potom, co se to stalo. Tam to vypadalo! Ještě nemám důkaz o ztrátách, ale Pam Sharkeyová řekla, že mi ho dodá v nejbližších týdnech.“

„Ona uzavírala ty pojistky?“

Vera kývla a zatáhla z cigarety. Kouř vyfoukla přímo vzhůru. „Velká životní pojistka byla propadlá, ale platila malá pojistka na dva a půl tisíce dolarů. To dneska nestačí ani na zakopání psa. Je tam i pojištění domácnosti proti ohni, ale ten člověk byl strašně málo pojištěný. Pam přísahá, že ho přemlouvala, aby si zvýšil pojistné, ale nechtěl na sebe vzít další výdaje. Víš, jací jsou lidi. Chtějí ušetřit šest babek a pak přijdou o dvě stě tři sta tisíc, když se něco semele.“

Poťukala cigaretou o kraj prázdné láhve od coly a úhledně sklepla popel dovnitř.

„Proč to vyrovnám tak trvá?“

Vera svěsila koutky a přivřela jedno víčko, tím gestem vyjádřila „ohromná věc“, i když nevím jak. „Co já vím?“

řekla. „Má rok na to, aby uplatnil nárok. Pam říká, že je na hromadě od té doby, co manželka zemřela. Sotva se dokáže podepsat.“

„Nechala poslední vůli?“

„Co vím, tak ne. Každopádně pozůstalostní řízení stojí už pět měsíců. Co tě na tom zajímá? Vyšetřuješ její smrt?“

„Ani ne. Hledám ženskou, která bydlela vedle v domě, když se to stalo. Pár dní nato opustila město a nikdo spolehlivý ji od té doby neviděl. Pořád si myslím, že to nějak souvisí. Doufala jsem, že mi řekneš, že tam byla veliká pojistka.“

„To si mysleli i poldové. Tvůj kámoš poručík Dolan mi tu vysedával celé dny. V jednom kuse jsem mu říkala: ‚Zapomeňte na to, ten chlap je chudák. Nedostane ani halíř.‘

Asi mi nakonec uvěřil, protože jsem o něm od té doby neslyšela. Myslíš, že Grice a ta panička odvedle do toho šli spolu?“

„Napadlo mě to. Ještě jsem ho neviděla a nemám tušení, jestli by mezi nimi něco mohlo být, ale vypadá to podezřele.

Podle toho, co jsem slyšela, odjela z města naráz a byla rozrušená. Hned mě napadlo, že třeba něco viděla a zmizela, aby se do toho nezapletla.“

„Možná.“ Znělo to pochybovačně.

„Ale ty tomu nevěříš.“

„Dívám se na to z jeho strany. Kdyby ten chlap zabil manželku pro zábavu a pro zisk, tak to zvoral. Proč nechal propadnout pojistku? Kdyby byl chytrý, byl by před pár lety pojistku zvýšil, nechal uběhnout dost času, aby to nebylo nápadné, a pak… bum, manželka je mrtvá a on má prachy.

Jestli ji zabil pro nic za nic, je idiot.“

„Ledaže se jí chtěl prostě jenom zbavit. Třeba mu nešlo o nic jiného. Třeba nechal pojistku propadnout schválně.“

„A proč to říkáš mně? Já nejsem z mordparty.“

„Já taky ne. Jen se snažím zjistit, proč ta ženská zmizela a kam se mohla podít. I kdybys měla pravdu a on s tím neměl nic společného, mohla něco uvidět. To vloupání je až

moc nasnadě.“

Vera se cynicky pousmála. „A co, třeba to udělala sama.“

„Ty jsi ještě podezíravější než já.“

„Chceš teda Griceovo číslo? Někde ho tu mám.“ Nejdřív ale hodila oharek cigarety do láhve od coly. Zaprskalo to, když ohníček dopadl do zbylých kapek coly. Vytáhla zespodu z hromady jedny desky a našla telefon i adresu.

„Díky,“ řekla jsem.

Zamyšleně se na mě podívala. „Měla bys zájem o nezadaného kosmického inženýra? Má prachy. Vymyslel nějakou blbinku, kterou teď používají u všech družic.“

„Co že ho nechceš?“ zeptala jsem se. Vera měla ve zvyku nabízet své odbyté nápadníky jako pozornost hostitelky.

Ušklíbla se. „Chvíli to s ním šlo, ale teď se zbláznil do péče o zdraví. Začal užívat mořské řasy v tabletách. Nechce se mi líbat člověka, který se živí rybniční špínou. Napadlo mě, že tobě by to třeba nevadilo, když žiješ tak zdravě.

Mohli byste spolu běhat a svačit sušené mořské bejlí. Jestli máš zájem, můžeš ho mít.“

„Jsi ke mně příliš laskavá. Porozhlídnu se a třeba potkám někoho, kdo na něj čeká.“

„Ty jsi na mužské moc vybíravá, Kinsey,“ řekla káravě.

„Já? A co ty?“

Vera si strčila do zubů další cigaretu a já sledovala, jak škrtá svým maličkým zlatým zapalovačem, než promluvila.

„Pro mě jsou mužští jako vzorky cukroví. Ráda si do každého kousnu a pak zkusím další, než celá krabice ztuchne.“

9

Bylo půl druhé, a pokud jsem věděla, neobědvala jsem.

Zajela jsem k restauraci s rychlým občerstvením,

zaparkovala a vešla. Mohla jsem sice křiknout svou objednávku do klaunových úst a najíst se cestou v autě, ale chtěla jsem ukázat, že mám vychování. Zhltla jsem sýrový karbanátek, smažené brambůrky a colu za dolar devětašedesát a za rovných sedm minut jsem byla zpátky na ulici.

Dům, kde měl bydlet Leonard Grice, byl v ošumělé skupině domků hned u silnice. Točité ulice se jmenovaly podle států, počínaje východním pobřežím. Projela jsem přes Mainskou, Massachusettskou, Newyorskou a Rhode islandskou a uvízla jsem ve spletitých slepých uličkách, jimiž končila Vermontská a Newjerseyská. Vypadalo to, že se stavitel dostal až ke Coloradské třídě a pak mu buď došly peníze nebo znalost zeměpisu. Táhla se tu dlouhá řada prázdných parcel, z nichž místy trčely kolíky ovázané bílými proužky látky, označující hranice nezastavěných ploch.

Většina domů vyrostla v padesátých letech. Stromy se rozbujely a opanovaly malé parcely. Domy byly střídavě bleděrůžově a bledězeleně omítnuté, jeden jako druhý, jako celý podnos bochánků na polici v pekárně. Všechny měly střechu z kamínků, jako by tu kdysi vybuchla sopka a zasypala je drtí. Nejvíc vyvstávaly zející garáže a já se musela dívat na nepořádek, změť zahradnického náčiní, zahradních sedaček, hraček, nářadí, zaprášených kufrů, potlučených ledniček. Bylo vidět překvapivě málo aut a

vzbuzovalo to ve mně dojem obce opuštěné po přírodní pohromě. Třeba tudy prošel mor nebo půdu prosákly jedovaté zplodiny, zahubily všechny psy a kočky a propálily dětem chodidla. Na křižovatce Marylandské a Virginské jsem zahnula vpravo.

Na Carolinské ozdobilo pár podnikavých duší své domy fasádou z kamene nebo cedrových látek a někteří si zvolili orientální ráz, překližkové mřížky s geometrickými výřezy, které měly vypadat jako čínské, a rohy střech zvednuté v parádním pagodovém stylu padesátých let. Ve srovnání s novějšími osadami na předměstích Santa Teresy byly tyhlety domy chudobné a důkazy špatné konstrukce pluly na povrchu jako slepičí tuk na domácí polévce. Omítka byla popraskaná, okenice nakřivo. Lak na předních dveřích se odlupoval v pruzích. I závěsy visely křivě a dovedla jsem si představit místy odfouknutou omítku v koupelnách a zarezlé kohoutky.

Howeovi vyměnili trávník před domem za skalku.

Střapatou trávu zřejmě pohřbili pod tunami písku s nafialovělými a zelenkavými štěrkovými záhony nahoře. Při kraji bylo ještě vidět vyčnívající proužek černé plastické fólie, kde se pokoušeli udusit plevel. Drsná tráva přijala výzvu k boji a už se plížila štěrkem jako had. Mezi tučnolistkami bylo koupátko pro ptáky a z kaktusů

vykukovala veverka z litého betonu v postoji věčného

kamenného optimismu. Pochybovala jsem, že by se široko daleko našla veverka živá.

Zaparkovala jsem a zamířila k domu. Vzala jsem si blok s podložkou, který mívám na zadním sedadle auta. Dveře garáže Howeových byly zavřené, takže to tam působilo prázdně a neobydleně. Dlouhá nízká linie verandy byla zakrytá břečťanem. Vypadal malebně, ale věděla jsem, že umí zvednout celou střechu. Závěsy byly stažené. Zazvonila jsem, ale zevnitř se neozvalo žádné uklidňující zacinkání.

Přešla minuta. Zaklepala jsem.

žena, která přišla ke dveřím, byla plachá a její vybledle modré oči si mě nejistě prohlížely.

„Paní Howeová?“

„Já jsem paní Howeová,“ řekla.

Připadala jsem si jako v první lekci učebnice cizích jazyků. Pod očima měla tmavé kruhy a hlas měla plochý a vyschlý jako sušenku.

„Řekli mi, že tu bydlí Leonard Grice. Je to pravda?“

„Ano.“

Zvedla jsem blok. „Jsem z pojišťovny. Mohla bych s ním mluvit?“ Divím se, že se Bůh nenapřáhne dolů a nevyrve mi jazyk za všechny ty lži, které napovídám.

„Leonard odpočívá. Přijďte někdy jindy.“ Zavírala dveře.

„Bude to jen chvilička,“ řekla jsem rychle a strčila do škvíry blok. Takhle mi nezavře.

Zarazila se. „Doktor ho pořád drží na sedativech.“ Sice to nemělo souvislost, ale smysl byl jasný.

„Aha. Samozřejmě bych ho nechtěla rušit, ale opravdu bych ho ráda viděla, když sem jedu takovou dálku.“

Pokoušela jsem se být milá, ale zřejmě se mi to nedařilo.

Zírala na mě zarytě a viděla jsem, jak jí rudnou tváře.

Pohlédla stranou, jako když se radí s neviditelným společníkem. Prudce ustoupila a pustila mě do domu s výrazem člověka, který si v duchu říká sprosté slovo. Vlasy měla šedivé a řídké, sahaly jí k ramenům a měla je pevně podtečené v pážecím stylu. Na čele měla ofinu, jakou jsem neviděla od filmů s June Allysonovou, kde byla tak milující a trpělivá. Paní Howeová měla na sobě hladkou bílou halenku a rozumnou uhlově šedou vlněnou sukni. Byla široká v pase. Čím to, že střední věk nutí ženské tělo napodobovat těhotenství?

„Podívám se, jestli s vámi bude chtít mluvit,“ řekla a odešla z místnosti.

Čekala jsem hned za hlavními dveřmi a rychle jsem obhlížela bavlněný uzlíčkový koberec, bíle natřený cihlový krb a nad ním olej, vlny narážející na skály. Obraz zřejmě použila jako ústřední bod výzdoby, protože gauč a křesla byly potažené látkou stejně zuřivě tyrkysového odstínu, která vypadala trochu vlhká. Tuhle část svého zaměstnání jsem nesnášela, vtírat se do cizí bolesti a hoře, narušovat soukromí. Připadala jsem si jako podomní obchodník, který

vnucuje nežádané úplné sady encyklopedií o přírodě i s knihovničkou z falešného ořechu. Trochu jsem se nenáviděla i za to, že soudím druhé. Co vlastně vím o účesech? Co vím o vlnách narážejících na skály? Třeba ten tyrkys vypovídá o místnosti právě to, co chtěla vyjádřit.

Když se objevil Leonard Grice, srdce mi kleslo.

Nevypadal na člověka, který zavraždil svou manželku, i kdyby se mi ta teorie sebevíc líbila. Asi mu bylo něco přes padesát, ale pohyboval se jako stařec. Nebyl ošklivý, ale obličej měl bledý a tváře propadlé, jako by nedávno zhubl.

Choval se nepřítomně jako člověk, který potmě o něco bolestivě klopýtl a nechce se dát znovu překvapit. Bylo samozřejmě možné, že ji zabil a teď ho soužil pocit viny a výčitky svědomí, ale vrahové, na které jsem během své krátké dráhy narazila, jsou buď veselí nebo věcní, jako by nemohli pochopit, proč se kolem toho dělá takový povyk.

Leonardova sestra šla vedle něho, ruku kousek od jeho lokte, a dívala se, kam stoupá. Pomohla mu ke křeslu a střelila po mně pohledem, aby mi ukázala, jaké těžkosti jim dělám. Přiznávám se, že jsem neměla dobrý pocit.

Posadil se. Zdálo se, že ožívá. Automaticky sáhl po balíčku kamelek v kapse košile a paní Howeová usedla na krajíček gauče.

„Promiňte, že vás musím obtěžovat,“ řekla jsem, „ale právě jsem mluvila s paní, která vyřizuje pohledávky v

Kalifornské pojišťovně, a chtěly jsme si ujasnit několik podrobností. Nemohl byste mi odpovědět na pár otázek?“

„Těžko si může dovolit nespolupracovat s pojišťovnou,“

vmísila se popudlivě.

Leonard si odkašlal a dvakrát marně škrtl o papírovou složku zápalek. Ruce se mu třásly a pochybovala jsem, že se mu někdy podaří dostat oheň až ke konci cigarety, i kdyby se mu ho podařilo vykouzlit. Paní Howeová se natáhla, vzala balíček a rozškrtla mu sirku. Zhluboka vdechl.

„Musíte mi prominout,“ řekl, „doktor mi dává nějaký lék, který se mnou provádí tohle. Jsem invalidní na páteř. Co vlastně chcete?“

„Právě mi přidělili tenhle případ a myslela jsem, že by bylo dobře vyslechnout přímo od vás, co se tu noc stalo.“

„Proč, proboha?“ řekla paní Howeová.

„To nic, Lily,“ přerušil ji, „mně to nevadí. Jistě ví, proč se ptá.“ Jeho hlas nabral větší sílu a rozptýlil první dojem ochablosti. Hluboce zatáhl z cigarety a nechal si ji odpočívat v úžlabí mezi ukazovákem a prostředníkem.

„Moje sestra je vdova,“ řekl, jako by to mohlo vysvětlit její bojovnost. „Pan Howe umřel před půl druhým rokem na infarkt. Od té doby jsme si s Marty zvykli chodit s Lil každý týden někam na večeři. Hlavně proto, abychom se viděli a navštěvovali. Ten večer měla jít Marty jako vždycky, ale říkala, že na ni asi leze chřipka, a zůstala na poslední chvíli doma. Lil měla narozeniny a Marty to mrzelo, protože

věděla, že nám přinesou na stůl malý dort a číšníci budou zpívat… znáte to. Chtěla vidět, jak se bude Lily tvářit. Ale myslela, že by mohla všem zkazit večer, když jí není dobře, a tak nešla.“ Na cigaretě se mu nastřádal dlouhý sloupek popela a Lily mu přistrčila popelník, právě když padal.

„Chodívali jste pokaždé stejný den v týdnu?“ zeptala jsem se.

Přikývl. „Pravidelně v úterý.“

Pilně jsem si to poznamenala. Doufala jsem, že vypadám, jako bych měla nějaký oprávněný důvod se takhle vyptávat. Předstírala jsem, že se dívám do nějakého formuláře, a zalistovala jsem. Připadalo mi, že ten blok s podložkou je dobrý nápad. Lily to tak asi připadalo také.

Natáhla krk, aby viděla, jestli napíšu i něco z jejích slov.

„Je to pro mě nejšikovnější večer,“ odvážila se.

„Nechávám si v úterý dělat vlasy a ráda jdu ven, když je mám pěkné.“

„Vlasy v út.,“ psala jsem. „Kolik lidí vědělo, že chodíte v úterý večer pryč?“

Leonardovy oči se na mne otočily se zvláštním výrazem.

Lék mu rozšířil zorničky v dokonalé černé díry, které vypadaly jako vyražené dírkovačem.

„Promiňte?“

„Zajímalo mě, kolik lidí vědělo, že chodíte pryč. Jestli byl ten vetřelec někdo známý, mohl si myslet, že odešla s vámi jako obyčejně.“

Tváří mu prokmitla nejistota. „Nechápu, co to má společného s nárokem na pojistné,“ řekl.

Teď jsem si musela dát pozor na odpověď, protože se dotkl kazu v mém divadélku. Mé otázky neměly nic společného s ničím jiným než s tím, zda mohla Elaine vidět vraždu. Zatím jsem ani nevěděla, co se tu noc stalo, a snažila jsem se to vypáčit z něho. Poručík Dolan mi to neřekne, to bylo jisté.

Krátce jsem se usmála a zachovala lehký tón.

„Samozřejmě máme zájem o vyřešení toho zločinu,“ řekla jsem. „Možná že bude potřeba případ rozhodnout, než

vyplatíme pojistné.“

Lil mrkla na Leonarda a zpátky na mne, vyburcovaná jeho opatrností. „Co rozhodnout?“ zeptala se. „Já vám nerozumím.“

Leonard se přesunul do původní polohy. „No tak, Lil, vždyť nám to může jen prospět. Pojišťovna tomu chce přijít na kloub stejně jako my. Policie už na tom celé měsíce nic neudělala.“ Opět na mě pohlédl. „Nesmíte se na Lil zlobit.“

Loupla po něm okem. „Neomlouvej se za mě, když tu sedím,“ odsekla. „Jsi moc důvěřivý, Leonarde. To je tvá chyba. Marty byla taky taková. Kdyby byla o trochu opatrnější, mohla tu dnes být.“

Hlas se jí zatřásl. Sevřela ústa a pak mě překvapila tím, že přidala několik podrobností. „Ten večer mi zrovna

telefonovala a někdo přišel ke dveřím. Položila, aby se šla podívat, kdo to je.“

Přidal se. „Policie říká, že tu osobu možná znala nebo že to byl někdo z ulice. Říkali, že lupič často zazvoní, když je rozsvíceno. Když někdo otevře, může dělat, že si spletl adresu. Když nikdo neotevře, tak se vloupá dovnitř.“

„Byly tam stopy zápasu?“

„Myslím, že ne,“ řekl Leonard. „Nic jsem neslyšel. Sám jsem prošel domem, ale neviděl jsem, že by něco chybělo.“

Pohlédla jsem na Lily. „Proč volala? Nebo jste volala vy jí?“

„Volala jsem jí sama, když jsme přišli,“ řekla. „Vrátili jsme se trochu později, než jsme mysleli, a Leonard nechtěl, aby měla starost.“

„Zněla normálně, když jste s ní mluvila?“

Lily kývla. „Výborně. Jako vždycky. Chvíli s ní mluvil Leonard, pak zase já a právě jsme končily, když řekla, že někdo zvoní a že se musí jít podívat, kdo to je. Chtěla jsem se nabídnout, že počkám na drátě, ale už jsme stejně domluvily, tak jsem se rozloučila a zavěsila.“

Leonard vytáhl z kapsy kalhot kapesník a přitiskl si jej k očím. Ruce se mu začaly hrozně třást a hlas se mu chvěl.

„Ani nevím, jaká byla její poslední chvilka. Policie říká, že ji ten chlap musel uhodit přímo do obličeje basebalovou pálkou nebo něčím té velikosti. Musela být zděšená…“

Zmlkl.

Zavrtěla jsem se, ale nic jsem neřekla. Sice to zní hrozně, ale napadlo mě, že basebalová pálka člověku nenechá moc času něco cítit. Prásk, a je po tobě. žádné zděšení, žádná bolest. Prostě zhasínáme, jde se domů.

Lily se natáhla a položila ruku na jeho. „Byli spolu dvaadvacet let.“

„A byly to dobré roky,“ řekl téměř hádavě. „Nikdy jsme nešli spát rozzlobení. To jsme si brzo dali jako pravidlo.

Kdykoli jsme se pohádali, urovnali jsme to. Byla skvělá.

Chytřejší než já, a nestydím se to přiznat.“

V očích se mu leskly slzy, ale já jsem se cítila podivně vzdálená, jako jediná střízlivá mezi opilci.

„Zmínila se policie o možných svědcích? že by někdo tu noc něco viděl nebo slyšel?“

Zavrtěl hlavou a utíral si oči. „Myslím, že ne. Nic takového jsem neslyšel.“

„Třeba někdo ve vedlejším domě?“ nadhodila jsem.

„Nebo nějaký kolemjdoucí? Pokud vím, máte lidi i naproti.

Člověk by řekl, že někdo musel něco zaznamenat.“

Vysmrkal se a zase se uklidnil. „Myslím, že ne. Policie nám nikdy nic neřekla.“

„No, už jsem vás připravila o spoustu času a mrzí mě, že jsem vám způsobila tolik rozčilení. Kdyby vám to nevadilo, ráda bych dům prošla a odhadla škody, které způsobil oheň.

Jedna úřednice už tam byla, ale budu to potřebovat vidět na vlastní oči, než podám zprávu.“

Kývl. „Soused má klíč. Orris Snyder hned vedle.

Zaklepejte u něho a vyřiďte mu ode mě, že je to v pořádku.“

Vstala jsem a podala jsem mu ruku. „Děkuji, že jste mě přijal.“

Leonard mechanicky vstal a podal mi ruku. Stisk měl pevný, ruku téměř horečně rozpálenou.

„Mimochodem,“ řekla jsem, jako by mě to právě napadlo, „ozvala se vám někdy poslední dobou Elaine Boldtová?“

Upřel na mě oči, zřejmě zaražen tou zmínkou.

„Elaine? Ne, proč?“

„Snažila jsem se ji zastihnout kvůli jiné věci a uvědomila jsem si, že bydlí v tom domě vedle nás,“ opáčila jsem lehce.

„Někdo říkal, že jste přátelé.“

„To ano. Hrávali jsme spolu bridž, než Marty zemřela.

Už jsem s ní nemluvil kolik měsíců… Touhle dobou bývá na Floridě, pokud vím.“

„To máte pravdu. Myslím, že mi to někdo říkal. Třeba zavolá, až se vrátí. Ještě jednou děkuji.“

Než jsem došla zpátky do auta, měla jsem podpaží úplně propocená.

1 0

Táhlo na třetí a nervy mi hrály. Byla jsem vzhůru od dvou v noci a zdřímla jsem si jen za svítání, než mě vzbudila telefonem paní Ochsnerová. Kancelář bych teď nesnesla, takže jsem zamířila do svého bytu a převlékla jsem se do běžeckého. Slovo byt používám v nejširším smyslu. Ve skutečnosti bydlím v bývalé garáži pro jeden vůz, zhruba dvaceti pěti čtverečních metrech zařízených jako obývák, ložnice, kuchyně, koupelna, šatna a prádelna. Vždycky jsem ráda bydlela v malých prostorách. Když se mi jako dítěti zabili rodiče, trávila jsem několik měsíců volný čas v lepenkové krabici, kterou jsem vystlala; polštáři, a dělala, že je to loď plující do neznámé země. K výkladu téhle plavby není třeba psychoanalytika, ale zůstalo mi to až do dospělosti a projevuje se to v nejrůznějších věcech. Jezdím malými auty a dávám přednost veškerým „malým věcem“, takže mi to tu dokonale vyhovuje. Za dvě stě dolarů měsíčně mám

všechno,

co

si

přeji,

včetně

vlídného

jednaosmdesátiletého domácího jménem Henry Pitts.

Cestou ven jsem nakoukla do jeho zadního okna a zahlédla jsem ho, jak v kuchyni rozvaluje lístkové těsto. Je bývalý pekař, který si dnes přilepšuje k důchodu tím, že peče chleba a cukroví a prodává je místním obchodníkům nebo je s nimi směňuje. Zaťukala jsem na sklo a on mi pokynul, ať jdu dovnitř. Henry je podle mě osmdesátiletý

„kus“, vysoký a štíhlý, s krátce ostříhanými bílými vlasy a barvínkově modrýma očima plnýma zvědavosti. Stáří ho svařilo na koncentrát: zcela mužný, soucitný, prozíravý a ironický. Neřekla bych, že mu stáří propůjčilo něco duchovního, nebo že by ho naplnilo nějakou zvláštní moudrostí, přemýšlivostí nebo hloubkou. Chci říct, nepřehánějme to s tou chválou. Byl náležitě chytrý hned od začátku a stáří mu nic neubralo. Přes náš věkový rozdíl padesáti let se ke mně nechová jako mudřec a já (doufám) se k němu nechovám jako žáček. Prostě na sebe přes toho půl století po očku koukáme s živým a značným sexuálním zájmem, který by žádného z nás ani ve snu nenapadlo nějak projevit.

To odpoledne měl kolem hlavy červený šátek jako pirát, opálená předloktí obnažená a pomoučená, prsty dlouhé a obratné jako opičí, když sbíral těsto a překládal je vejpůl.

Jako váleček používal kus chlazené trubky, kterou si při práci pomoučil, a dál tvaroval těsto do obdélníku.

Vyškrábala jsem se na dřevěnou sedačku a převazovala jsem si střevíce. „Děláte napoleonky?“

Přikývl. „Dělám pohoštění pro jedny lidi z ulice. Copak vyvádíte kromě běhání?“

Krátce jsem mu vylíčila své pátrání po Elaine Boldtové, zatímco přeložil těsto natřikrát, zabalil je a vrátil do lednice.

Když jsem se dostala k Marty Griceové, zvedl obočí.

„Jděte od toho. Dejte si ode mě poradit a nechte to detektivům. Jste blázen, jestli se do toho zapletete z téhle strany.“

„Ale co když viděla, kdo zabil Marty? Co když ujela kvůli tomu?“

„Tak ať s tou informací přijde sama. To není vaše věc.

Jestli vás poručík Dolan přistihne, jak se mu pletete do případu, sežere vás.“

„To máte naneštěstí pravdu,“ řekla jsem lítostivě. „Ale jak mohu vycouvat? Pomalu nevím, kde jinde hledat.“

„Kdo říká, že se ztratila? Proč myslíte, že není v Sarasotě a nepopíjí na pláži džin s tonikem?“

„Protože by od ní někdo dostal zprávu. Já tedy nevím, jestli má něco za lubem, nebo jestli má možná sama velké starosti, ale dokud se neobjeví, budu pročesávat křoví, tlouct do kastrolů a zkoušet, jestli ji nevyplaším.“

„Vymýšlíte si práci. Honíte se za vlastním ocasem.“

„Asi máte pravdu. Ale něco dělat musím.“

Henry na mě skepticky pohlédl. Otevřel sáček s cukrem a odvážil hromádku. „Potřebovala byste psa.“

„Nepotřebovala. A co to s tím má společného? Psy nesnáším.“

„Potřebujete ochranu. To na té pláži by se bylo nestalo, kdybyste měla dobrmana.“

Už zas. Vždyť i mé nedávné střetnutí se smrtí se odehrálo v popelnici… v malém a útulném prostoru, a fňukala jsem při tom jako děcko.

„Dneska jsem o tom přemýšlela, a chcete vědět pravdu?

Všechny ty řečičky o ženách živitelkách jsou kecy. Vnucují nám to mužští, abychom se nechaly ovládat. Kdyby na mě někdo přišel dneska, udělala bych to zas, ale tentokrát bych už myslím neváhala.“

Na Henryho to zřejmě neudělalo dojem. „To mě mrzí.

Doufám, že vám to nezůstane.“

„Myslím to vážně. Omrzelo mě cítit se bezmocně a ustrašeně,“ řekla jsem.

Henry nadul tváře, sešpulil rty a vyfoukl. Unuděně se na mě podíval. Svalnaté řeči, vyzařovalo z něho, ale mě neoblafneš. Rozkřápl vajíčko o pracovní stůl, jednou rukou je otevřel a pouštěl bílek mezi prsty do šálku. žloutek dal do misky, uchopil další vejce a proces opakoval, aniž ze mě spustil oči.

Řekl: „No tak se braňte. Kdo se o to hádá? Ale neřečněte o tom. Jsou to kecy. Zabití je zabití a radši se podívejte na to, co jste udělala.“

„Já vím,“ řekla jsem méně energicky. Nevěděla jsem, kam se schovat před jeho pohledem, a jeho tón mě moc netěšil. „Podívejte, třeba jsem se s tím opravdu ještě nevyrovnala. Prostě už nechci být oběť. Mám toho po krk.“

Henry vzal misku do náručí a s nacvičenou lehkostí šlehal vejce. Mně vejce vždycky šplouchají ven.

Řekl: „Kdy jste vůbec byla obětí? Mně se ospravedlňovat nemusíte. Udělala jste, co jste udělala. Jen z toho nedělejte filozofické prohlášení, protože nezní pravdivě. Není to, jako kdybyste po měsících přemýšlení došla k rozumovému řešení. V žáru okamžiku jste zabila člověka. To není platforma pro politické tažení a není to převrat ve vašem intelektuálním životě.“

Pokusila jsem se na něho usmát. „Ale pořád ještě jsem dobrý člověk, ne?“ Ten žalostivý tón se mi nelíbil. Chtěla jsem mu ukázat, že jsem dospělá, že se vyrovnávám s pravdou. Než mi ta slova vyšla z ústa, ani jsem nevěděla, že se cítím tak nejistě.

Neusmál se na mě. Oči mu na okamžik spočinuly na mé tváři a pak se vrátily k vejcím. „To, co se vám stalo, to nemění, Kinsey, ale musíte si v tom udělat jasno. Když

někomu vystřelíte mozek z hlavy, nemávejte nad tím rukou.

A nepokoušejte se z toho dělat intelektuální postoj.“

„To ne,“ řekla jsem stísněně. Na okamžik mi před očima vyskočila tvář, která nahlédla do té popelnice těsně předtím, než jsem vypálila. Byla bych přísahala, že jsem v jakémsi prapodivném zkreslení viděla, jak se kůže prohýbá jako gumová, než první kulka prorazila dovnitř. Vytřásla jsem ten obraz z hlavy a seskočila. „Musím běžet,“ řekla jsem plná úzkosti.

Odešla jsem z kuchyně bez ohlédnutí, ale vím, jak se Henry tvářil. Ostražitě, ustaraně a bolestně.

Venku jsem to zase musela vytlačit mysli. Šup zpátky do krabičky. Rychle jsem se protáhla a soustředila se na podkolenní šlachy. Neběhám ani tak rychle, ani tak dlouho, abych se na to potřebovala moc rozehřát. Vím, že by jiní běžci měli námitky a připomínali by úrazy způsobené nedostatečným rozcvičením před během, ale cvičení mě otravuje až dost i bez toho, že by muselo začínat akrobacií.

Nějaký čas jsem to zkoušela, ukázněně jsem ležela na zádech v trávě, jednu nohu nataženou, druhou pokrčenou stranou směrem k pasu, jako bych ji měla zlomenou v kyčli.

Nikdy jsem nedokázala vstát jinak než se zoufalým zmítáním jako brouk, a nakonec jsem se rozhodla, že mi nějaký natažený sval ve slabinách nestojí za tu ztrátu důstojnosti. Stejně se mi nikdy při běhání nic nestalo. Také mě nikdy nenadchlo. Pořád čekám na tu pověstnou „euforii“, která zřejmě přichází na každého kromě mě.

Rychlým krokem jsem zamířila na bulvár a nemyslela jsem na nic. Obvykle dělám tři míle po cyklistické stezce na kraji pláže. Chodník je po úsecích pomalován podivnými kresbami a já je vyhlížím a odpočítávám čtvrtmíle. Stopy nějakého nepravděpodobného ptáka, stopa jedné široké pneumatiky, která křižuje beton a mizí v písku. Na pláži bývají trempové; někteří tam táboří trvale, jiní přechodně,

spací pytle narovnané pod palmami jako velké zelené larvy nebo kůže svlečené nějakým nočním zvířetem.

To odpoledne se vzduch zdál těžký a prochladlý, oceán líný. Mraky se trhaly, ale viditelná obloha byla vybledle modrá a po opravdovém slunci ani stopy. Po vodě se hnal rychlý člun souběžně s pláží a brázda za ním byla jako vířící stříbrná stuha. Nad pobřežím čněly tmavozelené hory. Na tuto vzdálenost vypadal nízký porost jako měkký semiš a na hřebenech prosvítala skála, jako by se vlas odřel častým používáním.

Na Východní pláži jsem se otočila, uběhla půldruhé míle zpátky a pak jsem šla podél bloku ke svému bytu, abych se ochladila. Ochlazovat se umím výborně. Osprchovala jsem se, zase jsem se oblékla, skočila do auta a zamířila ke kanceláři Pam Sharkeyové na Chapelské. Pam byla agentka, která pojišťovala Leonarda Grice, a chtěla jsem tu věc prozkoumat, než ji odložím. Důvěřuji Veře, ale nerada se spoléhám na něčí slovo. Třeba Grice uzavřel velikou pojistku u jiné firmy. Jak to mám vědět?

Valdezův dům je na rohu ulic Chapel a Feria, což je španělské slovo znamenající „trh“. Vím to jen díky tomu, že jsem si to našla. Říkám si, že bych si někdy měla udělat kurs španělštiny, ale ještě jsem se k tomu nedostala. Umím říct taco a gracias, ale značně se mi nedostává sloves. Valdezův dům je pro zdejší architekturu typický: patrový, s bílým štukem a červenou taškovou střechou, velké oblouky, okna

ozdobená tepanou mříží. Jasně modré plátěné stříšky a zahrada sestavená z plošek dokonalé trávy. Dvůr zdobí palmy a stojí tam vodotrysk s malým nahatým chlapečkem, který dělá něco ošklivého s rybou.

Kancelář Pam Sharkeyové je v přízemí a je tam stejná spleť kójí, jakou jsem viděla v Kalifornské pojišťovně.

Dnešní pojišťovnictví si nepotrpí na stavitelské novoty.

Musí to být jako podnikat v dětských ohrádkách.

Společnost, pro kterou Pam pracuje, Lambeth a Greek, je nezávislá agentura, která pojišťuje pro řadu společností, mimo jiné pro KP. S Pam jsem měla co dělat jen jednou, když jsem stopovala jednoho toulavého manžela. Jeho manželka, má klientka, se s ním právě rozváděla a doufala, že jí důkazy o jeho záletnictví poslouží jako zbraň při jednání o alimenty. Pam se tenkrát urazila, ne protože jsem odhalila její poměr s ním, ale protože jsem objevila jiné dvě ženy, se kterými se stýkal zároveň. Nic z toho se pochopitelně neobjevilo před soudem, ale její jméno figurovalo v mé zprávě na prvním místě. Nikdy mi neodpustila, že vím příliš mnoho. Santa Teresa je malé město a naše cesty se občas zkříží. Jsme k sobě zdvořilé, ale zdvořilosti jsou z její strany podbarveny záští a z mé strany skrytou pobaveností.

Pam je jako malý zježený čivava. Je to jediná žena, kterou znám, jež tvrdí, že je o deset let starší, než ve skutečnosti je, aby jí všichni říkali, jak mladě vypadá. Proto

přísahá, že je jí osmatřicet. Obličejík má malý, pleť snědou a v marné snaze dodat svým tvářím „plastičnost“ používá různé odstíny kompaktního líčení. Něco bych jí poradila.

žádné „krycí“ líčení neutají váčky pod očima. Každý, kdo má mozek v hlavě, může z většiny úhlů vidět, že tam váčky jsou, jenže vypadají přízračně bíle místo šedivě. Koho tím oklame? Proč se nedá na tmavé kruhy? Vypadala by aspoň exoticky a světácky… Jako Anna Magnaniová, Jeanne Moreauová, Simone Signorettová. Pam si také poslední dobou oblíbila trvalou, takže její světlehnědé vlasy vypadaly zkrepovaně a zanedbaně; říká se tomu „ložnicový styl“. To odpoledne měla na sobě loveckou výstroj: jezdecký kabát, hnědé golfky, růžové punčochy a boty na nízkém podpatku s přezkami. Lovila ovšem výlučně v barech pro osamělé a uháněla pány na jednu noc, jako by už bylo málem po sezóně a končila jí platnost honebního lístku. Tak moment.

Vidím, že jsem nespravedlivá. Nemám Pam o nic raději než

ona mě. Kdykoli ji vidím, připadám si malicherná a zlomyslná, a takový tón nemám u sebe ráda. Možná že se mi vyhýbá ze stejného důvodu.

Její kóje je vpředu, snad je to odznak postavení.

Zahlédla mě a hned se zabrala do svých papírů. Než jsem k ní došla, už telefonovala. Jistě mluvila s mužem, protože se chovala koketně. Při řeči se pořád osahávala: natáčela si pramínek vlasů na prst, kontrolovala náušnici, hladila si klopu saka. Měla několik zlatých náhrdelníků a i ty dostaly

zabrat. Chvílemi si třela bradu smyčkou zlatého řetízku a vydávala ze sebe bezstarostný trylkující smích, který si musela po večerech nacvičovat. Mžikla po mně, předstírala překvapení a zdvihla dlaň, aby mi ukázala, že budu muset počkat.

Obrátila se ke mně zády na své otáčivé židli a ukončila hovor nějakou šeptanou důvěrností. Na hromadě desek, které měla na stole, jsem si všimla časopisu Cosmopolitan nabízející články o poštěváčku, kosmetických operacích prsů a společenském znásilnění.

Pam konečně zavěsila a otočila se zpět ke mně. Veškeré oživení jí z tváře zmizelo. Na mě nemusí plýtvat úsměvy.

„Mohu pro vás něco udělat, Kinsey?“

„Slyšela jsem, že jste pojišťovala Leonarda a Marty Griceovy.“

„Ano.“

Pousmála jsem se. „Mohla byste mi říct, jaký je stav papírování v dané chvíli?“

Pam odvrátila pohled a opět se rychle osahávala: náušnice, vlasy, klopu. Vzala smyčku zlatého řetězu a přejížděla po ní ukazovákem tak horlivě, že jsem se bála, že si prořízne kůži. Chtěla mi říct, že mi do Leonarda Grice nic není, ale věděla, že občas pracuji pro Kalifornskou pojišťovnu.

„O co jde?“

„O nic,“ řekla jsem. „Vera Liptonová je zvědavá, jaké budou nároky na náhradu škody po tom požáru, a já potřebuji vědět, jestli měli ještě nějaké jiné pojistky.“

„Tak moment. Leonard Grice je hrozně milý člověk a má za sebou strašného půl roku. Jestli mu chce Kalifornská pojišťovna dělat nepříjemnosti, ať Vera radši jedná přímo se mnou.“

„Kdo mluví o nepříjemnostech? Vera nemůže nárok ani zpracovat, dokud nepřijdou důkazy o ztrátách.“

„To je samozřejmé, Kinsey,“ řekla. „Ale pořád nechápu, co to má společného s vámi.“

Cítila jsem, jak mi úsměv tuhne jako karamelový krém.

Předklonila jsem se, levou ruku na stole, pravou v bok.

Připadalo mi, že je načase vyjasnit naše vztahy.

„Vám po tom sice nic není, Pam, ale já jsem uprostřed vyšetřování něčeho, co s tím trochu souvisí. Můžete mě odbýt, ale já se prostě otočím, předložím zdejšímu šéfovi soudní příkaz, a někdo po vás skočí a sjede vás za ty nepříjemnosti, co s tím budou. Chcete, aby to šlo touhle cestu, nebo jak?“

Pod kompaktním nalíčením se začaly objevovat známky opálení. „Snad si nemyslíte, že mě zastrašíte,“ řekla.

„Rozhodně ne.“ Pak jsem zavřela ústa a počkala, až tu výhrůžku stráví. Připadalo mi, že zněla docela dobře.

Vzala hromádku papírů a klepala s nimi o stůl, aby zarovnala kraje. „Leonard Grice měl u Kalifornské

pojišťovny životní a nehodové pojištění. Za životní pojistku inkasoval pětadvacet tisíc dolarů a za poškození domu dostane dalších pětadvacet tisíc. Zařízení pojištěné nebylo.“

„Proč měl na dům jen pětadvacet? Já myslela, že má cenu nejmíň sto tisíc, ne? Takhle přece nebude mít ani peníze na opravy.“

„Když ho ve dvaašedesátém kupoval, měl dům cenu pětadvacet tisíc a na tolik ho pojistil. Pojistku nikdy nezvýšil a jiné pojištění si nevzal. Já osobně si neumím představit, co bude s tím domem dělat. Je úplně na odpis. Myslím, že právě to ho zlomilo.“

Když mi to řekla, zamrzelo mě všechno to vytahování, co jsem jí předvedla.

„Díky. Moc jste mi pomohla,“ řekla jsem. „Jo…

mimochodem, Vera mi říkala, abych se vás zeptala, jestli byste se nechtěla seznámit s prachatým kosmickým inženýrem.“

Ve tváři se jí objevila úžasná nejistota: podezření, sexuální hlad, chamtivost. Nabízím jí koláč, nebo rozpláclý kravinec na talíři? Věděla jsem, co jí táhne hlavou. V Santa Terese je svobodný muž na trhu nejdéle deset dní, než ho některá uchvátí.

Ustaraně na mě pohlédla. „Co je s ním v nepořádku?

Proč jste si ho nevzala vy?“

„Zrovna jsem s jedním skončila. Teď odpočívám.“ Což

byla pravda.

„Třeba Věře brnknu,“ řekla chabě.

„Fajn. Ještě jednou dík za informace,“ řekla jsem a lehce jsem jí zamávala na odchodu. Při mém štěstí se do toho chlapa zamiluje a bude mě chtít za družičku. Pak mi zůstanou na krku takové ty pitomé šaty s volánem na boku.

Když jsem se ohlédla, vypadala ještě menší a bodlo mě u srdce. Není tak zlá.

1 1

Večeřela jsem u Rosie, půl bloku od svého bytu. Je to kříženec sousedského baru a staromódní hospody a tísní se mezi pradlenkou na rohu a opravnou spotřebičů, kterou si zřídil ve vlastním domě nějaký McPherson. Všechny tři podniky fungují už čtvrt století a jsou teď teoreticky nezákonné, protože hluboce a pohoršlivě narušují charakter zástavby, aspoň podle těch, kteří bydlí někde jinde. Každý druhý rok nějakého horlivého občana něco píchne a jde na městskou radu hlásit tohle urážlivé narušení obytné zástavby. V rocích mezi tím se myslím dávají z ručky do ručky peníze.

Samotné Rosii je asi pětašedesát. Je to Maďarka, malá, trochu sražená, nosí splývavé róby a vlasy obarvené henou jí

rostou hluboko do čela. Používá hnědooranžovou rtěnku a obvykle má ústa přemalovaná tak, že budí dojem, jako by kdysi dávno mívala mnohem větší rty. Nešetří hnědou tužkou na obočí a díky tomu působí její oči přísně a káravě.

Špička nosu se jí málem dotýká horního rtu.

Sedla jsem si do svého obvyklého boxu vzadu. Mezi sklenicí kečupu a krabicí ubrousků trčel rozmnožený jídelní lístek v průhledném obalu. Jídla byla vytištěna bleděfialově jako ta oznámení, která po nás posílali ze školy domů.

Většina názvů byla maďarská: slova se spoustou čárek, z a přehlásek, což napovídalo, že jídla budou divoká a výrazná.

Rosie připochodovala s připraveným blokem a tužkou a tvářila se odtažitě. Byla kvůli něčemu uražená, ale zatím jsem nevěděla najisto, co jsem udělala. Vytrhla mi z ruky jídelní lístek, strčila jej zpátky a bez ptaní sepsala objednávku. Když se vám nelíbí, jak to vede, můžete si jít jinam. Dopsala a zašilhala do bloku, aby viděla, co stvořila.

Do očí se mi nepodívala.

„Týden jste tu nebyla, tak jsem si myslela, že máte na mě vztek,“ řekla. „že jste zas jedla samý svinstvo? Ani mi to neříkejte. Nechci to slyšet. Nemusíte se mi omlouvat. Máte štěstí, že já vám dám něco slušnýho. Víte, co dostanete?“

Opět kriticky přezkoumala blok a pak mi se zájmem přečetla menu, jako by to byla novinka i pro ni.

„Salát ze zelených paprik. Fantastický. Nejlepší. Dělala jsem ho sama, tak vím, že je udělaný správně. Olivový olej,

ocet, špetka cukru. Na chleba zapomeňte, nemám. Henry mi dneska čerstvý nepřinesl. Co já vím? Třeba se na mě taky zlobí. Jak mám vědět, co jsem komu udělala? Nikdo mi to neřekne. Potom vám dám dušenou oháňku na kyselo.“

Vyškrtla ji. „Moc tučné. Nedělalo by vám to dobře.

Místo toho vám dám tejfeles sult ponty, moc dobrou štiku, kterou peču na smetaně, a jestli vylížete talíř, třeba bych vám dala smažené třešně, jestli budete moc hodná, a to vy nejste. Víno přinesu s nádobím. Je rakouské, ale slušné.“

Odkráčela, záda rovná, vlasy v barvě sušené mandarínkové kůry. Její neomalenost má někdy jistý výstřední půvab, ale často je prostě rozčilující. Je to zkrátka něco, co musí člověk přestát, když chce u Rosie jíst. Některý večer nemám po celém dnu trpělivost na slovní urážky a dám přednost neosobnímu chodu restaurace pro motoristy nebo klidu a míru doma s chlebem namazaným arašídovou pomazánkou a obloženým nakládanou zeleninou.

Ten večer bylo u Rosie pusto, šedivo a ne moc čisto.

Stěny jsou obložené deskami z hrubé překližky natřené na tmavo a zmatnělé kuchyňskými výpary a cigaretovým kouřem. Osvětlení je špatné, příliš bledé, příliš rozptýlené, takže těch pár hostů, kteří sem zajdou, vypadá prožloutle a nezdravě. Televizor nad barovým pultem obvykle vysílá barevné obrázky beze zvuku a prohnutý mečoun nad ním vypadá jako sádrový a poprášený sazemi. Až se stydím, jak se mi tu líbí. Nikdy to nebude turistická atrakce. Nikdy z

toho nebude bar pro osamělé. Nikdo to tu nikdy „neobjeví“

ani tomu neudělí ani půl hvězdičky. Vždycky to tu bude páchnout rozlitým pivem, paprikou a přepáleným tukem.

Mohu tu jíst sama a ani si s sebou nemusím nosit knížku, abych se vyhnula nevítané společnosti. Mužský by měl asi strach někoho sbalit v takovém pajzlu.

Otevřely se dveře zvenku a vešel děda, který bydlí přes ulici, a za ním Jonáš Robb, se kterým jsem ráno mluvila v oddělení nezvěstných. Málem jsem ho v civilu nepoznala.

Měl džíny, šedé tvídové sako a těžké hnědé boty. Košile vypadala nová, byly na ní ještě vidět sklady z obchodu a límec měla naškrobený do tuha. Nesl se, jako když má pod levou paží pouzdro na pistoli. Očividně přišel za mnou, protože si to namířil rovnou k mému stolu a posadil se.

Řekla jsem: „Dobrý večer. Posaďte se.“

„Slyšel jsem, že sem chodíváte,“ řekl. Rozhlédl se a maličko zvedl obočí, jako by nechtěl věřit, že je pravda to, co slyšel. „Ví o té díře hygienik?“

Zasmála jsem se.

Rosie vyšla z kuchyně, zahlédla Jonáše, ztuhla a zacouvala, jako když ji stáhnou zpátky na provázku.

Ohlédl se přes rameno, jestli o něco nepřišel.

„Co je? To na mně poznala, že jsem policajt? Vadí jí to?“

„Šla si zkontrolovat nalíčení. Za dveřmi do kuchyně má zrcadlo.“

Rosie se znovu objevila, s koketním úsměvem mi přinesla příbor a hodila mi ho na stůl zabalený v ubrousku.

„Neřekla jste mi, že máte hosta,“ zabručela. „Dá si váš přítel něco k jídlu? Nebo nějaké tekuté osvěžení? Pivo, víno, koktejl?“

„Pivo bych si dal,“ řekl. „Jaké máte naražené?“

Rosie si založila ruce a se zájmem mě pozorovala. Nikdy nejedná přímo s někým, koho nezná, takže jsme se museli podřídit téhle komedii, kde jsem tlumočila jako novopečený zaměstnanec OSN.

„Pořád ještě máte naraženého Michaelse?“

„Samozřejmě. Co jiného?“

Podívala jsem se na Jonáše a on kývl. „Tak si ho dáme.

Budete něco jíst? Vaří se tu výborně.“

„Rád,“ řekl. „Co mi doporučíte?“

„že byste nám dala dvakrát totéž, Rosie? Šlo by to?“

„Ovšem.“ Mrkla na něho s potměšilým zalíbením.

„Neměla jsem tušení,“ řekla. Cítila jsem, jak mě v duchu šťouchá loktem. Věděla jsem, co mi chválí. Má u mužských ráda váhu. Má ráda tmavé vlasy a ležérní chování. Vzdálila se od stolu a obratně nás nechala o samotě. Když přijdu s přítelkyní, zdaleka není tak roztomilá.

„Co vás sem přivádí?“ řekla jsem.

„Lenost. Zvědavost. Zjistil jsem si vaši minulost, abychom se nezdržovali hloupostmi.“

„Kam ten spěch?“

„Myslíte, že po vás jedu, nebo co?“

„Samo,“ řekla jsem. „Nová košile. Nemáte snubní prsten. Vsadím se, že vám před čtrnácti dny utekla manželka, a holil jste se ani ne před hodinou. Ještě vám na krku neuschla kolínská.“

Zasmál se. Měl neškodný obličej a pěkné zuby. Opřel se o lokty. „Víte, jak to bylo?“ řekl. „Seznámili jsme se, když

mi bylo třináct, a od té doby jsem byl s ní až doteď. Myslím, že ona dospěla, a já to nikdy nedokázal, aspoň s ní ne.

Nevím, co se sebou. Už je to rok, co odešla. Ale připadá mi to jako týden. Jste první ženská, na kterou jsem se podíval od té doby, co odešla.“

„Kam odešla?“

„Do Idaha. Děti vzala s sebou. Dvě,“ řekl, jako by věděl, že se na to budu ptát. „Jedné je deset, druhé osm. Courtney a Ashley. Já bych je byl pojmenoval jinak. Sára a Diana, Patti a Jill nebo něco takového. Vlastně děvčatům nerozumím.

Ani nevím, co si myslí. Mám je moc rád, ale co se narodily, pořád měly s manželkou takový uzavřený klub. Ať jsem dělal, co jsem dělal, za člena mě nevzaly.“

„Jak se jmenovala manželka?“

„Camilla. Sakra. Vyrvala mi srdce z těla. Nabral jsem za rok patnáct kilo.“

„Nejvyšší čas je shodit.“

„Nejvyšší čas na spoustu věcí.“

Rosie se vrátila ke stolu s pivem pro něho a skleničkou bílého vína pro mě. Copak jsem tu historii znala nebo co?

Mužští, když se jim právě rozpadne manželství, jsou pěkně rozháraní, a já sama byla taky rozháraná. Dávno jsem znala všechnu tu bolest, nejistotu, nezvládnuté emoce. Rosie vycítila, že z tohohle nic nebude. Podívala se na mě, jako když nechápe, jak jsem to mohla tak rychle zabít. Když

odešla, vrátila jsem se k tématu.

„Sama na tom taky nejsem nejlíp,“ řekla jsem.

„Slyšel jsem. Myslel jsem, že bychom si mohli trochu pomoct navzájem.“

„Takhle to nejde.“

„Chcete si někdy zajet na střelnici a trochu si zastřílet?“

Zasmála jsem se. Nemohla jsem si pomoct. Věděl všechno. „Jistě. To bychom mohli. Jakou máte pistoli?“

„Kolt Python s šestipalcovou hlavní. Bere ráži 0,38 nebo 0,357 magnum. Obyčejně nosím Troopera MK III, ale měl jsem možnost dostat toho Pythona a to jsem si nemohl nechat ujít. Čtyři sta babek. Vy jste byla vdaná dvakrát?

Nechápu, jak jste se k tomu mohla odhodlat. Totiž, já myslel, že manželství je opravdu závazná věc. Věčný svazek duší, víte, a takový blbovinky.“

„Za čtyři sta babek, to je zadarmo. Jak se vám to povedlo?“ zašilhala jsem na něho. „Vy jste katolík nebo co?“

„Ne, jenom blbec, řekl bych. Představy o lásce jsem získal ze ženských časopisů v kosmetickém salónu, který vedla matka, když jsem dorůstal. Tu pistoli jsem dostal z pozůstalosti Davea Whitakera. Vdova po něm zbraně nenávidí a nikdy se jí nelíbilo, že je sbíral, takže při první příležitosti

sbírku

rozprodala.

Znáte

ji?

Bess

Whitakerovou?“ Zavrtěla jsem hlavou.

Vzhlédl, protože Rosie před nás právě kladla talíře.

Viděla jsem na něm, že zelené papriky s marinádou, tu a tam ozdobené kadeřavou petrželkou, nečekal.

Rosie obvykle čeká, než jídlo ochutnám a pronesu patřičně nadšený komentář, ale tentokrát si to zřejmě rozmyslela. Jakmile odešla, Jonáš se předklonil.

„Co je to za srágory?“

„Jen jezte.“

„Kinsey, deset let jsem jedl s dětmi, které vydloubávaly všechny cibulky a houbičky. Neumím jíst, když to nemám polité hamburgerovou omáčkou.“

„Tak to se budete divit,“ řekla jsem. „Co jste jedl tenhle rok, když vám manželka odešla?“

„Nandala mi večeře do mrazáku. Každý večer jednu rozmrazím a na hodinu ji strčím do středně teplé trouby.

Zřejmě šla do obchoďáku a nakoupila horu mražených televizních večeří, takové ty s malými přihrádkami. Starala se, abych měl vyváženou stravu, i když jinak mě obrala o všecky prachy.“

Položila jsem vidličku a zahleděla se na něho. Pokoušela jsem se představit si někoho, kdo dá do mrazáku 365 večeří, aby se mohl vypařit. To je ta žena, se kterou chtěl zůstat spárovaný nadoživotí jako puštíci.

Právě žvýkal první sousto paprikového salátu s očima obrácenýma do sebe. Výraz na jeho tváři svědčil o tom, že mu paprika leží na prostředku jazyka a on dělá žvýkavé pohyby okolo ní. Já to tak dělám s kaší z kandovaných sladkých brambor, na které lidi trvají na Díkůvzdání. Proč někdo dává ibiškovou polevu na zeleninu? Dala bych si lékořici na chřest nebo žužu na růžičkovou kapustu? Pusa se mi svírá, jen na to pomyslím.

Jonáš si rezignovaně pokývl a začal se s chutí ládovat paprikovým salátem. Určitě chutnal nejmíň tak dobře jako ty šlichty, co mu vařila Camilla. Představila jsem si kupu podnosů s mraženým tuňákem a pomačkanými hranolky, v jedné přihrádce třeba mražený hrášek, ve druhé mrkvová kolečka. Jako dezert mu určitě nechala míchané kompoty balené po šesti v plechu. Díval se na mě.

Zeptal se: „Co je? Na co se tak tváříte?“

Pokrčila jsem rameny. „Manželství je záhada.“

„Souhlasím s váma,“ řekl. „Mimochodem, co dělá případ?“

„Chodím a čmuchám,“ řekla jsem. „Teď jsem zrovna zabočila do jedné nevyřešené vraždy. Ten týden, co odjela, zabili její sousedku z vedlejšího domu.“

„To nezní moc dobře. Jak to souvisí?“

„Zatím nevím. Možná nijak. Jen mi připadlo jako zajímavý sled událostí, že Marty Griceová byla zavražděna a pár dní nato zmizela Elaine Boldtová.“

„Určili totožnost spolehlivě?“

„Martyinu? Nemám zdání. Dolan mě k ničemu nepustí.

Hlídá si písemnosti jako čert.“

„Proč se nepodíváte do kartotéky?“

„Copak mi ji ukáže?“

„Neříkejte jemu. Řekněte mně. Můžu nechat udělat kopie, když mi řeknete, co chcete.“

„Jonáši, vždyť by vás vyrazil. V životě byste nenašel práci. Nadosmrti byste musel prodávat boty.“

„Proč by se to měl dovědět?“

„To se vám nemůže podařit. Ten ví všecko.“

„Ale houby. Kartotéku mají v Identifikaci a záznamech.

Určitě má v kanceláři druhou sadu a na originály se asi ani nepodívá. Počkám si, až bude pryč, a oxeroxuju vám, co budete chtít. Pak to vrátím.“

„Vy si je nemusíte brát na podpis?“

Podíval se na mě jako na člověka, který ještě nikdy neparkoval před hydrantem. Na člověka, který tak snadno lže, jsem vlastně dost úzkostlivá, když přijde na dopravní předpisy a pozdní vracení knih do knihovny. Zklamat důvěru veřejnosti? Jistě, čas od času nelegálně otevřu zámek, ale rozhodně ne, když si myslím, že by mě mohli

chytit. Při představě, že pašuji z policejní stanice úřední dokumenty, se mi žaludek sevřel, jako když mám dostat tetanovku.

„Ale ne, to nedělejte,“ řekla jsem. „To nemůžete.“

„Proč myslíte, že nemůžu? Můžu. Co chcete vidět?

Pitevní protokol? Hlášení o nehodě? Výslechy? Zprávy z laboratoře?“

„To by bylo skvělé. To by mi moc pomohlo.“

Provinile jsem vzhlédla. Stála tam Rosie a čekala na talířky od salátu. Opřela jsem se dozadu a počkala, až je odnese. „Podívejte, jakživa bych vás o něco takového nežádala –“

„Nežádala jste. Nabídl jsem se sám. Nebuďte tak cimprlich. Můžete mi tu laskavost někdy oplatit.“

„Ale Jonáši, vždyť víte, jaký je šílenec na únik informací. Víte, jak umí vyvádět. Prosím vás, neriskujte.“

„Neplašte se. Detektivové z mordparty jsou někdy celí podělaní. Vy mu jeho případ nepokazíte. Asi ještě vůbec žádný případ nemá, tak co se staráte?“

Po večeři šel se mnou domů. Bylo teprve čtvrt na devět, ale měla jsem práci a on vypadal, že se mu vlastně ulevilo, když viděl, že náš kontakt nebude ani dlouhý, ani důvěrný.

Jakmile jsem ho slyšela odcházet, zhasla jsem venku, sedla jsem si ke stolu s kartičkami a doplňovala záznamy.

Prohlédla jsem karty, které jsem vyplnila předtím, a napíchala jsem si je na velkou desku nad psacím stolem.

Dlouho jsem tam stála, četla kartu za kartou a doufala, že na mě přijde osvícení. Vynořila se mi jen jedna zvláštní poznámka. Když jsem poprvé prohledávala Elainin byt, velmi svědomitě jsem sepsala každou jednotlivou věc.

Dělám to ze zvyku skoro jako takovou hru na vyzkoušení vlastní paměti. V kuchyňské skřínce měla několik konzerv pro kočky. V poznámce stálo: hovězí Devět životů a Játrová pochoutka. Teď mi to přišlo nemístné. Kde je jaká kočka?

1 2

Ráno v devět jsem odjela na Via Madrina. Tillie na zvonění neodpovídala, tak jsem chviličku stála a studovala jména nájemníků na zvoncích. V bytě číslo 10 vedle Elaine byl nějaký Wm. Hoover. Zazvonila jsem na něho.

Domácí telefon ožil. „Ano?“

„Pan Hoover? Tady Kinsey Millhoneová. Jsem soukromý detektiv odtud z města a hledám Elaine Boldtovou. Směla bych se vás na něco zeptat?“

„Myslíte teď hned?“

„No, kdyby vám to nevadilo… Přišla jsem si promluvit se správcovou, ale není doma.“

Zaslechla jsem tichý rozhovor, pak na mě dveře souhlasně zabzučely. Musela jsem po nich skočit, abych stihla zámek ještě otevřený. Vyjela jsem jedno poschodí výtahem. Když se dveře výtahu otevřely, byt byl přímo proti mně. Hoover stál v hale v krátkém froté županu s přezkami.

Odhadla jsem ho na čtyřiatřicet až pětatřicet. Byl drobný, něco přes metr šedesát. Štíhlé svalnaté nohy mu slabě pokrývalo chmýří.

Tmavé vlasy měl rozcuchané a vypadal, jako když se dva dny neholil.

Oči měl ještě opuchlé spánkem.

„Páni, já jsem vás vzbudila,“ řekla jsem. „To dělám hrozně nerada.“

„Ne, už jsem byl vzhůru,“ řekl. Prohrábl si vlasy a podrbal se v týle. Přitom zívl. Musela jsem stisknout zuby, abych nezívla po něm. Bos se vrátil do bytu. Já za ním.

„Zrovna jsem postavil na kafe. Bude za moment. Pojďte dál a posaďte se.“ Hlas měl vysoký a řezavý.

Ukázal vpravo ke kuchyni. Jeho byt byl zrcadlový obraz Elainina a hádala jsem, že sdílejí stěnu ložnice. Mrkla jsem do obýváku, do něhož se jako do jejího šlo z předsíně a také z něho bylo vidět na Griceův pozemek. Elaine měla výhled na ulici, tady výhled za moc nestál, jen v dálce vlevo

prosvítaly hory, zčásti zastíněné řadou italských pinií, které rostou podél Via Madrina.

Hoover si stáhl svůj krátký župan a posadil se na kuchyňskou židli s nohou přes nohu. Měl úhledná kolena.

„Jak že se to jmenujete? Promiňte, ještě jsem se úplně neprobral.“

„Kinsey Millhoneová,“ řekla jsem. Kuchyně byla plná výparů vařící se kávy a pachu nevyčištěných zubů. Jeho, ne mých. Sáhl po tenké hnědé cigaretě a zapálil si. Snad doufal, že zastře svůj ranní dech něčím horším. Oči měl světle tabákově hnědé, řasy krátké, tvář hubenou. Pohlížel na mě znuděně jako hroznýš, který spořádal tučného sviště.

Kávovar naposledy párkrát říhl a dobublal, zatímco hostitel sahal po velkých modrobílých hrncích. Na jednom byli pářící se králíci. Na druhém sloni při stejném obřadu.

Snažila jsem se nedívat. Léta mi vrtalo hlavou, jak to dělali dinosauři, hlavně ti velcí ostnatí. Někdo mi jednou říkal, že ve vodě, která pomáhala nadnášet tu tíhu, ale nechce se mi věřit, že by byli dinosauři tak chytří. S těmi jejich mrňavými hlavičkami se mi to nezdálo pravděpodobné. Probrala jsem se zpátky do skutečnosti.

„Jak si říkáte? William? Bill?“

„Wim,“ odpověděl. Vyndal z ledničky kartón mléka a našel lžičku a cukřenku. Nalila jsem si do kávy mléko a se zájmem jsem sledovala, jak si dává dvě vrchovaté lžičky cukru. Postřehl můj pohled.

„Snažím se trochu přibrat,“ řekl. „Vím, že mi cukr dělá zle na zuby, ale pil jsem po ránu ty děsné vitamínové nápoje, víte, co myslím, se žloutkem, s banánem a obilnými klíčky. Fuj. Člověk se té pachuti nezbaví. Kromě toho nerad jím dřív než ve dvě odpoledne. Asi bych se měl smířit s tím, že jsem hubený. Ale proto si tolik sladím kafe. Říkám si, že každá troška pomáhá. Vy jste taky spíš jako Twiggy.“

„Každý den běhám a zapomínám jíst,“ usrkla jsem kávu, která byla lehounce navoněná mátou. Byla opravdu moc dobrá.

„Jak dobře jste znal Elaine?“ zeptala jsem se.

„Když jsme se na chodbě potkali, promluvili jsme spolu.

Jsme už léta sousedi. Proč ji sháníte? Neplatí účty?“

Krátce jsem mu pověděla o její zřejmé nepřítomnosti a dodala jsem, že vysvětlení nemusí být nutně nekalé, ale stejně je to divné. „Vzpomínáte si, kdy jste ji viděl naposled?“

„Vlastně ne. Někdy předtím, než odjela. Asi o vánocích.

Ne, beru to zpět. Viděl jsem ji na Silvestra. Říkala, že zůstane doma.“

„Nevíte, jestli měla kočku?“

„Samozřejmě. Nádherného kocoura. Obrovského šedého peršana. Jmenoval se Mingus a původně to byl můj kocour, ale já skoro vůbec nebyl doma a myslel jsem, že by měl mít společnost, tak jsem jí ho dal. Bylo to tenkrát ještě koťátko.

Netušil jsem, co z něho bude za krasavce, jinak bych se ho

byl nevzdal. Víte, nadával jsem si za to, ale co se dá dělat.

Obchod je obchod.“

„Jaký obchod?“

Lhostejně pokrčil rameny. „Musela mi přísahat, že mu nezmění jméno. Charlie Mingus, po tom džezovém pianistovi. Taky musela slíbit, že ho nenechá samotného.

Proč bych ho jinak dával pryč? To bych si ho mohl nechat sám.“

Wim pečlivě zatáhl z cigarety, loket opřený o kuchyňský stůl. Někde vzadu jsem slyšela šumění sprchy.

„Brala si ho s sebou každý rok na Floridu?“

„Ovšem. Někdy ho měla s sebou v kabině, když bylo místo. Říkala, že se mu tam hrozně líbí, že se tam cítí jako pan domácí.“ Vzal ubrousek a přeložil jej napůl.

„Je to zvláštní, že se nikde neobjevil.“

„Asi ho má s sebou tam, kde je.“

„Mluvil jste s ní po té vraždě vedle?“

Wim zavrtěl hlavou a čistě sklepl popel do složeného ubrousku. „Mluvil jsem s policií, vlastně spíš oni mluvili se mnou. Okna mého pokoje vedou přímo nad ten dům, a je zajímalo, co jsem asi viděl. Mimochodem nic. Ten detektiv byl největší a nejděsnější frajer, jakého jsem kdy viděl, a uměl být pěkně protivný. Můžu vám to přihřát?“

Vstal a přinesl kávu.

Kývla jsem a on dolil oba hrnky z termosky. Zvuk tekoucí vody zprudka ustal a Wim si toho všiml stejně jako

já. Odešel ke dřezu, uhasil cigaretu tím, že na ni pustil vodu, a pak ji hodil do odpadků. Vytáhl pánev a z ledničky vzal balíček slaniny. „Nabídl bych vám snídani, ale nemám toho dost, ledaže byste si se mnou dala ten bílkovinový drink. Za chviličku si ho budu dělat, i když je hnusný. Opravdové jídlo dělám pro spřízněnou duši.“

„Stejně musím za chviličku jít,“ vstávala jsem.

Netrpělivě na mě mávl. „Jen seďte. Aspoň dopijte kafe.

A když jste tady, tak se ptejte.“

„Chodila s kocourem k veterináři? Měla někoho tady v okolí?“

Wim odloupl tři proužky slaniny, položil je na pánev a zapálil plyn. Naklonil se a zadíval se na nízký modrý plamen. Musel si vzadu stáhnout župan.

Řekl: „Za rohem Serenada Street je kočičí klinika.

Nosila tam Minga v takové té kukani na kočky. Kvílel jako kojot. Nesnášel veterináře.“

„Napadá vás, kde by mohla Elaine být?“

„Co takhle u sestry? Třeba jela do Los Angeles za ní.“

„Právě ta sestra mě najala,“ řekla jsme. „Neviděla Elaine už roky.“

Wim ostře vzhlédl od pánve a zasmál se. „Kecy! Kdo vám to napovídal? Vždyť jsem ji tu sám potkal ani ne před půl rokem.“

„Vy jste potkal Beverly?“

„Ovšem.“ Vzal vidličku a postrčil proužky slaniny na pánvi. Šel k ledničce a vyndal tři vejce. Když jsem se na to dívala, bylo mi hlady mdlo.

Klábosil dál. „Byla asi o čtyři roky mladší než Elaine.

Černé vlasy ostříhané na kluka, nádherná pleť.“ Podíval se na mne. „Mám pravdu, nebo ne?“

„Asi to bude ta, kterou jsem viděla. Ale ráda bych věděla, proč mi lhala.“

„Myslím, že bych to uhodl,“ řekl. Utrhl papírový ručník, přeložil jej a položil vedle pánve. „Ony se kolem vánoc děsně poštěkaly, víte. Beverly asi nechce, aby se o tom vědělo. Ječely, házely po sobě věci, třískaly dveřmi.

Panebože! A ten slovník! Oplzlosti. Neměl jsem tušení, že Elaine umí takhle nadávat, i když musím říct, že ta druhá byla horší.“

„Proč se hádaly?“

„O mužského, jak jinak. Kvůli čemu jinému se všichni vzrušujeme?“

„Máte tušení, kdo to byl?“

„Kdepak. Víte, já Elaine podezřívám, že je z těch ženských, které vdovství tajně vzrušuje. Spousta lidí jí projevuje účast a přitom má nekonečnou svobodu. Má všechny prachy a s nikým se nemusí hádat. Proč by se dělila s nějakým chlapem? Je jí líp samotné.“

„Proč se potom hádala s Beverly?“

„Co já vím? Třeba pro legraci.“

Dopila jsem kávu a vstala. „Abych šla. Nechci vás rušit při snídani, ale možná, že vás ještě budu potřebovat. Jste v seznamu?“

„Ovšem. Já pracuju… obsluhuju v baru v hotelu Edgewood blízko pláže. Znáte to tam?“

„Nemám na něj, ale vím, který myslíte.“

„Stavte se někdy. Jsem tam každý večer kromě pondělka od šesti až do zavírací doby. Pozvu vás.“

„Díky, Wime. Přijdu. Děkuju za pomoc. Kafe bylo výborné.“

„Rádo se stalo,“ řekl.

Otevřela jsem si sama. Přitom jsem zahlédla toho, kdo bude s Wimem snídat. Vypadal jako vystřižený z časopisu pro elegantního muže: palčivé oči, dokonalá linie lícních kostí, košile bez límce a italský kašmírový svetr hozený přes ramena, s rukávy zauzlovanými vpředu.

V kuchyni začal Wim zpívat „Muž mého srdce“. Když

zpíval, měl hlas docela jako Marlene Dietrichová.

Ve vstupní hale jsem narazila na Tillii, která před sebou tlačila drátěný vozík jako chodítko. Byl plný papírových pytlíků.

„Připadá mi, že chodím nakupovat dvakrát denně,“ řekla.

„Hledáte mě?“

„Ano, ale když jste tu nebyla, zašla jsem na kus řeči k Wimovi. Nevěděla jsem, že Elaine Boldtová měla kocoura.“

„Ale ano, má Minga kolik let. Divím se, že jsem na něho nevzpomněla. Co s ním asi udělala?“

„Říkala jste, že ten večer nesla do taxíku nějaké příruční zavazadlo. Nebyl to Mingus ve své kukani?“

„Určitě. Velké to bylo dost a brala přece s sebou kocoura všude, kam šla. Asi se taky ztratil. To myslíte?“

„Ještě nevím, ale asi ano. Škoda, že nemá nějakou vzácnou kočičí nemoc, abych ho vypátrala přeš nějakého veterináře.“

Potřásla hlavou. „V tom vám nepomůžu. Co vím, tak je zdravý jako buk. Snadno by se poznal. Velikánský šedivý dlouhosrstý kocour. Musel vážit skoro deset kilo.“

„Byl čistokrevný?“

„Ne, a nechala ho brzo vykastrovat, takže se nepoužíval k chovu ani pro nic takového.“

„Stejně se po něm můžu podívat, protože zatím nemám nic jiného. Mluvila jste včera s policií?“

„Ano, a řekla jsem jim, že ta ženská podle nás možná při vloupání ukradla Elaininy účty. Koukal na mě, jako bych byla padlá na hlavu, ale zapsal si to.“

„Povím vám ještě jedno, s čím přišel Wim. Přísahá, že tu kolem vánoc byla Elainina sestra Beverly a hrozně se s ní pohádala. Věděla jste to?“

„Ne, a Elaine se o ničem takovém ani nezmínila,“

přešlápla neklidně. „Musím domů, Kinsey. Mám tu šerbet a prosákne, jestli ho brzo nedám do mrazáku.“

„Dobře. Ještě přijdu, když budu něco potřebovat. Díky, Tillie.“

Tillie tlačila svůj nákupní vozík dál přes halu a já se vrátila k autu a odemkla je. Jako obvykle jsem hodila okem po Griceově domě. Ta ohořelá zřícenina, kde došlo k vraždě, téměř neodolatelně přitahovala mou pozornost. Z náhlého nápadu jsem vůz zase zamkla a rozběhla se ke Snyderovým.

Musel mě vidět oknem, protože otevřel dveře, sotva jsem zvedla ruku, abych zaklepala. Vyšel na verandu.

„Viděl jsem vás na pěšince. Vy jste tu byla včera,“ řekl.

„Nepamatuju si jméno.“

„Kinsey Millhoneová. Mluvila jsem včera s panem Gricem u jeho sestry. Říkal, že máte klíč od jeho domu a že mě pustíte dovnitř, abych se mohla rozhlídnout.“

„To je pravda. Někde ho tu mám.“ Pan Snyder se začal prohledávat a pak vylovil z kapsy kroužek s klíči. Probíral se jimi.

„Tenhle to je.“ Pracně ho sundal z kroužku a podal mi ho. „Od zadních dveří. Předek je celý zatlučený, jak vidíte.

Nějakou dobu stál kolem toho kordován, aby ohledači místa činu mohli všecko proslídit.“

Zezadu jsem zaslechla: „Co je, Orrisi? S kým to tam mluvíš?“

„Drž klapačku, slepice jedna. Musím jít,“ řekl a tváře se mu třásly.

„Přinesu ho zpátky, až budu hotová,“ ale on už

popudlivě pajdal do zadní části domu. Napadlo mě, že slyšela pozoruhodně dobře na to, že má být hluchá jako pecen chleba.

Vzala jsem to přes Snyderův dvůr. Břečťan mi šustil pod nohama. Trávník před Griceovými uschl, protože si ho nikdo nehleděl, a chodníček byl zanesený smetím. Nezdálo se, že by tam někdo uklízel po odjezdu požárních vozů, a tiše jsem doufala, že úklidová četa vevnitř vůbec nebyla.

Obešla jsem dům z boku. Minula jsem šikmé dvoukřídlové dveře s visacím zámkem, které vedly do sklepa. Za domem jsem vylezla po pěti odrolených schodech na zadní verandičku. Zadní dveře byly v horní polovině zasklené a přes zmačkané záclony, které teď byly zašlé a visely nakřivo, jsem viděla do kuchyně.

Odemkla jsem a vešla. Projednou jsem měla štěstí.

Podlaha byla plná sutě, ale nábytek zůstal na místě, kuchyňský stůl špinavý, židle překocené. Když jsem místnost prohlížela, nechala jsem si za sebou otevřené dveře.

Na lince byly talíře, otevřenými dveřmi bylo ve spíži vidět police s konzervami. Jako vždycky v takových situacích jsem cítila drobné nervózní chvění.

Dům hutně páchl spáleným dřevem a na všem byla těžká vrstva sazí. Kuchyňské stěny byly zešedlé kouřem a pod nohama mi cestou chrastilo rozbité sklo, které jsem drtila, na prášek jako cukr. Nakolik jsem mohla posoudit, dům

Griceových byl vevnitř řešen stejně jako sousední Snyderův.

Hned za kuchyní byla podle mého odhadu jídelna, spojená s ní zčernalými létacími dveřmi. To bude protějšek místnosti, kterou Orris vedle v domě zařídil jako ložnici pro manželku.

Na druhé straně chodby byla malá umývárna, jen záchod a výlevka. Staré linoleum zpuchýřovalo a zkrabatilo se a vespod vylézala zčernalá prkna. Okno v chodbě bylo teď rozbité, ale hledělo do úzkého průchodu mezi oběma domy a rovnou do nouzové ložnice May Snyderové. Jasně jsem ji viděla, jak leží na nemocniční posteli zvednuté v úhlu pětačtyřiceti stupňů. Zdálo se, že spí. Pod bílou pokrývkou vypadala malá a scvrklá. Odešla jsem od okna a dál chodbou k obývacímu pokoji.

Oheň ze všeho vyžral barvu a vypadalo to tam jako na černobílé fotografii. Dveřní a okenní rámy byly vzorované příškvarky jako pruhy tmavé aligátoří kůže. Směrem k přední části domu byly škody stále patrnější. Když jsem míjela schody do mezipatra nahoře, viděla jsem, kde plameny vyhledaly schody a kusy dřevěného zábradlí.

Tapety na schodišti byly potrhané a začouzené jako stará pirátská mapa.

Šla jsem dál a snažila se zorientovat. Nedaleko předních dveří byla zlověstná díra v prkenné podlaze. Představovala jsem si, že tam našli tělo Marty Griceové. Plameny strávily stěny a nechaly trubky a zčernalé trámy odkryté. Po podlaze byly nepravidelné vypálené stopy, kde byla rozlita nějaká

hořlavina, a táhly se až do chodby a vzhůru po schodech.

Obešla jsem zející díru v podlaze a nahlédla do pokoje, který vypadal, jako by byl zařízený avantgardním „uměleckým nábytkem“ vyrobeným z briket. Dvě křesla a gauč pořád stály ve společenském seskupení, ale oheň sežral čalounění až na holá péra. Z kávového stolku zůstal jen spálený rám.

Vrátila jsem se ke schodům a opatrně jsem se plížila nahoru. Oheň se zahryzl do ložnice trochu vrtošivě: nechal nedotčenou hromádku paperbacků, kdežto nedaleká podnožka byla skoro úplně spálená. Postel zůstala ustlaná, ale místnost promočily požární hadice, takže to tam teď páchlo hnijícími koberci a provlhlými tapetami, plesnivými pokrývkami, připálenými šaty a chuchvalci izolace, které tu a tam vyvřely z ohněm obnažených latí a omítky. Na nočním stolku byla zarámovaná Leonardova fotografie s pozvánkou na čištění a prohlídku chrupu zastrčenou zkraje za sklo.

Odsunula jsem lístek a zahleděla se Leonardovi do obličeje. Vzpomněla jsem na Martyinu momentku, kterou jsem viděla. Taková puťka: obtloustlá, obroučky brýlí z umělé hmoty, účes, který vypadal jako paruka. Leonard byl mnohem přitažlivější a za lepších časů vypadal úhledně, měl poměrně oduševněnou tvář, prošedivělé vlasy a neuhýbavý pohled. Ramena měl zakulacená, asi od páteře, ale vyvolávalo to dojem, že je v něm něco slabošského nebo

omlouvavého. Napadlo mě, jestli byl pro Elaine Boldtovou přitažlivý. Mohla se snad zamíchat mezi ty dva?

Dala jsem fotografii zpátky a opatrně sešla dolů. Cestou ke kuchyni jsem si v chodbě všimla pootevřených dveří a opatrně do nich strčila. Zívl přede mnou sklep jako veliká černá jáma. Fuj. Musím ho prohlédnout, abych byla důkladná. Udělala jsem obličej a zašla do auta do přihrádky na rukavice pro baterku.

1 3

Schody do sklepa byly nedotčené. Oheň zřejmě zvládli, než se dostal až sem. Škody v místnostech nahoře zřejmě způsobila nějaká hořlavina, která zajistila, že celý dům aspoň povrchně ohořel. Světlo baterky projíždělo tmou a osvětlovalo úzkou pohyblivou cestičku plnou věcí, jichž se mi nechtělo dotknout. Sešla jsem po schodech až dolů. Strop byl nízký. Dům byl přes čtyřicet let starý a základy měl vlhké a prolezlé pavouky. Vzduch byl těžký jako ve skleníku, jenže tady dole bylo všechno mrtvé a vanula z toho bažinná vůně starého ohně, starého vlhka, opuštěnosti a hniloby. Svítila jsem na podlažní trámy nad sebou a sledovala je až k díře, kudy sem padalo denní světlo.

Prohořela snad podlaha skrz a tělo se zřítilo do sklepa? Šla jsem blíž a natáhla jsem krk, abych líp viděla. Kraje otvoru se mi zdály ořezané. Možná že si požární inspektor bral vzorky prken pro laboratorní zkoušky. Vlevo jsem viděla topný kotel, němou přikrčenou šedivou vybouleninu, od níž

se všemi směry táhly sazemi pokryté trubky. Podlaha byla z udusané hlíny a popraskaného betonu a bylo tam plno harampádí. Pod schody byly naskládané plechovky barvy a staré žaluzie a v koutě byl starý pozinkovaný dřez s prorezlými trubkami.

Obešla jsem to tam a svítila do míst, kde se přede mnou rozprchávali zděšení osminozí tvorové. Později jsem byla ráda, že jsem byla takový svědomitý králíček, ale v tu chvíli jsem chtěla být co nejrychleji pryč. V prázdném domě jako by se vždycky rodily zvuky, vyvolávající představu vraha se sekyrou, který se plíží po domě a hledá oběť. Blikla jsem baterkou na druhou stranu, kde vyčnívala řádka schodů k zamčeným dvoukřídlým dveřím na postranní dvorek.

Štěrbinami pronikalo denní světlo, ale vůně čerstvého vzduchu sem nezavála. Věděla jsem, že na dveřích je venku visací zámek, ale dřevo bylo staré, trouchnivé a nezdálo se moc bezpečné. Podle toho, co říkala Lily Howeová, lupič se ani nenamáhal s vloupáním. Šel rovnou ke vchodu a zazvonil. Zápasili? Zpanikařil, když otevřela dveře, a zabil ji hned? Vetřelec mohla být samozřejmě i žena, zejména pokud byla zbraní opravdu basebalová pálka. Od Title IX

jsou ženy stále obratnější v používání sportovních zbraní: usmrcení diskem, oštěpem, koulí, lukem a šípem, hokejovým pukem… člověk by řekl, nekonečné možnosti.

Vracela jsem se ke schodům a proti své vůli jsem se chvěla vědomím tmy za zády. Schody jsem brala po dvou.

Málem jsem se sama omráčila, když jsem se uhodila o stropní trám. Tiše jsem si zanadávala a vyřítila se ze sklepa do chodby, jako když mě honí. Oko mi padlo na něco chundelatého, a když jsem si uvědomila, že mi po košili leze drobná stonožka, začala jsem tancovat jako blázen a pleskala jsem se, jako by na mně hořely šaty. Čím já se to živím, pomyslela jsem si vztekle. Vyšla jsem zadem, zamkla za sebou a sedla si na schody verandy. Dech se mi pomalu uklidnil, ale ještě pár minut mi trvalo, než jsem se ovládla.

Mezitím jsem se aspoň mohla rozhlédnout po zadním dvorku. Nevím, co jsem hledala nebo co jsem si myslela, že najdu po půl roce. Byly tam jen přerostlé keře a plevel, malý pomerančovník zmrzačený nedostatkem vody a obalený ztvrdlými hnědnoucími plody, protože je nikdo neočesal.

Kůlna byla taková ta kovová prefabrikovaná věc, jakou si člověk může objednat podle Searsova katalogu a postavit, kam je mu libo. Byla zajištěná bytelným visacím zámkem, který vypadal dost spolehlivě. Přešla jsem dvůr a prohlédla jsem si ho. Ve skutečnosti byl docela jednoduchý a asi bych ho dovedla odemknout za pár minut, ale neměla jsem s sebou svůj malý dvouhlavý paklíč a moc mě nelákala

představa, že se tu za bílého dne vrtám ve visacím zámku.

Radši sem přijdu, až zapadne slunce, a zjistím, co tam Grice nebo jeho synovec přechovává. Asi starý zahradní nábytek, ale jeden nikdy neví.

Odnesla jsem klíč od domu zpátky panu Snyderovi, nasedla do auta a zamířila ke kanceláři. Pošta ještě nepřišla a na automatu nebyly žádné vzkazy. Otevřela jsem francouzské okno a postavila se na balkón. Kde je ta zatracená Elaine Boldtová? A kde je její kocour? Pomalu mi docházely nápady, co ještě dělat a kde hledat. Naklepala jsem smlouvu pro Julii Ochsnerovou a dala jsem ji do schránky na poštu. Když se káva vařila, nalila jsem si, posadila se na otáčecí židli a otáčela se. Když jsi na pochybách, pomyslela jsem si, nejlepší je vrátit se k rutině.

Zavolala jsem do jedněch novin v Boca Ratonu a pak do novin v Sarasotě. Do obou jsem dala inzerát do sloupce osobních oznámení. „Kdo by věděl, kde se nalézá Elaine Boldtová, běloška, stáří 43 let…“ atd. „Prosím, spojte se…“

a mé jméno, adresu, telefonní číslo a výzvu, aby volali na můj účet.

Měla jsem pocit, že něco dělám. Co ještě? Zase jsem se chvilku otáčela a pak jsem zavolala paní Ochsnerové. Stejně jsem na ni myslela.

„Haló?“ ozvala se, když konečně zvedla sluchátko. Hlas se jí třásl, ale byl plný očekávání, jako by přesto, že je jí osmaomsdesát, mohl volat kdokoli a mohlo se kdovíco stát.

Zadoufala jsem, že to vždycky zůstane i mně. V dané chvíli jsem neměla tolik optimismu.

„Zdravím vás, Julie. Tady Kinsey z Kalifornie.“

„Moment, drahoušku, jen ztlumím televizi. Dívám se na svůj pořad.“

„Mám zavolat za chvíli? Nerada ruším.“

„Ne, ne, radši si budu povídat s vámi. Počkejte.“

Uplynulo několik okamžiků a slyšela jsem, jak hluk v pozadí zmlkl. Julie se zřejmě plouží zpátky k telefonu tak rychle, jak to jde. Čekala jsem. Konečně zvedla. „Nechala jsem puštěný obraz,“ řekla udýchaně, „i když takhle přes pokoj je to jen mazanice. Jak se vede?“

„V dané chvíli si zoufám,“ řekla jsem. „Docházejí mi nápady, ale chtěla jsem se vás zeptat na Elainina kocoura.

Asi jste za poslední půlrok Minga neviděla, že?“

„To máte pravdu, neviděla. Já na něj ani nevzpomněla.

Když zmizela ona, tak asi musel zmizet i on.“

„Vypadá to tak. Zdejší správcová říká, že ten večer odešla s něčím, co vypadalo jako kukaň na kočku. Pokud tedy opravdu dojela na Floridu, měla by ho mít s sebou.“

„Přísahala bych, že sem nedorazil o nic víc než ona, ale mohla bych se tu poptat u veterinářů a v útulcích,“ řekla Julie. „Třeba ho z nějakého důvodu někde ubytovala.“

„Udělala byste to? To by mi opravdu ušetřilo čas.

Nečekám, že byste něco objevila, ale aspoň budeme vědět, že jsme se snažily. Zkusím vystopovat taxík, kterým jela, a

zjistit, jestli měla kocoura s sebou cestou na letiště. Zmínila se o něm někdy Pat Usherová?“

„Nevzpomínám si. Už je pryč, víte to? Vystěhovala se se vším všudy.“

„Ano? Tomu se nedivím, ale ráda bych věděla, kde je.

Mohla byste se Makowských zeptat na adresu, kterou jim dala? Zítra nebo pozítří vám zavolám, ale neopovažujte se volat Pat sama. Nechci, aby věděla, že s tím máte něco společného. Třeba budu později potřebovat ještě nějaké vyzvídání a nechci, aby vás odhalila.“ Dodala jsem: „Jak se vám vede jinak?“

„Výborně, Kinsey. O mě si nedělejte starosti. Asi byste mě nevzala za společníka, až tohle dokončíme?“

„Už jsem dostala horší nabídky.“

Julie se zasmála. „Začnu číst Mickey Spillana, jen abych se dostala do formy. Neznám moc sprostých slov, víte?“

„Myslím, že to obstarám za nás obě. Ještě si popovídáme. Dejte mi vědět, kdybyste zatím přišla na něco neobvyklého. Jo, posílám vám k podpisu smlouvu, ať je všechno jaksepatří.“

„Roger. Předávám. Konec,“ řekla a zavěsila.

Nechala jsem svůj skvělý volkswagen na parkovišti za kanceláří a došla jsem k taxíkům Tip Top na Delgadu.

Kancelář mají v úzkém pruhu obchodů, které jsou nejlíp známé svými výprodeji: stálý výběr zlevněných bot,

autorádií, kuchyňských linek a motocyklů, mezi tím sem tam kosmetický salón nebo expresní fotoslužba. Není to nijak žádoucí místo. Jednosměrka běží tím nesprávným směrem. Parkoviště je příliš malé a majitel budovy sice zřejmě nevymáhá nehorázné nájemné, ale také nechává dům chátrat s omšelou omítkou a prošlapanými koberci.

Tip Top bylo vtěsnané mezi Úsporný obchod humanitární společnosti a Obchod pro pořádné chlapy, který měl ve výloze oblek pro pojídače steroidů. Kancelář sama byla dlouhá a úzká, uprostřed předělena překližkovou stěnou s vyříznutými dveřmi. Zařízená byla jako mládežnický kutloch včetně dvou zborcených gaučů a stolu s jednou krátkou nohou. Na stěnách byly izolepou přilepené kresby a ručně psaná oznámení, v jednom koutě se vršily odpadky, u vchodu zase v nepravidelných vrstvách ohmatané časopisy Road and Track. O zadní stěnu se opíralo sklápěcí sedadlo z auta. Okrový potah byl na jednom místě rozseknutý a přelepený starou náplastí s hvězdičkami. Dispečer seděl na stoličce a loktem se opíral o pult zasypaný vším možným jako ponk. Mohlo mu být pětadvacet, měl kučeravé černé vlasy a černý knírek. Na sobě maskáče, bleděmodré tílko s vybledlým obrázkem skupiny Grateful Dead a na čele stínítko, od něhož mu vlasy na obou stranách trčely vzhůru.

Krátkovlnné rádio nesrozumitelně zaskřehotalo a on uchopil mikrofon.

„Sedm nula,“ řekl a okamžitě zaostřil zrak na mapu města nad pultem. Viděla jsem popelník plný oharků, lahvičku aspirinu, lepenkový kalendář z kostela Matky sedmibolestné, řemen od větráku, plastikové sáčky kečupu a veliký nápis tužkou, který zněl: „Vyděl něgdo moje červený světlo?“ Na stěně byl připíchnutý seznam adres zákazníků, kteří platili nekrytým šekem nebo kteří mají ve zvyku volat víc taxíků najednou, aby viděli, který dojede dřív.

Ozvalo se krátké překotné zaskřehotání a dispečer přesunul kulatý magnet z jednoho místa mapy na jiné.

Vypadalo to, jako když sám se sebou hraje dámu.

Otočil se na stoličce ke mně. „Prosím, paní.“

Podala jsem mu ruku. „Kinsey Millhoneová,“ představila jsem se. Zdálo se, že ho představa podávání ruky trochu zaskočila, ale ovládl se a statečně mi vyhověl.

„Ron Coachello.“

Vytáhla jsem peněženku a ukázala mu průkaz. „Zajímalo by mě, jestli byste pro mě mohl projít nějaké záznamy.“

Oči měl velmi tmavé a jasné a pohledem říkal, že může projít, co bude chtít, když bude chtít. „O co jde?“

Podala jsem mu zhuštěnou verzi příběhu včetně místní adresy Elaine Boldtové a přibližné doby, kdy tam taxík byl.

„Mohl byste se mi podívat, jestli devátého ledna letošního roku bral Tip Top tuhle objednávku? Mohly to být také Městské taxíky nebo Zelený pruh. Potřebovala bych se na něco zeptat řidiče.“

Pokrčil rameny. „Jistě. Mohlo by to trvat tak den. Mám papíry doma, tady je neskladuju. Moh’ bych vám zavolat, nebo že byste mi brnkla vy? Co říkáte?“

Zazvonil telefon a on jej zvedl a zaznamenal. Potom vzal mikrofon a stiskl knoflík. „Šest osm.“ Naklonil hlavu a lenivě naslouchal. Prskání a pak zaskřehotání.

„Čtyři nula dvě devět Orion,“ řekl a sklapl. Dala jsem mu navštívenku. Zvědavě si ji prohlédl, jako by ještě nikdy neviděl ženu s obchodní navštívenkou. Rádio najednou zase ožilo a on se k němu otočil a vzal mikrofon. Zamávala jsem mu a on mi zamával na oplátku přes rameno.

U druhých dvou taxikářských společností jsem zvolila přesně stejný postup. Naštěstí byly kousek od sebe. Když

jsem opakovala stejnou historku už potřetí, měla jsem dojem, že blábolím.

Když jsem se vrátila do kanceláře, měla jsem na automatu zprávu od Jonáše Robba.

„Jo, Kinsey. Tady detektiv Robb kvůli té věci, co… eh…

jsme o ní mluvili. Mohla byste mi zavolat… eh… během odpoledne a sešli bychom se na to. Je pátek a je… eh…

dvanáct deset. Na slyšenou. Tak jo. Díky.“ Nechal mi číslo na policejní stanici pro nezvěstné.

Zavolala jsem, a jakmile se ozval, představila jsem se.

„Prý pro mě máte nějaké informace.“

„Správně. Chcete se během večera zastavit u mě doma?“

„Mohla bych.“ Zapsala jsem si jeho adresu a dohodli jsme se na čtvrt na devět, čímž jsme obešli večeři. Nezdálo se mi, abychom v téhle fázi začínali s nějakými domáckými hrátkami. Poděkovala jsem mu za pomoc a zavěsila.

Ani za nic jsem si nemohla vymyslet, co bych ještě mohla odpoledne na případu udělat, tak jsem zamkla kancelář a zamířila domů. Bylo 13.20, a protože jsem v práci udělala málo, cítila jsem morální povinnost být užitečná doma. Umyla jsem šálek, talířek a talíř, které čekaly v dřezu, a nechala je schnout na odkapávači, dokud je zase nebudu potřebovat. Nacpala jsem ručníky do pračky, potom jsem vydrhla umyvadlo a dřez, vynesla smetí a vysála pěšinku mezi nábytkem. Čas od času opravdu s věcmi hýbám a vysaju všechny chuchvalce pod nimi, ale dnes mi stačilo, že tu a tam zůstalo několik rýh po vysavači a že byt voní tou zvláštní směsí rozpáleného strojního oleje a spečeného prachu. Mám opravdu ráda uklizeno. Když

člověk žije sám, buď může skončit jako naprosté čuně, nebo průběžně uklízet, čemuž dávám přednost. Nic není víc skličující než vrátit se po dlouhém dni domů, kde to vypadá jako po rvačce.

Převlékla jsem se do tepláků a udělala tři míle, abych spotřebovala energii. Byl to jeden ze vzácných dní, kdy mi běh připadal nevysvětlitelně nádherný.

Přišla jsem domů, osprchovala se, umyla si vlasy, zdřímla si, oblékla se, trošku nakoupila a pak jsem si sedla

ke stolu a pracovala na poznámkách. Přitom jsem vypila sklenici bílého vína a snědla teplý posolený sendvič s krájeným vejcem natvrdo a záplavou majonézy a omdlévala jsem přitom blahem.

V osm jsem popadla sako, kabelku a paklíče a skočila do auta. Zamířila jsem na bulvár Cabana, širokou třídu souběžnou s pláží. Zahnula jsem vpravo. Jonáš bydlel v podivné skupince domů za Primaverou asi míli daleko.

Minula jsem přístav plachetnic, pak Ludlowskou pláž a mžikla jsem vlevo. I v houstnoucím šeru jsem poznala velikou popelnici, kde mě přede dvěma týdny málem stihla smrt. Uvažovala jsem, jak dlouho potrvá, než tudy dokážu projet a bezděčně neotočit hlavu nalevo, ani se neohlédnout po místě, kde jsem myslela, že můj život končí. Pláž jako by žhnula posledním zbytkem denního světla a obloha byla stříbrošedá s růžovými a levandulovými vrstvami, které tmavly do sytě fialové na místě, kde výhled přetínaly blízké kopce. V dálce v moři si ostrovy podržely čarodějné horké zlaté světlo tam, kde loučící se říčky slunečního světla vytvořily mihotavé jezero.

Jela jsem do kopce, minula Přímořský park, pak jsem zahnula vpravo do spleti uliček na druhé straně bulváru.

Blízkost Tichého oceánu znamenala časté studené mlhy a žíravý slaný vzduch, ale zato byla nedaleko základní škola.

Pro Jonáše, který měl živit rodinu z policejního platu, to bylo místo, které si mohl dovolit, ale žádná sláva.

Našla jsem hledané číslo a zajela na příjezdovou cestu.

Světlo na verandě svítilo a dvůr vypadal udržovaný. Dům byl štukový, ve stylu ranče, omítnutý břidlicově modře, s tmavomodrými ozdobami. Odhadovala jsem, že tam budou tři ložnice a vzadu možná patio. Zazvonila jsem u dveří a Jonáš přišel. Měl na sobě džíny a frakovou košili z oxfordského širtingu s úzkými růžovými proužky. Nesl si volně za hrdlo láhev piva a s pohledem na hodinky mi pokynul, ať vejdu.

„Vy jste ale přesná,“ řekl.

„Vždyť to nemám daleko. Bydlím hned pod kopcem.“

„Já vím. Mám vám to vzít?“

Natahoval ruku pro sako, které jsem si svlékla a podala mu je i s kabelkou. Obojí hodil bez okolků na židli.

Chvilku jsme jeden ani druhý nevěděli co říct. Usrkl piva. Strčila jsem si ruce do zadních kapes. Proč se cítím tak rozpačitě? Připomnělo mi to taková ta středoškolská rande, kdy vás něčí maminka odveze do kina a vy zoufale nevíte, o čem mluvit.

Rozhlédla jsem se. „Pěkný dům,“ prohodila jsem.

„Pojďte, ukážu vám ho.“

Šla jsem za ním a on se mnou mluvil přes rameno.

„Když jsme se sem nastěhovali, bylo to hnojiště. Ten člověk to pronajímal takovým těm poděsům, co chovají v komoře fretku a nikdy nesplachujou záchod, protože je to proti jejich náboženství. Asi jste je po městě viděla. Chodí

bosi, kolem hlavy mají červené a žluté hadry a oblíkají se jako ze Starého zákona. Říkal, že skoro vůbec neplatili nájem, ale kdykoli jim kvůli tomu přišel vynadat, začali pobrukovat, brali ho za ruku a významně se mu dívali do očí. Chcete víno? Koupil jsem vám něco prvotřídního.

žádný špunt z umělé hmoty.“

Usmála jsem se. „To mi lichotí.“

Zabočili jsme do kuchyně a on mi otevřel láhev bílého vína. Nalil je do vinné skleničky, která měla vespod ještě cenovku. Když to viděl, stydlivě se zašklebil.

„Měl jsem jenom skleničky z umělé hmoty, co kdysi používaly holky na dvorku,“ řekl. „Tohle je kuchyň.“

„To jsem si domyslela.“

Byl to hezký dům. Nevím, co jsem čekala, ale někdo si uměl vybírat. Celé to tam vypadalo jako vysvlečené: holé, lesklé dřevěné podlahy, nábytek s prostými liniemi, čisté povrchy. Proč to Camilla opustila? Co jiného hledala?

Ukázal mi tři ložnice, dvě koupelny, vzadu plochou střechu a dvoreček sevřený štukovou zdí porostlou psím vínem.

„Řeknu vám pravdu,“ pravil. „Když odešla, sbalil jsem všechny její věci a zavolal jsem Armádu spásy, aby si je odnesla. Nechtěl jsem sedět a koukat na její hračičky. Na dětské pokoje jsem nesahal. Třeba ji děti omrzí, jako jsem ji omrzel já, a pošle mi je zpátky, ale její věci nepotřebuju.

Měla náramný vztek, když se to dověděla, ale co čekala?“

Pokrčil rameny a stál tam s lahví piva v ruce.

Teď, když jsem ho viděla už dvakrát, začínal jeho obličej nabývat podobu. Předtím jsem zaznamenávala jen vlastnosti jako „hladký“ a „neškodný“. Uvědomovala jsem si jeho nadváhu, že je v něm něco milého smíšeného s něčím podivínským. Byl přímočarý a na to jsem reagovala, ale měl také rys, kterého jsem si už předtím všimla u některých poldů: pobavenou sebejistotu, jako by se na svět díval z velké dálky, ale docela mu to vyhovovalo. Camilla pro něho očividně ještě znamenala hodně, a kdykoli o ní mluvil, usmíval se, ovšem ne s láskou, ale aby zakryl vztek. Říkala jsem si, že potřebuje vystřídat ještě pár ženských, než dojde na mě.

„Co je? Co se tak díváte?“ zeptal se.

Usmála jsem se. „Pozor na psa,“ řekla jsem. Nevím vlastně, jestli jsem mluvila o něm, nebo o sobě.

I on se usmál, ale věděl, co tím myslím. „Mám tu ty věci.“

Ukázal na jídelní stůl ve výklenku obývacího pokoje.

Posadila jsem se do horkého kruhu světla a cítila jsem se jako hltoun s ubrouskem zastrčeným pod bradou a s připravenou vidličkou a nožem v ruce. Nejen že oxeroxoval zprávy, ale podařilo se mu přihodit nějaké fotografie, které měli dvojmo. Na vlastní oči uvidím následky zločinu.

Nemohla jsem se dočkat.

1 4

Rychle jsem všechno přečetla, abych získala přehled, pak jsem se vrátila a poznamenávala si všechny podrobnosti, které mě zajímaly. Oficiální verze, nakolik jsem ji znala, a rozhovory s Leonardem Gricem, jeho sestrou Lily, sousedy, požárním inspektorem a prvním policejním úředníkem na scéně více méně líčily události tak, jak mi bylo řečeno.

Leonard a Marty měli jít na tradiční úterní večeři s Leonardovou ovdovělou sestrou paní Howeovou. Marty nebylo dobře a na poslední chvíli odřekla. Leonard a Lily šli ven podle plánu a vrátili se k Howeovým kolem deváté.

Nato zatelefonovali Marty a oznámili jí, že jsou doma.

Mluvili s ní jak pan Grice, tak jeho sestra a Marty hovor ukončila, aby šla otevřít někomu, kdo klepal na dveře. Podle Lily i Leonarda si sourozenci dali kávu a chvíli si povídali.

Odešel asi v deset. Na Via Madrina byl ani ne dvacet minut nato a zjistil, že mu shořel dům. To už byl požár zvládnut a tělo jeho manželky právě vynášeli z napůl zničeného domova. Zhroutil se a byl vzkříšen přítomnými paramediky.

Kouře si všimla Tillie Ahlbergová a ve 21.55 hlásila požár.

Během pár minut zareagovaly dvě jednotky, ale žár byl takový, že nebylo možné proniknout předními dveřmi.

Požárníci se probili dovnitř zadem a asi za půl hodiny oheň uhasili. Tělo bylo objeveno v předsíni a odvezeno do márnice.

Totožnost byla potvrzena pomocí rentgenogramu chrupu dodaného Martyiným místním dentistou a zkoumáním žaludečního obsahu. Zmínila se zřejmě Leonardovi po telefonu, že si udělala rajskou polévku z konzervy a sendvič s tuňákem. Prázdné plechovky se našly v kuchyňském odpadkovém koši. Čas úmrtí byl prakticky vtěsnán do úzkého rozmezí od telefonátu po hlášení požáru.

Přečetla jsem si pitevní zprávu a v duchu jsem shrnovala spoustu technických podrobností. Patolog hlásil, že v průduškách ani v plicích nebyly částečky uhlíku a v krvi ani v jiných tkáních nebyl kysličník uhelnatý. Bylo tedy zjištěno, že již byla mrtvá, když začalo hořet. Další laboratorní zkoušky neukázaly v těle žádný alkohol, chloroform, drogy ani jedy. Příčinou smrti byly mnohočetné zlomeniny lebky způsobené zřejmě opakovanými údery tupým nástrojem. Podle povahy ran odhadoval patolog předmět na šíři čtyř až pěti palců a usuzoval, že mohlo jít o dvoucoulové prkno s použitím velké síly, basebalovou pálku nebo nějaký kyj, možná kovový. Vražedná zbraň se nenašla.

Pokud to ovšem nebylo pořádné prkno, které shořelo v ohni, ale pro tuto možnost neexistovaly důkazy.

Požární znalci zřejmě vůbec nepochybovali, že byl oheň úmyslně založen. Laboratorní zkoušky ukázaly v podlahových prknech stopy petroleje. Potvrzoval to charakter spálenin po celém domě. Viděli tytéž zčernalé stopy cákanců a stejné potůčky jako já, když jsem předtím

procházela dům. Použili také nějaké složité metody ověřování místa vzniku požáru a jeho šíření. Ptali se Leonarda Grice na petrolej a on řekl, že ho měl ve sklepě zásobu do dvou lamp a vařiče, které si s Marty vozili na výlety pod stan. To vysvětlovalo, kde vzal vetřelec hořlavinu. Vypadalo to tak, že lupič přišel se zbraní v ruce, ale bez záměru spálit dům. Oheň byl zřejmě dodatečný nápad, chvatně vymyšlený plán, jak zakrýt ubití Marty Griceové. Zatím nic nenasvědčovalo, že někdo věděl, že tam bude, a tak dalo poldům práci představit si, že byla vražda plánovaná předem.

Nic nesvědčilo o tom, že bylo použito nějaké načasování, a to vylučovalo i možnost, že Grice nastražil požár před odchodem. Griceův synovec Mike byl u výslechu a vypadl z podezření. Řada nestranných svědků ho viděla v kritické době, kdy byl podle odborníků založen požár, v zapadáku U hodin dole v Santa Terese. Nebyli jiní podezřelí ani jiní svědkové. Veškeré jiné hmotné důkazy včetně otisků

prstů byly zničeny ohněm. Jméno Elaine Boldtové bylo na seznamu osob, které měly být vyslechnuty, a byla tam poznámka, že s ní poručík Dolan pátého ledna mluvil telefonem. Smluvil se s ní na 10. ledna, ale neobjevila se.

Podle informací, které jsem měla, večer předtím odjela na Floridu.

Velmi mě zaujala jedna položka uprostřed strojopisné zprávy. Podle úřednice na policejním oddělení přišel večer,

kdy došlo, k vraždě, ve 21.06 telefonát, který klidně mohl být od Marty Griceové. Volající byla zděšená žena a vykřikla o pomoc. Nato telefon ohluchl. Protože telefonovala na policii a ne na 911, úřednice nemohla zjistit adresu, odkud hovor přišel. Zaznamenala jej však, a když

vyšla najevo vražda, nahlásila to Dolanovi a ten ji zahrnul do zprávy. Ptal se Grice i na to. Jestliže to byla Marty, proč volala na stanici, místo aby vytočila 911? Leonard připomněl, že měli automatický nahrávač vzkazů s rychlou volací funkcí. Zakódovala do něj jak telefonní číslo policejní stanice, tak požárníků. Automat se našel nepoškozený na stolku vzadu v chodbě s čísly čistě vytištěnými v rejstříku.

Vypadalo to, jako kdyby Marty tušila útok a podařilo se jí dostat se k telefonu a zavolat část tísňového volání, než byla zabita. Jestliže to skutečně volala ona, čas smrti je přesně určen na 21.06 nebo krátce potom.

Chviličku jsem chovala pomíjivou naději, že by do toho přece mohl být zapletený Leonard Grice. Na to, že byl v tu dobu ještě u Lily, měla podle mého policie jen její slovo.

Spekulovala jsem, že se třeba brzy vrátil domů, zabil Marty, zapálil dům a potom parkoval na druhé straně bloku, dokud nenastal vhodný okamžik k příjezdu. Kdyby byli se setrou domluvení, stačilo pak prostě trvat na tom, že byl s ní. Ale měla jsem smůlu. O tři výslechy dál byl krátký odstavec o rozhovorech, které měl Dolan s Lilyinými sousedy, kteří se tam nečekaně v devět večer zastavili s dárkem k

narozeninám. Manžel i manželka nezávisle na sobě sdělili, že tam Leonard byl a neodešel domů dřív než kolem desáté.

Času si všimli, protože ho přemlouvali, aby zůstal na televizní pořad, který začínal v deset. Ukázalo se, že je to opakování, a protože stejně spěchal za manželkou, odešel.

Tak to je v háji, pomyslela jsem si.

Proč mě to vlastně tak štve? Ovšem, chci, aby byl Leonard Grice nějak vinný. Buď vraždou, nebo spiknutím k vraždě, nebo spoluvinou na vraždě. Ta myšlenka se mi líbila pro svou úhlednost, kdyby nic, tak kvůli statistice. V

Kalifornii je ročně přes tři tisíce zavražděných a plné dvě třetiny z nich jsou zabity přáteli, známými nebo příbuznými, takže si člověk říká, jestli v tomhle státě není lepší být opuštěný sirotek. Čili, když dojde k vraždě, je slušná šance, že v tom měl prsty někdo drahý a blízký.

Myslela jsem na to, protože se mi nechtělo toho nápadu vzdát. Mohl si Grice na zabití manželky někoho najmout?

To je samozřejmě vždycky možné, ale bylo těžké přijít na to, co by tím získal. Policisti nejsou žádní hlupáci a sledovali tu stopu také, ale nic nenašli. žádné nevysvětlitelné peníze, žádné schůzky s nekalými živly, žádný zřejmý motiv, žádný viditelný prospěch.

Což mě přivedlo zpátky k Elaine Boldtové. Mohla mít něco společného se smrtí Marty Griceové? Většina toho, co jsem se o ní dozvěděla, to důrazně popírala. Skutečně nebyl ani náznak, že by byla romanticky nebo jakkoli jinak vázaná

na Leonarda, leda jako na spoluhráče bridže. Neřekla bych, že Marty Griceovou zabili pro pokaženou partii, ale u hráčů

bridže jeden nikdy neví. Wim Hoover se zmínil, že se Elaine a Beverly o vánocích pohádaly o mužského, ale bylo těžké si je představit, jak se perou o Leonarda Grice. Pořád jsem se vracela ke stejnému podezření, že Elaine věděla nebo viděla něco, co souviselo s Martyinou vraždou, a odjela z města, aby se vyhnula pozornosti policie v Santa Terese.

Obrátila jsem se k fotografiím a rázně přerušila spoje v mozku. Musela jsem vědět, jak to tam vypadalo, a nemohla jsem si dovolit emociální reakce. Násilná smrt je odpudivá.

Můj první popud bývá rychle se odvrátit, chránit svou duši před tím pohledem, ale tohle byl jediný hmatatelný záznam té události a musela jsem to vidět na vlastní oči. Chladně jsem pohlédla na první černobílou fotografii. Barevné budou horší, a tak jsem si říkala, že začnu těmi „lehčími“.

Jonáš si odkašlal. Vzhlédla jsem.

„Budu muset jít na kutě,“ řekl. „Jsem utahaný.“

„Ano?“ překvapeně jsem se podívala na hodinky. Bylo tři čtvrtě na jedenáct. Proseděla jsem tu přes dvě hodiny a ani jsem se nehnula. „Promiňte,“ řekla jsem. „Neměla jsem tušení, že jsem tu tak dlouho.“

„To nic. Vstával jsem dneska v pět, abych si pořádně zacvičil, a potřebuju si trochu zdřímnout. Můžete si to vzít, jestli chcete. Ovšem jestli vás s tím někdy načapá Dolan,

všecko popřu a hodím vás vlkům, ale jinak doufám, že vám to pomůže.“

„Díky, už mi to pomohlo.“ Nastrkala jsem fotografie a zprávy do velké obálky a tu jsem vecpala do tašky.

Jela jsem domů vyvedená z míry. Pořád jsem měla před očima obraz Martyina těla: rysy rozmazané tím, jak ohořely, ústa otevřená, kolem kruh popela jako hromádka šedivých konfet. žárem se jí zkrátily šlachy v pažích, takže se jí pěsti zvedly v boxerském postoji. Byl to její poslední zápas a prohrála, ale měla jsem dojem, že ještě není po všem.

Vůlí jsem obraz zahnala a probírala jsem v duchu, co jsem se zatím dozvěděla. Pořád mi vrtala hlavou jedna maličkost. Mohla mít May Snyderová pravdu, když mluvila o tom bušení tenkrát večer? Pokud ano, co to proboha mohlo být?

Už jsem byla skoro doma, když jsem si vzpomněla na kůlnu u Griceových na dvorku. Šlápla jsem na brzdu a ostře zahnula vlevo přes město.

Via Madrina byla tmavá pod těžkým stínem pinií. V tu hodinu nebyl velký provoz. Noční obloha byla zamžená, a přestože byl úplněk, světlo, které se snášelo dolů, bylo zčásti odříznuto sousedním činžákem. Zaparkovala jsem a z přihrádky na rukavice vytáhla tužkovou baterku. Natáhla jsem si gumové rukavice, zamkla auto a zamířila po chodníčku ke Griceovým. Obešla jsem dům. Mé tenisky nedělaly na betonu žádný hluk.

V kapse saka jsem nahmatala paklíč tvarovaný jako zploštělá kovová mandolína. Na kroužku na klíče jsem s sebou měla sadu pěti paklíčů a druhou, nákladnější, doma v pěkném koženém pouzdře. Dal mi je jeden lupič odjinud, který právě seděl na deset měsíců v okresní věznici. Když

ho posledně chytli, najal si mě, abych mu dohlížela na manželku, o které myslel, že dělá neplechu se sousedem.

Ukázalo se, že nedělá nic, a on mi z vděčnosti za tu dobrou zprávu dal paklíče a naučil mě je používat. Zaplatil mi i něco v hotovosti, ale pak se ukázalo, že to ukradl, a musel si mi o to říct, když mu soudce předepsal náhradu.

Bylo lezavo a ve větvích pinií dýchal svěží větřík. Dům za Griceovými měl plátěnou stříšku, která pleskala jako plachty, a duté vzdechy uschlé trávy dodávaly celému tomu podniku něco strašidelného. Už jsem stejně byla jako na jehlách, protože jsem se právě dívala na fotografie ohořelé mrtvoly, a teď se tu pokouším o malé vloupání, které by mě mohlo přivést do vězení a připravit mě o licenci. Jestli začnou sousedi řvát a přijedou poldové, co jim řeknu? A proč to vůbec dělám? Ano, protože chci vědět, co je v tom kovovém domečku, a nevím, jak se jinak dostat dovnitř.

Zamířila jsem tenoučký paprsek světla na spodek visacího zámku. Na diagramu takového zámku, který mi nakreslil můj přítel lupič, je plochá vlásenková pružina, která zapadá do zářezů v závěsu. Pružinu obvykle uvede do pohybu jen špička klíče, takže šlo o to, zjistit, který z mých

paklíčů rozevře západku a uvolní mechanismus. Mohla jsem ve skutečnosti zkusit svorku na papír na jednom konci zahnutou do L, ale takový tvar měl první vyzkoušený paklíč a zámek nepovolil. Dále jsem zkusila paklíč, který měl špičku ve tvaru H. Ne. Zkusila jsem třetí a opatrně jsem s ním zapracovala. Zámek se mi v ruce rozskočil. Mrkla jsem na hodinky. Půl druhé minuty. Jsem v tomhle ohledu trochu ješitná.

Dveře kůlny při otvírání zavrzaly a já chvilku stála se srdcem v krku. Slyšela jsem v ulici prskat motocykl, ale nevěnovala jsem mu velkou pozornost, protože jsem právě pochopila Mikeův ochráncovský vztah ke strýcovu majetku.

V kůlně bylo vedle hromady květináčů, ruční sekačky a odplevelovače šest polic narvaných ilegálními drogami, tabletami všech barev a tvarů, a vedle nich ležely tlusté igelitové sáčky marihuany a hašiše. Neměla jsem slov.

Neřekla bych, že si tu přenosnou lékárnu zařídil Leonard Grice, ale vsadila bych se o poslední halíř, že tady těžce investoval jeho synovec. Tak jsem se do svého objevu zamilovala, že jsem nevěděla, že ho mám za sebou, dokud ohromeně nevyjekl: „Hej!“

Odskočila jsem a otočila se, potlačujíc výkřik. Měla jsem ho před sebou. Zelené oči mu ve tmě svítily jako kočce. Byl ze mě vyplašený stejně jako já z něho. Naštěstí jsme žádný nebyli ozbrojeni, jinak mohlo dojít k rychlému souboji a zbytečně bychom si navzájem ublížili.

„Co to děláte?“ řekl. Znělo to uraženě, jako by nemohl věřit svým očím. Kohoutí hřeben mu začínal přerůstat a vítr jej zlehka ohýbal doleva jako louku vysoké trávy ve staré reklamě na vložky Kotex. Měl na sobě černou koženou motocyklistickou bundu a skleněnou náušnici. Boty měl až

po kolena, z umělé hmoty, která měla napodobovat kobří kůži, ale vypadala spíš jako lupenka. Bylo ho těžké brát vážně, ale já jsem ho jaksi vážně brala. Zavřela jsem kůlnu a zaklapla zámek. Co mi může dokázat?

„Byla jsem zvědavá, co jsi tu dělal, a tak jsem se šla podívat.“

„To chcete říct, že jste se sem prostě vloupala?“ Hlas mu ještě trochu přeskakoval po pubertě a tváře měl rozpálené do růžová. „To přece nemůžete.“

„Mikeu, miláčku, už jsem to udělala,“ řekla jsem. „A jsi v pěkném průšvihu.“

Chviličku na mě zíral bez výrazu. „Vy zavoláte poldy?“

„To si piš!“

„Ale vždyť to, co jste udělala, je stejně proti zákonu jako tohle,“ řekl. Bylo mi jasné, že je z těch chytrých chlapečků, kteří jsou zvyklí se spravedlivě přít s dospělými.

„Nekecej,“ řekla jsem, „a měj rozum. Nebudu tu stát a hádat se s tebou o kalifornský trestní zákoník. Prodáváš drogy. Poldy nebude zajímat, co jsem tu dělala já. Třeba jsem šla kolem a myslela, že se sem vloupáváš ty. Máš po obchodě, hošánku.“

Oči mu bystře zasvítily a změnil směr. „Ale počkejte přece. Nežeňte to tak. Nemůžeme si o tom promluvit?“

„Proč ne? Co mi můžeš říct?“

Úplně jsem viděla, jak se mu v hlavě otáčejí kolečka a vymýšlejí nějaký nový nápad. Nebyl žádný hlupák, ale přesto mě překvapil obratem, který udělal. „Vyšetřujete smrt tety Marty? Proto jste tady?“

Teta Marty. Roztomilé, pomyslela jsem si. Krátce jsem se usmála.

„Ne tak docela, ale má to k tomu blízko.“

Ohlédl se do ulice, pak sklopil oči ke své kobří botě. „Já totiž něco mám… víte, nějakou informaci o tom.“

„Jakou informaci?“

„Něco, co jsem neřekl poldům. Třeba bychom mohli uzavřít obchod,“ řekl. Strčil ruce do kapes bundy a díval se na mě. Tvářičku měl nevinnou, pleť čistou, výraz v očích tak nezkažený, že bych mu svěřila své prvorozeňátko, kdybych ho měla. Drobný úsměv, který mu přeletěl tváří, byl dojemný, a já uvažovala, kolik asi vydělal na tom, že prodával drogy svým spolužákům. A přemýšlela jsem, jestli jednou skončí s kulkou v hlavě, protože podvedl někoho v hierarchii nad sebou. Zajímalo mě, co mi může říct, a on to věděl. Musela jsem rychle uzavřít mír se svou vlastní úplatností, a to nebylo tak těžké. V takovýchhle chvílích vím, že dělám tuhle práci příliš dlouho.

„Jaký obchod?“

„Dejte mi čas, abych to tu vyklidil, než někomu něco řeknete. Stejně jsem toho chtěl nechat, protože narkoťáci mají u nás ve škole nějaké tajné agenty, tak jsem si říkal, že na to dám kredenc, než se to převalí.“

O trvalé nápravě tu není řeč, pánové. Je řeč o prostém výhodném řešení, ale aspoň se mě ten kluk nesnaží oblafnout… příliš.

Dívali jsme se na sebe a něco se hnulo. Věděla jsem, že mu mohu nadávat, řvát na něj a vyhrožovat. Věděla jsem, že mohu být svatouškovská, moralizovat ho, ale nic to nezmění. Znal skóre stejně dobře jako já a to, co jsme mohli jeden druhému nabídnout, možná nebyl ani pro jednoho špatný obchod.

„Tak dobře, beru,“ řekla jsem.

„Pojďme si někam popovídat,“ řekl. „Mrznou mi koule.“

Zneklidnilo mě, že se mi začínal trochu líbit.

1 5

Jeli jsme k Hodinám na State Street, on na motorce, já za ním v autě. Je to zapadák pro mládež a vypadá jako z rockového videa: dlouhá úzká místnost vymalovaná uhlově šedě, s vysokým stropem; osvětlení má z růžových a

fialových neonových zářivek. Celá připomíná abstraktně a futuristicky pojatý vnitřek hodin. Ze stropu visí pohyblivé věci podobné velkým černým ozubeným kolům a kouř ve vzduchu jimi pomalu otáčí. U dveří jsou čtyři malé stolky a nalevo jsou ve výši prsou jakési police v řadě boxů k stání, kde se mohou dvojice muckat, zatímco popíjejí sodovku.

Jídelní lístek na stěně je plný předkrmů jako saláty a česnekové toasty, které mohou děti pojídat, a platit tak pětasedmdesát centů za výsadu celé hodiny zabírat místo u stolu. Můžete si také koupit dva druhy piva a domácí chablis, pokud na to máte léta a můžete to prokázat. Bylo k půlnoci a vyskytovali se tam už jen dva lidé, ale majitel zřejmě Mikea znal a zhodnotil mě pohledem. Snažila jsem se nevypadat jako Mikeova přítelkyně. Nevadí mi občasné májovoprosincové intermezzo, ale sedmnáctiletý, to už je trochu moc. Není mi také jasná etiketa uzavírání obchodů s nezletilými překupníky drog. Kdo platí pití? Nechtěla jsem, aby utrpělo jeho sebevědomí.

„Co si dáte?“ zeptal se a šinul se k pultu.

„Třeba chablis,“ řekla jsem. Už vytahoval peněženku, tak jsem ho nechala platit. Však za rok určitě vydělá na trávě a na tabletách třicet papírů. Majitel se na mě znovu podíval a já mu zběžně zamávala průkazem, jako že si mě může přijít zkontrolovat, ale že by se zbytečně honil přes místnost.

Mike se vrátil s plastikovou sklenicí vína pro mě a něčím nealkoholickým pro sebe. Působil zvláštně dospěle a já jsem

se těžko vyrovnávala s pohledem na kluka, který vypadal jako skautík a choval se jako starý mafián. Otočil se ke mně s oběma lokty na stole. Vzal z krabice na stole sáček cukru, klepal s ním a neklidně jej převracel a většinu toho, co říkal, adresoval nápisu na jeho zadní straně.

„Takže takhle to bylo,“ řekl, „a říkám vám pravdu. Za jedno jsem u strejdy Leonarda a tety Marty nic neskladoval, dokud nebyla zabitá a on se neodstěhoval. Když tam byli poldové se vším hotoví, napadlo mě, že je ta kůlna perfektní, a nastěhoval jsem do ní pár věcí. Ale šel jsem kolem domu tu noc, co ji zabili.“

„Věděla, že přijdeš?“

„Ne-e, já vám to vysvětlím. Víte, já jsem věděl, že chodí v úterý večer ven a myslel jsem, že budou pryč. Tak, víte, když jsem neměl prachy a něco jsem potřeboval, občas jsem tam zabrousil a sebral nějaké drobné. Mívali doma hotové peníze, moc ne, ale stačilo to. Někdy jsem zase vzal něco, co jsem mohl jinde střelit. Nic, co by postrádali, a nikdo o tom nikdy nemluvil, tak jsem si myslel, že na to ještě nepřišli. No prostě jsem tam ten večer šel a myslel jsem si, že tam bude prázdno, ale když jsem přišel, byly dveře otevřené –“

„Dveře byly dokořán?“

Zavrtěl hlavou. „Jenom jsem zmáčknul kliku a nebylo zamčeno. Když jsem strčil hlavu dovnitř, viděl jsem, že se děje něco divnýho…“

Čekala jsem a stísněně ho pozorovala.

Odkašlal si a ohlédl se přes rameno ke vchodu. Snížil hlas.

„Myslím, že tam ten chlap ještě byl, víte? Ve sklepě se svítilo a slyšel jsem, jak tam někdo bouchá, a v předsíni byl kobereček a ten byl přes něco přehozený. Viděl jsem, jak zpod něho čouhá zakrvácená ruka. Jak já jsem upaloval!“

„Takže víš celkem určitě, že byla tou dobou mrtvá?“

Kývl a svěsil hlavu. Přejel si rukou po růžovém středním dělícím pruhu a podíval se stranou. „Měl jsem zavolat poldy. Já vím, že jo, ale byl jsem z toho celej špatnej.

Nesnáším takový věci. A co jsem měl dělat? Nemohl jsem poldům nic říct a nechtěl jsem, aby si všimli mě, tak jsem prostě držel hubu. Totiž, myslel jsem, že jim stejně nepomůžu. Nevěděl jsem, kdo to udělal, a nic.“

„Vzpomínáš si ještě na něco? Neparkovalo tam auto?“

„Nevím. Nezdržel jsem se tam. Jednou jsem se na ten hnus podíval a už jsem mazal. Byl tam cítit benzín nebo co a…“

Krátce zaváhal. „Moment, v předsíni byla taky papírová nákupní taška. Nevím, co tam dělala. Totiž, nevěděl jsem, co se tam sakra vůbec děje, tak jsem potichoučku vycouval, přišel jsem sem a postaral jsem se, aby mě tu viděli.“

Usrkla jsem vína a probírala jeho historku. Chablis chutnalo jako kvašená grapefruitová šťáva. „Co ta nákupní taška? Byla prázdná, plná, zmačkaná?“

„Myslím, že v ní něco bylo. Teda, nic jsem ale neviděl.

Byla to taková ta papírová taška od AlfaBety a stála hned za dveřmi vpravo.“

„Vypadalo to, jako kdyby přišla z nákupu? Tak nějak?“

Pokrčil rameny. „Řekl bych, že to vypadalo spíš jako odpadky. Nevím, třeba patřila tomu, kdo byl ve sklepě.“

„Škoda, že jsi anonymně nezavolal poldy. Mohli se tam třeba dostat dřív, než to vyhořelo.“

„No jo, já vím. Pak jsem o tom přemýšlel a štvalo mě, že jsem to neudělal, ale nemyslelo mi to.“

Dopil a zachrastil ledem v poháru. Jednu kostku si sklepal do úst. Slyšela jsem, jak mu led skřípe v zubech.

Znělo to, jako když kůň hryže udidlo.

„Vzpomínáš si ještě na něco?“

„Ne, řekl bych, že je to všecko. Jak jsem pochopil, co se děje, vycouval jsem a mazal jsem co nejrychleji sem.“

„Máš ponětí, kolik bylo hodin?“

„Přesně ne. Sem jsem se dostal ve tři čtvrtě na devět a na motorce mi to se zaparkováním a tak mohlo trvat tak deset minut. Musel jsem tu mrchu dva bloky tlačit, aby mě nikdo neslyšel startovat. Mohlo být kolem půl deváté, když jsem od strejdy Leonarda odcházel.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Půl deváté ne. Určitě myslíš půl desáté. Zabili ji až po deváté.“

Odtáhl pohár od úst a zmateně se na mě podíval. „Po deváté?“

„Tvůj strýc a paní Howeová oba říkají, že s ní mluvili v devět, a poldové brali hovor, údajně od tvé tety, v devět šest.“

„Dobře, možná že jsem se teda spletl, protože jsem myslel, že bylo tři čtvrtě na devět, když jsem sem dorazil.

Když jsem vcházel, podíval jsem se na hodiny, pak jsem se otočil a ptal jsem se kamaráda, a on se podíval na hodinky.“

„Zkusím to ověřit,“ řekla jsem. „Mimochodem, jak jsi s Leonardem příbuzný?“

„Táta a on jsou bratři. Táta je nejmladší z rodiny.“

„Takže Lily Howeová je jejich sestra.“

„Tak nějak.“

Fialové zářivky jedna po druhé zhasínaly a pak se zatměly růžové. Majitel zavolal ke stolu. „Za deset minut zavírám, Mikeu. Promiňte, že vás přerušuju.“

„To je dobré. Dík.“

Vstali jsme a zamířili k zadnímu východu. Mike nebyl o moc větší než já a ptala jsem se v duchu, jestli vypadáme jako sourozenci, nebo jako matka se synem. Až na parkoviště jsem mlčela.

„Máš nějakou teorii, kdo zabil tvou tetu?“

„Ne. Vy ano?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Být tebou, tak vyklidím tu kůlnu.“

„Ovšem. Tak jsme se přece dohodli, ne?“

Nasedl na motorku a nadskočil, aby ji nastartoval. „Hele, víte, že si nepamatuju, jak se jmenujete?“

Dala jsem mu navštívenku a nasedla do volkswagena.

Počkal, až se rozjedu, a pak odfrčel.

Chtěla jsem nechat případ přes víkend odpočinout, protože jsem nevěděla, co bych ještě mohla udělat. V sobotu ráno jsem doma znovu prošla policejní zprávy, přidala kartičky ke své sbírce na nástěnce, ale zatím jsem musela sedět a čekat. V pondělí možná dostanu odpověď na inzeráty ve floridských novinách nebo se ozve dopravní oddělení v Tallahassee nebo v Sacramentu. Ještě jsem čekala letenku, kterou poslala Julie Ochsnerová, a doufala jsem, že mi to něco řekne. Když nevyjde na světlo nic nového, budu muset začít odznovu a zkusit rozvinout nějaké nové linie pátrání.

Ještě mi zbývalo se přeptat u místních veterinářů na kocoura.

V pár minutách jsem obvolala tři taxikářské služby.

Dispečer, se kterým jsem mluvila u Zeleného pruhu, řekl, že ještě neměl čas prohlížet záznamy. Majitel Městských taxíků

se díval a nic nenašel a Ron Coachello z Tip Topu ještě nedorazil, ale dispečer, který měl službu, řekl, že přijde brzo. Tak to by bylo.

Šla jsem do kanceláře. Nechtěla jsem, ale neubránila jsem se. Byla jsem rozmrzelá a neklidná. Nejsem ráda, když

se mi něco nedaří. Kalifornská pojišťovna už měla na víkend

zavřeno. Odemkla jsem si a vybrala poštu, kterou mi hodili do schránky. Byla tam obálka se zpáteční adresou Julie Ochsnerové. Hodila jsem ji na stůl a zkontrolovala automat.

Byla tam jen jedna zpráva a přišla zřejmě právě teď.

„Zdravím vás, Kinsey. Tady Ron Coachello, taxislužba.

Mám tu informaci, co jste chtěla. Tip Top opravdu měl jízdu z Via Madrina… 2097 moment, devátého ledna dvacet dva čtrnáct. Řidič se jmenoval Nelson Acquistapace, číslo 5556317. Říkal jsem mu, že ho budete shánět. Mám tu jeho výkaz a můžete se pro něj stavit, aby se mohl podívat. Třeba by mu oživilo paměť dvacet babek, jestli mi rozumíte. Jinak si jenom zapamatujte… ‚Chcete se svézt tip top? Svezte se s Tip Top,‘“ zazpíval a zavěsil.

Usmála jsem se a poznamenala si řidičovo jméno a číslo.

Postavila jsem na kávu a otevřela dopis od Julie. Její písmo bylo ze staré školy, překvapivě pevná, jasná kurzíva s nádhernými smyčkami a pěkně utvářenými velkými písmeny. Psala, že přikládá letenku, že zuří červnové lijáky a že Charmaine Makowská porodila včera večer čtyř a půlkilového kluka a dává všem na vědomost, že si asi víckrát nesedne. Charmaine a Roland ještě dítě nepojmenovali, ale přijímají návrhy. Julie psala, že většinu navrhovaných jmen se nesluší opakovat. Julie to pokládá za ohromnou legraci. Posílá vřelé pozdravy.

Zkoumala jsem letenku, která byla zastrčená v pouzdře TWA. Vypadala vyplněná na letišti v Santa Terese: zpáteční

ze Santa Teresy do Los Angeles a z Los Angeles do Miami.

Všechny čtyři letové kupóny byly vytrženy, ale zůstaly kopie. Letenka byla placena kreditní kartou. Čtyři letové kupóny vytržené. To je zajímavé. Vrátila se během doby do města? Pokud ano, proč byly kopie v Boca Ratonu ve smetí Pat Usherové? Vrátila jsem se ke svému seznamu cestovních kanceláří a snažila se odhadnout, kterou asi Elaine Boldtová obvykle používala. Rozhodla jsem se pro cestovní kancelář Santa Teresa, která má kancelář pár bloků od bytu na Via Madrina. Byl to jen dohad, ale někde jsem začít musela.

Zavolala jsem tam, ale nikdo to nebral. Usoudila jsem, že mají do pondělka zavřeno.

Udělala jsem si seznam toho, co mám v pondělí prošetřit. Opět jsem prohlédla letenku. Nic nesvědčilo o tom, že s sebou vezla kočku, ale nebyla jsem si jistá, jak tohle funguje. Dostávají kočky lístek jako každý jiný? Budu se muset zeptat. K pouzdru zůstaly vzadu přišité lístky od zavazadel, ale to mnoho neznamenalo. Na zdejším letišti si můžete vyzvednout zavazadla a jmenovky nikdo neověřuje.

Pamatovala jsem si, že Elainina zavazadla jsou stejně dost poznatelná, z tmavočervené kůže a na podšívce velkým písmem jméno návrháře. Jednou jsem se dívala, kolik takové věci stojí, a rozhodla jsem se, že si radši zavedu důchodové pojištění.

Zavolala jsem Nelsonu Acquistapaceovi, řidiči od Tip Top. Ležel s rýmou, ale řekl mi, že mu Ron pověděl, co

potřebuji. Dvakrát musel přerušit a vysmrkat se. „Nechcete vzít ten výkaz a přivézt mi ho? Jsem na Delgadu, půl bloku od Tip Top,“ řekl. „Budu venku za domem.“

Vyzvedla jsem výkaz a v 9.35 jsem byla u něho. Našla jsem ho vzadu na dvorku bílého dřevěného bungalovu obrostlého džunglí košatých keřů pittospora. Ležel v houpací síti ve volně stojícím rámu na jediném slunečném místě. Zbytek parcely byl v hlubokém stínu, dost studený a nelákavý. Vypadal na šedesát, byl plešatý a rozložitý, v tmavozeleném velurovém koupacím plášti. Na prsou měl čtvereček růžového kytičkovaného flanelu a voněl kafrovým mazáním. Měl u sebe kovový stoleček s léky na nachlazení, krabici papírových kapesníků, sklenici od džusu a pár sešitů

křížovek, které jsem znala.

„Člověka, který dělá tyhle křížovky, znám,“ řekla jsem.

„Je to můj domácí.“

Obočí mu vylétlo vzhůru. „On žije tady ve městě? Je to běs. Ty jeho křížovky mě ničí. Jen se na to podívejte: Angličtí romanopisci 18. století, a on tam zaplete všechny jejich knížky a postavy a všecko. Musel jsem přečíst Henryho Fieldinga a Laurence Sterna a lidi, o kterých jsem nikdy ani neslyšel, jen abych se tím prokousal. Lepší než

vysoká škola. To vám nelžu. Co je zač, profesor?“

Zavrtěla jsem hlavou. Cítila jsem se nesmyslně hrdá.

Podle jeho reakce byste řekli, že je Henry rocková hvězda.

„Míval malou pekárničku na rohu State a Purdue. S

křížovkami začal, když šel do penze.“

„Opravdu? Víte to jistě, že je to on? Henry Pitts?“

Zasmála jsem se. „Ovšem že to vím jistě. Vždycky je na mně zkouší. Myslím, že jsem ještě žádnou nedoluštila.“

„Řekněte mu, že bych se s ním rád někdy sešel. Má prapodivný smysl pro humor, ale mně se líbí. Jednu křížovku udělal na samé botanické kuriozity, vzpomínáte si?

Šílel jsem. Celou noc jsem nespal. Nemůžu věřit, že ten člověk bydlí u nás v Santa Terese. Myslel jsem, že je řádný profesor na Harvardu nebo tak někde.“

„To mu povím. Bude nadšený, že má fanouška.“

„Řekněte mu, ať se tu kdykoli staví. Nelson Acquistapace je mu k službám. Když bude potřebovat taxík, ať zavolá Tip Top a řekne si o mě.“

„Řeknu mu to.“

„Máte ten výkaz? Ron říkal, že hledáte nějakou paní, která zmizela. Je to tak?“

Vytáhla jsem z tašky výkaz a podala mu jej.

„Moc se ke mně nepřibližujte, zlato,“ řekl. Vytáhl z kapsy županu kapesník a oprášil si s ním nos. Než jej zastrčil zpátky, zatroubil do něj. Rozložil výkaz a díval se do něj na délku paže. „Nechal jsem brejle vevnitř. Kterou jízdu myslíte?“

Ukázala jsem adresu na Via Madrina.

„Jo, myslím, že se na ni pamatuju. Vezl jsem ji na letiště.

Vzpomínám si, že letěla posledním letadlem odtud do Los Angeles. Už nevím, kam jela.“

„Do Miami, na Floridu.“

„Ano, už si vzpomínám.“

Zkoumal výkaz, jako by to byl balíček tarok při nějakém složitém kouzlu. „Víte, co je tohle?“ Ťukal do papíru. „Víte, proč je to tak drahé? Podívejte, šestnáct babek. Tolik to z Via Madrina na letiště nestojí. Udělala zastávku a nechala mě asi čtvrt hodiny čekat se zapnutým taxametrem. Byla to zastávka po cestě. Jen si vzpomenout, kde to bylo.

Nedaleko. Někde na Chapelské. Aha, už vím. U té kliniky dole blízko dálnice.“

„U kliniky?“ To mě překvapilo.

„Ano. Na ambulanci. Kvůli té kočce. Nechala ji tam na nějaké rychlé ošetření, vrátila se do taxíku a jeli jsme.“

„Do letadla jste ji asi nastupovat neviděl, viďte?“

„Ale samozřejmě. Pro ten večer jsem skončil. To vidíte sama z výkazu. Byl to můj poslední pasažér, tak jsem šel nahoru do letištního baru a dal jsem si na verandě pár piv.

Řekl jsem jí, že tam nahoře budu, takže se dokonce otočila a zamávala mi, když šla k letadlu.“

„Byla sama?“

„Pokud vím, ano.“

„Už jste ji někdy vezl?“

„Já ne. Přestěhoval jsem se sem z Los Angeles až loni v listopadu. Je tady ráj. Miluju tohle město.“

„Tak jo,“ řekla jsem. „Děkuju vám za pomoc. Aspoň víme, že do letadla nastoupila. Teď jde o to, jestli vůbec dojela do Boca Ratonu.“

„Jela tam,“ řekl, „ale něco vám povím. S tím kožichem měla jet někam, kde je zima, to jsem jí řekl. Aby ho využila.

Smála se.“

V duchu jsem stiskla tlačítko stop, rychlou zástavu obrazu. Byl to divný obrázek a neseděl mi. Představila jsem si Elaine Boldtovou v kožichu a turbanu na cestě za teplem a sluncem, jak mává přes rameno taxikáři, který ji vezl na letiště. Bylo to jaksi znepokojující, ten poslední pohled na ni, a uvědomila jsem si, že jsem si to až do této chvíle vlastně nepředstavovala. Zvažovala jsem možnost, že je na útěku, ale v koutku duše jsem si ji představovala mrtvou.

Myslela jsem si, že ten, kdo zabil Marty Griceovou, zabil i ji. Jen jsem si neuměla představit proč. Teď na mě zase přišla ta nejistota. Něco mi nevonělo, ale nemohla jsem přijít na to, co.

1 6

Konečně jsem měla aspoň malé životní poslání. Když

jsem odcházela, Nelson si měřil teplotu digitálním teploměrem a stydlivě se přiznával, že si tajně potrpí na takovéhle hračičky. Popřála jsem mu brzké uzdravení, skočila do auta a zabočila na Chapel. Veterinární klinika je krabička ze skla a panelů natřená na barvu okenního kytu a zastrčená do slepé uličky, která vznikla, když tudy prorazili dálnici 101. Miluji všechny ty slepé uličky, pozůstatky někdejšího města, osvěžující změnu proti převládajícímu španělskému stylu. Dřevěné domky v tom okolí jsou ve skutečnosti viktoriánské chaloupky postavené pro dělníky, s ručně soustruženým zábradlím na verandě, exotickými veřejemi, dřevěnými okenicemi a špičatými střechami.

Vypadají teď jako omšelé starožitnosti, ale pořád je možné představit si den, kdy byly právě dostavěné a čerstvě natřené a dnešní vzrostlé stromy byly teprve útlé semenáčky zasazené doprostřed čerstvě zasetého trávníku. Tenkrát musely být ve městě jen blátivé cesty a kočáry. Nezlobila bych se, kdyby z toho bylo zůstalo trochu víc.

Zaparkovala jsem na ploše za klinikou a prošla zadním vchodem. Někde vzadu jsem slyšela chraplavě štěkat psy, pronikavé volání po slitování, svobodě a úlevě. V čekárně byla jen dvě zvířata, unuděné kočky, které ze sebe udělaly tlusté polštářky. Jejich lidé na ně mluvili kočičí angličtinou,

vysokým hlasem, ze kterého mě brněla hlava. Tu a tam, když nějaký pes vzadu začal výt, se zdálo, že se jedna či druhá kočka nepatrně usmívá.

Pracovali zřejmě dva veterináři, protože obě kočky zavolali najednou a odnesli je někam dál po chodbě, takže jsem zůstala s pracovnicí na příjmu sedící za pultem sama.

Táhlo jí na třicítku, byla modrooká, bledá a v rovných světlých vlasech měla modrou stužku jako Alenka v říši divů. Na jmenovce měla napsáno „Emily“.

„Mohu vám nějak posloužit?“

Mluvila jako věčná šestiletá holčička: zadýchaně, v útržcích, s mírnou modulací; snad si to pěstovala schválně k uklidňování rozčilených zvířat. Občas potkávám ženy, které tak mluví, a vždycky mě to zaráží, tohle věčné dětství ve světě, kde se my ostatní snažíme dospět.

Připadala jsem si vedle ní jako fotbalový halfbek.

„Možná že byste mi mohla dát nějaké informace.“

„Pokusím se,“ šeptla. Hlásek měla sladký a melodický, chovala se poddajně.

Chtěla jsem jí ukázat kopii své licence, ale říkala jsem si, jestli by to nebylo moc hrubé a surové. Rozhodla jsem se, že s tím počkám a vytáhnu ji, jen kdybych musela nasadit páky.

„V lednu přinesla nějaká žena na kliniku kocoura kvůli nějakému naléhavému zákroku a já bych potřebovala vědět, jestli si vůbec pro něho přišla.“

„Můžu se podívat do záznamů, když si to přejete. Mohla byste mi říct jméno?“

„Ta paní se jmenovala Elaine Boldtová, kocour byl Mingus. Mělo by to být večer devátého ledna.“

Na tvářích jí vyskočily dvě narůžovělé skvrny, olízla si rty a upřela na mě oči. že by byla kocoura prodala na vivisekci?

„Copak?“ řekla jsem. „Víte, kterého myslím?“

„Ano, vím. Byl tady kolik neděl,“ řekla. Teď mluvila nosem a znělo to jako od břichomluvce. Ne že by přímo kňourala, ale byl to ten tón, který slýchávám od dětí v samoobsluze, když je matka za něco hubuje a vyhrožuje, že jim utrhá ruce. Bylo jasné, že se před něčím brání, ale před čím vlastně? Sáhla po plechové kartotéce a přeběhla prsty založené karty. Vytáhla příslušný záznam a dotčeně jím pleskla o pult.

„Zaplatila péči a stravu jen na tři týdny a neozvala se na žádný náš lístek ani zavolání, takže v únoru doktoři rozhodli, že se to musí zařídit jinak, protože máme hrozně málo místa.“ Za chvíli se mi tu rozbrečí.

„Emily,“ řekla jsem trpělivě, „jmenujete se tak, nebo je to jmenovka někoho jiného?“

„Jmenuju se Emily.“

„Mně je opravdu jedno, kde je ten kocour. Já jen potřebuju vědět, jestli ta žena přišla.“

„Aha. Ne, nepřišla.“

„Co se s tím kocourem stalo? Čistě ze zvědavosti.“

Chviličku na mě zírala s vystrčenou bradou. Rukou si shrnula vlasy přes rameno. „Adoptovala jsem ho. Je to nádherný kocour a já ho prostě nemohla dát řezníkovi.“

„To je fajn. No to je výborné. Slyšela jsem, že je to krasavec, a jsem ráda, že jste se o něho postarala. Užívejte si ho. Vezmu vaše tajemství s sebou do hrobu. Ale kdyby se tu objevila ta žena, dáte mi vědět?“ Položila jsem na pult navštívenku. Přečetla si ji a beze slova kývla.

„Díky.“

Vrátila jsem se do kanceláře. Říkala jsem si, že radši zavolám Julii Ochsnerové, že jsem kocoura našla, aby se nemusela zbytečně vyptávat v kotcích a u veterinářů v Boca Ratonu. Nechala jsem vůz vzadu na parkovišti a vyšla po zadním schodišti. Když jsem docházela ke kanceláři, na chodbě stál muž a čmáral vzkaz na kousek papíru.

„Můžu pro vás něco udělat?“

„Nevím. Jste Kinsey Millhoneová?“ Jeho úsměv vypadal nadřazeně a tvářil se pobaveně, jako by měl nějakou informaci tak cennou, že se o ni nechce dělit.

„Ano.“

„Já jsem Aubrey Danziger.“

Chviličku mi trvalo, než jsem jméno zařadila. „Manžel Beverly?“

„Správně,“ řekl a kdesi v hrdle se maličko zasmál. Zatím mi nepřipadalo, že bychom se měli proč veselit. Byl vysoký, možná metr pětaosmdesát, s hladkou hubenou tváří. Vlasy měl velmi tmavé a hladké, vypadaly, že by mohly být na omak hedvábné, hnědé oči a arogantní ústa. Měl na sobě světlešedý oblek s vestou. Vypadal jako hazardní hráč z parníku, elegán, „švihák“, pokud v dnešních dnech a věku takoví lidé existují.

„Čím posloužím?“

Strčila jsem klíč do zámku, otevřela dveře a vešla.

Následoval mě a obhlížel místnost pohledem, který mi řekl, že oceňuje nábytek, vypočítává, jaké mám finanční rezervy, odhaduje mé čtvrtletní daně a diví se, proč si manželka nenajala něco onačejšího.

Posadila jsem se za psací stůl a pozorovala, jak si sedá a přehazuje nohu přes nohu. Pěkně ostré puky na kalhotách, hezký štíhlý kotník, italské kožené polobotky s úzkou naleštěnou špičkou. Zahlédla jsem sněhobílou manžetu, jeho iniciály, AND, v bleděmodrém jako monogram, určitě ruční práce. Lehounce se na mě usmíval a pozoroval mě, jak ho pozoruji. Vytáhl z vnitřní kapsy saka ploché cigaretové pouzdro, vytáhl štíhlou černou cigaretu, poklepal s ní o pouzdro, strčil si ji do úst a škrtl zapalovačem, ze kterého vyšlehl takový plamen, že jsem se bála, aby mu nechytly vlasy. Měl elegantní ruce a nehty s krásnou manikúrou, na špičkách průhledný lak. Přiznávám, že mě ten pohled docela

omráčil, omráčila mě jeho voňavka, která se ke mně nesla přes stůl, asi nějaká speciální pánská voda po holení s názvem Rošťák nebo Adam. Zahleděl se na ohníček cigarety a pak upřel pohled na mě. Jeho oči mi připomněly ztvrdlý jíl, matná hněď, žádná vřelost a žádná energie.

Nenabídla jsem mu kávu. Přistrčila jsem mu popelník stejně jako předtím jeho manželce. Kouř z jeho cigarety páchl jako zadušený táborák a věděla jsem, že tu zůstane dlouho po jeho odjezdu zpátky do Los Angeles.

„Beverly dostala váš dopis,“ řekl. „Rozrušilo ji to.

Napadlo mě, že sem zajedu a že si popovídáme.“

„Proč nepřijela ona? Umí přece mluvit.“

To ho pobavilo. „Beverly nemá ráda výstupy. Požádala mě, abych to vyřídil za ni.“

„Já si na výstupy taky nepotrpím, ale nevím, oč tu jde.

Požádala mě, abych hledala její sestru. To dělám. Chtěla mi diktovat podmínky a já jsem se rozhodla, že budu pracovat pro někoho jiného.“

„Ne, ne, ne, vy to nechápete. Ona nechtěla ten vztah ukončit. Nechtěla prostě, abyste s tím šla na nezvěstné.“

„Ale já jsem s ní nesouhlasila. A nepokládala jsem za slušné brát od ní peníze, když přehlížím její pokyny.“

Zkusila jsem na něj neutrální úsměv a lehce jsem se zatočila na své židli. „Ještě něco?“ zeptala jsem se. Byla jsem si jistá, že se po něčem pídí. Kvůli tomuhle nemusel jezdit devadesát mil.

Pohnul se na židli a zkusil přátelštější tón. „Zřejmě jsem začal ze špatné strany,“ řekl. „Rád bych věděl, co jste zjistila o mé švagrové. Jestli jsem vás namíchnul, omlouvám se.

Aha. Tohle by vás mohlo zajímat.“

Vytáhl z kapsy saka složený papírek a podal mi jej přes stůl. Chviličku jsem si myslela, že to bude nějaká adresa nebo telefon, nějaký útržek informace, který by opravdu mohl být užitečný. Byl to šek na 246 dolarů 19 centů, které mi dlužila Beverly. Dělalo to dojem, jako by mě nějak uplácel, a to se mi nelíbilo. Peníze jsem ovšem vzala. Pro mě něco znamenaly, i když pro něho možná ne.

„Předevčírem jsem poslala Beverly kopii své zprávy.

Když chcete vědět, na co jsem přišla, proč se nezeptáte jí?“

„Zprávu jsem četl. Rád bych věděl, co jste zjistila od té doby, pokud byste byla ochotná mi to sdělit.“

„To nejsem. Nechci být nezdvořilá, ale veškeré informace,

které

mám,

patří

mému

nynějšímu

zaměstnavateli a jsou důvěrné. Řeknu vám tolik: šla jsem k poldům a oni rozeslali její popis, ale je to teprve pár dní a nic nepřišlo. Můžu se na něco zeptat já vás?“

„Ani ne,“ řekl, ale zasmál se. Začínala jsem si uvědomovat, že se tak chová asi proto, že je nesvůj, a tak jsem prostě jela dál.

„Beverly mi říkala, že svou sestru neviděla tři roky, ale Elainin soused tvrdí, že tu nejen byla o vánocích, ale že se pohádaly jako hokyně. Je to pravda?“

„No, asi ano.“ Jeho tón měkl a nezdál se už tak povznesený. Naposled zatáhl z cigarety a uštípl oheň.

„Abych vám pravdu řekl, měl jsem strach, že je v tom Beverly nějak namočená.“

„Jak to?“

Přestal se na mě dívat. Válel oharek cigarety mezi prsty tak dlouho, až zbyla jen hromádka tabáku a útržek černého papíru. „Pije. Už nějakou dobu, přestože by vás to asi ani nenapadlo. Je z těch lidí, kteří se třeba půl roku nenapijí, a pak… bum, a vyrazí na tři dny na flám. Někdy pije ještě déle. Myslím, že se to stalo právě v prosinci.“ Tu se na mě podíval a nabubřelost z něho skoro spadla. Byl to člověk v nesnázích.

„Víte, o co se pohádaly?“

„Mám dost jasné tušení.“

„O vás?“ zeptala jsem se.

Náhle na mě upřel oči, poprvé opravdu oživle. „Jak vás to napadlo?“

„Soused říkal, že se pravděpodobně hádaly kvůli nějakému muži. Vy jste jediný, o kterém vím. Nechcete mě pozvat na oběd?“

Šli jsme za roh do jednoho podniku, který se jmenuje U

Jaye. Je tam tma, masivní secesní boxy ze světlešedé kůže a černé onyxové stoly, které vypadají jako tůně. Jejich povrch je tak lesklý, že takřka vidíš vlastní obraz jako v reklamě na

tekutý saponát na nádobí. Stěny jsou polštářované šedým semišem a koberec pod nohama má tak hustý vlas, že je to jako chodit po písku. Je to tam skoro jako v nádrži na výzkum smyslové deprivace, šero a ticho, ale pití mají v pořádných sklenicích a barman umí neuvěřitelně pálivé uzené hovězí sendviče na žitném chlebě. Já si sem nemohu dovolit chodit, ale přišlo mi to jako dokonalé prostředí pro Aubreyho Danzigera. Vypadal, že bude mít na útratu.

„Co děláte?“ zeptala jsem se, když jsme si sedli.

Než mohl odpovědět, přišla číšnice. Navrhla jsem dva uzené hovězí sendviče a dvakrát martini. Do tváře se mu vrátila vnitřní pobavenost, ale souhlasil lhostejným pokrčením ramen. Asi nebyl zvyklý nechat si objednávat od žen, ale nezanechalo to zřejmě žádné nepříznivé vedlejší účinky. Měla jsem pocit, že tohle je moje představení, a chtěla jsem s reflektory pracovat sama. Věděla jsem, že se připálíme, ale říkala jsem si, že mu to třeba vezme glanc a trochu ho to zlidští.

Když číšnice odešla, odpověděl na otázku. „Nepracuji,“

řekl, „vlastním věci. Dávám dohromady realitní syndikáty.

Kupujeme půdu a stavíme kanceláře, obchodní střediska a někdy obytné komplexy.“ Zamlčel se, jako by mohl ještě hodně dodat, ale rozhodl se, že tohle bude stačit. Zase vytáhl pouzdro na cigarety a nabídl mi je. Odmítla jsem a on si zapálil další dlouhou černou cigaretu.

Naklonil hlavu. „Čím jsem vás namíchnul? Stává se mi to v jednom kuse.“ Už měl zase ten nadřazený úsměv, ale tentokrát jsem se neurazila. Třeba prostě tak vypadá.

„Vypadáte arogantně a jste takový moc spokojený,“

řekla jsem. „Usmíváte se, jako byste věděl něco, co já nevím.“

„Už mám dlouho hodně peněz, a tak se cítím spokojeně.

A docela mě baví představa dívky detektiva. To je jeden důvod, proč jsem sem přijel.“

„A ten druhý?“

Váhal, uvažoval, jestli to má říct. Dlouze zatáhl z cigarety. „Nedůvěřuji tomu, co mi říkala Beverly o tom, co se dělo. Je uhýbavá a manipuluje. Rád si věci ověřuji.“

„Mluvíte o jejích vztazích se mnou, nebo s Elaine?“

„O jejích vztazích s Elaine vím. Nesnáší ji a přitom ji nedokáže nechat být. Už jste někdy někoho takhle nenáviděla?“

Pousmála jsem se. „Poslední dobou ne. Kdysi myslím ano.“

„Bev prostě musí o Elaine vědět, a když se doslechne něco dobrého, tak se namíchne. A když slyší něco špatného, je spokojená, ale nikdy jí to není dost.“

„Co tu dělala o vánocích?“

Dostali jsme martini a Aubrey se nejdřív dlouze napil, než odpověděl. Moje bylo hedvábné a studené, s tím

náznakem vermutu, který se mnou automaticky zatřese.

Vždycky jím olivu brzo, protože krásně splývá s chutí džinu.

Postřehl to zachvění. „Můžu opustit místnost, jestli s tím chcete být o samotě.“

Zasmála jsem se. „Nemůžu za to. Nikdy tyhle věci nepiju, ale má to grády. Už cítím, jak se sbírá kocovina.“

„Vždyť je sobota. Udělejte si volný den. Vůbec jsem nemyslel, že vás zastihnu v kanceláři. Chtěl jsem vám nechat vzkaz a potom slídit a zjišťovat, jestli bych o Elaine něco nevypátral sám.“

„Chápu to tak, že vám také není o nic jasnější, kde by mohla být.“

Lehce zavrtěl hlavou. „Myslím si, že je mrtvá. Myslím si, že ji Beverly zabila.“

Přinejmenším upoutal mou pozornost. „Proč by to dělala?“

Zase to dlouhé váhání. Podíval se na druhou stranu místnosti, obhlížel ji a zdálo se, že v duchu počítá, jako by mu zjištění, kolik stálo zařízení, pomohlo určit, kde se octl.

Oči mu sklouzly zpátky ke mně a na rtech mu zahrál úsměv.

„Zjistila, že jsem měl s Elaine poměr. Byla to moje vlastní pitomá chyba. Daňový úřad mi kontroluje daně za uplynulé tři roky a já hlupák poprosil Beverly, aby vyhrabala nějaké zrušené šeky a potvrzenky od kreditních karet. Přišla na to, že jsem byl na Cozumelu přesně v tu dobu, kdy tam odjela

Elaine po Maxově smrti. Řekl jsem jí tenkrát, že jsem na obchodní cestě.

Prostě jsem ten den přišel z kanceláře a ona se na mě vrhla tak zuřivě, že se divím, že jsem to přežil. Samozřejmě pila. Každá výmluva dobrá. Vzala kuchyňské nůžky a bodla mě rovnou do krku. Tuhle, hned nad klíční kost. Jediné, co mě zachránilo, byl límec a kravata a možná to, že nosím hodně naškrobené košile.“

Zasmál se a rozpačitě při té vzpomínce potřásl hlavou.

„Když to nevyšlo, bodla mě do paže. Čtrnáct stehů. Bylo ze mě krve jako z prasete. Když se napije, je to jako Jekyll a Hyde. Když nepije, není nejhorší… uštěkaná a tvrdá jako kámen, ale ne cvok.“

„Jak jste přišel k Elaine? Co vás to napadlo?“

„Já ani nevím. Byla to má blbost. Asi jsem na ni měl zálusk už dávno. Je to krásná ženská. Je sice zakoukaná do sebe a ráda si dopřává, ale tím byla neodolatelnější. Manžel jí zrovna zemřel a byla z toho na hromadě. Co začalo bratrskou starostlivostí, skončilo neovládaným chtíčem jako v reklamě na milostný románek. Nebylo to poprvé, co jsem si zahřešil, ale takhle ještě nikdy. Nedělám do vlastního hnízda, jak se říká. Ale tentokrát jsem to přepísknul.“

„Jak dlouho to trvalo?“

„Dokud nezmizela. Beverly to neví. Řekl jsem jí, že to skončilo za šest neděl, a ona to vzala, protože tomu chtěla věřit.“

„A přišla na to zrovna o vánocích?“

Kývl a pak upoutal pozornost číšnice. Pohlédl na mě.

„Dáte si ještě jedno?“

„Jistě.“

Zvedl dva prsty jako na znamení vítězství a číšnice se přesunula k baru. „Jo, zrovna tenkrát na to přišla. Vylítla na mě, pak skočila do auta a jela rovnou sem. Zavolal jsem Elaine, abych ji varoval, takže jsme aspoň srovnali, co jí řekneme, ale není mi jasné, co si řekly ony dvě. Už jsem potom s Elaine nemluvil a víckrát jsem ji neviděl.“

„Co říkala, když jste jí to pověděl?“

„To víte, nenadchlo ji, že to Beverly ví, ale nemohla nic dělat. Říkala, že to zvládne.“

Dostali jsme martini zároveň se sendviči a na chvíli jsme přerušili hovor a jedli. Otvíral mi novou možnost a měla jsem spoustu otázek.

1 7

„Jakou máte teorii o tom, co se sběhlo?“ zeptala jsem se, když jsme dojedli. „Totiž, pokud vím, byla Elaine v Santa Terese až do večera devátého ledna. Stopovala jsem ji z bytu až na letiště a mám svědka, který ji viděl nastupovat do

letadla. Někdo další tvrdí, že dorazila do Miami a jela přes Fort Lauderdale do Boca. Ta osoba přísahá, že se krátce zdržela v Boca a potom zase odjela a naposled o sobě dala vědět ze Sarasoty, kde prý bydlí u přátel. Tomu se mi zrovna nechce moc věřit, ale tak jsem to slyšela. Kdy a kde ji mohla Beverly zabít?“

„Třeba ji sledovala na Floridu. Hned po Novém roce byla někde na tahu. Byla pryč deset dní a vrátila se zhroucená. Tak špatnou jsem ji ještě neviděl. Neřekla ani slovo o tom, kde byla nebo co se dělo. Musel jsem ten týden uzavírat obchod v New Yorku, takže jsem ji uklidnil a jel.

Nebyl jsem doma až do příštího pátku. Za tu dobu mohla být kdekoli. Řekněme, že jela za Elaine na Floridu a při první příležitosti ji zabila. Pak odletí domů a kdo se co doví?“

„To nemůžete myslet vážně. Máte nějaké důkazy? Máte cokoli, co by ji i jen náznakově spojovalo s Elaininým zmizením?“

Zavrtěl hlavou. „Podívejte, já vím, že úplně tápu a že můžu být mimo. Taky doufám, že jsem. Asi jsem neměl nic říkat…“

Začínala jsem být neklidná, snažila jsem se vyznat se v tom, co řekl. „Proč by mě Beverly najímala, kdyby Elaine zabila?“

„Třeba chtěla vypadat hezky. Ta věc s tou pozůstalostí byla legální. Oznámení přijde poštou a co teď? Řekněme, že ví, že se Elaine prochází po dně oceánu v betonových

střevíčkách. Musí přece dělat, že něco dělá, ne? Nemůže to ignorovat, protože by se někdo začal divit, proč se nestará.

Tak přijede sem a najme vás.“

Pohlédla jsem na něho skepticky. „Jenže potom zpanikaří, když řeknu, že půjdu na policii.“

„Správně. A pak ji napadne, že by to měla radši zatlouct, a tak jde za mnou.“

Dopila jsem martini a přemýšlela o tom, co řekl. Bylo to velmi složité a to se mi nelíbilo. Ale musela jsem připustit, že je to možné. Kroužila jsem po stole dnem sklenice.

Myslela jsem na vloupání k Tillii. „Kde byla ve středu večer?“

Zažíral. „Nevím. Proč?“

„Zajímalo by mě, kde byla tenhle týden ve středu večer a ve čtvrtek časně ráno. Byla s vámi?“

Zamračil se. „Ne. V pondělí večer jsem letěl do Atlanty a vrátil jsem se včera. O co jde?“

Řekla jsem si, že si podrobnosti nechám pro sebe.

Pokrčila jsem rameny. „Byla tu taková příhoda. Volal jste jí některý z těch dnů z Atlanty?“

„Vůbec jsem jí nevolal. Kdysi jsme to dělávali, když

jsem byl na obchodní cestě. Povídali jsme si meziměstsky.

Teď je to úleva být pryč.“ Usrkl a přes okraj sklenice mě pozoroval. „Vy mi nevěříte, viďte?“

„Je docela jedno, čemu věřím. Snažím se zjistit, co je pravda. Zatím je to všechno spekulace.“

Zavrtěl hlavou. „Vím, že nemám žádný konkrétní důkaz, ale měl jsem pocit, že to musím někomu říct. Strašně mě to žralo.“

„Já vám řeknu, co žere mě,“ řekla jsem. „Jak můžete žít s někým, koho podezříváte z vraždy?“

Okamžik upíral zrak na stůl, a když se objevil úsměv, byl zase nakažený tou starou arogancí. Myslela jsem, že mi odpoví, ale ticho se dloužilo a nakonec si prostě zapálil další cigaretu a pokynul, že chce platit.

Uprostřed odpoledne jsem zavolala Jonášovi. Setkání s Aubreym Danzigerem mě sklíčilo a po dvou martini k obědu mi zůstala bodavá bolest mezi očima. Potřebovala jsem vzduch, slunce a činnost.

„Chcete si zajet na střelnici a zastřílet si?“ řekla jsem, když to Jonáš zvedl.

„Kde jste?“

„V kanceláři, ale jedu si domů pro munici.“

„Tak se pro mě stavte,“ řekl.

Když jsem zavěšovala, usmívala jsem se. Fajn.

Mraky visely nad horami jako obláčky bílého kouře za obřím starodávným parním vlakem. Jeli jsme nahoru starou silnicí průsmykem a můj volkswagen si vysokým hláskem stěžoval, dokud jsem nepřeřadila z trojky na dvojku a konečně na jedničku. Silnice se točila mezi šalvěji a

kalifornským šeříkem. Jak jsme se blížili, tmavá zeleň vzdáleného porostu se rozdělila na skrovné keře, které zatvrzele lnuly ke svahům. Stromů bylo málo. Vpravo bylo vidět strmé svahy porostlé kalifornskou pohankou, zpestřené jasně oranžovými obličejíky hledíků a horce růžovými floxy. Jedovatá škumpa bujela a její hojný porost div nezadusil stříbřité listy černobýlu, který rostl vedle a sloužil jako protijed.

Na vrcholku jsem se ohlédla vlevo. Byli jsme tu asi dva a půl tisíce stop vysoko a oceán se v dálce chvěl jako šedý opar splývající s šedí oblohy. Linie pobřeží se táhla, kam oko dohlédlo, a město Santa Teresa vypadalo nehmotně jako na snímku z letadla. Z této perspektivy jako by se horský hřeben vrhal do Tichého oceánu a znovu se vynořoval čtyřmi rozeklanými štíty, jež tvořily ostrovy při pobřeží.

Slunce tu nahoře pálilo a těkavé oleje stoupající z podrostu navoněly nehybný vzduch kafrem. Na svahu rostly tu a tam manzanity, stále ještě vysvlečené v sporé, znetvořené černé kostry ohněm, který se tudy přehnal přede dvěma lety.

Všechno, co tu nahoře roste, touží po ohni; slupky semen pukají jen prudkým žárem a vzcházejí, když zase přijdou deště. Není to koloběh, který by se snadno podroboval lidským zásahům.

Úzká silnička ke střelnici zahnula doleva přímo na hřebenu hory a ostře stoupala mezi velikými pískovcovými balvany, které vypadaly lehké a umělé jako ve filmu. Zajela

jsem na hlinitoštěrkové parkoviště a vystoupili jsme s Jonášem z auta. Ze zadního sedadla jsme vzali zbraně a munici. Myslím, že jsme si za půl hodiny jízdy nevyměnili ani šest slov, ale bylo to uklidňující ticho.

Zaplatili jsme poplatek a nacpali si do uší smotky polystyrenu jako tlumiče. Pro další ochranu jsem si s sebou vzala také chrániči klapky na uši. Můj sluch už byl trochu poškozený a doufala jsem, že ne natrvalo. S ucpávkami jsem slyšela, jak mi nosem vchází a vychází vzduch. Je to úkaz, kterému obvykle nevěnuji pozornost. Mám ráda to ticho. V

jeho jádru jsem slyšela vlastní srdce, jako když někdo tluče o dvě patra níže do omítnuté stěny.

Šli jsme na střelnici, nad hlavou střechu jako hangár táhnoucí se patnáct stop na obě strany. Střílel tam jen jeden muž a měl závodní pistoli H + K .45, po níž Jonáš zatoužil, sotva mu na ni padly oči. Dali se do řeči o seřiditelné spoušti a seřiditelné mušce a já zatím naskládala do zásobníku své pistolky osm nábojů. Tuhle neznačkovou poloautomatickou pistoli jsem zdědila po velmi spořádané staropanenské tetě, která mě vychovávala, když mi zemřeli rodiče. Když mi bylo šest, naučila mě plést a háčkovat, a když mi bylo osm, přivedla mě sem a naučila mě střílet do terče. Paže mi podpírala dřevěným žehlícím prknem, které vozila v kufru auta. Hned když jsem se k ní nastěhovala, zamilovala jsem se do vůně střelného prachu. Sedala jsem na betonových schůdcích verandy s proužkem žabek a s kladivem a trpělivě

tloukla, dokud všechny nevyprskly svou dávku vůně.

Schody pak byly zaneřáděné červenými papírky a šedivými skvrnami spáleného prachu ve velikosti dírek opasku. Po dvou letech ustavičného tlučení asi usoudila, že mě radši naučí doopravdy střílet.

Jonáš vzal s sebou oba své kolty a já jsem si párkrát vystřelila z obou, ale byly na mě trochu velké. Ořechová rukojeť troopera byla v mé ruce jako veliký kus zkamenělého dřeva a čtyřpalcová hlaveň zrovna neusnadňovala míření. Zbraň mi v ruce odskakovala jako to rychlé automatické kopnutí, když doktor klepne člověka do kolena, a pokaždé mi vyprskla do obličeje závan střelného prachu. S pythonem mi to šlo trochu líp, ale přece jen to byla citelná úleva a důvěrná pohoda vzít si zase svou dvaatřicítku. Jako když si podávám ruku se starým přítelem.

V pět jsme sbalili nádobíčko a zamířili ke staré zájezdní hospodě ukryté ve stinném zákoutí nedaleko od střelnice.

Dali jsme si pivo, chléb a pečené fazole a jen tak jsme si povídali.

„Jak vám jde případ?“ zeptal se mě. „Už jste něco vyhrabala?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Mám pár věcí, o kterých s vámi možná budu chtít časem mluvit, ale teď ne.“

„Vypadáte otráveně.“

Usmála jsem se. „To si dělám sama. Chci rychlé výsledky. Když nemám věc za dva dni v kapse, skličuje mě to. Co vy? Jste v pořádku?“

Pokrčil rameny. „Chybí mi děti. Trávíval jsem sobotu s nimi. Jste hodná, že jste zavolala. Aspoň jsem něco dělal a neužíral se.“

„A tak vidíte, jak se užírám já,“ řekla jsem.

Popleskal mě po ruce ležící na stole a lehce ji stiskl.

Bylo to krátké a soucitné gesto a já jsem stisk opětovala.

Asi v půl osmé jsem ho vyklopila před domem a jela jsem domů. Unavilo mě starat se o Elaine Boldtovou, a tak jsem si sedla na gauč a vyčistila jsem zbraň. Dýchala jsem pach oleje a odpočívala tím, jak jsem ji rozebírala, otírala a zase skládala. Pak jsem se svlékla, zabalila se do prošívané deky a četla jsem si o snímání otisků prstů, dokud jsem neusnula.

V pondělí ráno jsem se cestou do práce stavila v cestovní kanceláři Santa Teresa a mluvila s úřednicí jménem Lupe, která vypadala jako zajímavá kombinace Indiánky a černošky, štíhlá jako kočka. Bylo jí něco přes dvacet, měla žlutohnědou pleť a tmavé kudrnaté vlasy s nazlátlým nádechem, ostříhané nakrátko podle tvaru hlavy. Měla malé hranaté brýle a elegantní námořnicky modrý kalhotový kostým s pruhovanou kravatou. Ukázala jsem jí kopii letenky a řekla jí, co hledám. Hádala jsem správně. Elaine byla už několik let jejich pravidelná zákaznice, ačkoli Lupe

kopie zmátla. Stáhla si brýle ke špičce nosu a zadívala se na mě. Oči měla neleskle zlaté jako lemur a vypadala díky tomu exoticky. Silné rty, malý rovný nosík. Nehty měla dlouhé a zahnuté a vypadaly tvrdé jako rohovina. Možná že v předešlém životě byla nějakým hrabavým tvorem.

Zamyšleně posunula brýle nazpátek.

„Nevím, co si o tom myslet,“ řekla. „Vždycky kupovala letenky přes nás, ale tahle je koupená na letišti.“ Ťukla do jednoho rohu kopie a otočila lístek tak, abych viděla líc.

Připomněla mi ty učitelky ze základní školy, které dokážou číst obrázkovou knihu a přitom ji držet obrácenou šikmo k dětem. „Tahle číslíčka ukazují, že je vypsaná na aerolinkách a placená kreditní kartou.“

„Jakou?“

„American Express. Obvykle ji při cestování používá, ale povím vám, co je divné. Měla rezervaci na… moment.

Podívám se.“ Lupe vyťukala několik čísel na terminálu svého počítače. Nehty jí zaslepovaly po klávesách. Počítač chrlil jednu linku zelených, jako vytištěných značek za druhou. Zahleděla se na obrazovku.

„Měla letět první třídou do Los Angeles třetího února s návratem 3. srpna a ty lístky byly zaplacené.“

„Slyšela jsem, že se rozhodla na poslední chvíli,“ řekla jsem. „Kdyby si rezervovala let přes víkend, musela by na aerolinky, ne?“

„Jistě, ale přece by nezapomněla na ty lístky, které měla.

Vteřinku. Podívám se, jestli si je vůbec vyzvedla. Mohla je prodat.“

Vstala a přešla ke kartotéce u protější stěny a prohlížela záznamy. Vytáhla svazeček a podala mi jej. Byla to sada letenek s cestovním plánem, založená do cestovního pouzdra agentury. Vpředu bylo úhledně na stroji napsáno Elainino jméno.

„To jsou letenky za tisíc dolarů,“ řekla Lupe. „Člověk by myslel, že zavolá a nechá si je proplatit, když dojela do Boca.“

Zamrazilo mě. „Nejsem si jistá, že tam dojela,“ řekla jsem. Celou minutu jsem seděla s nepoužitými letenkami v ruce. Co je zase tohle? Sáhla jsem do kabelky a vytáhla původní pouzdro TWA, které mi poslala Julie Ochsnerová.

Na zadní záložce byly čtyři lístky od zavazadel očíslované po sobě a stále přišité na místě. Lupe mě pozorovala.

Myslela jsem na svůj rychlý let do Miami, jak jsem ve tři čtvrtě na pět vystoupila z letadla a šla kolem zasklených kójí, kde se skladovaly nevyzvednuté kufry.

„Mohla byste mi zavolat mezinárodní letiště v Miami?“

řekla jsem pomalu. „Požádáme o ztracená zavazadla a uvidíme, s čím přijdou.“

„Ztratily se vám nějaké kufry?“

„Ano, čtyři. Červená kůže s šedými látkovými popruhy.

Tvrdé boky, odstupňované velikosti, a odhadovala bych, že

jedno je taška přes rameno. Tady jsou od nich lístky.“

Přistrčila jsem jí pouzdro přes stůl a ona si zapsala čísla.

Dala jsem jí svou obchodní navštívenku a ona řekla, že mi dá vědět hned, jak se něco dozví.

„Ještě jednu otázku,“ řekla jsem. „Byl to let nonstop?“

Lupe mrkla na kopii a zavrtěla hlavou. „Kdepak. Měla přestávku a přestup v St. Louis.“

„Díky.“

Když jsem dorarazila do kanceláře, blikalo světélko na automatu. Stiskla jsem přehrávací knoflík.

Byl to můj přítel pankáč, Mike. „Ahoj, Kinsey! Do prdele, to je automat. No nic. Já vám zase zavolám, jo? Jo, tady Mike a chci s váma o něčem mluvit, ale teď mám hodinu. Ale já to zkusím pozdějc, jo? Nashle.“

Udělala jsem si poznámku. Čas na přístroji ukazoval, že volal v 7.42. Třeba to v poledne zkusí znova. Škoda, že mi nenechal číslo.

Zavolala jsem Jonášovi a řekla mu o Elainině zastávce.

„Mohl byste dát policii v St. Louis její popis?“

„Jistě. Myslíte, že je tam?“

„Doufám.“

Měla jsem v úmyslu si s ním popovídat, ale neměla jsem šanci. Ozvalo se rychlé zaklepání a dveře kanceláře se rozlétly. Na prahu stála Beverly Danzigerová a vypadala

namíchnuté. Řekla jsem Jonášovi, že mu ještě zavolám, zavěsila jsem a obrátila pozornost k Beverly.

1 8

„Vy zatracená mrcho!“ práskla za sebou dveřmi. Z očí jí šlehaly blesky.

Nijak si nepotrpím na taková oslovení. Cítila jsem, jak mi do tváří stoupá horko, a automaticky stoupala i má podrážděnost. Jestlipak mě vyzve na pěstní souboj? Pomalu jsem se na ni usmála, jen abych jí ukázala, že na mě její herecký projev neplatí.

„Něco vás trápí, Beverly?“ Sama sobě jsem zněla jako provokatér a říkala jsem si, abych se radši ohlédla po něčem, čím bych ji bacila, kdyby se na mě vrhla přes stůl. Neviděla jsem nic než ořezanou tužku a diář.

Dala si ruce v bok. „Na co jste do prdele volala Aubreyho? Jak jste se mohla opovážit? Jak jste se do prdele mohla opovážit!“

„Já jsem Aubreyho nevolala. On přišel za mnou.“

„Já jsem si vás najala. Já. Neměla jste právo s ním mluvit a neměla jste právo mluvit o mých věcech za mými zády. Víte, co udělám? Já vás za to budu žalovat!“

žaloba mi starosti nedělala. Starosti mi dělalo, aby nevytáhla z kabelky nůžky a nerozstříhala mě na camfourky.

Už se mi nakláněla přes stůl a strkala mi natažený ukazováček do obličeje. Zdálo se, že jí z úst vycházejí řádky výkřiků jako v kresleném vtipu. Vystrkovala bradu, tváře zrudlé, v koutku úst bublinky. Chtělo se mi ji pořádně zfackovat, ale nepřipadalo mi to moc chytré. Začínala lapat po dechu, prsa se jí zvedala. Tu se jí roztřásla ústa a planoucí modré oči se naplnily slzami. Vzlykla. Upustila kabelku a zakryla si obličej oběma rukama jako malé děcko.

Je praštěná nebo co?

„Sedněte si,“ řekla jsem. „Vemte si cigaretu. O co jde?“

Mrkla jsem na popelník. Ještě v něm ležela Aubreyho nezaměnitelná hromádka tabáku a kousek černého papíru.

Diskrétně jsem popelník vzala a vyklepla obsah do koše.

Zprudka dosedla; hněv byl pryč a vystřídal jej nějaký hluboko vězící smutek. S lítostí oznamuji, že mě to nedojalo. Umím být pěkně bezcitná.

Zatímco plakala, vařila jsem kávu. Dveře kanceláře se na štěrbinu pootevřely, Vera nahlédla a podívala se na mne.

Zřejmě slyšela ten povyk a chtěla se ujistit, že jsem v pořádku. Zvedla jsem obočí, ušklíbla, jsem se a ona zmizela.

Beverly vylovila papírový kapesník, připleskla si jej na kořen nosu a stiskla si oči, jako když chce vymáčknout posledních pár slz. Její porcelánová pleť teď byla flekatá a

lesklé černé vlasy vypadaly provázkovitě jako kožešinový rukávník, který zůstal ležet na dešti.

„Promiňte,“ vydechla, „já vím, chovám se nemožně. On mě dohání k šílenství. Absolutně mě dohání k šílenství. Je to takový hajzl. Já ho nenávidím.“

„No tak, Beverly. Chcete kafe?“

Kývla. Vytáhla z tašky pudřenku, zkontrolovala nalíčení očí a setřela rozmazanou řasenku papírovým kapesníkem namotaném na prst. Pak pudřenku schovala a tiše se vysmrkala. Bylo to jen jakési vymačkávání. Zase otevřela tašku a hledala cigarety a zápalky. Ruce se jí třásly, ale jakmile si zapálila, jako by jí z těla vymizelo všechno napětí.

Hluboce vdechovala, jako když přijímá éter před operací.

Škoda, že mi cigarety takhle nechutnají. Kdykoli jsem to zkusila, v ústech jsem měla chuť něco mezi připálenými klacíky a zkaženými vejci. Dech mi po tom určitě voněl zrovna tak pěkně. V kanceláři to teď vypadalo, jako když se přivalila mlha.

Začala beznadějně potřásat hlavou. „Nemáte představu, čím jsem prošla,“ řekla.

„Podívejte,“ řekla jsem, „jen aby bylo jasno –“

„Já vím, že jste nic neudělala. Není to vaše vina.“ Oči se jí nakrátko zalily slzami. „Asi už bych na to měla být zvyklá.“

„Na co?“

Začala skládat kapesník v klíně. Mluvila pomalu, zápasila o sebevládu, věty se střídaly se zámlkami a drobnými dušenými zvuky, když jí hrdlo sevřel pláč. „On…

hm… chodí za lidmi. A říká jim… hm… že piju, a někdy tvrdí, že jsem nymfomanka, nebo říká, že podstupuju šokovou terapii. Co ho napadne. Co myslí, že mi nejvíc ublíží.“

Nevěděla jsem tak docela, jak si s tím poradit. Řekl mi, že je alkoholička. Řekl mi, že chodí na třídenní flámy. Řekl mi, že ho napadla nůžkami a možná zavraždila svou sestru, aby se jí pomstila za poměr, který s ním měla. Teď tu sedí ona, vzlyká, div jí srdíčko nepukne, a tvrdí, že tyhle patologické podivnosti vyvádí on. Komu mám věřit?

Zklidnila se zase si mlčky vymačkala nos. Dívala se na mě, bělmo očí zarůžovělé.

„Neříkal vám něco takového?“ zeptala se.

„Myslím, že měl jenom starost o Elaine,“ snažila jsem se kličkovat, než se rozhodnu co a jak. „Opravdu jsme nemluvili o ničem osobním, tak si nedělejte starosti. Jak jste přišla na to, že tu byl?“

„Nějak na to přišla řeč,“ řekla. „Ani si nevzpomenu jak.

Takhle to dělá. Předhazuje mi stopy. Nechává ležet důkazy a čeká, až je najdu. A když na ně nenarazím náhodou, přímo mi na ně ukáže, pak si sedne a dělá překvapeného a zkroušeného.“

Málem jsem řekla: „Jako ten jeho poměr s Elaine,“ ale najednou mě napadlo, že to třeba vůbec není pravda, a pokud ano, ona o tom možná neví. „Co například?“

„Měl poměr s Elaine. Chrápal s mou jedinou sestrou.

Panenanebi, já tomu nemůžu uvěřit, že mi to udělal. Od ní mě to nepřekvapilo. Ta byla vždycky žárlivá. Brala, co mohla. Ale on. Připadala jsem si jako úplný hlupák. Jebal ji, sotva Max umřel, a já blbec to léta nevěděla! Trvalo mi to l éta!“

Zasmála se bublavým smíchem, spíš hystericky než

vesele. „Chudák Aubrey. Už asi nevěděl, jak mi to má naznačit. Nakonec si vymyslel tu nesmyslnou pohádku, že mu daňový úřad kontroluje daně. Říkala jsem mu, že to vyřídí účetní, ale on na to, že Harvey chce, abychom prošli zrušené šeky a potvrzenky kreditních karet. A já jako idiot to dělala a tam to bylo.“

„Proč neodejdete?“ zeptala jsem se. „Nechápu, proč zůstáváte v takovém vztahu.“ Vždycky říkám totéž.

Pokaždé, když slyším takovouhle historii. Opilství, bití, nevěra, slovní urážky. Prostě to nechápu. Proč se s tím lidi smiřují? Řekla jsem to Aubreymu, tak to mohu říci i jí, ne?

To manželství je pohroma; ať už je pravda tam nebo tam, ti dva lidé jsou nešťastní. Jde jim snad právě o to?

„Ani nevím. Možná zčásti kvůli penězům,“ řekla.

„Čert vem peníze. Tohle je stát se společným vlastnictvím.“

„To právě myslím,“ řekla. „Odkráčel by s polovičkou všeho, co mám, a to mi připadá nefér.“

Tupě jsem na ni zažírala. „Ty peníze jsou vaše?“

„Samozřejmě že jsou moje,“ řekla a její výraz se změnil.

„On vám řekl, že jsou jeho, co?“

Rozpačitě jsem pokrčila rameny. „Víceméně. Řekl mi, že dává dohromady realitní syndikáty.“

Na okamžik byla zaražená a pak se rozesmála.

Rozkašlala se a poklepala se po prsou. Zhasla cigaretu tak, že s ní ťukala o dno popelníku. Z chřípí se jí valil kouř, jako by se jí vzňal mozek. Vrtěla hlavou a úsměv se vytrácel. „Promiňte, ale tohle jsem ještě neslyšela, mělo mě to napadnout. Co ještě říkal?“

Zvedla jsem odmítavě ruku. „Moment. Stačí. Nechci hrát tuhle hru. Nevím, jaké máte problémy, a nestarám se…“

„Máte pravdu, máte pravdu. Panebože, my vám musíme připadat jako šílenci. Mrzí mě, že jste se do toho zapletla.

Není to vaše starost, ale moje. Kolik jsem vám dlužná za váš čas?“ Hrabala se v kabelce a hledala šekovou knížku a své slavné psací pouzdro z růžového dřeva.

Cítila jsem, že ve mně opět stoupá podráždění.

„žádné peníze od vás nechci. Nehloupněte. Co kdybyste mi místo toho dala na něco poctivou odpověď?“

Zamžikala na mě a porcelánové oči jí zesklovatěly jako led na rybníce. „O co jde?“

„Elainin soused tvrdí, že jste tu byla o vánocích a že jste se hrozně pohádaly. Vy jste mi řekla, že jste ji neviděla kolik let. Jak to tedy je?“

Zarazila se a sahala po další cigaretě, aby měla čas vymyslet odpověď.

Zabrzdila jsem ji. „No tak, Beverly. Povězte mi pravdu.

Byla jste tu, nebo ne?“

Vytáhla krabičku zápalek, vyndala jednu a bezvýsledně s ní škrtala o krabičku. Zahodila ji jako hluchou do popelníku a vytáhla druhou. Tentokrát se jí podařilo cigaretu zapálit.

„Byla jsem tu,“ řekla opatrně. Zaklepala zapálenou cigaretou o kraj popelníku, jako když chce oklepat popel, když tam ještě žádný nebyl.

Jestli bude ještě chvíli šaškovat s tou cigaretou, budu řvát. „Pohádala jste se s ní, nebo ne?“

Přehodila na vybraný tón, pusinku sešpulila. „Kinsey, právě jsem se dozvěděla o tom poměru. Ovšem že jsme se pohádaly. O to přece Aubreymu šlo, o tom jsem přesvědčená. Co byste udělala vy?“

„Co na tom záleží! Já za něho vdaná nejsem, tak co je komu po tom, co bych udělala já! Chci vědět, proč jste mi lhala.“

Zírala na stůl a tvářila se zarputile.

Zkusila jsem to jinak. „Proč jste mě odvolala? Proč jste mě nenechala jít na policii?“

Chviličku kouřila a já jsem si nejdřív myslela, že nehodlá odpovědět ani na to. „Měla jsem starost, že něco udělal.“

Zírala jsem na ni.

Postřehla můj pohled a důrazně se předklonila.

„Je blázen. Je opravdu blázen a já měla starost, že… já nevím… asi jsem měla starost, že ji zabil.“

„Tím víc důvodů zavolat policii, ne?“

„Vy to nechápete. Nemůžu do toho pustit policii. Proto jsem vás vlastně najala. Když přišla ta věc s tou poslední vůlí, nedělala jsem si hlavu. Byla to taková malichernost.

Prostě jsem předpokládala, že papír podepsala a poslala notáři. Ale když jsem si uvědomila, že od ní nikdo nedostal zprávy, napadlo mě, že možná něco není v pořádku. Ani nevím, co jsem si představovala.“

„Ale když jsem se zmínila, že by mohla být mrtvá, tak vám to došlo?“ řekla jsem unuděně. A také pohrdavě.

Rozpačitě se zavrtěla. „Dřív. Asi jsem to prostě jen nikdy nevyjádřila slovem, dokud jste to nevyřkla, a pak jsem si uvědomila, že bych měla radši znovu zvážit situaci, než

budu s něčím souhlasit.“

„Proč myslíte, že v tom má prsty Aubrey?“

„Ten den… kdy jsem sem přijela a nepohodly jsme se…

řekla mi Elaine, že ten poměr trval už roky. Konečně si uvědomila, že je Aubrey psychopat, a pokoušela se s ním rozejít.“ Odmlčela se a vzhlédla ke mně modrýma očima.

„Vy ještě nechápete, jak to s Aubreym je. Vy nevíte, jaký je.

Jeho prostě nejde opustit. S ním se nejde rozejít. Sama jsem tím vyhrožovala. Nemyslete si, že mě to nenapadlo. Ale nikdy bych to nedokázala. Nevím, co by udělal, ale nikdy bych mu neunikla. Nikdy. Pronásledoval by mě až na konec země a přivedl mě zpátky, ale pak by mi to teprve doopravdy spočítal.“

„Beverly, musím vám říct, že se mi tomu nechce věřit,“

řekla jsem.

„Protože jste mu naletěla. Přibaletil sem a zahrál vám divadýlko. Pěkně vás oblafnul a vy si to teď nechcete připustit. Neudělal to prvně. Dělá to každému. Ten člověk je prokázaně nepříčetný. Léta byl v Camarillu, než se stal Reagan guvernérem. Vzpomínáte si? Ten snížil státní rozpočet a vypustil je všecky do ulic. Tenkrát se Aubrey Danziger vrátil domů a udělal mi z života peklo.“

Vzala jsem tužku a zaklepala na hranu stolu. Pak jsem ji odhodila. „Řeknu vám pravdu. Chci najít Elaine. To je jediné, co chci. Jsem jako štěně teriéra. Někdo mi řekne, abych něco udělala, a já to udělám. Já tu potvornou věc musím zakousnout. Já zjistím, co se s ní stalo a kde celou tu dobu byla. A buďte ráda, jestli to nepovede zpátky k vám.“

Vstala. Sebrala kabelku a opřela se mi o stůl. „A vy budete ráda, jestli to nepovede zpátky k Aubreymu, drahoušku!“ vyplivla.

A pak byla pryč a zůstalo po ní slabé aroma whisky, které jsem právě postřehla v jejím dechu.

Vytáhla jsem psací stroj a sepsala podrobnou zprávu pro Julii, kde jsem rozepsala výdaje za posledních pár dní.

Potřebovala jsem čas, abych strávila to, co mi řekla Beverly o Aubreym. Bylo to jako ta hádanka o kmenech v džungli, kde jeden vždycky lže a druhý vždycky říká pravdu. Jak může někdy někdo určit, který je který? Aubrey mi řekl, že Beverly je pan Hyde, když se napije. Ona mi řekla, že je prokázané nepříčetný, ale když to říkala, zjevně měla vypito.

Neměla jsem nejmenší tušení, který z nich je rovný, a nevěděla jsem, jak to vlastně zjistit. Nevěděla jsem ani, jestli na tom záleží. Je Elaine Boldtová opravdu mrtvá? Rozhodně mi to nejednou prošlo hlavou, ale nepředstavovala jsem si, že by v tom mohla být Beverly nebo Aubrey. Hledala jsem opačným směrem, jaksi jsem předpokládala, že Elainino zmizení souvisí s vraždou Marty Griceové. Teď se budu muset vrátit a podívat se na to znova.

V poledne jsem zajela domů a šla jsem si zaběhat.

Věděla jsem, že teď jenom šlapu vodu, ale musela jsem prostě počkat. Něco praskne. Nějaká informace vyjde na světlo. Mezitím jsem cítila napětí a potřebovala jsem je ze sebe dostat. Běh se mi nevydařil a zkazil mi náladu. Na konci první míle mě začalo píchat v boku. Myslela jsem, že to přejde. Zkoušela jsem zmáčknout to místo prsty,

předklonit se v pase. Jestli je to svalová křeč, snad přejde.

Kdepak. Pak jsem zkoušela vydechovat, zase předkloněná v pase. Bolest se nezhoršovala, ale také nemizela. Nakonec jsem zvolnila do chůze, až se bolest utišila, ale v minutě, kdy jsem se zase rozběhla, bok se probral a zastavil mě. To už jsem byla na obrátce, ale běhat se zdálo marné, tak jsem celou půldruhou míli domů šla krokem a v duchu nadávala.

Ani jsem se nezpotila a má frustrace, místo aby se rozptýlila, se zdvojnásobila.

Osprchovala jsem se a zase jsem se oblékla. Nechtěla jsem se vracet do kanceláře, ale donutila jsem se. Musím začít všechno odznovu, vrátit se na začátek, rozhodit několik nových udiček a zkusit, jestli se někdo nezakousne. Už jsem použila snad všechny svoje triky, ale musí se najít nějaký další.

Když jsem odemkla kancelář, viděla jsem na automatu blikat světélko. Vzkaz. Otevřela jsem francouzské okno, aby sem přišlo trochu vzduchu, a pak jsem zmáčkla přehrávání.

„Zdravím vás, Kinsey. Tady Lupe z cestovní kanceláře Santa Teresa. Měla jste s těmi zavazadly kliku. Zavolala jsem do úschovny v TWA a nechala jsem to ověřit. Všechny čtyři kufry jsou tam a zřízenec říkal, že je může odpoledne naložit do letadla, jestli chcete. Mohla byste mi zavolat, co budete chtít udělat?“

Vypnula jsem přístroj, zamávala pěstmi ve vzduchu a se širokým úsměvem jsem si řekla: „Prííma.“ Nejdřív jsem

zavolala Jonášovi a řekla mu, co je nového. Jásala jsem.

Byla to první dobrá zpráva od té doby, co jsem vystopovala kocoura. „Co mám dělat, Jonáši? Budu na otevření těch kufrů potřebovat nějaký soudní příkaz?“

„Na to se vybodněte. Máte přece ty lístky z úschovny, ne?“

„Jistě, mám je u sebe.“

„Tak jeďte na Floridu a vyzvedněte ty věci.“

„Proč si je nemám nechat poslat?“

„Co kdyby v jednom z nich byla ona?“ řekl.

To rozhodně nebyl pěkný obrázek. Otřásla jsem se.

„Myslíte, že by si toho byl ještě nikdo nevšiml! Přece zápach… něco by kapalo ven, ne?“

„Víte, my jsme jednou našli tělo, které bylo půl roku v kufru auta. Někdo vrazil nějaké kurvě vysoký podpatek do krku, a skončila jako mumie. Neptejte se mě proč a jak, ale vůbec se nerozložila. Prostě vyschla. Vypadala jako velká kožená panenka.“

„Jedu na letiště,“ řekla jsem.

V deset večer jsem už zase byla ve vzduchu.

1 9

Mžilo a teplota přesáhla jedenadvacet stupňů, když jsem ve 4.56 amerického východního času přistála. Venku byla ještě tma, ale letiště bylo zalito mdlým světlem a umělým chladem kosmické stanice kroužící ve výšce sto deseti mil.

Jitřní cestující cílevědomě kráčeli opuštěnými chodbami, dveře se ševelivě automaticky otvíraly a zavíraly a místní rozhlas jako by pořád omílal to samé bez naděje na odpověď. Co já vím, třeba to v tu hodinu celé běží mechanicky, úplně bez pomoci člověka.

Zavazadlová kancelář otvírala až v devět, takže jsem musela zabít čas. Nevzala jsem si žádná zavazadla, jen velkou plátěnou tašku, kde mám kartáček na zuby a různé běžné věci včetně čistých kalhotek. Nikdy nikam nejedu bez kartáčku na zuby a čistých kalhotek. Šla jsem se na Dámy osvěžit. Opláchla jsem si obličej a mokrými prsty jsem si prohrábla vlasy. Přitom jsem si všimla, jak mám ve světle zářivky žlutavou pleť. Za mnou byla žena, která přebalovala takové to přerostlé nemluvně, které vypadá jako vážný dospělý se zardělými tvářemi. Dítě na mě vážně upíralo oči, zatímco o ně matka pečovala. Takhle se na mě někdy dívají kočky, jako když jsme cizí agenti, kteří si mlčky posílají signály na nějakém odlehlém místě setkání.

Zastavila jsem se u stánku a koupila si noviny. V

Občerstvení měli otevřeno, a tak jsem si dala míchaná

vajíčka, slaninu, toast a džus; snídala jsem pomaličku a přitom jsem si četla dojemný příběh o muži, který nechal všechny své peníze majně. Před sedmou ráno nemůžu číst přední stránky novin.

Ve tři čtvrtě na devět, když jsem už dvakrát prošla letiště křížem krážem, jsem se postavila k výdeji zavazadel s vozíkem, který jsem si najala za dolar. Viděla jsem Elaininy kufry úhledně srovnané na jednom konci zamčených zasklených skříněk. Vypadaly, jako by je někdo pohotově vylovil ze spodku hromady. Konečně odemkl místnůstku starší muž v uniformě TWA s velikým svazkem řinčících klíčů a začal rozsvěcet. Vypadalo to jako otvírání opony k jednoaktovce se skromnou výpravou.

Předložila jsem mu lístky a pak jsem s ním šla ke skřínkám a čekala, až vyndá kufry a naskládá je na vozík.

Očekávala jsem, že bude chtít průkaz, ale zřejmě mu bylo jedno, kdo jsem. Možná že nevyzvednutá zavazadla jsou jako nechtěná koťata. Byl prostě vděčný, že se jich nějak zbaví.

Když otevřeli u pronájmu vozů, najala jsem si kombíka.

Už večer jsem zavolala Julii, takže věděla, že přiletím.

Stačilo jen najít silnici a vyrazit k severu. Venku jsem dotlačila vozík k zaparkovanému najatému autu. Mžení se mi usazovalo na kůži jako vrstvička hedvábí. Ranní vzduch byl horký a dusný, byl cítit deštěm a spalinami tryskáčů.

Naložila jsem zavazadla do kufru auta a zamířila k Boca.

Teprve na parkovišti před bytem jsem si při vyndávání kufrů

uvědomila, že jsou zamčené a že nemám klíč. Náramně chytré. Třeba bude Julie vědět, jak na to. Dotáhla jsem je k výtahu, vyjela do druhého patra a nadvakrát jsem je odvlekla k Juliiným dveřím.

Zaklepala jsem a dlouho jsem čekala, zatímco Julie s holí kulhala ke dveřím a pokřikovala na mě: „Už jdu. Nevzdávejte se. Ještě dva metry. Dělám, co můžu.“

Usmála jsem se na své straně dveří a ohlédla jsem se na Elainin byt. Ani stopa života. I rohožka byla buď zatažená dovnitř nebo vyhozená. Zůstal po ní čtverec jemného písku, který propadal mezi štětinami.

Juliiny dveře se otevřely. Hrbeček měla mezi lopatkami jako závaží, které jí ohýbalo hlavu svou tíhou. Vypadalo to, jako když se mi dívá k pasu. Hlavu s pampeliškovým chmýřím nakláněla na bok, aby ke mně mohla vzhlédnout.

Její kůže vypadala hladká jako guma, na rukou byla natažená jako chirurgické rukavice. Viděla jsem žilky a popraskané vlásečnice. Klouby měla uzlovaté jako provaz.

Stářím průsvitněla. Zmačkávalo ji z obou stran jako plechovku od sodovky.

„Kinsey! Já věděla, že jste to vy. Jsem vzhůru od šesti a těším se. Pojďte dál.“

Odkulhala stranou, aby mi udělala místo. Postavila jsem čtyři kufry za dveře a zavřela za sebou. Zaťukala na jeden hůlkou. „Ty poznávám.“

„Naneštěstí jsou zamčené.“

Každé zavazadlo zřejmě mělo kombinatorický zámek s čísly na číselníku zapuštěném do kovové západky.

„Budeme muset dělat detektivní práci,“ řekla s uspokojením. „Dáte si nejdřív kávu? Jaký byl let?“

„Moc ráda,“ řekla jsem. „Let nebyl špatný.“

Juliin byt byl přeplněný starožitnostmi, zvláštní směsí viktoriánských kousků a orientálního zařízení. Byl tam veliký vyřezávaný višňový příborník s mramorovou deskou, černá žíněná pohovka, zdobená slonovinová zastená, nefritové figurky, houpací křeslo, dvě rumělkové lampy, perské koberce, vysoké zrcadlo v tmavě mahagonovém rámu, klavír přehozený šálem s třásněmi, krajkové záclony, závěsy na stěnách z vyšívaného hedvábí. Na druhém konci pokoje

vyvstával

velký

přenosný

televizor

s

třičtvrtěmetrovou

obrazovkou

obklopený

rodinnými

fotografiemi v těžkých stříbrných rámech. Televizor byl vypnutý. Jeho prázdný šedý povrch podivně upoutával v pokoji plném památek. Jediným zvukem v pokoji bylo pravidelné, tikání stojacích hodin. Znělo, jako když někdo tluče paličkou na umakart.

Došla jsem do kuchyně, nalila oběma kávu a odnesla ji zpátky do pokoje. Šálky na talířcích lehounce řinčely jako

při záchvěvech malého kalifornského zemětřesení. „To jsou rodinné starožitnosti? Některé kousky jsou krásné.“

Julie se usmála a zakroutila hůlkou. „Jsem poslední žijící člen rodiny, takže jsem to všecko postupně podědila. Byla jsem nejmladší z jedenácti dětí a maminka říkala, že jsem paličatá. Vždycky přísahala, že nedostanu vůbec nic, ale já jen držela zobák a čekala. Umřela ona, umřel otec, jak jinak.

Měla jsem osm sester a dva bratry a všichni umřeli. Jedno po druhém se to sbíhalo ke mně, i když teď to pomalu nemám kam dávat. Nakonec musí dát člověk všechno pryč.

Začne domem s deseti pokoji a skončí ve starobinci s místem na jeden noční stolek a svícen. Ne že bych měla v úmyslu tak dopadnout.“

„Do toho máte ještě daleko, jak tak koukám.“

„To doufám. Budu se držet, dokud to půjde, a potom se zamknu a zastrčím závoru a oddělám se, jestli to za mě neudělá příroda. Doufám, že jednou v noci umřu v posteli.

Je to postel, ve které jsem se narodila, a myslím, že by bylo hezké tam skončit. Máte velkou rodinu?“

„Ne, jsem sama. Vychovala mě teta, ale před deseti lety umřela.“

„Tak jsme na tom stejně. Klídek, viďte.“

„Dá se to taky tak říct.“

„Já jsem z rodiny vřískalů a fackovačů. Všichni doma házeli věcmi, sklenicemi, talíři, stoly, židlemi, vším, co jim přišlo pod ruku. Ve vzduchu vždycky něco lítalo, věci se

řítily z jednoho konce místnosti na druhý a na konci vždycky někdo zařval. Většina byly holky, víte, ale všecky jsme měly zabijáckou mušku. Jednou mě sestra srazila z dětské židličky grapefruitem, který hodila jako kouli.

Ovesná kaše jen lítala. Eulálie se jmenovala. Když si na to vzpomenu, byly jsme strašné sprosťačky, ale uměly jsme to.

Všecky jsme v životě dostaly, co jsme chtěly, a nikdo o nás nikdy neříkal, že jsme bezmocné nebo bázlivé. No jo. Tak se dáme do těch kufrů. V nejhorším je vždycky můžeme házet z balkónu. Určitě se rozskočí, až dopadnou dole na dlažbu.“

Přistoupily jsme k problému jako k luštění kódu. Juliina teorie, která se prokázala jako správná, byla, že Elaine určitě zkombinovala čísla, která už v životě někde má. Číslo domu, směrovací číslo, telefon, číslo pojistky, narození. Každá jsme si vybrala jednu skupinu čísel a začala pracovat na různých kufrech. Napotřetí jsem se strefila s posledními čtyřmi číslicemi pojistky. Všechny čtyři kufry byly zakódované na stejné číslo, což nám usnadnilo práci.

Otevřely jsme je na podlaze pokoje. Byly plné právě toho, co by člověk očekával: oblečení, kosmetiky, bižuterie, šampónů, byl tam deodorant, plavky, trepky, ale naházené tak, jako když ve filmu manželka v zuřivé hádce opouští manžela. Šaty zůstaly na ramínkách, kusy oděvu sbalené a pomuchlané, boty naházené navrch. Vypadalo to, jako když

někdo do největšího kufru vysypal zásuvky. Julie odkulhala k houpacímu křeslu a tam seděla opřená o hůlku jako

neskladná květina. Sedla jsem si na žíněnou pohovku a civěla na kufry. Úzkostně jsem pohlédla na Julii.

„To se mi nelíbí,“ řekla jsem. „Podle toho, co vím o Elaine, byla až obsedantně pořádná. Měla jste vidět, v jakém stavu nechala byt… všecko tak… čisté, uklizené, zarovnané.

Připadá vám jako člověk, který by balil takhle?“

„Ne. Jedině kdyby strašně spěchala,“ řekla Julie.

„To možná ano, ale stejně si nemyslím, že by byla balila takhle.“

„Co myslíte? Co to podle vás znamená?“

Pověděla jsem jí o dvou sadách letenek, přestupu v St.

Louis a jiných faktech, které by s tím mohly souviset. Bylo příjemné mít někoho, na kom se daly zkoušet nápady. Julie byla bystrá a stejně jako já ráda rozmotávala uzly, „Nejsem přesvědčená, že sem vůbec dojela,“ řekla jsem.

„Máme na to jen slovo Pat Usherové a na to jedna ani druhá moc nedáme. Třeba z nějakého důvodu vystoupila v St.

Louis.“

„Bez zavazadel? A říkala jste, že nechala doma i pas, co tedy se sebou mohla udělat?“

„Měla přece ten rysí kožich,“ řekla jsem, „ten mohla zastavit nebo prodat.“ Něco mi zaťukalo v hlavě, ale nepodařilo se mi to vytáhnout na světlo.

Julie nad tím jen mávla rukou. „Nevěřím, že by ten plášť prodala, Kinsey. Proč by to dělala? Má spoustu peněz.

Akcie, dlužní úpisy, společné fondy. Nepotřebovala nic zastavovat.“

Nad tím jsem se zamyslela. Měla samozřejmě pravdu.

„Ráda bych věděla, jestli je mrtvá. Zavazadla se sem dostala, ale ona sem možná nikdy nedorazila. Třeba leží někde v márnici s číslem na noze.“

„Myslíte, že ji někdo vylákal z letadla a zabil?“

Pokyvovala jsem hlavou. Nebyla jsem o tom úplně přesvědčená. „Nevím. Je to možné. Je taky možné, že vůbec neodjela.“

„Myslela jsem, že jste říkala, že ji někdo viděl nastupovat do letadla. Ten taxíkář, co jste o něm mluvila.“

„To není spolehlivé určení totožnosti. Totiž taxíkář přijede pro zákaznici a ta tvrdí, že je Elaine Boldtová. Nikdy v životě ji neviděl, tak kdo ví? Řídí se tím, co mu řekne, stejně jako my všichni. Jak víte, že jsem Kinsey Millhoneová? Protože to říkám. Někdo se za ni mohl vydávat, aby zmátl stopu.“

„Nač?“

„Tak to já nevím. Pár žen by se na to našlo. Třeba její sestra Beverly.“

„Nebo Pat Usherová,“ řekla Julie.

„Ano, Pat měla prospěch z toho, že Elaine zmizela ze scény. Dostala byt v Boca bez nájemného na kolik měsíců.“

„Poprvé slyším, že někdo byl zavražděn pro byt a stravu,“ řekla jízlivě.

Usmála jsem se. Věděla jsem, že tápeme, ale třeba o něco klopýtneme. V tu chvíli bych uvítala trochu štěstí.

„Nechala tady Pat tu slíbenou adresu, kam se jí má posílat pošta?“

Julie zavrtěla hlavou. „Charmaine říká, že nechala, ale byla falešná. Sbalila se a ujela ještě ten den, co jste tu byla, a víckrát ji nikdo neviděl.“

„A sakra. Já to věděla.“

„Tomu jste nemohla nijak zabránit,“ řekla milosrdně.

Opřela jsem si hlavu o rám pohovky a v duchu jsem hrála šachy. „Mohla to být i Beverly, víte. Třeba ji Beverly odbouchla na Dámách na st. louiském letišti.“

„Nebo ji zabila v Santa Terese a od té doby se za ni vydávala. Třeba ty kufry balila ona a ona letěla letadlem.“

„Zkuste to obráceně,“ řekla jsem. „Vezměte Pat. Co když se Pat Usherová s Elaine neznala a prostě se potkaly v letadle. Třeba se daly do řeči a Pat si uvědomila –“ Když

jsem viděla, jak se Julie tváří, pustila jsem to z hlavy. „Ano, zní to dost chabě,“ řekla jsem.

„Copak to, spekulace neškodí. Třeba ji Pat znala ze Santa Teresy a sledovala ji odtamtud.“

Nechala jsem si to projít hlavou. „To by šlo. Tillie říká, že dostávala od Elaine pohledy, aspoň myslela, že od Elaine, až do března, ale to mohl taky někdo zfalšovat.“

Vylíčila jsem jí své rozmluvy s Aubreym a Beverly, a když jsem byla v nejlepším, paměť mi zapnula jedním z těch

podivuhodných malých myšlenkových šoků, jako když

dostanete elektrickou ránu z vadné zásuvky. „Moment, zrovna jsem si na něco vzpomněla. Elaine dostala účet od kožešníka tady v Boca. Co kdybychom ho vypátraly a zjistily, jestli viděl ten plášť? To by nás mohlo někam dovést.“

„Který kožešník? Je jich tu požehnaně.“

„Musím se zeptat Tillie. Můžu zavolat do Kalifornie?

Jestli se nám podaří vystopovat ten kožich, třeba se o ní něco dozvíme.“

Julie zakývala holí směrem k telefonu. Za pár minut jsem měla na drátě Tillii a pověděla jí, co potřebuji.

„Víte přece, že ten účet ukradli s ostatními, ale zrovna mi přišel další. Držte to a já se podívám, co tam píšou.“

Položila sluchátko a šla pro poštu.

Znovu se ozvala. „Uhánějí ji. Je to druhé upozornění na přetažený termín od nějakého Jacquese, sedmdesát šest dolarů za úschovu a dvě stě za přešití. Proč by to ale dělala?

Je tu ručně nakreslený usměvavý obličejíček: ‚Děkujeme za práci‘ a pak smutný obličejíček: ‚Doufáme, že zdržení v platbě je jen opomenutí‘. Přišlo ještě několik účtů. Já se na ně podívám.“

Slyšela jsem, jak Tillie na svém konci trhá obálky.

„Ale. Všechno jsou to upomínky. Vypadá to, že nadělala pěknou útratu. Počkejte. No ne. Kreditní karty. Poslední datum na nich je před deseti dny, ale to asi končilo účtovací

období. žádají, aby karty nepoužívala, dokud nezaplatí rozdíly.“

„Pozná se tam, kde byla, když nakupovala? Byla někde na Floridě?“

„Ano, vypadá to většinou jako Boca Raton a Miami, ale můžete si to ověřit sama, až přijedete. Teď když jsem nechala předělat zámky, by měly být bezpečné.“

„Díky, Tillie. Mohla byste mi dát adresu toho kožešníka?“

Poznamenala jsem si ji a Julie mi popsala cestu. Odešla jsem na parkoviště. Nebe bylo hrozivě šedivé a v dálce rachotil hrom, jako když někdo stěhuje klavír po dřevěném nájezdu. Bylo horko a bezvětří, světlo drsně bílé, takže tráva se zelenala až fosforečně. Doufala jsem, že to vyřídím, než

mě dožene liják.

Jacquesovo kožešnictví bylo uprostřed elegantního obchodního náměstí, shora stíněného loubím a osazeného křehkými břízkami ve velikých bleděmodrých kořenáčích.

Větvemi byly provlečeny italské lampičky a v šeru před bouřkou mrkaly jako předčasné vánoce. Průčelí obchodů

byla žulová, v barvě holubičí šedi, a holubi promenádující po dláždění vypadali, jako by je tam vypustili ryze pro okrasu. I zvuky, které vydávali, byly ušlechtilé, tiché bublání, které se neslo v ranním povětří, jako když

obchodník šustí bankovkami.

Výloha u Jacquese byla umělecké dílo. Přes vlnu jemného bílého písku na pozadí blankytného závěsu byl nedbale pohozen zlatý sobolí kožich. Na hřebeni písčiny rostly chumáče přímořského ovsa a po povrchu přeběhl krab poustevník a nechal za sebou úzkou stopu, která vypadala jako vyšívací steh. Bylo to jako zmrazený okamžik v čase: žena, bezstarostná a bohatá, přišla na pobřeží, setřásla ze sebe tuto bohatou kožešinu, aby se mohla nahá vrhnout do moře, nebo se snad s někým miluje na odvrácené straně duny. Jak jsem tam stála, přísahala bych, že vidím, jak se tráva ohýbá v neexistujícím větru, a téměř jsem cítila parfém, který tam po ženě zůstal.

Strčila jsem do dveří a vešla. Kdybych měla peníze a věřila na nošení chlupatých živočichů na zádech, utratila bych tam tisíce.

2 0

Interiér byl v tlumených modřích a vysokému prostoru dominoval třpytivý lustr. Místností se rozléhala komorní hudba, jako by někde mydlil do strun schovaný smyčcový kvartet. Chippendalovské židle byly sestaveny do půvabných skupinek a stěny byly ověšeny mohutnými

zrcadly ve zlacených rámech. Jediná podrobnost, která kazila jinak dokonalý salón z osmnáctého století, byla malá kamera nahoře v koutě, jež sledovala každý můj pohyb.

Nevěděla jsem proč. Nebylo vidět ani kousek kožešiny a nábytek je nejspíš přibitý k podlaze. Strčila jsem ruce do zadních kapes, jen abych ukázala, že se umím chovat.

Zahlédla jsem svůj obraz v zrcadle. Tady jsem já v tom rokokovém prostředí ve vybledlých džínách a tričku bez rukávů a vypadám jako něco omylem doručeného strojem času. Ohnula jsem paži a uvažovala, jestli bych zase neměla začít zvedat činky. Pravá paže s bicepsem vypadala jako had, který nedávno sežral něco maličkého, třeba schumlané ponožky.

„Ano?“

Otočila jsem se. Muž, který tam stál, vypadal stejně nemístně jako já. Byl obrovský, vážil snad sto padesát kilo a měl na sobě kaftan, ve kterém vypadal jako rozvírací stan s vestavěnou hliníkovou kostrou. Bylo mu přes šedesát a jeho obličej by potřeboval plastiku. Oční víčka mu klesala, ústa se mu pronášela a měl mohutnou dvojitou bradu. To, co mu zbývalo z vlasů, mu splývalo kolem uší. Nebyla jsem si jistá, ale měla jsem dojem, že pod pláštěm vydal neslušný zvuk.

„Ráda bych s vámi mluvila o prošlém účtu.“

„Na to mám účetní. Není tady.“

„Někdo tu nechal rysí kožich za dvanáct tisíc dolarů na vyčištění a přešití. Nezaplatila účet.“

„No a?“

Nemusel spoléhat jen na krásu, uměl se také chovat.

„Je tu Jacques?“ zeptala jsem se.

„S tím právě mluvíte. Já jsem Jack. Kdo jste vy?“

„Kinsey Millhoneová.“ Vytáhla jsem navštívenku a podala mu ji. „Jsem soukromý detektiv z Kalifornie.“

„Vážně?“ Zíral na navštívenku a pak na mě. Podezíravě se otočil, jako kdyby šlo o žertík „skryté kamery“. „Co ode mě chcete?“

„Sháním informace o ženě, která sem ten kožich přinesla.“

„Máte obsílku?“

„Ne.“

„Máte peníze, které je mi dlužná?“

„Ne.“

„Tak proč mě otravujete? Na tohle nemám čas. Musím pracovat.“

„Bude vám vadit, když na vás budu při práci mluvit?“

Zůstal na mě zírat. Dech mu hvízdal, jako se někdy tlustým lidem stává. „Ale prosím. Poslužte si.“

Šla jsem za ním do velké zadní místnosti plné všeho možného a vnímala jsem jeho pach. Byl cítit jako něco, co přezimovalo v jeskyni.

„Jak dlouho stříháte kožešiny?“ zeptala jsem se.

Otočil se a ohlédl se, jako bych mluvila cizím jazykem.

„Od deseti let,“ řekl nakonec. „Otec stříhal kožešiny a jeho otec taky.“

Ukázal na stoličku a já jsem si sedla, velikou plátěnou tašku u nohou. Napravo ode mě byl velký pracovní stůl a na něm rozložený střih z hrubého balicího papíru. Pravý přední díl norkového kožichu už byl složený dohromady a on na něm zřejmě ještě pracoval. Stěna vlevo byla ověšena papírovými střihy a napravo ode mě byly různé, na pohled starodávné šicí stroje. Každý kousek místa byl pokrytý kožešinami, odstřižky, nedodělanými plášti, knihami, časopisy, krabicemi, katalogy. Dvě figuríny stály vedle sebe jako dvojčata pózující celá nesvá před fotografem.

Připomínalo mi to obuvnictví, pach kůže, stroje a vědomí řemeslné zručnosti. Vzal plášť a zblízka si jej prohlédl, pak sáhl po kráječi s ošklivým zakřiveným ostřím. Mžikl po mně. Oči měl stejně hnědé jako norek.

„Tak co chcete vědět?“

„Vzpomínáte si na tu ženu?“

„Znám ten kabát. Přirozeně si pamatuju ženskou, která ho přinesla. Paní Boldtová, je to tak?“

„Je to tak. Mohl byste mi říct, kdy jste ji viděl naposled?“

Sklopil oči zpátky ke kožešině. Řízl. Přešel k jednomu ze strojů a pokynul mi, ať jdu za ním. Sedl si na židličku a začal šít. Teď jsem viděla, že to, co vypadalo na první

pohled jako staromódní singrovka, je ve skutečnosti stroj speciálně uzpůsobený na sešívání kožešin. Srovnal oba ukrojené kusy svisle srstí dovnitř a zachytil je mezi dva ploché kovové kotoučky jako velké stříbrné dolary nastavené hranou k sobě. Stroj sešíval kožené okraje obšívacím stehem, zatímco on obratně zastrkoval vlas, aby se nezachytil ve švů. Celé to trvalo asi deset vteřin. Roztáhl šev, uhladil jej na zadní straně palcem. V kůži bylo snad šedesát podobných zářezů půl centimetru od sebe. Chtěla jsem se ho zeptat, co to dělá, ale nechtěla jsem ho rozptylovat.

„Přišla sem v březnu a řekla, že chce kožich prodat.“

„Jak jste věděl, že je opravdu její?“

„Protože jsem požádal o nějaký průkaz totožnosti a o účet z koupě.“ Znovu se ozval podrážděný tón, ale ignorovala jsem jej.

„Řekla, proč ho prodává?“

„Řekla, že ji omrzel. Chtěla norka, možná světlého, tak jsem jí nabídl, že jí za něj dám něco z krámu, ale řekla, že chce hotové peníze, tak jsem jí řekl, že si to rozmyslím. Moc se mi nechtělo platit hotovými za obnošený kabát. Normálně neobchoduju s kožešinami z druhé ruky. Není tu na ně žádný trh. A jsou s nimi jen starosti.“

„Zřejmě jste pro ni udělal výjimku.“

„No, udělal. Totiž, on byl ten rys v dokonalém stavu a manželka mi o něj říkala léta. Má už pět kožichů, ale když

mi přišel pod ruku, řekl jsem si… vzal to čert. Ať má stará radost. Co je to pro mě? Smlouvali jsme s paní Boldtovou a nakonec jsem kožich dostal za pět tisíc, což byl pro obě strany dobrý obchod, zvlášť když jsem k němu dostal i klobouk. Řekl jsem jí, že bude muset zaplatit za vyčištění a přešití.“

„Proč za přešití?“

„Manželka

měří

necelý

metr

padesát.

Metr

sedmačtyřicet, pokud chcete přesnou výšku, ale neříkejte jí, že jsem vám to pověděl. Ona to považuje za nějakou vrozenou vadu. Všimla jste si toho už někdy? Malé ženské mívají takové nápady. Ani jim není patnáct a už nosí zvláštní střevíce a snaží se vypadat jako velké, i když

nejsou. Víte, co nakonec udělala? Naučila se jezdit na kolečkových bruslích. Říkala, že jedině tak se cítila jako opravdový lidský tvor. No prostě jsem jí chtěl toho rysa dát.

Je nádherný. Znáte ten kabát?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Nikdy jsem ho neviděla.“

„Tak pojďte. Měla byste se na něj podívat. Mám ho tady vzadu. Ještě jsem ho nestříhal.“

Popošel dozadu a já poslušně klusala za ním. Otevřel masivní železné dveře svého skladu. Zavál odtud studený vzduch jako z mrazáku na maso. Po obou stranách visely ve dvou řadách kožešinové pláště, rukávy se téměř dotýkaly, jako stovky žen seřazených zády k nám. Šel uličkou a cestou pláště kontroloval. Sípal námahou. Opravdu by potřeboval

něco shodit. Jeho dech zněl, jako když si někdo sedá na koženou pohovku; a to určitě nesvědčilo o dobrém zdraví.

Sundal kožich z horní řady a sunuli jsme se zpátky z chladírny. Dveře za námi třískly. Držel Elainin plášť, abych si jej mohla prohlédnout. Rys byl ve dvou odstínech, bílá a šedá velkolepě přecházely jedna do druhé a kožešina byla uspořádaná tak, že každý pruh končil u lemu zužující se špičkou. Z mého výrazu poznal, že jsem nikdy neviděla tak drahý kabát.

„Jen si ho zkuste,“ řekl.

Chviličku jsem váhala a pak jsem do něj vklouzla.

Přitáhla jsem si jej k tělu a podívala jsem se na sebe do zrcadla. Plášť mi visel skoro až na paty, ramena trčela jako ochranné nárameníky u nějakého neznámého nového sportu.

„Vypadám jako sněhulák,“ řekla jsem.

„Vypadáte skvěle,“ řekl. Podíval se na mne a na obraz v zrcadle.

„Trochu to zabereme. Zkrátíme rukávy. Nebo by vám slušela liška, jestli vám tohle nevyhovuje.“

Zasmála jsem se. „Při svém příjmu jsem hogo fogo, když

si koupím triko na zip.“ Sundala jsem plášť a podala mu jej.

Vrátila jsem se k tématu. „Proč jste jí zaplatil za plášť dřív, než zaplatila ona vám? Proč jste neodečetl náklady z těch pěti táců a na ostatní jí nedal šek?“

„Účetní to chtěla obráceně. Neptejte se mě proč. Čištění konečně nepřijde tak draho a přešití dělám sám, takže mě

nic nestojí. Udělal jsem dobrý obchod. Adéla ji asi běžně honí kvůli placení, ale mě to moc nevzrušuje.“

Zatímco vracel plášť do chladírny, došla jsem k tašce a vytáhla fotografii Elaine a Marty, kterou mi dala Tillie Ahlbergoyá.

Když se vrátil, ukázala jsem mu ji. „Je tohle ta žena, se kterou jste jednal?“

Krátce na ni pohlédl a vrátil mi ji.

„Mm. V životě jsem neviděl ani jednu z těch ženských.“

„Jak vypadala?“

„Jak to mám vědět? Viděl jsem ji jen jednou.“

„Mladá, stará? Malá, velká? Tlustá, hubená?“

„Asi tak. Byla Ve středních letech a měla světlejší vlasy.

Měla na sobě volné šaty a pálila jednu od druhé. Sem dozadu bych ji nepustil, protože nemám rád kouř okolo svých kůží.“

„Jaký měla průkaz?“

„Ale takové ty obyčejné. Řidičák. Šekovou záruční kartu. Kreditní karty. Chcete mi říct, že byl ten kabát ukradený? To nechci slyšet.“

„Ukradený není tak docela všechno,“ řekla jsem. „Mám podezření, že si někdo vypůjčil totožnost Elaine Boldtové.

Jenom si nejsem jistá, kde je zatím ona. Být vámi, tak na ten kabát nesahám, dokud nezjistíme, jak to vlastně je.“

Naposled jsem ho viděla, jak si nešťastně popotahuje laloky na krku. Nenabídl se, že mě doprovodí ke dveřím.

Vyšla jsem do tísnivého floridského vlhka. Oblačná pokrývka budila dojem předčasného soumraku a na horkou dlažbu pleskaly první velké kapky deště. Běžela jsem k autu, přikrčená, jako bych se mohla vyhnout mokru tím, že se zmenším napolovic. Uvažovala jsem o Jackově popisu ženy, která si říkala Elaine Boldtová. Viděl snímek Elaine a přísahal, že to nebyla ona. Pokud jsem mohla odhadnout, musela to být Pat Usherová. Vrátila jsem se v duchu ke svému setkání s ní: k jejímu opatrně pobavenému postoji, k otázkám o Elaine, které zahrála do autu, ke směsi lží a pravdy, kterou mi napovídala. Vzala na sebe prostě něčí osobnost? Bydlela v Elainině bytě, ale jak mohla získat ten rysí kožich, ne-li od Elaine? Pokud to byla ona, kdo nakupoval na Elaininy kreditní karty, musela si být nějak jistá, že ji při tom Elaine nepřistihne. Řekla bych, že si to mohla dovolit, jen když věděla, že je Elaine mrtvá. Tohle podezření jsem už stejně měla několik dní. Asi mohlo existovat i jiné vysvětlení, ale nic jiného do sebe tak pěkně nezapadalo.

Teď už pršelo pořádně, stěrače na najatém autě běhaly sem tam jako metronom a jenom rozmazávaly po předním skle tenkou vrstvičku špíny. Našla jsem telefonní budku a na kreditní kartu jsem zavolala Jonášovi na policejní oddělení v Santa Terese. Spojení bylo špatné a sotva jsme se přes výboje na lince slyšeli, ale přece jsem zahulákala, co

potřebuji, a požádala ho, jestli by neuspíšil žádost, kterou jsem poslala motoristickému oddělení v Tallahassee.

Řidičský průkaz si Pat Usherová opatřit musela, protože Elaine ho neměla, ale to nebylo tak těžké zfalšovat. Stačilo požádat o něj jménem Elaine Boldtové, udělat zkoušky a počkat, až jí průkaz přijde poštou. V některých státech může člověk vyjít z oddělení motorových vozidel s průkazem v ruce pár minut po zkoušce, přinejmenším při obnovení.

Nevěděla jsem přesně jak postupují na Floridě. Jonáš řekl, že zavolá do Tallahassee a pak mně. Počítala jsem, že zítra budu zase v Santa Terese, tak jsem mu řekla, že mu zavolám, až se vrátím.

Potom jsem dojela zpátky k domu a krátce jsem si popovídala se správcem budovy, Rolandem Makowskim, který potvrdil, co jsem už slyšela od Julie. Pat Usherová odjela se všemi věcmi ještě ten den, kdy jsem s ní mluvila.

Řádně nechala adresu, kam se jí má posílat pošta, nějaký motel u pláže, ale když se tam Roland pokoušel volat, zjistil, že neexistuje. Ptala jsem se ho, proč ji sháněl. Řekl, že se na rozloučenou vydělala do bazénu a pak nastříkala na beton aerosolovou barvou své jméno.

„Co že udělala?“

„Slyšela jste dobře. Nechala po sobě plavat v bazénu tentononc jako klobásu. Musel jsem celý bazén vypustit a dezinfikovat a jsou lidi, kteří tam ještě teď nevlezou. Ta ženská je nenormální, a víte, co ji namíchlo? Řekl jsem jí, že

nemůže věšet ručníky na zábradlí balkónu. Měla jste vidět, co dělala. Zuřila tak, že jí šly oči v sloup, a začala lapat po dechu. Pěkně mě vyděsila. Je hnusná.“

Zamrkala jsem. „Lapala po dechu?“

„Málem jí šla pěna od huby.“

Vzpomněla jsem si na Tilliinu noční návštěvnici. „Snad abychom se radši podívali na Elainin byt,“ řekla jsem suše.

Sotva jsme otevřeli dveře, vyvalil se puch jako stěna.

Zkáza byla systematická a úplná. Výkaly byly rozmazané všude a gauč a křesla byly rozřezané s vražedným úmyslem.

Bylo jasné, že pracovala tiše. Na rozdíl od Tilliina bytu nerozbila žádné sklo a nepřevrhla žádný nábytek. Místo toho otevřela všechny konzervy a obsah vylila na koberce.

Zašlapala do nich sušenky, syrové mandle, džemy, koření, kávu, ocet, omáčky, shnilé ovoce a přispěla z vlastního střevního traktu. Celý ten hnusný guláš tam odpočíval několik dní a floridské vlhké horko uvařilo z té směsi pěnu plísně a hniloby. Balíčky kdysi mraženého masa, které roztrhala a naházela do toho, byly plné hemživého života, který jsem netoužila zkoumat. Veliké mouchy zlomyslně bzučely, lesklé fosforeskující hlavičky jako majáky.

Roland nejdřív ztratil řeč, a když jsem se otočila, měl v očích slzy. „Tohle nikdy nevyčistíme,“ řekl.

„Nedělejte to sami,“ řekla jsem automaticky. „Najměte si na to někoho. Snad vám to pokryje pojistka. Zatím radši zavolejte policajty.“

Kývl a těžce polykal, zatímco couval ze dveří, takže jsem zůstala na prohledání bytu sama. Musela jsem dávat veliký pozor, kam stoupám, a v duchu jsem si slibovala, že nebudu Pat Usherovou nikdy kvůli ničemu napomínat.

Pokud jde o mě, ať si věší ručníky, kam je jí libo.

2 1

Poldové byli na cestě, takže jsem neměla moc času.

Hledala jsem si cestičku po bytě. Zásuvky jsem otvírala opatrně kapesníkem z ohledu na možné otisky. Povrchně jsem to prohlédla a nenašla nic, což mě nepřekvapilo.

Oholila to tam. Všechny zásuvky a skříně byly prázdné.

Nenechala po sobě ani zubní pastu. Touhle dobou mohla být kdekoli, ale já měla pocit, že vím, kde je. Podezřívala jsem ji, že poslední dva kupóny letenky použila ke zpáteční cestě do Santa Teresy.

Zavřela jsem a šla jsem vedle vylíčit Julii, co se stalo.

Bylo půl třetí odpoledne a potřebovala jsem chytit letadlo ve čtyři, přičemž samotná jízda na letiště trvá skoro hodinu.

Obloha byla zase zázračně čistá, vzduch voněl vlhce a sladce, z chodníků stoupala pára. Naskládala jsem Elaininy kufry zpátky do nájemného vozu a odjela, když jsem Julii

slíbila, že jí zavolám, jakmile se dozvím něco nového. Ten případ se mi rozuzlí. Cítila jsem to v kostech. Už na něm dělám týden a vykouřila jsem Pat Usherovou z úkrytu.

Nevěděla jsem určitě, co udělala s Elaine a proč, ale už byla na útěku a já nebyla daleko za ní. Kruhem jsme se vracely do Santa Teresy, kde to všechno začalo.

Na letišti v Miami jsem vrátila vůz, vyzvedla si místenku u pultu TWA a podala čtyři zavazadla do Santa Teresy. V

letadle jsem byla šest minut před odletem. Začínala jsem pociťovat tlumenou úzkost, pocit, jaký má člověk, když ví, že má jít za týden na operaci. Nehrozilo bezprostřední nebezpečí, ale má mysl se stále vrhala do nejisté budoucnosti se svíravým děsem. Pat Usherová a já jsme na dráze vedoucí k střetu a já jsem si nebyla jistá, jestli ten náraz zvládnu.

Při tříhodinovém rozdílu v čase jsem měla pocit, že se do Kalifornie vracím zhruba hodinu po odletu z Floridy, a mému tělu dalo práci se s tím vyrovnat. V Los Angeles jsem musela hodinu čekat na spoj do Santa Teresy, ale i tak bylo teprve sedm, když jsem dojela domů. Pořád jsem s sebou vlekla Elaininy kufry jako tažný kůň. Venku bylo ještě světlo, ale byla jsem vyčerpaná. Vůbec jsem neobědvala a v letadle jsem měla jen něco čtverhranného v celofánu, co jsem málem neměla sílu rozbalit. Byl to jeden z těch kolísavých letů s náhlými nevysvětlitelnými poklesy výšky,

při nichž se dá těžko zdřímnout. Většina z nás si dělala spíš starosti, jak posbírají jednotlivé kusy těl a určí totožnost, až

spadneme a shoříme. Nějaká žena za mnou měla s sebou dvě ukňučené a uvřískané dětičky a větší část letu strávila dlouhými neúčinnými proslovy o tom, jak se mají chovat.

„Kyle, zlato, copak si nepamatuješ, že ti maminka říkala, že nemáš kousat Brett do ucha, protože to Brett bolí? Jak by se ti líbilo, kdyby maminka kousla tebe?“ Říkala jsem si, že by rychlé rafnutí do ucha velmi přispělo k účinnosti rodičovské výchovy, ale nezeptala se mě na radu.

Prostě, když jsem dorazila domů, namířila jsem si to rovnou ke gauči a usnula jsem v šatech. Proto jsem si až

ráno uvědomila, že v mém bytě někdo byl a opatrně tam bůhvíco hledal. Vstala jsem v osm, šla jsem běhat, přišla jsem domů, osprchovala se a oblékla se. Sedla jsem si k psacímu stolu a začala odmykat horní zásuvku. Je to běžný stolek se zámkem na horní zásuvce, který ovládá všechny zásuvky vpravo. Někdo očividně vrazil do zámku čepel nože a vypáčil jej. Když jsem si uvědomila, že tu někdo byl, bylo to, jako když mi někdo přiloží na zátylek pytlík s ledem.

Odstrčila jsem židli a vstala jsem. Zprudka jsem se otočila, abych viděla celý pokoj. Zkontrolovala jsem přední dveře, ale nic nesvědčilo o tom, že by si někdo hrál se zámkem nebo se západkou. Někdo si ovšem mohl udělat duplikát klíče a musela bych vyměnit zámek. Nikdy jsem si nedělala starosti s bezpečností a nevyvádím žádná kouzla,

abych si zjistila, že je mé království nedotčené, nesypu na podlahu u dveří pudr, nenatahuji vlas přes škvíru v okně.

Protivilo se mi, že se budu muset vypořádat s tímto vloupáním a vdát se pocitu bezpečí, který jsem vždycky brala jako samozřejmost. Zkontrolovala jsem okno.

Pohybovala jsem se opatrně po obvodu místnosti. Nic. Šla jsem do koupelny a prozkoumala jsem okno tam. Někdo použil diamant, aby udělal malý čtvercový otvor hned nad zámkem. Aby praskající sklo nenadělalo hluk, použili zřejmě izolační pásku. Viděla jsem zbytky lepu tam, kde sloupli proužky pásky. Hliníkové stínítko bylo v jednom rohu zkřivené. Zřejmě je vyloupli a pak zasadili zpátky.

Bylo to uděláno chytře a maskováno tak, že jsem na to nemusela přijít kolik týdnů. Otvor byl dost velký na to, aby někdo mohl okno otevřít a zvednout a dostat se dovnitř i ven. Na okně je záclona, a když jsou půlky okna na místě, dírku ve skle nebylo ani vidět.

Vrátila jsem se do druhé místnosti a důkladně jsem ji prohledala. Zdálo se, že nechybí nic. Viděla jsem, že někdo pokradmu strkal prsty mezi mé složené prádlo v prádelníku, obratně prohlédl mé záznamy a zanechal všechno vcelku tak, jak to bylo, ale tu a tam bylo něco trochu v nepořádku.

Ošklivilo se mi to. Ošklivila se mi vychytralost a opatrnost, s níž to bylo uděláno, uspokojení, které musel někdo cítit, protože mu to vyšlo. A proč to dělal? Ani za nic jsem nemohla přijít na něco, co by zmizelo. Nevlastnila jsem nic

cenného a záznamy za moc nestály. Většina těch, které jsem měla doma, byly stejně uzavřené a poznámky o Elaine Boldtové jsem měla v kanceláři. Co jiného kdo mohl chtít?

Starost mi dělalo podezření, že to mohla být ruka Pat Usherové. Zdála se jaksi mnohem nebezpečnější, jestli je kromě surovosti schopná také lsti a plížení.

Zavolala jsem zámečnici a dohodla se s ní, že během dne přijde vyměnit všechny zámky. Okenní sklo jsem mohla vyměnit sama. Rychle jsem si je změřila a vyrazila na ulici.

Do auta se mi naštěstí nikdo nevloupal, ale nelíbilo se mi pomyšlení, že by někdo mohl zkusit i to. Vytáhla jsem svou dvaatřicítku, z přihrádky na rukavice a zastrčila si ji vzadu za opasek džín. Budu ji muset zamknout v kartotéční skříni v kanceláři a zatím ji tam nechat. Byla jsem si poměrně jistá, že má kancelář je bezpečná. Jsem v prvním patře, s balkónem všem na očích, a tak jsem si nemyslela, že by někdo zkoušel vloupat se tudy. Budova se na noc zamyká a dveře z chodby jsou z pořádného dubového dřeva, tlusté pět centimetrů, a s dvojitým zámkem a zástrčkou; vloupat by se tam dalo, jen kdyby někdo vyřízl celý zámek elektrickou pilou. Přesto jsem cítila obavy, když jsem zaparkovala za kanceláří, a brala jsem zadní schody po dvou. Neulevilo se mi, dokud jsem neodemkla dveře kanceláře a neviděla na vlastní oči, že tam nikdo nebyl.

Schovala jsem zbraň a vytáhla záznamy o Elaine Boldtové. Naklepala jsem další poznámky a doplnila je o

poslední informace. Uvnitř jsem pořád pěnila nad tím, že někdo byl v mém bytě. Měla jsem zavolat na policii a ohlásit to, ale nechtěla jsem se s tím zdržovat. Snažila jsem se soustředit na to, co dělám. Na spoustu otázek jsem neměla odpověď a nevěděla jsem ani pořádně, na kterých teď záleží.

Proč například Pat Usherová tak rychle sbalila krám v Boca po mé první cestě na Floridu? Mohla jsem jen hádat, že musela změnit plány, když se dozvěděla, že hledám Elaine.

Předpokládala jsem samozřejmě, že si to namířila do Santa Teresy a že to byla ona, kdo se vloupal do Tilliina bytu a ukradl tu hromádku účtů. Ale nač? Účty chodily dál, a kdyby se z nich daly vyčíst nějaké užitečné informace, stačilo počkat na další várku.

Pak jsem tu měla Mikovo vyprávění o tom, co viděl ten večer, když mu zabili tetu. Zatím jsem nevěděla přesně, jak to sem zapadá, pokud vůbec. Zůstávala skutečnost, že podle jeho odhadu se doba smrti Marty Griceové asi o třicet minut rozcházela s časem, kdy s ní prý mluvil její manžel a švagrová. Byli Leonard a Lily domluvení?

Ještě tu byla ta maličkost, že May Snyderová odvedle prý ten večer slyšela od Griceových tlučení. Orris přísahal, že je hluchá a že si to všechno plete s něčím jiným, ale já neměla chuť ji takhle odepsat.

Když zazvonil telefon, vyskočila jsem a automaticky chňapla sluchátko. Byl to Jonáš. Ani se nenamáhal

představit. Řekl jen: „Mám odpověď z motorových vozidel v Tallahassee. Chcete se podívat?“

„Jsem tam hned,“ řekla jsem, zavěsila a už jsem šla.

Když jsem přišla na policejní stanici, Jonáš už na mě čekal v malé přijímací prostoře a odvedl mě přes zamčené dveře do chodby k nezvěstným.

„Jak to, že jste tu informaci dostal tak rychle?“ zeptala jsem se. Podržel mi otevřená dvířka a já prošla za ohrádku, kde měl stůl.

Slabě se usmál. „Proto jsou na tuhle práci poldové o tolik lepší než soukromá očka,“ řekl. „Máme přístup k informacím, ke kterým se vy jakživi nedostanete.“

„Poslyšte, tu původní žádost jsem dávala já! Jsou to veřejné záznamy. Nemůžu to dostat tak rychle jako vy, ale byla jsem na správné stopě a vy to víte.“

„Tak se nerozčilujte,“ řekl. „Jen jsem si z vás utahoval.“

„Moc roztomilé! Dejte mi to,“ řekla jsem a natáhla jsem ruku. Podal mi počítačový tisk, magnetický obrázek řidičského průkazu vystaveného v lednu pro Elaine Boldtovou s adresou floridského bytu. Civěla jsem na fotografii ženy, která civěla na mě, a uniklo mi rychlé bezděčné: „Á!“ Tu tvář jsem znala. Byla to Pat Usherová: stejné zelené oči, stejné žlutohnědé vlasy. Bylo tam pár markantních rozdílů. Viděla jsem ji po autonehodě, kdy

měla obličej ještě trochu pohmožděný a nateklý. Podoba byla ovšem dost jasná. Zatraceně.

„Mám ji,“ řekla jsem. „Hurá, mám ji!“

„Koho?“

„Vlastně ještě nevím. Říká si Pat Usherová, ale to si asi vymyslela. Vsadím se s vámi o stovku, že je Elaine Boldtová mrtvá. Pat to musela vědět, jinak by neměla tu drzost požádat jejím jménem o řidičský průkaz. Bydlela v Elainině bytě od té doby, co Elaine zmizela. Používala její kreditní karty a asi se dostala i k jejím bankovním účtům.

Sakra. Pojďme si ji nechat prověřit přes NSKI. Můžeme?“

Národní středisko kriminálních informací by také mohlo oznámit totožnost Pat Usherové za pár vteřin.

„Počítač má poruchu. Zrovna jsem to zkoušel. Divím se, že jste mi o tom neřekla dřív.“

„Jonáši, vždyť jsem neměla ty správné údaje. Měla jsem jméno, ale žádná čísla k určení totožnosti. Teď mám datum narození. Můžu dostat kopii?“

„Je vaše,“ řekl mírně. „Já už jednu do kartotéky mám.

Proč myslíte, že je to datum narození pravé?“

„Jen doufám. I když si dala falešné jméno, mělo by smysl použít vlastní datum narození. Možná že si bude muset vymýšlet spoustu jiných věcí, tak proč falšovat tohle?

Je chytrá. Nebude dělat víc, než musí.“

Zkoumala jsem tisk. Obrátila jsem ho ke světlu.

„Podívejte. Označili kolonku, kde se píše ‚korektivní

čočky‘. Skvělé. Když řídí, musí nosit brýle. To je výborné, ne? Podívejte, co máme informací. Výška, váha. Ta ale vypadá utahaně na té fotce. A jak je tlustá. Koukněte na ty pytlíky pod očima! Měl jste ji slyšet, když jsem s ní mluvila tam dole. Tak samolibá…“

Sedl si na kraj stolu a usmíval se na mě. Mé vzrušení ho zjevně bavilo. „Jsem rád, že jsem vám mohl být užitečný,“

řekl. „Jedu na pár dní z města, tak je klika, že to přišlo právě teď.“

Poprvé jsem se na něho doopravdy podívala. Úsměv měl trochu utkvělý a v postoji bylo něco chtěného. „Berete si pár dní volna?“ zeptala jsem se.

„No, tak něco. Camilla má starosti s jednou holkou, tak jsem si řekl, že to radši pojedu srovnat. Není to nic extra důležitého, ale víte, jak to je.“

Podívala jsem se na něho a sumírovala jsem, co řekl a co neřekl. Camilla zavolala, luskla prsty a on letí jako střela.

Děti, ha ha. „Co se děje?“ zeptala jsem se.

Nedbale mávl rukou a povídal dlouhou historii o počůrávání a nočních můrách a návštěvách u dětského psychiatra, který doporučil schůzku s celou rodinou. Říkala jsem hm, hm, a ani jsem nezaznamenala, která dcera to je.

Zapomněla jsem jejich jména. Jo, Courtney a něco.

„V sobotu se vrátím a brnknu vám. Třeba si zas budeme moct jet zastřílet,“ řekl a znovu se usmál.

„Výborně. To by bylo fajn,“ usmála jsem se na oplátku.

Tak tak jsem mu nenavrhla, aby přinesl místo terče Camillinu fotku, ale zůstala jsem zticha. Na chvilinku mě to zamrzelo, což mě překvapilo. Vždyť jsem s ním ani nebyla v posteli… ani jsem na to nepomyslela. (No, skoro ne.) Ale zapomněla jsem, jak je to s ženatými; jak ženatí jsou, i když

je jejich bývalá někde jinde… zejména když je jejich bývalá někde jinde. Myslím, že ještě ani nepodala žádost o rozvod.

Tím to bude mnohem jednodušší. Stejně už mu docházejí mražené večeře a ona si už asi spočítala, jak málo možností je v Zemi svobodných.

Cítila jsem, jak se najednou také chovám chtěně. „Tak jo. Půjdu. Děkuju mockrát. Moc jste mi pomohl.“

„Kdykoli k službám,“ řekl. „Kdybyste něco potřebovala, bude za mě sloužit Spillman. Vysvětlím mu to, aby věděl, co a jak, ale dejte na sebe pozor.“ Namířil na mě prst jako pistoli.

„Nedělejte si hlavu. Neriskuju, když nemusím. Doufám, že vám to tam na severu dobře dopadne. Popovídáme si, až

se vrátíte.“

„Rozhodně. Hodně štěstí.“

„Taky tak. Pozdravujte děti.“

To byla blbost. Nikdy jsem je neviděla a stejně si nevzpomenu, jak se jmenovala ta druhá. Sára?

Protlačila jsem se vrátky.

„Hej, Kinsey!“

Ohlédla jsem se.

„Kde máte ten klobouk? Líbil se mi. Měla byste ho nosit pořád.“

Usmála jsem se, zamávala a šla pryč. Nepotřebovala jsem radit, jak se mám oblékat.

2 2

Bylo uprostřed dopoledne a najednou jsem měla hlad jako vlk. Nechala jsem auto zaparkované před policejní stanicí a pěšky jsem došla k jídelničce jménem Vejce a já.

Objednala jsem si svou normální snídani složenou ze slaniny, míchaných vajec, rosolu, toastu a pomerančové šťávy, a k tomu všemu kávu. Je to jediné jídlo, které mi soustavně chutná, protože obsahuje všechny složky, po kterých prahnu: kofein, sůl, cukr, cholesterol a tuk. Jak odolat? V Kalifornii, zemi zdravotních šílenců, se takové jídlo považuje za pokus o sebevraždu.

Při jídle jsem si četla noviny a zjišťovala, co se u nás děje. Právě jsem byla u druhého toastu žitného chleba, když, vešla Pam Sharkeyová s Darylem Hobbsem, manažerem od Lambetha a Creeka. Zahlédla mě a já jsem zamávala. Ne vší silou, jen tak zběžně, aby věděla, že jsem dobrák a že se na

ni nebudu vytahovat, když jsem to nad ní posledně vyhrála.

Její výraz znejistěl, podívala se jinam a minula můj stůl beze slova. Ignorovala mě tak okatě, že i Daryl vypadal rozpačitě.

Byla jsem zmatena, ale neranilo mě to. V duchu jsem shovívavě pokrčila rameny. Třeba se z leteckého inženýra vyklubal poděs.

Když jsem dojedla, zaplatila jsem útratu, vyzvedla vůz a zajela do kanceláře, abych založila údaje získané od Jonáše.

Právě jsem odemykala, když z Kalifornské pojišťovny vyšla na chodbu Vera.

„Můžu s tebou mluvit?“ řekla.

„Jistě, pojď dál,“ otevřela jsem dveře do kanceláře a ona vešla za mnou. „Jak se máš?“ řekla jsem v domnění, že jde o společenskou návštěvu. Zastrčila si pramen kaštanových vlasů za ucho a dívala se na mě přes veliké bleděmodře zbarvené čočky, za nimiž se zdály její oči široké a vážné.

„Poslyš. Moudrému napověz,“ řekla rozpačitě. „Kvůli té věci s Leonardem Gricem vypuklo peklo.“

Zamrkala jsem na ni. „Jak to?“

„Pam Sharkeyová mu musela volat po tom, co jsi s ní mluvila. Nevím, co mu řekla, ale vykopal válečnou sekyru.

Najal si právníka a ten poslal KP dopis, kde nám vyhrožuje, že nás zažaluje a nenechá na nás ani chlup. Je řeč o miliónech.“

„Za co?“

„Prý pomluva, poškození pověsti, porušení smlouvy, obtěžování. Andy je celý fialový. Prý neměl tušení, že jsi do toho zapletená. Říká, že tě Kalifornská pojišťovna ani nikdo jiný nepověřil, aby ses tam šla vyptávat… kecy, kecy, kecy.

Znáš Andyho, co dělá, když se rozčilí. Chce s tebou mluvit, hned jak přijdeš.“

„O co jde? Leonard Grice přece ani neuplatnil nárok!“

„To si jen myslíš. Hned v pondělí ráno přinesl formulář a chce okamžitě peníze. A navíc nás zažaloval. Andy nahoře zpracovává papíry, až se z něho kouří, a vzteká se. Řekl Macovi, že po tom, jak jsi nás ohrozila, bychom podle něho měli s tebou zrušit dohodu. Všichni si myslíme, že je úplně podělanej, ale myslela jsem, že bys měla vědět, co se děje.“

„Kolik dělá celkový nárok?“

„Pětadvacet táců za škody způsobené požárem. Tolik má hodnotu pojistka a ztráty má vypočítané na halíř. O životní pojistku nejde. Za její život už myslím nějakou mrňavou pojistku dostal, dva a půl tisíce, a podle našich záznamů

jsme mu ji vyplatili před několika měsíci. Kinsey, ten loví vysokou a jede po tobě. Andy hledá, na koho by to hodil, aby to Mac nehodil na něho.“

„Sakra,“ řekla jsem. Nic jiného mě nenapadlo. To poslední, co jsem teď potřebovala, bylo nechat se seřvat od Andyho Motycky, vedoucího oddělení pojistných škod u KP. Andymu je přes čtyřicet, je konzervativní a

nevyrovnaný, jeho hlavní posedlost je kousat si nehty a to, že není jednička.

„Mám mu říct, že tu nejsi?“ zeptala se.

„Buď tak hodná, prosím tě. Jenom si zkontroluju vzkazy a zmizím,“ řekla jsem. Odemkla jsem kartotéku a vytáhla desky s Elaine Boldtovou. Ohlédla jsem se po Veře. „Něco ti povím, Vero. Tohle není samo sebou. Leonard Grice měl na uplatnění nároku půl roku a nehnul prstem. Teď najednou tlačí na pojišťovnu, aby mu zaplatila. Chtěla bych vědět, co ho popohnalo.“

„Hele, musím vypadnout, než mě přijde hledat,“ řekla Vera. „Prostě dnes nechoď Andymu na oči, nebo tě to bude mrzet.“

Poděkovala jsem jí za výstrahu a slíbila, že se jí ozvu.

Vycouvala zpátky na chodbu a zavřela za sebou. Cítila jsem, jak mi dodatečně rudnou tváře a buší srdce. V první třídě mě poslali do ředitelny, protože jsem ve třídě posílala psaníčka, a já jsem se z té hrůzy nikdy nevzpamatovala. Byla jsem vinná ve všech bodech obžaloby, ale předtím jsem nikdy neměla nepříjemnosti. A já, bázlivé mrně s hubenýma nohama, dostala takový strach, že jsem ze školy utekla a v slzách přišla domů. Teta se mnou pochodovala rovnou zpátky a všem vycinkala, zatímco já seděla na dřevěné židličce na chodbě a modlila se, abych umřela. Je to těžké vydávat se za dospělou, když je ve mně pořád kousek

šestiletého děcka úplně vydaného na milost a nemilost autoritám.

Na magnetofonu jsem neviděla žádné vzkazy. Zase jsem zamkla a šla předem, abych nemusela jít kolem zasklených dvojitých dveří Kalifornské pojišťovny. Vrátila jsem se do auta a jela k Elaininu bývalému domu. Chtěla jsem si popovídat s Tillií a povědět jí, co se děje. Když jsem zahýbala doprava na Via Madrina, mrkla jsem do zrcátka a uvědomila si, že se mi hned za výfukem řítí někdo na motorce. Trochu jsem uhnula, aby mě mohl předjet, a podívala jsem se znova. Zuřivě na mě troubil. Co jsem udělala? Přejela jsem mu psa? Zajela jsem k chodníku a on zabrzdil hned za mnou. Vypnul motor a skopl stojan. Měl leskle černou kombinézu, černé rukavice a boty a černou helmu s kouřovým plexisklem. Vystoupila jsem z auta a šla k němu. Dívala jsem se, jak cestou stahuje přilbu. Ale vždyť je to Mike. Mohla jsem to tušit. Růžový ježek mu bledl.

Říkala jsem si, jestli si ho barví barvou na vlasy, na jídlo nebo vařenou řepou. Byl namíchnutý.

„No víte, já na vás troubím už kolik bloků. Proč jste mi nezavolala? Nechal jsem vám v pondělí vzkaz,“ řekl.

„Promiň. Nepoznala jsem tě na té motorce. Myslela jsem, že jsi říkal, že zavoláš sám.“

„Zkoušel jsem to, ale pokaždé se mi ozval automat, tak jsem to vzdal. Kde jste byla?“

„Byla jsem pryč. Vrátila jsem se až včera večer. Proč?

Co se děje?“

Stáhl i motoristické rukavice, nacpal je do přilby a tu si strčil pod paži. „Myslím, že strejda Leonard má přítelkyni.

Myslel jsem, že by vás to mohlo zajímat.“

„Opravdu? Jak jsi na to přišel?“

„Stěhoval jsem ty… eh… věci z kůlny u jeho baráku a viděl jsem ho vcházet do vedlejšího domu.“

„Do toho velkého?“

„No, co jsou ty byty.“

„Kdy to bylo?“

„V neděli večer. Proto jsem vám volal v pondělí ráno tak brzo. Nejdřív jsem si nebyl jistý, že je to on. Myslel jsem, že je to jeho auťák, co tam zastavuje, ale bylo skoro tma a moc jsem neviděl. Myslel jsem, že si jde pro něco do domu, a cpal jsem ty sračičky do tašky jako divej. Páni, jak bych mu vysvětlil, co tam dělám? Nakonec jsem tak zpanikařil, že jsem vlít do kůlny, zavřel za sebou dveře a koukal jsem škvírou. A on šel nakonec tam vedle.“

„Ale proč myslíš, že má přítelkyni?“

„Protože jsem ho s ní viděl. Neměl jsem co dělat, tak jsem přešel ulici, schoval jsem se za strom a počkal, až

vyjde. Byl vevnitř jen pět deset minut a pak v prvním patře vlevo zhaslo světlo. Za chviličku vyšli, nacpali nějaké věci do kufru a vlezli do auta.“

„Viděl jsi ji dobře?“

„Moc ne. Z místa, kde jsem byl, na ně nebylo dobře vidět a šli dost rychle. A sotva byli v autě, začali po sobě lézt. Div na ni neskočil hned tam na předním sedadle. Bylo to divný. Víte, člověk obyčejně nevidí lidi v tom věku tak vyvádět, chápete? A já na něho nikdy takhle nemyslel.

Myslel jsem, že je to vyschlej starej páprda, kterýmu se už

ani nepostaví. Nemyslel jsem, že na to vůbec má.“

„Miku, vždyť je mu nějakých dvaapadesát. Měj rozum!

Jak vypadala ona? Už jsi ji někdy viděl?“

Mike zvedl ruku k bradě. „Sahala mu asi semhle. Toho jsem si všimnul. Přes vlasy měla šátek, jak se tomu říká na babku. Myslím, že jsem ji nikdy neviděl. Teda, nepřipadalo mi: hele, tenhle ksicht odněkud znám. Prostě nějaká ženská.“

„Víš co, udělej pro mě něco. Sežeň si tužku a papír a sepiš to všechno, dokud to máš v hlavě čerstvé. Poznamenej datum a hodinu a všechno ostatní, co si vzpomeneš.

Nemusíš říkat, co jsi tady dělal. Vždycky můžeš tvrdit, že jsi přišel zkontrolovat dům nebo něco. Budeš tak hodný?“

„Ale jistě. Co uděláte?“

„To jsem si ještě nerozmyslela.“

Nastoupila jsem do auta a za pět minut mě bzučák pouštěl k Tilliinu bytu.

Čekala na mě u dveří. Šla jsem za ní do pokoje. Měla na špičce nosu brýle a zírala na mě přes obroučky. Posadila se do houpacího křesla a vzala do ruky nějaké vyšívání.

Vypadalo to jako kus čalounického plátna s předtištěným horským a lesním výjevem. Pásli se tam jeleni a po skalách tekl potok. Měla chumáčky vaty a cpala je zezadu pod látku háčkem. Jeleni se nadouvali do trojrozměrnosti a kolem dokola byli obšití, takže to působilo jako prošívaná deka.

„Co to je?“ zeptala jsem se, když jsem si sedala. „Vy to vycpáváte?“

Pousmála se. Konečně dala své trvalé volnost a hlavu měla jako hnízdo krepovatých kudrlinek meruňkové barvy.

„Přesně tak. Říká se tomu trapunto. Až to dodělám, dám to podložit a zarámovat. Dělám to na podzimní církevní bazar.

Vatu si schovávám z lahviček od léků. Až si teda příště otevřete nějaké prášky, schovejte mi obal. Posaďte se. Už

jsem vás kolik dní neviděla. Co jste vyváděla?“

Shrnula jsem, co se dělo od pátku, kdy jsem ji viděla naposled. Pověděla jsem jí, jak jsem našla kocoura, ale vypustila jsem drogy, které Mike přechovával vedle v kůlně.

Pověděla jsem jí o Aubreym Danzigerovi a svém pozdějším střetnutí s Beverly, o cestě na Floridu, hrozbě žalobou a Mikeovu historku o Leonardovi Griceovi a jeho přítelkyni v patře. Nato si sundala brýle a přiklepla nožičky k rámu.

„Tomu nevěřím,“ řekla suše. „Mike musel být nadopovaný.“

„To samozřejmě byl, Tillie, ale po trošce marihuany nebude mít halucinace.“

„Tak si vymýšlí.“

„Říkám vám jen, co mi řekl on.“

„Prosím vás, kdo by to mohl být? Byla bych ochotná se zaručit, že Leonard nic neměl s žádnou mou nájemnicí. A podle jeho popisu by to byl Elainin byt, a to je prostě nemožné.“

„Ale Tillie, nebuďte naivní. To se přece dokonale hodí.

Proč by tam nemohl mít ženskou?“

„Protože v domě podle toho popisu tak nikdo nevypadá.“

„Co ta ze šestky, co jste myslela, že by mohla být časně vzhůru, když u vás bylo to vloupání?“

„Té je pětasedmdesát.“

„Máte ale spoustu jiných nájemnic.“

„Samé mladé vdané. Kinsey, mám tady víc svobodných mužských, kteří by po Leonardovi jeli, než svobodných ženských.“

„Tomu ráda věřím. A co Elaine? Proč by to nemohla být ona?“

Tillie zatvrzele vrtěla hlavou.

„A co vy?“

Tillie se zasmála a poklepala si na prsa. „To mi lichotí.

Ráda bych věřila, že jsem ještě schopná muckat se na ulici, ale když on není můj typ. Kromě toho mě Mike zná. Poznal by mě i potmě.“

To jsem uznala. Opravdu jsem si neuměla představit Tillii, jak se líbá s Leonardem Gricem. Prostě to k sobě nešlo.

„No a co přece Elaine?“ naléhala jsem. „Co když něco s Leonardem měla a rozhodli se odstranit jeho manželku? Ona to udělá, zatímco on je ten večer u sestry. Ona za pár dní vyrazí na Floridu a půl roku se schovává a čeká, až on si uspořádá záležitosti, aby spolu mohli utéct do země snů.

Když zjistí, že jsem na něco přišla, zrychlí tempo, aby mohli zmizet z města.“

Tillie na mě dlouho zírala. „A kdo je potom Pat Usherová?“

Pokrčila jsem rameny. „Třeba si ji najali a ona je kryje.“

„Ale kdo se potom vloupal sem ke mně a proč? Já myslela, že jste přesvědčená, že to byla Pat Usherová.“

Začínalo mě to rozčilovat. „Já přece nemám odpověď na všecko, Tillie! Jenom vám říkám, že je možné, aby tu měl schovanou nějakou kočku. Třeba to byla Pat.“

Neřekla ani slovo. Jen si zpátky nasadila brýle a začala vycpávat vatou horu, takže se vydula jako Svatá Helena před výbuchem.

„Půjčila byste mi klíč od toho bytu nahoře?“

„Ovšem,“ řekla. „Půjdu s vámi.“

Odložila vyšívání, šla k příborníku a vytáhla ze zásuvky sadu klíčů. Když už tam byla, podala mi hromádku účtů a já si je nacpala do zadní kapsy džín. Něco mi to matně připomnělo, ale nevybavilo se mi co.

Zamkla svůj byt a zamířily jsme k výtahu.

„Neslyšela jste nad sebou někoho chodit?“

Podívala se na mě. „To ne, ale tenhle dům je bytelně stavěný a nahoře mohl někdo být a já ho nemusela slyšet.

Opravdu věříte, že se tam nahoře někdo schovával?“

„To je přece logické,“ řekla jsem. „Když je Elaine pryč, je to perfektní hnízdečko lásky. Třeba se Pat Usherová nějak dostala dovnitř. Jsem přesvědčená, že je někde tady ve městě. Jestli měla přístup do Elainina bytu na Floridě, tak proč ne sem? Mimochodem, byla jste tu v neděli večer?“

Zavrtěla hlavou. „Byla jsem na církevním večírku a přišla jsem domů až po desáté.“

Dveře výtahu se otevřely v prvním patře a Tillie se vydala po chodbě doleva. Mluvila se mnou přes rameno.

Došla k Elaininým dveřím a odemkla.

„Nemůžu věřit, že tu někdo byl,“ řekla, když jsme vcházely.

Samozřejmě se mýlila. V předsíni se válel Wim Hoover, nájemník z desítky, se střelnou ranou těsně za pravým uchem. Vzduch páchl ustydlým cigaretovým kouřem a hnilobným puchem, který stoupal z jeho kvasícího těla. Byl mrtvý nejméně tři dny. Tillie zbledla a šla ze svého bytu zavolat policii.

2 3

Zatímco Tillie volala poldy, podle svého zvyku jsem to tam rychle proběhla. Varovala jsem ji, aby mě nejmenovala, protože jsem tam nechtěla zůstat a účastnit se proslulého kvízu poručíka Dolana. Stačily mi potíže s Kalifornskou pojišťovnou a Dolan navrch by byl na mě trochu moc.

Páchlo to tam tak strašně, že Tillie podle mě nebude mít potíže s vysvětlováním, co ji tam nahoru přivedlo.

Nemusela jsem být Sherlock Holmes na to, abych si domyslela, že tam bydlela Pat Usherová. Nijak se nepokusila svou přítomnost utajit. Mušelínový háv, který jsem na ní viděla v Boca Ratonu, byl bezstarostně pohozen na Elainině rozestlané posteli. Zřejmě si posloužila vším, co se jí hodilo, jídlem, oblečením, kosmetikou. Všude byly špinavé talíře, popelníky přetékaly, z hnědého papírového pytlíku s tím úhledně založeným okrajem se sypaly odpadky. Ohledači místa činu si užijí, ale mě zajímala pracovna. Všechny zásuvky psacího stolu byly pozotvírané, obsah zuřivě rozházený, desky se záznamy přetržené vejpůl.

Vypadalo to na Patinu normální zuřivost a netrpělivost.

Zajímalo mě, co hledala, a jestli to našla. Na nic jsem nesahala. Tillie odešla asi před pěti minutami a připadalo mi, že bych měla raději zmizet. Nechtěla jsem být nikde v okolí, až přijedou černobílé houkačky.

Postála jsem v předsíni a podívala se na Wima. Ležel obličejem dolů, jednu ruku pod tváří, jako by si chtěl zdřímnout. Tělo bylo napuchlé, kůže tmavla, otvor po kulce byl čistý jako dírka na šňůrku od bot. Asi to byla dvaadvacítka, normálně to není smrtící zbraň, ale stačí, aby se kulka párkrát odrazila uvnitř lidské lebky, a než řekneš švec, z mozku jsou míchaná vajíčka. Chudák Wim. Proč ho vlastně zabila? Vůbec jsem nepochybovala, že to byla Pat.

Zabila i Marty Griceovou? Pitva žádné střelné rány neukázala, jen opakované údery neurčeného tupého předmětu. Jaká to byla zbraň a kde je?

Sjela jsem výtahem a odešla z budovy. S Tillií jsem už

nemluvila. Odemkla jsem auto a nasedla. Přitom jsem si uvědomila, jak mi v kapse džín šustí papír. Vytáhla jsem hromádku účtů, kterou mi dala Tillie, a mimoděk ze mě vyjelo: „Ááá.“ Právě mi došlo, co mohla Pat Usherová nahoře hledat. Elainin pas. Našla jsem ho, když jsem podruhé prohledávala byt, a strčila jsem si ho do zadní kapsy. Nevzpomínala jsem si, že bych ho brala do kanceláře, takže musí být někde u mě v bytě. Vloupala se tam Pat kvůli němu? Jestli ho našla, asi už sedí v letadle a míří někam do světa. Ale Leonard ještě nedostal pojistné, takže jsou třeba ještě někde v městě.

Nastartovala jsem a rozjela se, odhodlána vyklidit prostor, než se ukážou policajti. Usilovně jsem přemýšlela.

Pat a Leonard museli nejdřív odstranit Marty, pak se zbavit

Elaine Boldtové, třeba protože uhodla, co se děje. V každém případě se tím otevřela nová možnost. Získali přístup k jejímu majetku a ke všem jejím bankovním účtům a využívali její úvěr, zatímco Leonard čekal příslušného půl roku na vyřízení pozůstalosti po Marty. Moc peněz asi nedostal, ale když se to přidalo k Elaininým, zisk rostl.

Jakmile získal Leonard vlastnické právo na majetek na Via Madrina, mohl jej prodat za sto patnáct tisíc. Parcela asi byla bez domu ještě cennější. Mezitím stačilo hrát roli zdrceného manžela a předstírat nezájem o výtěžek. Nejen že sklízel sympatie, ale odvrátil pozornost od svého pravého motivu, který byl od samého počátku finanční. Mohlo se jim to vydařit bez zádrhele, nebýt Beverly Danzigerové, která potřebovala běžný podpis na nedůležitý dokument. Patino tvrzení, že je Elaine u přátel v Sarasotě, by prostě při bližším zkoumání neobstálo, protože se ve skutečnosti nedalo zjistit, kde se Elaine nalézá. Ale jak to všechno dokážu?

Spekulovala jsem jako divá, asi jsem sem tam hádala špatně, ale i kdybych to měla rovnou pod nosem, musela bych mít pro policii nějaké konkrétní důkazy.

Leonard mi zatím úspěšně zkřížil cestu a zabrzdil mě, aspoň ve vztahu k pojišťovací společnosti. Neodvážila bych se jít zase za ním a vyptávat se ho, a věděla jsem, že bych radši měla být opatrná na jakékoli vyptávání. Každý směr, kterým se vydám, se bude z jeho strany vykládat jako pomluva, obtěžování nebo ostouzení. Do čeho jsem se to

dostala? Leonard Grice a Pat Usherová musí mé pátrání zarazit, nebo se jim celá operace sesype na hlavu.

Zastavila jsem se ve sklenářství pro tabulku skla a vrátila se domů. Musela jsem najít Elainin pas. Prohlédla jsem pytlíky na odpadky, vlezla jsem za polštáře na gauči, pod nábytek a do všech ostatních míst, kam schovávám věci.

Nepamatovala jsem si, že bych ho byla zakládala, a nenapadlo mě ho schovat. Věděla jsem, že jsem jej nevyhodila, čili tam někde musí být. Stála jsem, otáčela se o tři sta šedesát stupňů a obhlížela každý kout, psací stůl, knihovnu, kávový stolek, pracovní stůl, který odděluje kuchyňský prostor.

Vyšla jsem k autu a podívala se do přihrádky na rukavice, do kapsy na mapy, za sedadlo, za sluneční clonu, do aktovky, do kapsy saka, houby. Vrátila jsem se do bytu a začala znovu. Kam jsem tu zatracenou věc dala? Přece by mohl být v kanceláři. Rozhodla jsem se, že to zkusím, až KP

zavře a Andy Motycka odejde domů. Panebože, co ten vlastně ví? Začínala jsem rozmotávat uzly a jen jsem doufala, že budu hotová, než znervózní a vyplatí pojistné.

Podívala jsem se na hodinky. Bylo po jedné a ve čtyři měla přijít zámečnice. Sedla jsem si k psacímu stolu a vytáhla své záznamy o Elaine Boldtové. Třeba jsem tam něco přehlédla. Napíchla jsem návnadu a začala jsem nazdařbůh házet udici. Měla jsem pocit, že jsem své poznámky prošla už stokrát, a nemohla jsem věřit, že by se

vynořilo něco nového. Vrátila jsem se a přečetla všechny zprávy, které jsem měla. Napíchala jsem všechny kartičky na nástěnku, nejdřív po sobě, pak náhodně, čistě abych viděla, jestli se neobjeví nějaké rozpory. Znovu jsem přečetla všechen materiál, který Jonáš ofotografoval z policejní kartotéky, a studovala jsem lesklé fotografie místa zločinu, až jsem znala každou podrobnost nazpaměť. Jak byla Marty zabita? ‚Tupý předmět‘ mohl znamenat prakticky cokoli.

Vrtala mi hlavou spousta věcí, malé otázečky mi bzíkaly vzadu v mozku jako hejno komárů. Dospěla jsem k tomu, že pokud je Elaine mrtvá, byla zabita brzo. Neměla jsem ještě důkaz, ale měla jsem podezření, že se Pat Usherová vydávala za Elaine a celý ten odjezd na Floridu byl jen finta, falešná stopa k vytvoření iluze, že je Elaine živá a zdravá a odjíždí z města, zatímco ve skutečnosti už

byla mrtvá. Ale jestliže byla zabita v Santa Terese, kde je tělo? Zbavit se mrtvoly není žádná legrace. Hodíš ji do moře, ona se nafoukne a připlave zpátky. Hoď ji do křoví a v šest ráno o ni zakopne běžec. Co jiného s ní? Zakopat.

Třeba je tělo schované ve sklepě u Griceových. Vzpomněla jsem si na podlahu dole, popraskaný beton a ušlapaná hlína, a pomyslela jsem si, že by to mohlo vysvětlovat, proč Leonard nikdy nepozval odklízecí četu. Když jsem poprvé prohledávala Griceův dům, byla jsem za to vděčná, ale už

tenkrát se mi to zdálo k nevíře. Třeba Leonard nechtěl, aby demoliční odborníci tam dole tloukli.

Vrtala mi hlavou i Pat Usherová. Jonáš ji nemohl dát prověřit Národním střediskem kriminálních informací, protože počítač nešel. Teď odjel do Idaha, ale třeba by mi tam zavolal Spillman a vidělo by se.

Nemyslela jsem, že by se opravdu jmenovala Pat Usherová, ale třeba by to vyskočilo jako alias, pokud má trestní rejstřík, což bylo zatím nejisté. Vytáhla jsem blok a udělala si poznámku. Třeba bych při uvážlivém stopování nazpět mohla zjistit, kde a jak se zapletla s Leonardem Gricem.

Probírala jsem novou hromádku Elaininých účtů, které mi dala Tillie, a vyházela jsem pár reklamních letáků.

Narazila jsem na pozvánku k místnímu zubaři a odhodila jsem ji. Elaine Boldtová neřídila, a věděla jsem, že ráda používá služby, kam se dá od jejího bytu dojít pěšky.

Vzpomněla jsem si, že v první sadě účtů, kterou jsem viděla, byl účet od téhož zubaře, MUDr Johna Picketta, Inc. Kde jinde jsem se to s ním setkala? Listovala jsem zpátky materiálem z policejní kartotéky a přejížděla jej očima. Aha.

Není divu, že mi to znělo povědomě. Byl to zubař, který dodal rentgenový snímek chrupu, podle kterého určili totožnost Marty Griceové. Ozvalo se zaklepání na dveře a já překvapeně vzhlédla. Už byly čtyři hodiny.

Vykoukla jsem špehýrkou a otevřela. Zámečnice byla mladá, snad dvaadvacetiletá. Zářivě se na mě usmála pěknými bílými zuby.

„Brýden,“ řekla, „já jsem Becky. Jsem tu dobře? Šla jsem předem a ten děda říkal, že jste mě asi pozvala vy.“

„Správně. Pojďte dál.“

Byla vyšší než já a velmi hubená, s dlouhými holými pažemi a v modrých džínách, které jí visely na úzkých bocích. Kolem pasu měla tesařský opasek a kladivo viselo v pouzdře jako pistole. Světlé vlasy měla ostříhané nakrátko a vpředu klukovskou patku. Pihy, modré oči, světlé řasy, nenalíčená, samá ruka samá noha. Byla hezká nenápadným, atletickým způsobem a voněla mýdlem Ivory.

Zamířila jsem ke koupelně. „Okno je tady. Chtěla bych sem instalovat něco pořádného, aby se sem nešlo vloupat.“

Když viděla řez ve skle, zasvítily jí oči. „Jú, to není špatné. Šikovná práce, co? Chcete nové zámky i na ostatní okna, nebo jen tohle?“

„Chci nové zámky na všechno včetně psacího stolu.

Dovedete vyměnit klíč k západce?“

„Ovšem. Dovedu všecko, co chcete. Jestli máte sklo, zasklím vám i to okno. Tohle všechno dělám hrozně ráda.“

Nechala jsem ji instalovat pořádné zámky. Opožděně jsem posbírala několik kusů špinavého oblečení, které se válely po pokoji. Nic člověku tak nezpřítomní vlastní prostředí jako zběžný pohled někoho cizího. Hodila jsem

dvě osušky, tričko a tmavé bavlněné plážové šaty na jiné věci v pračce. Vůbec mám málo místa. Hodila jsem tam odměrku pracího prostředku. Nařídila jsem ciferník na umělé vlákno, jen aby bylo praní krátké a už jsem málem zavírala dvířka, když jsem zahlédla pas Elaine Boldtové vykukující ze zadní kapsy modrých džín. Asi jsem překvapením vyjekla, protože Becky vystrčila hlavu z koupelny. „Volala jste mě?“

„Ne, to nic. Právě jsem našla něco, co jsem hledala.“

„Tak to máte štěstí.“ Vrátila se k práci. Dala jsem pas dozadu do nejspodnější zásuvky a zamkla ji. Díky bohu, že mám ten pas, řekla jsem si. Díky bohu, že se objevil. Bylo to jako talisman, dobré znamení. Potěšeně jsem se rozhodla, že si aspoň mohu přepsat poznámky na stroji, a tak jsem vytáhla svůj malý kufříkový stroj a připravila jej. Slyšela jsem, jak Becky bouchá oknem. Za pár minut zase vykoukla z koupelny.

„Kinsey? Je to celé povorané. Mám vám to spravit?“

„Jistě, proč ne? Jestli se vám to okno podaří dát do pořádku, mám další věci, které můžete spravit.“

„No fajn,“ řekla a zmizela.

Slyšela jsem mohutné praštění, když páčila okenní rám.

Rozčilovalo mě to. Ten elán a nadšení. Měla jsem dojem, že něco prasklo.

„Nevšímejte si toho rámusu, nic se neděje,“ zavolala.

„Jednou jsem viděla tátu, jak to dělá, a je to hračka.“

Za chviličku pracně prošla místností po špičkách, s prstem na ústech. „Promiňte, že vás vytrhuju z práce. Musím si dojít do auta pro šňůru. Jen se nedejte rušit,“ zamumlala.

Mluvila chraptivým šeptem, jako by míň rušila, když ztiší hlas.

Obrátila jsem oči k nebi a psala dál. Za tři minuty byla zpátky za dveřmi a ťukala. Musela jsem vstát a pustit ji.

Zase se krátce omluvila a vrátila se do koupelny, kde se usídlila. Napsala jsem dopis Julii a provedla vyúčtování.

Becky v sousední místnosti buch buch buch kladívkem.

Za pár minut se zase objevila. „Hotovo. Chcete si to vyzkoušet?“

„Moment,“ řekla jsem. Dopsala jsem obálku, vstala a šla do koupelny. Říkala jsem si, jestli to takhle vypadá, když

máte doma malé dítě. Hluk, vyrušování, stálé vymáhání pozornosti. I průměrná matka mě omračuje. To hrdinství!

„Podívejte se!“ řekla radostně. Zvedla okno. Předtím to bylo jako zvedat pětadvacetikilové závaží. Obyčejně uvázlo v půli, pak zaúpělo a nečekaně vystřelilo nahoru, takže nárazem o rám div neprasklo sklo.

Při stahování jsem se musela na okno prakticky rukama pověsit a tahat je dolů po centimetrech. Většinou jsem je prostě nechávala zavřené. Teď vyjelo bez zastávky.

Ustoupila, abych si to mohla vyzkoušet. Sáhla jsem po něm a stáhla je. Zřejmě jsem nebyla připravená na zlepšení,

protože okno spadlo tak rychle, že závaží v okně bouchla o závěsy ve stěně.

Becky se zasmála. „Říkala jsem vám, že funguje.“

Zírala jsem na okenní rám. Současně mi v hlavě vyskočily dvě myšlenky. Dr. Pickett a rentgenogram zubů a tvrzení May Snyderové, že ten večer, co zahynula Marty, slyšela někoho bouchat.

„Musím někam jít,“ řekla jsem. „Už budete hotová?“

Zase se zasmála takovým rozpačitým, falešným smíchem, který vytryskne, když máte pocit, že mluvíte s někým, komu přeskočilo. „Ne, přece jste říkala, že mám udělat ještě jiné věci.“

„Zítra. Nebo možná pozítří,“ řekla jsem. Manévrovala jsem s ní ke dveřím a sahala po kabelce.

Becky se nechala.

„Řekla jsem něco?“ ptala se.

„Zítra si o tom pohovoříme,“ řekla jsem. „Opravdu jste mi moc pomohla.“

Zajela jsem zase k bytu Elaine Boldtové a objela blok.

Hledala jsem ordinaci dr. Picketta na Arbolské. Už jsem ji viděla, byl to takový patrový dřevěný domek, jaké kdysi v okolí převládaly. Většinu předělali na pobočky realitních kanceláří a na obchody se starožitnostmi, které vypadaly jako něčí stísněný přeplácaný pokojík s vývěsním štítem venku.

Dr. Pickett nechal předláždit několik záhonů, aby vytvořil malé parkoviště. Vzadu stálo jen jedno auto: buick z roku 1972 s žertovnou poznávací značkou. Zaparkovala jsem a zamkla vůz. Obešla jsem dům a vystoupila po schodech na verandu. Na dveřích byla cedulka PROSÍM

VSTUPTE, tak jsem vstoupila.

Vevnitř mi to připadalo jako ve škole, kam jsem chodila: nalakované dřevěné podlahy a pach zeleninové polévky.

Slyšela jsem, jak v kuchyni něco haraší. Rádio tam vyhrávalo country. Napříč vstupní halou stál poškrábaný dřevěný psací stůl se zvonečkem a cedulkou PROSÍM

ZVOŇTE, BUDETE OBSLOUžENI. Zacinkala jsem na zvonek.

Vpravo ode mě byla čekárna s dánskými moderními pohovkami z umělé hmoty a nízkými stolky z dřevolaminátu. Časopisy byly vzorně vyrovnané, ale měla jsem podezření, že předplatné vypršelo. Všimla jsem si čísla Life s „hvězdičkou Janiee Ruleovou“ na obálce. Mezi recepcí a ordinací dr. Picketta byla postavená přepážka. Za otevřenými dveřmi jsem viděla staromódní zubařské křeslo s černým umělým sedátkem a bílé porcelánové plivátko.

Podnos s nástroji byl okrouhlý a zřejmě se otáčel na kovovém držáku. Povrch chránil bílý papír podobný prostírání a nástroje byly srovnané jako něco ze zubařského muzea. Rozhodně jsem byla ráda, že zrovna nepotřebuji sundat zubní kámen.

Nalevo u stěny byly otlučené dřevěné kartotéční skříně.

Bez dozoru. Slyšela jsem, jak na mě volá nějaký čertík.

Spořádaně jsem zazvonila podruhé. Country kvílela dál.

Melodii jsem znala a z textu mi normálně pukalo srdce.

Na každé zásuvce byl mosazný rámeček se zastrčenou ručně psanou bílou kartičkou. První bylo A–C. Druhé D–F.

Ty staré kartotéky se nedají zamykat, víte? No, někdy ano, ale tyhle ne. A já budu muset vykládat takové pohádky, říkala jsem si. A přitom jsem třeba na špatné stopě, takže budu jenom mařit něčí čas a taky svůj. Váhala jsem jen proto, že soudy opravdu nemají rády porušování důkazů.

Člověk nemá chodit a krást informace, které chce později předložit jako „doličné předměty obžaloby A a B“. Všechny tyhle věci mají získat poldové, oštítkovat, označit a puntičkářsky zaznamenat, kdo k nim měl přístup a kde byly.

Říká se tomu řetěz důkazů. Já to totiž všechno četla, tak to vím.

Zavolala jsem: „Uuu!“ a čekala, jestli „uuu“ stejně jako „máma“ a „táta“ patří k výrazům, které se vyskytují ve většině jazyků. Jestli do deseti vteřin nikdo nepřijde, budu švindlovat.

2 4

Objevila se paní doktorová. Aspoň jsem si myslela, že to je ona. Byla při těle, s velkým kulatým obličejem, brýlemi bez obrouček a měkkým tupým nosíkem. Měla na sobě šaty z námořnicky modrého nylonového úpletu, potištěné drobnými bílými šípy vyletujícími na všechny strany. Vlasy měla vyčesané na temeno a stažené gumičkou, takže jí kudrlinky padaly jako z malého vodotrysku. Měla na sobě bílou zástěru s náprsenkou a rozpačitě uhlazovala látku na klíně. „Měla jsem dojem, že někoho slyším, ale myslím, že vás neznám,“ řekla. Hlas měla medový a slabě se v něm ozýval jižanský přízvuk.

Ve zlomku vteřiny jsem se musela rozhodnout, jestli řeknu pravdu. Natáhla jsem ruku a řekla jí své jméno. „Jsem soukromý detektiv,“ řekla jsem.

„Ano?“ vypoulila oči. „Propána, co pro vás můžu udělat?“

„To zatím ještě nevím. Jste paní Pickettová?“

„Ano. Doufám, že nevyšetřujete něco kolem Johna.“

Hlas jí melodicky stoupl a klesl. Znělo to dramaticky.

Zavrtěla jsem hlavou. „Zabývám se smrtí jedné ženy, která bydlela tady v sousedství…“

„To určitě myslíte Marty Griceovou.“

„Přesně tak.“

„No, že to byla hrůza? Neumíte si představit, jak mě to sebralo. Taková příjemná paní a takový osud ji potká. Ale tak už to chodí, že?“

„Je to strašné,“ řekla jsem.

„A víte, že toho, co jí to udělal, nikdy nechytli?“

„Byla pacientka pana doktora Picketta, viďte?“

„Samozřejmě. Milejšího člověka jste neviděla. Víte, chodívala sem každou chvíli. Zrovna tady sedávala a povídaly jsme si. Když mě zlobila artróza, pomáhala brát telefony a tak všelico. V životě jsem neviděla Johna tak vyřízeného, jako když tam musel jít identifikovat tělo.

Týden z toho nespal.“

„To on rentgenoval chrup při pitvě?“

„To dělal patolog. John donesl snímky, které dělal u sebe v ordinaci, a oni je na místě porovnali. Samozřejmě nebyly žádné pochybnosti. Říkali nám, že je to jen formalita.

Rentgenoval ji ani ne šest neděl před smrtí. Bylo mi tak líto jejího manžela, že jsem se div nezalkla. Šli jsme na pohřeb a já tam vyváděla jako malá. Brečela jsem jako děcko a John taky. Ale vy určitě chcete mluvit s ním. Má dneska volno, ale měl by přijít brzo. Vyřizuje nějaké pochůzky. Jestli chcete, můžete počkat, nebo přijít později.“

„Asi mi můžete pomoct stejně dobře jako on,“ řekla jsem.

„Pokusím se,“ řekla pochybovačně. „Nejsem žádný znalec, ale co jsem se za něho vdala, pomáhám mu. Často

říká, že bych asi uměla zaplombovat zub stejně dobře jako on, ale teď nemám ráda ten novokain. S jehlami si nechci hrát. Hned mám ruce jako led a naskočí mi husí kůže.“

Přetřela si paže, aby mi předvedla, jak se třese a jak ji to zneklidňuje. „Ale ptejte se, na co chcete. Nechci vás zdržovat.“

„Pokud vím, měl dr. Pickett pacientku jménem Elaine Boldtová,“ řekla jsem. „Mohla byste se mi podívat do kartotéky a povědět mi, kdy tu byla naposled?“

„Zní mi to povědomě, ale hned si ji nevybavím. Nebude pravidelná, to můžu říct, protože kdyby tu byla víckrát, znala bych ji.“ Naklonila se ke mně blíž. „Asi mi nesmíte říct, jak se to týká případu,“ řekla důvěrným tónem.

„To nesmím, ale byly přítelkyně. Paní Boldtová bydlela hned vedle Marty Griceové.“

Paní Pickettová přikývla a zvedla obočí, jako když

rozumí a neřekne ani slovo. Došla ke kartotéce a vytáhla horní zásuvku. Stála jsem hned vedle ní. Bude jí vadit, že se jí dívám přes rameno? Zřejmě nic nenamítala. Zásuvka byla tak nabitá, že do ní stěží mohla strčit prsty. Začala předčítat jména na štítcích.

„Moment. Bassage, Berlin, Bewley, Bevis… A hele, tohle je špatně zařazené.“ Přehodila karty a pokračovala, kde přestala. „Birch, Blackmar, Blount. Mám tu Bolesovou. Je to to jméno, co jste říkala?“

„Ne, Boldtová,“ řekla jsem. „B-o-l-d-t-o-v-á. Vím, že jste jí jednou posílali účet a zrovna jsem viděla pozvánku na kontrolu po půl roce.“

„Myslím, že máte pravdu. Už si vzpomínám. Sama jsem psala ten lístek. Via Madrina, ne?“ Podívala se zpátky do kartotéky, zkontrolovala několikerý desky dopředu a zpátky.

„Vsadím se, že to má z nějakého důvodu na stole,“ řekla.

„Pojďte se se mnou podívat.“

Šla jsem za ní krátkou chodbičkou do malé kanceláře nalevo, která asi bývala dámský toaletní pokojík. Dr. Pickett měl na stole hromadu desek a manželka si založila ruce v bok, jako by něco takového ještě nikdy neviděla.

„No ne, to je ale nepořádek.“ Začala prohledávat nejbližší hromadu.

„Proč by to měl na stole?“ zeptala jsem se.

„Napadá mě jen to, že přišla žádost o kartu,“ řekla.

„Pacienti se někdy stěhují do jiného státu.“

„Mám vám pomoct?“

„To budete hodná, děvenko. Při tomhle tempu to může trvat celý den.“

Vrhla jsem se do práce. Přehrabala jsem nejbližší hromadu a pak jsem zkontrolovala tu její, abych se ujistila, že nic nepřehlédla. Elaine Boldtová nikde.

„Je ještě jedno místo,“ zvedla prst a odvedla mě zpátky ke stolu vpředu, tam otevřela horní zásuvku a sáhla po malé šedé kovové kartotéční skříňce. „To jsou pozvánky na

kontrolu. Jestli ji dostala, bude v téhle krabici. Asi neřekla, kdy tu vlastně byla?“

„Ne. Ale odhadovala bych to na prosinec, když právě dostala pozvánku po půl roce.“

Paní Pickettová mi věnovala pochvalný pohled. „Dobrý nápad. Proto jste asi detektiv vy a ne já. Tak se teda podíváme na prosinec.“ Prošla si jedenáct karet. Pokud má doktor Pickett míň než jednoho pacienta denně, dělal mi starosti jeho příjem.

„Oddechový měsíc,“ prohodila jsem, když jsem ji pozorovala.

„Je napůl v důchodu,“ řekla, zabraná do hledání. „Pořád se stará o staroušky z okolí, ale snaží se praxi omezovat. Má křečové žíly horší než já a doktor nechce, aby celý den stál na nohou. Chodíme co nejvíc na procházky. Udržuje to krevní oběh. Tak tady to je.“ Vytáhla kartu a podala mi ji se směsicí úlevy a vítězoslávy. Možná že mají léta na důchod, ale ordinace je pořád vedená dobře.

Zkoumala jsem kartu. Nebylo na ní nic než jméno a adresa Elaine Boldtové a datum, kdy tu byla. 28. prosince.

Jsem na správné stopě? Probírala jsem to v hlavě.

„Marty Griceová asi přišla první,“ řekla jsem, „a pak doporučila dr. Pickettovi Elaine.“

„To se snadno ověří,“ řekla paní Pickettová. „Vidíte?

Vzadu mám na kartě řádek ‚doporučení‘, á, však tu taky je

jméno paní Griceové. Víte, dělám to pro případ, že lidi nezaplatí účet; můžu je nějak vystopovat.“

„Mohla bych se podívat na Martyinu kartu?“

„Proč ne?“

Šla zpátky ke kartotéce, ze zásuvky označené G–I vytáhla tenké desky a podala mi je. Na štítku nahoře bylo úhledně strojem vypsáno Martino jméno. Otevřela jsem desky. Byly tam tři listy. První byl lékařský dotazník s informacemi o užívaných lécích, známých alergiích a prodělaných chorobách. Marty jej vyplnila a podepsala, čímž si automaticky objednávala „všechny potřebné lékařské služby“. Druhý byl zubní anamnéza, dotazy na kořenové kanálky, krvácivost dásní, občasný zápach z úst a skřípání nebo zatínání zubů. Na třetím listu byly informace o provedených zákrocích s kresbou horních a dolních zubů ve schematickém provedení. Existující plomby byly označeny kuličkovou tužkou. Na horním řádku bylo úhledně naťukáno Martyino jméno. Dole byly krátké rukopisné poznámky dr.

Picketta. Běžná návštěva. Čištění chrupu. Zřejmě žádný zubní kaz. Byl udělán rentgenový snímek a byla pozvána na červen. Dlouho jsem na to zírala a hlavou jsem si nechávala projít celý sled událostí. Všechno se zdálo v pořádku, až na datum: 28. prosince. Zašla jsem k oknu a podržela kartu na světle. Cítila jsem, jak se mi ústa roztahují studeným úsměvem, protože jsem už napřed věděla, že to takhle dopadne. Jenže jsem nevěřila, že doopravdy najdu důkaz. A

tady byl. Někdo úhledně zabílil původní jméno a napsal přes ně Martyino. Přejela jsem prstem po horním řádku a hmatala po jménu vespod, jako by bylo napsané slepeckým písmem.

Pod jménem Marty Griceové bylo slaboučce vidět vtištěné jméno Elaine Boldtové. Poslední kousky skládačky zapadaly na místo. Věděla jsem najisto, že ohořelé pozůstatky, které ten večer odvezli od Griceových, byly její. Zavřela jsem oči.

Bylo to najednou hrozně zvláštní. Deset dní jsem hledala Elaine a netušila jsem, že jsem ji už viděla na fotografii z policejní kartotéky, ohořelou k nepoznání. Marty Griceová byla naživu a já měla podezření, že ona a Pat Usherová jsou jedna a tatáž. Ještě bylo třeba doplnit podrobnosti, ale už

jsem měla velmi jasnou představu, jak byla vražda provedena.

„Není vám dobře?“

„Ne, nic mi není,“ řekla jsem krátce.

„Chtěla jste mluvit s Johnem?“

„Ne teď hned, děkuji, ale časem ano. Moc jste mi pomohla, paní Pickettová. Děkuju.“

„Sice nevím jak, ale rozhodně jsem ráda.“

Podala jsem jí ruku s mlhavým vědomím, že mě na odchodu sleduje zmateným pohledem. Nastoupila jsem do auta a seděla jsem tam a snažila se vymyslet, co dál. Jak se propána postarali, aby odpovídal obsah žaludku? To muselo být chytré. Pitevní zpráva udává krevní skupinu 0, nejběžnější typ, takže to bylo dost snadné. Marty a Elaine

byly skoro stejně velké. Nebylo to jako u zcela neznámé zavražděné. Všichni předpokládali, že je to Marty, a rentgen chrupu použili jen k potvrzení totožnosti. Nebyl důvod k domněnce, že zavražděná je někdo jiný. Leonard a jeho sestra s ní v devět mluvili po telefonu a Lily tvrdila, že Marty zavěsila, aby šla otevřít dveře. Telefon na policii byl ozdůbka, kterou si někdo vymyslel pro efekt. Mike se v čase nemýlil. V půl deváté tam bylo ženské tělo zabalené v koberci. Jenže to nebyla jeho teta. Elaine musela být ubita o něco dříve a musel zůstat nepoškozený dostatečný kus čelisti a chrupu, aby byla možná identifikace. Spousta věcí teď do sebe zapadala. Wim Hoover musel Marty poznat, když

vycházela nebo vcházela do Elainina bytu, a Marty nebo Leonard ho zřejmě dostali dřív, než se on dostal k telefonu.

Nastartovala jsem a vyjela z parkoviště. Zahnula jsem doleva. Zamířila jsem k policejní stanici a zaparkovala v zelené patnáctiminutové zóně přes ulici. Na stanici jsem se zastavila u pultu vlevo. Za ním byly dveře do kanceláře.

Nějaký polda v civilu, kterého jsem v životě neviděla, mě tam zahlédl, když přecházel kolem dveří. Zastavil se.

„Potřebujete něco?“

„Hledám poručíka Dolana.“

„Já se podívám. Teď jsem tam byl a neviděl jsem ho.“

Zmizel. Čekala jsem a podívala jsem se přes rameno do identifikace a záznamů. Byla tam jen černá úřednice a bušila do stroje jako šílená. Pořád jsem si to probírala v hlavě. Teď

bylo jasné, jak všechno do sebe zapadá. Marty Griceová odjela na Floridu a bydlela v Elainině bytě. Nebylo těžké si představit, co udělala. Trochu zhubla. Nechala si ostříhat a přebarvit vlasy. Nikdo ji tam neznal, takže se nemusela schovávat. Asi se nechala vyfešákovat, hned jak na to měla Elaininy prachy. Vzpomněla jsem si na naše setkání: oteklý, pohmožděný obličej, leukoplast na nose. žádná autonehoda.

Plastická operace, nový obličej k nové totožnosti. Sama mi řekla, že má „důchod“ a že už v životě nehodlá dělat. Vedlo se jim s Leonardem bledě a museli se dívat na Elaine Boldtovou, která nevěděla, kam s penězi, a ráda si dopřávala. Marty musela pěnit, když to viděla. Vražda všechno srovnala a krádež jí pak opatřila penzi. Teď stačilo počkat, až bude Leonard volný, a mají o sebe postaráno. Je to Dolanův případ. Jestli se objeví vražedná zbraň, myslím, že bude mít dostatek důkazů, aby mohl zasáhnout. Zatím mu aspoň mohu povědět, co se děje. Nepřipadalo mi chytré nechat si to pro sebe.

Tajný se vrátil. „Už se dneska nevrátí. Mohu vám v něčem pomoct?“

„Už se nevrátí?“ Spolkla jsem svou obvyklou nadávku, ale v duchu jsem si říkala: „Sakra!“

„Hned ráno se ozvu.“

„Jistě. Chcete mu nechat vzkaz?“

Vytáhla jsem navštívenku a dala mu ji. „Řekněte mu, prosím vás, že se zastavím a něco mu povím.“

„Dobře.“

Vrátila jsem se do auta a odjela. Měla jsem teorii o tom, kde je vražedná zbraň, ale nejdřív jsem chtěla mluvit s Lily Howeovou. Jestli přišla na to, co se děje, je v nebezpečí.

Mrkla jsem na hodinky. 18.15. U pumpy jsem zahlédla telefonní budku a zajela jsem k ní. Srdce mi začalo bušit strachem. Nechtěla jsem, aby byl ohrožen Mike. Jestli si uvědomil, že jeho teta žije, je v průšvihu. Všichni jsme v průšvihu. Když jsem listovala v seznamu a hledala jiné Griceovy, třásly se mi ruce. Na Anacondě jsem našla Horace Grice, což vypadalo slibně, a pak jsem musela na dně kabelky lovit dvacet centů. Vytočila jsem číslo a se zatajeným dechem jsem nechávala telefon zvonit, jednou dvakrát, čtyřikrát, šestkrát. Nechala jsem ho zazvonit dvanáctkrát a pak jsem položila sluchátko. Vytrhla jsem stránku ze seznamu a strčila ji do tašky. Snad budu mít příležitost zavolat později.

Vrátila jsem se do auta a zamířila k Lily Howeové. Kde je teď Leonard a Marty? Zmizeli už, nebo jsou snad pořád ještě někde spolu v městě, třeba u Lily Howeové? Minula jsem Carolina Avenue a musela jsem otáčet. Cestou jsem zírala na domovní čísla. Zahlédla jsem Howeovy a zpomalila, což pěkně naštvalo lidi v autě za mnou. Projela jsem mimo a otočila se ve vjezdu o šest domů dál. Když

jsem brzdila u chodníku, srdce se mi sevřelo. Leonard a jeho přítelkyně právě zastavovali v Lilyině vjezdu.

Zprudka jsem se přikrčila na sedadle a bouchla jsem se kolenem o řídicí desku. Jau, to byla bolest! Lehoučce jsem se nadzvedla a vyhlédla přes okraj volantu. Zřejmě si mě ani nevšimli, protože oba vystoupili z auta a mířili k Lilyiným dveřím bez jediného ohlédnutí. Zaklepali a ona jim otevřela.

žádný překvapený výkřik, zděšení, šok ani úlek. Jak dlouho asi věděla, že Marty žije? Byla s nimi spolčená od začátku?

S obavami jsem pozorovala dům. Dokud tam byl Leonard, byla jsem si celkem jistá, že je Lily v bezpečí, ale nemyslela jsem si, že Marty bude chtít nechat Lily Howeovou naživu, až odjedou. Budu muset okolo Lily Howeové trochu poletovat jako strážný anděl, ať to bude vědět, nebo ne.

2 5

Seděla jsem, na koleně se mi dělala neuvěřitelně bolestivá, asi trvalá modřina, a přemýšlela jsem, co dál.

Nechtěla jsem opustit scénu, když jsem měla nepřátele v dohledu. Na kilometry odtud nebyl veřejný telefon, a koho bych vlastně volala? Napadlo mě vylézt z auta a připlížit se k domu, ale s tím jsem nikdy moc dobré zkušenosti neměla.

Okna nikdy nejsou otevřená tam, kde to potřebujete. Při těch několika příležitostech, kdy se mi podařilo něco

vyslechnout, byly to samé nepodstatné věci. Lidi prostě nemají ve zvyku vykládat si důležité podrobnosti nedávných zločinů. Natáhnete krk, abyste viděli přes okenní římsu, a přistihnete lotry, jak hrají žolíky. Ještě jsem nikoho neviděla, jak čtvrtí mrtvolu nebo se dělí o kořist z vyloupené banky. Rozhodla jsem se sedět v autě a čekat.

Nic není tak nápadné jako člověk sedící sám v zaparkovaném voze ve vilové čtvrti. Při troše štěstí si mě všimne nějaký ustaraný majitel domu, zavolá poldy a já si pak příjemně popovídám s někým v uniformě. V duchu jsem sestavovala zhuštěnou historii té vraždy, abych ji dovedla povědět stručně, až přijde čas. V domě byl klid. Uplynula hodina a tři čtvrtě a houstnoucí tma zredukovala viditelnost na nulu. Po celé ulici se v domech rozsvěcela světla. U Lily Howeové také. Někdo stříkal okolí kolínskou s vůní pečeně.

Měla jsem hlad a chtělo se mi na záchod. Nemohla jsem se rozhodnout, jestli to mám risknout a zalézt někam za keříček. Myslím, že normálně mužským nezávidím, ale v takových momentech si stýskám po jejich anatomických výhodách.

Ve 21.23 se otevřely Lilyiny dveře a Leonard a Marty vyšli. Naklonila jsem se dopředu a napínala zrak. žádné dlouhé loučení. Oba nastoupili do auta, bouchli dveřmi a vycouvali z nájezdu. Počkala jsem, až jejich auto zmizí, a pak jsem šla k domu. Světlo na verandě zhaslo. Zaklepala jsem. Okamžik ticha a pak vklouzl řetízek do úchytky. Lily

četla všechny příručky, jak předcházet znásilnění. Dobře dělá.

„Kdo je tam?“ ozval se dušený hlas zevnitř.

Ztlumila jsem hlas v šepot. „To jsem já. Zapomněla jsem kabelku.“

Řetízek vyklouzl a Lily otevřela dveře na štěrbinu.

Protlačila jsem se tak rychle, že jí dveře málem přerazily nos. Ozvalo se řinknutí a výkřik, ale to už jsem za sebou zavírala.

„Musíme si promluvit,“ řekla jsem.

Držela si ruku na obličeji a v očích měla slzy, ovšem ne protože bych jí něco udělala, ale protože byla rozrušená už

předtím. „Řekla, že mě zabije, jestliže něco řeknu.“

„Zabije vás stejně, vy slepice. Co si myslíte? že odjede a nechá vás tady, abyste to kdekomu vykládala? Řekla vám, co udělala Wimu Hooverovi? Vpálila mu kulku pěkně za ucho. Jste odepsaná. Nemáte šanci.“

Lily zbledla. Na povrch se vydral vzlyk jako bublina vzduchu ze dna rybníku, a pak se zřejmě ovládla. Zavřela oči a zatřásla hlavou jako vězeň před skřipcem. Bylo jí jedno, co jí udělám, ale ona mluvit nebude.

„Zatraceně! Povězte mi, co se děje!“

Její výraz ztvrdl a já najednou viděla, jaká musela být jako děcko. Leonardova sestra věděla, jak na strašáky, jako jsem já. Trpně se zatvrdila, zaujala obranný postoj, který zřejmě během let, kdy musela odrážet útoky, dovedla k

dokonalosti. Prostě se stáhla, zavřela se do sebe jako škeble.

Zřejmě jí jako dítěti vyhrožovali vším možným od toho, že dostane tetanovku, jestli si nebude mýt ruce pokaždé, když

se vyčůrá, po to, že ji zatkne policie, když se nebude rozhlížet při přecházení ulice. Místo aby se naučila, co má dělat, naučila se mizet.

K mému úžasu přešla k jednomu tyrkysovému křeslu a beze slova se posadila. Zvedla dálkový ovladač a zapnula televizi. Přepínala z kanálu na kanál, až našla komedii, která se jí líbila. Prostě mě vypne. Šla jsem ke křeslu, skrčila jsem se vedle ní a usilovně jsem do ní mluvila, zatímco měla obličej obrácený k obrazovce. Upřeně pozorovala kyprou platinovou blondýnu v triku bez rukávů, jak dělá dort k narozeninám.

„Paní Howeová, nevím, jestli si uvědomujete, co se děje.

Vaše švagrová zabila dva lidi a zřejmě o tom neví nikdo jiný než my.“

Mouka vyprskla velikým oblakem a zastřela blondýnin dětský obličej. Zřejmě ve zmatku použila jak prášek, tak droždí a suchá mouka vybuchla. Smíchová stopa byla nastavená na „bujarý smích“. To je přece nána! Člověk by se posmál. Lily se slabě usmála, snad jí to připomnělo vlastní kuchařské pohromy.

Dotkla jsem se její paže. „Máme málo času, Lil, víte proč? Já myslím, že se Marty Griceová vrátí a zabije i nás.

Bude muset.“

Nic. To, co říkám, pro ni asi není o nic skutečnější než ta nanynka s dortem. Teď rozbíjela vajíčka a žloutky jí pleskaly do obličeje. Porušovaly se tu základní přírodní zákony a ona byla terčem té legrace. Vešel manžel. Když

viděl tu matlanici, otevřel ústa. Nové salvy smíchu.

Uvažovala jsem, jestli na mě někdy něco ve skutečném světě tak silně zapůsobilo.

Řekla jsem: „Kam jeli teď? Odjížděli z města?“

Lily se hlasitě zasmála. Blondýna obrátila mísu s těstem manželovi na hlavu. Tak, teď mu ukázala. Ozvalo se pár taktů klíčové melodie pořadu a stanice přerušila program reklamou. Natáhla jsem se a vypnula zvuk. V tichu klouzal po linoleu pes pronásledovaný konzervou sekaných jater.

„Slyšíte,“ řekla jsem, „Leonard je v průšvihu. Pomůžete mu, nebo ne?“

Pohlédla na mě. Viděla jsem, že se jí pohybují rty.

Naklonila jsem se blíž.

„Promiňte, cože?“

Ve tváři jí bylo vidět napětí a oči měla rozšířené.

Pozorovala mě s veškerou soustředěností opilce, závisle a bezvládně. „Leonard nikdy nikomu neublížil,“ řekla.

„Neměl tušení, co udělala, a pak už bylo pozdě.“

Vzpomněla jsme si na Mikeovo líčení Leonardova vášnivého objímání manželky. Neviděla jsem ho jako nevinnou oběť, ale držela jsem zobák: „Pokud vůbec něco

ví, je v nebezpečí. Jestli mi povíte, kam jedou, můžu ho z toho dostat.“

Promluvila šeptem. „Jedou do Los Angeles, než přijde Marty nový pas. Pak odletí do Jižní Ameriky.“ Oči se jí zalily slzami. „Možná že už ho nikdy neuvidím. A vždycky jsme se měli tak rádi. Nemůžu ho udat. Nemůžu ho zradit, copak nechápete?“

„Děláte to jen pro jeho dobro, Lily. On to pochopí.“

„Bylo to strašné. Byl to zlý sen. Když jste se objevila, myslela jsem, že umřu strachem. Jeho málem ranila mrtvice a do toho se vrátila ona. Myslí si, že jste sebrala Elainin pas, a zuří kvůli tomu zdržení. On se jí bojí. Vždycky ho děsily ty její záchvaty.“

„Aby ne. Já se jí taky bojím. Je cvok. Mají s sebou zavazadla?“

Hroutila se, bortila se. Představa, že ji Leonard opustí, byla příliš bolestná, a vidina sbalených kufrů jí lámala srdce.

Bylo toho příliš. Na čem teď záleží, když ji opouští?

„Odjeli balit,“ řekla. Zalapala po dechu a začalo jí téct z nosu. „Tam jeli. Do motelu u průsmyku a pak domů.

Pohádali se kvůli tomu, ale ona to tam nechtěla nechat, protože je to důkaz.“

„Co?“

„To… ach… vždyť víte…“

„Vražednou zbraň?“

Lily kývala a kývala. Zdálo se, že nikdy nepřestane. Jako by jí povolily vazy v šíji a bylo jí souzeno, aby jí hlava donekonečna bimbala. Vypadala jako ti kývací psi, co lidi mívají vzadu v okénku auta.

„Lily, poslechněte mě. Chci, abyste zavolala policii.

Běžte k sousedům a zůstaňte tam, dokud někdo nepřijede.

Rozumíte? Pojďte. Potřebujete něco? Svetr? Kabelku?“

Chtěla jsem na ni zařvat, aby si pospíšila, ale neodvážila jsem se.

Hleděla na mě vybledlýma, ustaranýma modrýma očima, důvěřivě jako pes. Zvedla jsem ji, vypnula televizi a pak jsem ji vypakovala předem. Obhlédla jsem ulici, ale nikoho nebylo vidět. Nechtělo se mi věřit, že by Leonard dovolil, aby jí Marty ublížila, ale všichni jsme věděli, kdo je kápo. V

určitém smyslu jsem měla pocit, že mařím čas, ale musela jsem se postarat, aby byla Lily, Howeová v bezpečí. Šly jsme k nejbližšímu domu, kde se svítilo. Byl obitý cedrovým šindelem a stál ob jeden dům.

Zazvonila jsem. Dveře otevřel nějaký muž a já ji postrčila vpřed, vysvětlila, že je s ní zle a že potřebuje pomoc. Naléhavě jsem prosila Lily, aby zavolala policii, a šla jsem. Nebyla jsem si jistá, jestli to udělá, nebo ne.

Sedla jsem do auta a s kvílením jsem se rozjela, takže gumy jen hořely, když mi to o dva bloky níž trochu zatancovalo. Jela jsem nervózně, ignorovala značky STOP a objížděla provoz, jak se dalo. Musela jsem být u domu dřív

než oni. Uvázla jsem na světlech a využila jsem ten čas lovením v přihrádce na rukavice. Našla jsem baterku, vytáhla ji a zkontrolovala baterie. Vypadaly dobře.

Naskočila zelená a rozjela jsem se.

Opožděně jsem si uvědomila, že mám pistoli pořád ještě zamčenou v kartotéce v kanceláři. Málem jsem šlápla na brzdu a vrátila se pro ni, ale neměla jsem čas. Pokud jeli napřed do motelu, balili, odhlašovali se a nakládali auto, snad se stačím dostat k vražedné zbrani dřív než oni. Jestli mě předeženou, jdu rovnou k Tillii a zavolám policii. Vůbec jsem nehodlala zvládat Marty Griceovou sama.

Pocítila jsem veliký nával adrenalinu, neurony zapálily a radostným skokem uzavřely obvod. V hlavě mi vyskočila odpověď na jednu starou otázku a najednou jsem věděla, jak to udělali s obsahem žaludku. Marty ukradla Elainin kuchyňský odpad. Nic složitého. Hnědý nákupní pytlík, který viděl Mike v předsíni, byly Elaininy odpadky s prázdnou plechovkou od tuňáka a plechovkou od polévky, které měla ten den k večeři. Marty měla na přípravu celé hodiny a já měla najednou před očima celý scénář jako jasnovidka. Leonard šel na večeři s Lily a Marty zavolala Elaine a pozvala ji pod nějakou běžnou záminkou k sobě.

Elaine tam zašla a v určitém okamžiku byla ubita ranami do obličeje. Marty vzala klíče a hned po setmění zašla do Elainina bytu. Sebrala kuchyňské odpadky a odnesla si je domů. Chvilku je nechala v předsíni, zatímco si šla dolů do

sklepa pro petrolej. V tom okamžiku se objevil Mike, otevřel vstupní dveře a zase je zavřel, když si uvědomil, že se děje něco doopravdy zlého. Marty rozlila petrolej, posadila se a čekala, až jí Leonard podle dohody v devět zavolá, a po telefonu mu sdělila, co jedla Elaine, aby se o tom mohl později zmínit policii. Sendvič s tuňákem a rajskou polévku. Třeba strčila zbytky do vlastní ledničky, aby to všechno souhlasilo a vypadalo opravdově. Pak zapálila a odplížila se k Elaine, kde se pohodlně schovávala až do pondělního odletu na Floridu. Hádala jsem, že si před odjezdem přebarvila vlasy, a měla jsem podezření, že ten jemný chumáček šedohnědých vlasů, který jsem při prvním hledání viděla v koši v Elainině koupelně, je ve skutečnosti další důkaz, že tam byla Marty Griceová.

Dojela jsem ke Griceovu domu a zastavila na druhé straně ulice. Chviličku jsem zkoumala dům a dvorek. Ve tmě nebylo vidět stopy ohně, ale z místa přesto vyzařovalo fluidum zániku a opuštěnosti. Vpředu ani stopa po autě. V

domě nikde žádné světlo. Na ulici žádní chodci.

Nechala jsem klíče v zapalování a vystoupila. Dveře jsem nechala na škvíru. Chtěla jsem mít možnost dostat se zpátky a odstartovat bez velkého tápání, kdyby na to přišlo.

Otevřela jsem kufr a vytáhla nářadí, které jsem mohla potřebovat. Jakmile jsem se ujistila, že nikdo nejde, přešla jsem ulici a proběhla bočním dvorkem.

Tiše jsem se pohybovala po pěšince a cestou jsem si prohlížela okna. Většina oken vpředu popraskala ohněm a pak byla zatlučena, ale vzadu zůstala dvě nedotčená.

Vybrala jsem si jedno z nich a vypáčila je. Byla tma jako v pytli a v okolí ticho. Jen cvrčci v trávě cvrčeli. Věděla jsem, že bych si měla nechat únikovou cestu, ale nemohla jsem riskovat. Kdyby se ti dva objevili, všimli by si otevřených oken nebo dveří. Budu prostě muset dělat rychle a doufat, že jsem se ve vražedné zbrani nespletla. Na chyby jsem neměla čas.

Vlezla jsem do kuchyně a stáhla okno. Když jsem procházela, na podlaze chrastilo rozbité sklo. Baterka klouzala po zčernalých dveřních rámech, zakouřených stěnách, do chodby v hustém stínu. Zatajila jsem dech a naslouchala. Ticho bylo ploché, jednorozměrné. Elektřina byla vypnutá a scházelo mi tiché bzučení přístrojů. Ani lednička, ani topení, ani hodiny na stěně, ze sousední místnosti netikal ani ohřívač vody. Na mysl mi mlhavě přišla slova o tichu jako v hrobě, ale zahnala jsem je.

Postoupila jsem a lekla se, když mi pod nohou pukl skleněný střep. Pohybuje se někdo v poschodí? Přejela jsem světlem po stropě. Napůl jsem čekala, že se tam objeví stopy jako viditelné prohlubně. Představivost je primitivní a obrázková, jak potvrdí každé dítě. Zase jsem se hnula. Dál bylo trochu bledého světla, které se sem lilo z vedlejšího domu. Zastavila jsem se u okna, které hledělo přímo do

pokoje přes cestičku. Pan Snyder se díval na televizi a obrázky němě kmitaly. Jediné další okno na této straně domu bylo maličké, vzadu za kuchyní. Měla jsem teď teorii o tom, jaké bušení slyšela ten večer May Snyderová, a chtěla jsem ji ověřit. Mrkla jsem směrem k místnosti, kde spávala, ale už měla zhasnuto. Napadlo mě, jestli tohle je tedy stáří, spát déle a déle, až se jednoho krásného dne prostě nenamáháte probudit.

Přejela jsem prsty po okenním rámu a svítila jsem si na ohněm zničený lak, svraskalý a puchýřovatý, bělavý jako mrtvá kůže. Viděla jsem, kde bylo dřevo poškozeno předtím. Viděla jsem, kde bylo opět přitlučeno hřebíky: bum, bum, bum. Opřela jsem baterku o podokenní římsu.

Trvalo mi několik minut, než jsem ji správně nastavila, abych viděla na to, co dělám, a přitom měla obě ruce volné.

Vsunula jsem úzký zakřivený konec páčidla do okenního rámu a vypáčila jsem jej se zapraštěním tak ohlušujícím, že mi poskočilo srdce. Domnívala jsem se, že byla Elaine zabita závažím, stahovacího okna a to pak bylo zavěšeno zpátky do rámu a zatlučeno. Napadlo mě to v takovém tom záblesku jasnozření, když jsem slyšela, jak závaží v mém domácím koupelnovém okně tupě naráží do podložek.

Bylo to pěkné. Mělo to v sobě jistou domáckou úhlednost, která se musela Marty líbit. Kdyby byl dům tu noc shořel celý, kdo by na to kdy přišel? To, co by z domu zůstalo, by skosily buldozery, suť naložily na náklaďáky a

odvezly na skládku. I teď, jak to je, kdo se co dozví? Byla to od ní vlastně hloupost se pro to vracet. Proč to prostě nenechá na místě? Panikařila, zřejmě v úzkostné snaze nenechat nic otevřeného, aby měla pocit bezpečí, ať půjde, kam půjde. Mohli by ji chytit, ale co jí mohou dokázat?

Vražedná zbraň má na sobě asi její otisky. Možná že na ní zůstaly Elaininy vlasy nebo štěpinky rozbitých zubů a kostí, mikroskopické částečky masa. Co asi chce s tou ohavnou věcí udělat? Snad ji někde zakopat… hodit ji z mola do moře. Vrazila jsem velký šroubovák do těsné štěrbiny mezi rámem a proužkem dřeva, který jej držel na místě. Části okna se musí nějak jmenovat, pomyslela jsem si, ale já to neznám. Jen jsem napodobovala Becky. Výsledek byl týž.

Rám se rozevřel a ukázaly se obě sady závaží, šňůra, která je spojovala, a kladky řídící zvedání a spouštění okna. Přitáhla jsem si obě sady, abych na ně viděla. Dávala jsem pozor, abych se ničeho nedotkla. Sakra. Na tom se otisky neukážou. Kov byl pokrytý tenkým povlakem pilin a špíny.

Vlhkost ve zdi nadělala tolik rzi, že všechny latentní otisky jsou už asi smazané. To, že uběhlo půl roku, věci příliš neprospělo. Skvrny zaschlé krve se při mikroskopických zkouškách ukážou, ale nebyla jsem si jistá, jestli ještě něco jiného. Posvítila jsem si na okno baterkou. Na hraně byly dva blyštivě plavé vlasy zachycené v tmavohnědém chuchvalci. Cítila jsem, jak se mi odporem stahují rty.

Přetáhla jsem přes hranu malý igelitový sáček a zajistila

lepicí páskou. Napřáhla jsem čepel nože, který jsem si přinesla, a přeťala šňůry. Závaží mi zařinčela, když jsem je spouštěla do velkého igelitového pytlíku. Poručíka Dolana a jeho spolehlivou četu ohledávačů místa činu by trefil šlak, kdyby mě viděli takhle zacházet s důkazy, ale neměla jsem na vybranou. Hodila jsem nůž do pytlíku, spolu s ostatním nářadím, a igelit při každém mém pohybu šustil., Proto jsem neslyšela Leonarda a Marty dřív, než když už byli na zadních schodech.

2 6

Klíč zaharašil v zámku a já prudce zvedla hlavu. Strach mnou proletěl jako elektrický šok a srdce se mi rozbušilo tak, že mi tepalo až v krku. Má jediná výhoda byla ta, že jsem o nich věděla dřív než oni o mně. Chytila jsem baterku a balíček závaží v igelitu jsem si strčila pod paži. Už jsem byla na pochodu a hodnotila své možnosti mozkem, který mi připadal zpomalený a vychladlý, jako ponořený do ledového příboje. Byla jsem v pokušení zamířit do poschodí, ale potlačila jsem ten impuls. Není se tam čím krýt a není odtamtud přístup na střechu.

Sunula jsem se doleva ke kuchyni a napínala sluch.

Podařilo se mi zaslechnout zvenku tichý hovor. Zřejmě se snažili zorientovat s co nejmenším použitím baterky. Pokud Marty od požáru v domě nebyla, možná reaguje na škody a na chviličku ji odpudila spálenina, rozklad a zkáza. Ještě na mě nepřišli, ale nebude to dlouho trvat. Jakmile uvidí ten okenní rám, začnou mě hledat.

Dveře do sklepa byly pootevřené: svislá černá škvíra v šeru chodby. Dovolila jsem si jeden záblesk baterky a protáhla se skulinou. Sestupovala jsem, jak nejrychleji to bez hluku šlo. Věděla jsem, že šikmé sklepní dveře na dvorek jsou zamčené na visací zámek, ale aspoň se tam dole budu moci někde schovat. Tedy, doufala jsem.

Sestoupila jsem a pod schody jsem se zastavila, abych se zorientovala. Nad sebou jsem slyšela skřípot a harašení kroků. Kolem mne byla hnusná černočerná tma. Měla jsem pocit, že mi tma leží přímo na očích jako tlustá černá maska, kterou nemůže proniknout žádné světlo. Musela jsem zase risknout baterku. I po té kratičké chvilce jsem před září ucukla a rychle jsem odvrátila hlavu, abych si chránila oči.

Mrkala jsem a vůlí přesvědčovala oči, aby se přizpůsobily.

Panebože, jak se z tohohle dostanu?

Rychle jsem to tam přeletěla paprskem světla baterky.

Musím schovat závaží a nemám moc času. Třeba mě dopadnou, ale nechtěla jsem, aby dostali do rukou vražednou zbraň, kvůli které právě přišli. Přešla jsem ke

kotli, který tam dole stál mohutný a mrtvý a působil hrozivě jako tank. Tiše jsem otevřela dvířka a vsunula závaží dovnitř. Zarazila jsem balíček mezi vnější stěnu a plynové hořáky. Když jsem dvířka zavírala, pant ostře zaskřípěl.

Ztuhla jsem a mimoděk vzhlédla, jako bych mohla pohledem odhadnout, jak daleko se zvuk nesl.

Nade mnou ticho. Teď už museli být v síni, už museli vidět škody, které jsem nadělala. Teď číhají na mě jako já na ně. Ve tmě ve starém domě může zvuk klamat stejně jako břichomluvcův hlas.

Vytřeštěně jsem hledala místo, kde bych se schovala.

Každý koutek a skulinka, kterou jsem zahlédla, byla pro mě moc malá nebo mělká. Nade mnou skřípělo prkno v podlaze.

Dlouho jim to nepotrvá. Jsou dva. Rozdělí se. Jeden půjde nahoru, druhý dolů.

Po špičkách jsem zamířila napříč sklepem doleva ke krátkému betonovému schodišti, které vedlo do světa venku.

Skrčila jsem se a plížila se nahoru. Vtiskla jsem se do úzkého prostoru nahoře. Shrbená záda jsem měla opřená přímo o dřevěné dveře, nohy stažené pod sebou. Elektřina je v domě vypnutá, takže budou nuceni hledat baterkou a třeba mě přehlédnou. Doufala jsem, že mě tam nahoře není moc vidět, ale jistá jsem si být nemohla. Jediné, co mě teď oddělovalo od svobody, byla ta šikmá dřevěná plocha za mými zády. Skulinami jsem cítila vlhký noční vzduch.

Sladká vůně jasmínu u domu se nepříjemně mísila s pachem

sazí a starého nátěru. Srdce mi v prsou bušilo a úzkost mě svírala takovou silou, že mě bolelo na plicích. Držela jsem baterku jako kyj a zdusila jsem dech na nepatrný ševel.

Uvědomila jsem si, že mě něco tvrdého tlačí do stehna.

Klíče od auta. Přesunula jsem váhu a opatrně natahovala pravou nohu, aby teniska pokud možno ani nešpitla na drsné betonové podlaze. Opatrně jsem položila baterku na schod pod sebou a po centimetrech jsem vytáhla svazek klíčů.

Držela jsem je tak, aby nezacinkaly. Na kroužku s klíči bylo malé ozdobné kovové kolečko asi jako padesáticent bez vroubků. Bylo to jediné, co se trochu podobalo nástroji a co jsem teď měla po ruce. Toužebně jsem myslela na nůž, páčidlo a kladivo zabalené v igelitu a vražené do kotle spolu se závažími. Přejela jsem levou rukou po dřevě nad hlavou a hledala pant. Šrouby vyčnívaly nestejně, některé byly stářím uvolněné, některé chyběly.

Pokusila jsem se použít hranu kolečka jako šroubovák, ale hlavy šroubů byly přelakované a žlábek byl teď příliš mělký a nebylo se oč opřít. Vyhrbila jsem se a nadzvedla dveře. Cítila jsem, že trochu povolují. Ruce se mi třásly nadějí, když jsem hledala mezi klíči. Vybrala jsem klíč od volkswagenu, který byl delší než ostatní. Vsunula jsem jej mezi pant a dřevo a lehce zatlačila. Pant trochu povolil.

Kdyby se mi podařilo pant o kousek uvolnit, třeba by se daly dveře násilím zvednout a vytrhnout. Páčila jsem a tiskla rty, abych nesupěla námahou.

Počkala jsem. Slyšela jsem jen vlastní dech, namáhavý po tom zápasu s pantem. Dřevo bylo borové, staré, trouchnivé a měkké. Opět jsem přesunula váhu a pokusila se udělat si větší prostor na práci. Dveře do sklepa zavrzaly.

Slyšela jsem tichý šramot boty na schodu.

A pak jsem uslyšela supění a věděla jsem, kdo to je.

Pomalu jsem otočila hlavu doprava. Viděla jsem mdlé žluté světlo baterky, takové té obrovské, velké jako krabice na svačinu. Vrhala široký čtvercový pruh světla. Baterie byly slabé a vysílaly jen bledý svit. I tak jsem poznala ženu, s níž

jsem se setkala na Floridě. Pat Usherová… Marty Griceová.

Nevypadala dobře. žlutohnědé vlasy vypadaly neživě a oči měla v hlubokém stínu, lícní kosti zdůrazněné úhlem osvětlení. Zvedla paprsek k protější stěně. Zadržela jsem dech a uvažovala, jestli je vůbec nějaká naděje, že mine můj úkryt. Na okamžik mi zmizela ze zorného pole.

Neodvažovala jsem se pohnout. Napětím mě rozbolely kosti.

Cítila jsem, jak se mi začínají třást nohy tím neovladatelným chvěním z úzkosti, svalové křeče a potřeby změnit polohu.

Bylo to puzení k útěku obrácené dovnitř. Tělo jsem měla sevřené na místě bez naděje na úlevu. Paprsek z baterky se pomalu otáčel mým směrem a kousek po kousku osvětloval všechno, co míjel. Každou vteřinou mě najde, a já udělala to jediné, co jsem mohla. Vrhla jsem se vzhůru jako vynořující se velryba a vší silou jsem se opřela do zamčených dveří, takže se málem rozskočily. Prostě jsem se neměla dost o co

opřít a ona byla příliš rychlá. Napjala jsem se a znovu jsem zatlačila.

Musela přeletět místnost jako střela. Pohyb vzhůru mě uvedl téměř do stoje, dveře se vyboulily a zapraštěly.

Chňapla mě za nohy a já jsem upadla a hlavou jsem se praštila o betonový schod. Baterka jí sklouzla stranou.

Slábnoucí světlo teď zbytečně svítilo na stěnu, bezúčelné jako televizní obraz po skončení vysílání. V husté tmě sklepa to bylo právě takové osvětlení, které mi škodilo.

Škrábala jsem se stranou a opět jsem se stavěla na nohy.

Vrhla se na mě, málem po mně šplhala, paže mi sevřela kolem hlavy. Zapotácela jsem se dozadu. Tou náhlou zátěží jsem ztratila rovnováhu. Snažila jsem se ji shodit stranou, zbavit se jí tím, že s ní bouchnu o schody. Visela na mně jako chobotnice, chapadla, přísavky, hltavá tlama. Padala jsem. Snažila jsem se do ní vrazit loktem, ale neměla jsem možnost udeřit silou, abych jí nějak ublížila. Podařilo se mi vytáhnout jednu ruku, chytila jsem ji za vlasy a prudce trhla dopředu, takže se vlastní vahou s tichým zachrochtnutím svalila na beton.

Nakratičko jsem zahlédla zbraň. Hvízdnutí mě varovalo, ale ne dost včas, abych uhnula. Slyšela jsem ohavné zapraštění při dopadu. Přinesla si něco, co vypadalo jako topůrko, a udeřila takovou silou, že jsem nejdřív necítila žádnou bolest. Bylo to jako přestávka mezi bleskem a zahřměním a byla jsem zvědavá, dáli se intenzita bolesti

nějak změřit počtem vteřin, které potřebuje nechápavý mozek, aby ji zaznamenal. Topůrko zase hvízdlo a tentokrát jsem zvedla paži, abych si ochránila obličej, takže mě rána zasáhla do předloktí. Zapraštění jsem si vůbec nespojila s bolestí, která mi prochvěla celou kostrou. Ústa se mi otevřela, ale nevydala zvuk. Opět se po mně rozehnala. Oči jí svítily, ústa roztažená něčím, co by šílenci považovali za úsměv. Schoulila jsem se a tentokrát to odneslo rameno.

Bolest byla, jako když mi žár olízne krk. Prsty se mi sevřely kolem zábradlí. Visela jsem na schodech jako o život.

Svítivý oblak mi zužoval zorné pole na tečičku a věděla jsem, že jakmile se otvor uzavře, jsem mrtvá. Nasála jsem vzduch, potřásla hlavou a s úlevou jsem zjistila, že se tma odvalila.

Rozehnala jsem se pěstí a s dušeným výkřikem jsem celou svou silou máchla vpřed. Zasáhla jsem a úder mě zabrněl v celé paži. Cítila jsem oblouk bolesti od svých potlučených kloubů k jejímu obličeji a ona ze sebe vydala tichý zvuk, který se mi líbil. Zapotácela se a já po ní skočila a nasadila jsem jí chvat, který jí sevřel hrdlo. Strhla jsem ji do strany, aby nezískala rovnováhu, a současně jsem couvla, aby se nemohla postavit. Teď visela a dusila se vlastní váhou. Vzepřela jsem se a soustředila se na zužování úhlu lokte, v němž vězel její krk. Uslyšela jsem hlasité prasknutí a na okamžik jsem myslela, že jsem jí zlomila vaz. Sklesla k podlaze. Pustila jsem ji, aby mě nestáhla na sebe. Nechápavě

jsem na ni zírala a pak jsem vzhlédla. Stál tam Leonard s dvaadvacítkou, která teď mířila na mě.

Martyin dech hvízdal. „Ty jsi mě střelil, ty blbče.“ Hlas měla ochraptělý.

Leonardův pohled se přesunul na ni v zpitomělém úžasu.

Udělala jsem krok zpátky. Střela ji zasáhla do boku; nebylo to smrtelné zranění, ale dalo jí trochu za vyučenou.

Klečela a svírala si bok. Bolelo ji to a kňourala vztekem a bolestí.

Byla jsem udýchaná a ještě jsem lapala po vzduchu, ale cítila jsem podivnou rozjařenost vítězství. Málem jsem ji zabila. Ještě pár vteřin a z jejího živého těla by byla mrtvola.

Leonard neuměl mířit, a proto ji skolil sám, čímž zkazil legraci, ale bitva patřila mně. Chtělo se mi smát, dokud jsem nespatřila výraz v jeho obličeji.

Šílenství, které mě v předchozích pár minutách posedlo, vyprchalo, a já si uvědomila, že mé starosti začínají nanovo.

Byla jsem vlastně mrtvá vestoje. Ani jsem si neuvědomila, že jsem dostala ránu přímo přes ústa, a cítila jsem chuť krve.

Opatrně jsem hmatala, jestli nemám zlomený zub, ale všechny se zdály v pořádku. Byla to pitomost dělat si v tu chvíli starosti kvůli případné korunce, ale dělala jsem si je.

Snažila jsem se vnímat, ale bylo to velmi těžké. Měla jsem takovou kuriózní touhu plazit se po podlaze s Marty, kňučet jako raněné zvíře stejně jako ona a hledat, kam

zalézt. Musím se pustit do Leonarda. Už minulo příliš mnoho času a věděla jsem, že ztrácím půdu.

Zíral na mě bez výrazu. Stejně jsem do něho neviděla.

„No tak, Leonarde, zabalte to.“

Neříkal nic. Snažila jsem se zachovat hovorový tón, jako bych dnes a denně někoho přesvědčovala, aby mě nestřílel.

„Jsem unavená a je pozdě. Pojďme domů. Marty potřebuje pomoc.“

To byla chyba. Marty jako by se vzchopila a soustředila se na něho. V tu chvíli nepředstavovala žádnou hrozbu, ale on se kymácel na rozhraní. Snad zakoušel jako já před chvílí podivný nový pocit, že může rozdávat smrt.

„Zastřel tu mrchu,“ zasípala na něho. „Střílej!“

Z posledních zbytečků sil jsem se sebrala. Střelil po mně, když jsem se hnula vpřed, ale to už mě hnala vlastní setrvačnost. Zaječela jsem: „Ne!“ a kopla ho do čéšky tak silně, že jsem ji slyšela chrupnout. Klesl a bolestí klokotal jako nějaký podivný zpěvný pták. Zbraň se svezla po podlaze. Myslela jsem, že po ní Marty půjde, ale ta jen zírala a ani se nepohnula, když jsem se pro ni naklonila. Otevřela jsem zásobník. Byly v něm ještě čtyři náboje. Zavřela jsem jej, ujistila se, že je zbraň odjištěná, a natočila jsem se tak, abych je měla oba na mušce. Leonard už seděl a houpal se dopředu, dozadu. Pohlédl na mě s chvilkovou záští.

Natáhla jsem pistoli a mířila mu do obličeje. „Zabiju tě, Leonarde, jestli se hneš. Mám v tom poslední dobou praxi a provrtám tě rovnou mezi očima.“

Marty se rozplakala. Byl to divný zvuk, jako když

nemluvně bolí bříško. Leonard se k ní naklonil a konejšivě ji objal.

V tu chvíli jsem si přála, aby tu byl někdo, kdo by utěšil mě. Levá ruka mi visela jako kus dřeva s volným čepem.

Podívala jsem se dolů a viděla, že mi z trhlinky velikosti hrášku stéká po rukávu krev. Ten hňup mě střelil, pomyslela jsem si s úžasem. Pevně jsem namířila zbraň svou zdravou rukou a začala vřískat o pomoc. Kdo mě nakonec slyšel, byla May Snyderová, a ta zavolala poldy.

E P I L O G

Už jsem druhý den v nemocnici s levou rukou v sádře.

Odpoledne se přijde na snímky podívat ortopéd a vymyslí, jakou rehabilitaci budu potřebovat, až budu odtud venku.

Mluvila jsem po telefonu s Julií Ochsnerovou a ta mě pozvala na zotavenou na Floridu. Slibuje mi sluníčko a odpočinek, ale podezřívám ji, že vidí šanci získat mě jako čtvrtou do bridže. Můj konečný účet dosáhl l 987 dolarů 35

centů. Ale ona říká, že mi nezaplatí, dokud nebudu stát ve dveřích. Pozor na staré dámy, jsou to tvrdé nátury –, což já o sobě zrovna říct nemohu. Bolí mě asi všude, kde může.

Když se podívám do zrcadla, vidím cizí obličej: opuchlá ústa, tváře samá modřina a spláclý kořen nosu. Cítím také ještě nějakou jinou bolest a nevím, odkud se vlastně bere.

Uzavírám záznamy, ale příběh ještě neskončil. Musíme teď čekat, co řekne soud, a naučila jsem se být na to opatrná.

Zatím z okna pozoruji palmy a ptám se, kolikrát mě ještě čeká taneček se smrtí, než to orchestr na noc zabalí.

S úctou

Kinsey

Millhoneová

/C J AK O C ORP US

DEL IC TI/

P R O D Ě T I , K T E R É S I M Ě V Y B R A L Y : L E S L I E , J A Y E A J A M I E

1

S Bobbym Callahanem jsem se seznámila v pondělí a ve čtvrtek už byl po smrti. Byl přesvědčený, že ho někdo chce zabít, a nakonec se ukázalo, že se nemýlil, jenomže nikdo z nás si to neuvědomil včas, aby ho bylo možné zachránit. V

životě jsem nepracovala pro nebožtíka a doufám, že už taky nebudu. Tahle zpráva je tedy určena jemu, i když nevím, jestli mu bude co platná.

Jmenuji se Kinsey Millhoneová a mám licenci na soukromou detektivní kancelář v Santa Terese v Kalifornii, pětadevadesát mil severně od Los Angeles. Je mi dvaatřicet a jsem podruhé rozvedená. žít sama mi vyhovuje, dokonce se obávám, že víc, než by mělo. Bobby to ale změnil, i když

nevím jak moc a proč vůbec. Bylo mu teprve třiadvacet.

Mezi námi nebylo nic, co by se v jakémkoli ohledu dalo nazvat romantický vztah, ale měla jsem ho ráda a jeho smrt mi podobně jako šlehačkový dort rozprsklý v obličeji připomněla, že život je někdy jeden velký a krutý vtip.

žádná legrace, prostě krutý jako kameňáky, které si šesťáci vykládají už od počátku světa.

Bylo to v srpnu a já právě posilovala fyzičku v tělocvičně, abych se pokusila překonat následky zlomené levičky. Panovala vedra, dny byly plné neúprosného žáru a vymetené oblohy. Jak jsem tak dělala kliky, zvedačky a sklopky, cloumala se mnou nervozita a nuda. Právě jsem dodělala dva zapeklité případy a zlomená paže nebyla zdaleka největší úhona, kterou jsem utrpěla. Připadala jsem si citově zdecimovaná a potřebovala jsem si odpočinout.

Moje konto v bance bylo náhodou slušně tučné, a tak jsem si mohla dovolit dva měsíce nedělat. Zároveň mi to ale lezlo na nervy a ze cvičení jsem už trotlovatěla.

Středisko zdraví v Santa Terese je skutečná, nefalšovaná posilovna, prostě nejnižší kategorie na žebříčku aerobických klubů. žádné bazénky a bublinkové lázně, žádná věčná hudba z diskrétně kamuflovaných reproduktorů. Jenom zrcadlové stěny, posilovací zařízení, tělocvičné nářadí a nejobyčejnější podlahová krytina barvy asfaltu, jaká se dává do kanceláře ve fabrice. Celková plocha dvě stě padesát čtverečních metrů a všechno smrdí jako suspensor špičkového sportovce.

Třikrát týdně jsem začínala od osmi ráno, nejdřív se čtvrt hodiny rozcvičovala, abych si rozproudila krev, a pak se pustila do série cvičení zaměřených na posílení levého deltoidu a všeho ostatního, co se ve mně pochroumalo, když

mě posledně spráskali jak psa, až ze mě málem vytloukli duši, a moje tělo protnulo dráhu projektilu ráže .22. Ortopéd

mi předepsal šest neděl fyzické terapie a tři jsem si už

odkroutila. Nezbývalo mi, než se trpělivě propracovávat od jednoho nářadí k druhému. V tuhle denní dobu jsem byla v tělocvičně jediná ženská, a zatímco mi chlapi očumovali tělo, snažila jsem se zapomenout na bolest, pot a pocit, že každou chvíli začnu zvracet, očumováním zase jejich tělesných předností.

Bobby Callahan se v tělocvičně objevil současně se mnou. Nedalo se poznat, co se mu vlastně stalo, ale ať už to bylo cokoli, rozhodně to muselo bolet. Měřil něco těsně pod sto osmdesát a postavu měl jako hráč amerického fotbalu: velká hlava, mohutná šíje, svalnatá ramena a silné nohy.

Teď ale držel střapatou blonďatou hlavu ke straně, levou půlku obličeje permanentně zkřivenou. Slinil, jako kdyby mu právě píchli dávku novokainu a on ve rtech ztratil veškerý cit. Levou paži držel přitisknutou k tělu a v ruce třímal složený bílý kapesník, kterým si každou chvíli otíral bradu. Přes nosní můstek se mu táhla příšerná tmavorudá podlitina, další měl na prsou a kolena byla zjizvená, jako kdyby ho posekal přeborník v boji šavlí. Chůze byla značně kolébavá, protože našlapoval na levou patu, zřejmě vlivem zkrácené achillovky. Posilování už z něho muselo vyždímat poslední zbytky sil, ale nevynechal ani jednou. Byla v něm jakási zarputilost, která se mi líbila. Se zájmem jsem ho sledovala a přitom jsem se styděla, že si v duchu pořád tak stěžuju. Bylo jasné, že já se ze svých zranění vylížu, ale on

ne. Nemůžu říct, že by mi ho bylo nějak zvlášť líto, ale skutečně mě zajímal.

Toho pondělního rána jsme se poprvé ocitli v tělocvičně sami. Zabraný do sebe ležel na vedlejší lavičce a dělal zvedačky. Já se právě jen tak pro změnu přesunula na posilovací přístroj. Vážím osmapadesát kilo a od pasu nahoru toho na mně zase není tolik, co by potřebovalo objemově posilovat, ale protože jsem od svého zranění moc nenaběhala, říkala jsem si, že pár posilovaček nohou mi může jenom prospět. Zdvihala jsem pouhých šedesát kilo, ale stejně to bolelo. Abych na to přestala myslet, hrála jsem si v duchu takovou hru, který z místních mučících nástrojů

vlastně nenávidím nejvíc. Ta svaly obráběcí mašina, na které právě byl Bobby, mi připadala jako nejslibnější kandidát na vítězství. Sledovala jsem ho, jak vždycky udělá sérii dvanácti cviků a začne nanovo.

„Prej jste soukromý očko,“ prohodil, aniž vypadl z rytmu. „Fakt jste?“ Trochu zadrhával, ale dařilo se mu to docela dobře kamuflovat.

„Jsem. Hledáte snad někoho takového?“

„Náhodou jo. Víte, někdo se mě pokoušel zabít.“

„Podle toho, jak vypadáte, se mu to málem povedlo. Kdy se to stalo?“

„Asi před tři čtvrtě rokem.“

„A proč si vybral zrovna vás?“

„To nevím.“

Svaly vzadu na stehnech měl vyboulené, podkolenní šlachy napjaté jak struna. Z obličeje mu lil pot. Úplně podvědomě jsem počítala v duchu s ním. Šest, sedm, osm.

„Já tuhle mašinu nenávidím,“ poznamenala jsem.

Usmál se. „Bolí jak svině, co?“

„Jak se to stalo?“

„Jeli jsme v noci s kámošem nahoru průsmykem.

Dohonilo nás nějaký auto a začalo do nás zezadu najíždět.

Když jsme dorazili k tomu mostu, co je hned za vrcholem stoupání, ztratil jsem kontrolu nad řízením a sjeli jsme ze silnice. Auto začalo válet sudy, Rick vyskočil a skončil pod ním. Nepřežil to. Já bych správně taky neměl bejt živej.

Víte, že to bylo nejdelších deset vteřin mýho života?“

„To věřím.“ Most, ze kterého se zřítili, se klene nad skalnatým, křovisky zarostlým kaňonem dobrých sto metrů

hlubokým. Je to oblíbené místo sebevrahů. Ještě jsem neslyšela, že by někdo takový pád přežil. „Ale dopadl jste dobře,“ řekla jsem. „Makáte jak fretka.“

„A co jinýho mi zbejvá? Po ty havárce mi říkali, že už

nikdy nebudu chodit. že už nikdy nebudu vůbec nic.“

„Kdo to říkal?“

„Náš rodinnej doktor. Takovej starej šarlatán. Máma mu dala na fleku padáka a zavolala jednu kapacitu přes ortopedii. Ten mě z toho dostal. Trčel jsem osm měsíců v rehabiliťáku a teď pokračuju tady. Co se stalo vám?“

„Jeden blbec mi prostřelil ruku.“

Bobby se zasmál. Byl to rozkošný zvuk, který zněl jako zafrkání. Dokončil poslední sérii a vzepřel se na lokty.

„Mám před sebou už jenom čtyři mašiny. Co kdybysme pak vypadli? Když už jsme u toho, já jsem Bobby Callahan.“

„Kinsey Millhoneová.“

Natáhl se a potřásli jsme si rukama, jako kdybychom právě mlčky zpečetili nějakou úmluvu. Už v té chvíli mi bylo jasné, že ať se děje co se děje, budu pro něj pracovat.

Sjeli jsme na oběd do jednoho bistra, kde vařili jen biostravu. Jednoho z těch podniků, co se specializují na načančané karbanátky z něčeho, co se tváří jako maso, jenomže nikoho to neoblafne. Tohle je něco, co prostě nechápu. Zdá se mi, že vegetariánovi by se mělo hnusit všechno, co jen vzdáleně vypadá jako kus rozemleté krávy.

Bobby si objednal mexickou chlebovou placku plněnou fazolemi a strouhaným sýrem. Velikostí se vyrovnala srolovanému froté ručníku a přímo plavala v omáčce guacamole a v kyselé smetaně. Sama jsem si dala nasucho opražené zeleninové karbanátky s rýží natural a k tomu sklenku bílého neurčité sorty, zřejmě rozlévaného z desetilitrového demižonu. Jídlo znamenalo pro Bobbyho stejně namáhavou práci jako posilování a jeho urputné soustředění na věc mi umožnilo prohlédnout si ho trochu zblízka. Vlasy měl tvrdé a vyšisované sluncem, oči hnědé a řasy toho druhu, který většina žen musí nakupovat u

odborníků. Levou polovinu obličeje měl ochrnutou, zato ale výraznou bradu, umocněnou navíc jizvou ve tvaru měsíčního srpku. Dovtípila jsem se, že při tom příšerném pádu do propasti si musel prokousnout dolní ret. Záhadou zůstávalo, jak to vůbec přežil.

Vzhlédl. Poznal, že na něho civím, ale nic nenamítal.

„Máte kliku, že jste vůbec naživu,“ řekla jsem.

„Víte, co je vůbec nejhorší? Odumřely mi celý kusy mozku.“ Už zase trochu zadrhával, jako by mu už samotné téma hovoru blokovalo centrum řeči. „Čtrnáct dní jsem byl v bezvědomí, a když jsem nakonec přišel k sobě, neměl jsem ani šajna, čí vlastně jsem. To nemám doteďka. Ale už se rozpomínám, jakej jsem bejval předtím, a to je největší trága. Víte, Kinsey, mně to dřív docela pálilo. Uměl jsem se soustředit a míval jsem dobrý nápady. Dokázal jsem si představit všelijaký fantastický věci, víte, jak to myslím?“

Kývla jsem. Vím dobře, jaké všelijaké fantastické představy lidi mají.

„Teď mám paměť místama vygumovanou. Samou díru.

Spoustu věcí z toho, co bylo dřív, si nepamatuju. Jako bych ani neexistoval.“ Odmlčel se a rychle si otřel bradu, pak se podíval na kapesník a hořce se usmál. „Ježíšjkriste, jako by nestačilo, že slintám. Kdybych byl takovej vždycky, ani by mi to nepřišlo. Myslel bych si, že takhle mdlýho rozumuje každej. Jenomže já míval dobrou hlavu. Chodil jsem do přípravky na medicínu a měl jsem všechno za jedna. Teď

akorát makám v tělocvičně a pokouším se dát dohromady natolik, abych to zvládl bez cizí pomoci aspoň na hajzl. A když zrovna neposiluju, chodím k jednomu psychiatrovi, Kleinert se jmenuje, a snažím se smířit s tím ostatním.“

Do očí mu najednou vhrkly slzy, a tak zmlkl, aby se ovládl. Zhluboka se nadechl a prudce zavrtěl hlavou. Když

se zas rozhovořil, bylo na jeho hlase poznat, jak strašně se nenávidí.

„Vidíte, takhle jsem trávil prázdniny. Co vy?“

„A jste si jistý, že se vás někdo opravdu pokoušel zabít?

Nemohl to být jenom nějaký ožrala nebo něco jako kanadský žertík?“

Na chvilku se zamyslel. „Jenomže já ten auťák poznal.

Aspoň si to myslím. Teď už si ho samozřejmě nepamatuju, ale mám takovej… takovej pocit, že v ty chvíli jsem ten auťák poznal.“

„Řidiče taky?“

Zavrtěl hlavou. „To už vám neřeknu. Možná že jo, ale třeba taky ne.“

„Byl to muž nebo žena?“ zeptala jsem se.

„To už nevím.“

„Jak si můžete být jistý, že obětí jste měl být vy a ne třeba Rick?“

Odstrčil talíř a posunkem naznačil servírce, aby nám přinesla kávu. Chvíli usilovně přemýšlel. „Něco jsem musel vědět. Něco se stalo a já jsem tomu nějak přišel na kloub.

Tolik se aspoň pamatuju. Vzpomínám si dokonce, že jsem věděl, že mi hrozí nebezpečí. Měl jsem nahnáno, akorát se nepamatuju proč.“

„Ale co Rick? Nemohlo to být kvůli němu?“

„Myslím, že o něj vůbec nešlo. Přísahat na to nemůžu, ale jsem si skoro stoprocentně jistej.“

„Kam jste ten večer jeli? Nemělo to souvislost?“

Zdvihl hlavu. Vedle něj stála servírka s konvicí kávy.

Počkal, dokud nám oběma nenalila a neodešla, a pak se nervózně usmál.

„Víte, já nemám ani páru, kdo to po mně jde. Nevím ani, jestli lidi kolem mě vědí to, na co já si nevzpomínám, a tak nechci, aby slyšeli, co říkám… jen tak pro sichr. Uvědomuju si, že se chovám jako cvok, ale nemůžu si pomoct.“

Sledoval pohledem, jak se servírka vrací za pult.

Postavila konvici zpátky na ohřívač a odešla k jednomu stolu u okna. Když přijímala objednávku, podívala se naším směrem. Byla mladá a zřejmě vytušila, že mluvíme o ní.

Bobby si v zamyšlení otřel znovu bradu. „Jeli jsme do podniku Dostavník. Obvykle tam hraje jedna bluegrassová kapela a my si ji s Rickem chtěli poslechnout.“ Pokrčil rameny. „Třeba jsme měli v plánu ještě něco jinýho, ale nezdá se mi to pravděpodobný.“

„Jak v té době vypadal váš život?“

„Zrovna jsem dokončil studium na pobočce Kalifornský univerzity v Santa Terese, dělal jsem na zkrácenej úvazek u svatý Teriny a čekal na výsledky přijímaček na medicínu.“

Co jsem pamatovala, neříkalo se nemocnici svaté Terezy jinak než svatá Terina. „A nebylo už dost pozdě? Já myslela, že přihlášky na medicínu se podávají v zimě a výsledky se oznamují už na jaře.“

„No, já se vlastně hlásil už dřív, jenomže napoprvé mě nevzali, tak jsem to zkoušel znova.“

„Co jste ve špitále dělal?“

„V podstatě holku pro všechno. Tak různě. Nějakej čas jsem byl na příjmu, vyplňoval jsem všelijaký předhospitalizační papíry. Volal jsem pacientům a chtěl po nich nejrůznější údaje, podrobnosti o nemocenských pojištěních a takový věci. Pak jsem byl chvíli v dokumentaci, dával jsem do kupy nudný statistiky. Naposled jsem dělal úředničinu na patole u doktora Frakera. Ten byl fajn, občas mi svěřil nějaký laboratorní testy, znáte to, ty jednodušší záležitosti.“

„To se mi nezdá jako důvod k vraždě,“ prohlásila jsem.

„Co na univerzitě? Nedalo by se to nebezpečí nějak vystopovat tam? V profesorském sboru? Nebo mezi studenty? Nemá to co dělat s nějakou mimoškolní činností?“

Znovu nechápavě zavrtěl hlavou. „Nevím, jak by mohlo.

Ze školy jsem vylezl v červnu a tohle se stalo v listopadu.“

„Vy máte ale pocit, že o té věci, ať už to bylo cokoli, jste věděl jenom vy?“

Přejel pohledem celé bistro a nakonec upřel oči zase na mě. „Asi jo. Já a pak ještě ten, kdo se pokusil mě zabít, abych to nemohl nikde vysypat.“

Chvíli jsem jen tak seděla, prohlížela si ho a pokoušela se to nějak rozšifrovat. Nalila jsem si do kávy mléko a zamíchala. Nejspíš bylo přímo od krávy. Nadšenci přes superzdravou stravu se rádi živí mikroby. „Máte aspoň nějaké ponětí, jak dlouho jste to věděl? Napadlo mě, že…

jestli to totiž vážně představovalo takové nebezpečí… proč jste to prostě někomu nevyklopil hned?“

Se zájmem se na mě podíval. „Komu? Jako třeba poldům nebo tak?“

„Jasně. Třeba jste náhodou narazil na nějakou zlodějnu nebo jste se domákl, že někdo je ruskej špión…“ Sypala jsem možnosti z rukávu tak rychle, jak mě napadaly. „Nebo odhalil spiknutí s cílem oddělat prezidenta…“

„Proč bych v takovém případě nepopadl první telefon a nepožádal o ochranu?“

„Přesně tak.“

Odmlčel se. „Třeba jsem to udělal. Možná že… do háje, Kinsey, já prostě nevím. Nemáte ponětí, jak mě to žere. Ze začátku, ty první dva měsíce ve špitálu, jsem nedokázal myslet na nic než na tu bolest. Veškerou energii jsem spotřeboval na to, abych zůstal naživu. Na havárku jsem

vůbec nemyslel. Ale když jsem se trochu zmátořil, začal jsem se k tomu pomaloučku, po kouskách vracet a snažil se vzpomenout, jak to vlastně celý bylo. Zvlášť od ty doby, co jsem zjistil, že Rick umřel. To mi řekli až za kolik tejdnů.

Nejspíš se báli, že bych si to začal vyčítat, a tím zpomalil rekonvalescenci. Když jsem se to dověděl, bylo mi na blití.

Co když jsem byl prostě ožralej a sjel ze silnice? Měl jsem pocit, že musím přijít na to, jak to bylo, nebo se ke všemu ještě zblázním. No a tak jsem si začal sumírovat to ostatní.“

„Ale když jste si vzpomněl už na tohle, přijdete časem třeba i na to ostatní.“

„To je právě to,“ řekl. „Co když na to opravdu přijdu.

Mám dojem, že jedinej důvod, proč jsem ještě živej, je to, že si na víc nevzpomínám.“

Mluvil zvýšeným hlasem. Odmlčel se a zatékal pohledem kolem sebe. Jeho úzkost byla nakažlivá, protože jsem si uvědomila, jak se podle jeho vzoru rozhlížím po místnosti a snažím se mluvit co možná potichu, aby nás nikdo neslyšel.

„Od té doby vás už nikdo neohrožoval?“ vyzvídala jsem.

„Mmmm. Ne.“

„žádný anonymní dopisy nebo divný telefonáty?“

Zavrtěl hlavou. „Ale mně fakt hrozí smrt. Já to prostě vím. Cejtím to v kostech už pár neděl. Potřebuju pomoct.“

„Byl jste na policii?“

„Jasně že byl. Pokud jde o poldy, byla to nehoda. Nemají žádný důkazy, že by šlo o úmysl. Prostě běžnej případ, podle nich do mě někdo zezadu vlítl, srazil mě z mostu a ujel. Ale pokus o vraždu? Prosím vás… A i kdyby mi nakrásně věřili, nemaj lidi. Jsem obyčejnej občan, nemám nárok, aby mě poldové hlídali čtyřiadvacet hodin denně.“

„Třeba byste si mohl najmout gorilu…“

„Na to kašlu! Já si chci najmout vás.“

„Já přece netvrdím, že vám nechci pomoct, Bobby. To je jasný, že pomůžu. Akorát probírám možnosti. Zdá se mi, že potřebujete daleko víc než jenom mě.“

Naklonil se ke mně a pronikavě se na mě zadíval.

„Zkrátka to vyčmuchejte. Zjistěte mi, o co jde. Chci vědět, proč mi jde někdo po krku, a chci, aby toho nechal. Pak nebudu potřebovat ani poldy, ani gorilu.“ Skončil a celý rozrušený se zase normálně opřel.

„Do prdele,“ vyhrkl, nervózně poposedl a vstal. Vytáhl z peněženky dvacku, hodil ji na stůl a vyrazil tou svou kolébavou chůzí k východu. Kulhal víc, než jsem si myslela.

Popadla jsem kabelku a dohonila ho.

„Klid, proboha. Zajdeme ke mně do kanceláře a sepíšeme smlouvu.“

Podržel mi dveře a nechal mě projít.

„Doufám, že si moje služby můžete dovolit,“ prohodila jsem přes rameno.

Zlehýnka se usmál. „Jen se nekasejte.“

Zahnuli jsme vlevo směrem k parkovišti.

„Omlouvám se, že jsem tak vybuchl,“ zamumlal.

„To je dobrý.“

„Nebyl jsem si jistej, jestli mě budete brát vážně,“ řekl; „A proč bych neměla?“

„Naši si myslej, že mi přeskočilo.“

„Proto si taky nenajímáte je, ale mě.“

„Díky,“ zašeptal. Vzal mě v podpaží a já po něm úkosem zašilhala. Obličej měl celý zarudlý a v očích slzy. Ani se na mě nepodíval a ledabyle si je otřel. Teprve teď jsem si uvědomila, jak je vlastně mladý. Panebože, vždyť to byl jenom pomlácený, zmatený a k smrti vyděšený kluk.

Šli jsme pomalu k mému vozu a já přímo cítila, jak na nás lidi zvědavě civí a nervózně, soucitně odvracejí pohled.

Dostala jsem chuť někoho praštit.

2

Ve dvě odpoledne jsme už měli podepsanou smlouvu, Bobby mi vyplatil zálohu dva tisíce dolarů a já ho dovezla k tělocvičně, kde před obědem nechal zaparkovaného svého bavoráka. Jeho stav ho opravňoval použít místa vyhrazeného pro invalidy, ale já si dobře všimla, že to neudělal. Třeba ho

při příjezdu našel už obsazené, ale třeba si taky umínil, že těch dvacet metrů navíc ujde.

Když se vysoukal z auta, naklonila jsem se přes sedadlo spolujezdce k němu. „Máte advokáta?“ zeptala jsem se. Stál tam, ruku na otevřených dvířkách, hlavu sehnutou, aby na mě viděl.

„Vardena Talbota z kanceláře Talbot a Smith. Pročpak, chcete s ním mluvit?“

„Poproste ho, jestli by mi mohl nechat zaslat kopie policejních protokolů, ušetřilo by mi to spoustu času.“

„Dobře, spolehněte se.“

„Ještě něco. Asi bych měla začít od vašich nejbližších příbuzných. Mohli by mi sdělit svůj názor, o co tady jde.

Můžu vám odpoledne zavolat, kdy by měli čas?“

Bobby se zatvářil kysele. Cestou ke mně do kanceláře mi vykládal, že díky svému stavu se musel dočasně vrátit k rodičům, z čehož není zrovna nadšený. Před časem se rodiče rozvedli a matka se mezitím provdala. Tohle vlastně bylo už

její třetí manželství. Se svým současným otčímem Bobby evidentně moc dobře nevycházel, ale zdálo se, že sedmnáctiletou nevlastní sestru jménem Kitty má opravdu rád. Chtěla jsem si s nimi se všemi promluvit. Většina případů začíná kontrolou písemných materiálů, ale tenhle byl od samého začátku neobvyklý.

„Já mám lepší nápad,“ prohlásil Bobby. „Nechcete k nám odpoledne zajet? Máma pozvala na pátou pár lidí na

skleničku. Otčím má narozeniny. Budete mít šanci je všechny poznat.“

Trochu jsem váhala. „Víte jistě, že nebudu rušit? Třeba by vaše matka byla nerada, abych se k vám při takové příležitosti cpala.“

„To je v pořádku. Oznámím jí, že přijdete. Jí to bude fuk. Máte tužku? Napíšu vám, jak se k nám dostanete.“

Zalovila jsem v kabelce po propisovačce a bloku a napsala si to. „Přijdu kolem šesté,“ řekla jsem.

„Bezva.“ Přibouchl dvířka a vykročil.

Dívala jsem se za ním, dokud nedopajdal ke svému vozu, a pak jsem zamířila domů.

Bydlím v bývalé garáži pro jedno auto přestavěné na garsonku, za kterou platím dvě stovky měsíčně. Má tak pětadvacet čtverečních metrů a slouží jako obývák, ložnice, kuchyňka, koupelna, šatna a prádelna v jednom. Veškeré moje zařízení je víceúčelové a miniaturních rozměrů. Mám prťavou kuchyňskou linku s vestavěnou lednicí, dřezem a varnou plotnou, pračkou a sušičkou, rozkládací pohovku (se kterou se obvykle ani nenamáhám) a psací stůl, u něhož se občas i jí. V mém životě hraje nejdůležitější roli práce, a tak se mi domácí zázemí smrsklo jen na to nejnutnější. Svého času jsem žila v obytném přívěsu, ale nakonec mi i to začalo připadat příliš procovské. Často cestuju, a tak jsem proti vyhazování peněz za prostor, který stejně nevyužívám.

Možná jednoho dne zjistím, že mi vlastně stačí spacák, který

si můžu hodit na zadní sedadlo auta, čímž odbourám potřebu peněz na činži úplně. I takhle mám ale minimální požadavky. Psa ani kočku si nedržím, kytky nepěstuju.

Přátele sice mám, ale k sobě je nezvu. Mým jediným koníčkem, pokud se to tak dá vůbec nazvat, je čištění lehké pistole a studium dokumentace případu. Nejsem zrovna zábavná, ale účty platím včas, v záložně mám ulito trochu peněz a nešetřím na nemocenském, abych se pojistila proti rizikům, které s sebou nese moje povolání. Způsob života, jaký vedu, mi docela vyhovuje, i když to nikde nezdůrazňuju. Tak jednou za půl roku, za osm měsíců

narazím na chlapa, s kterým si vlezu do postele, ale mezi jednotlivými eskapádami žiju v celibátu a ani mi to nijak zvlášť nepřijde. Po dvou rozpadlých manželstvích si už

dávám s láskou majzla.

Bydlím na nijak honosné, palmami lemované ulici kousek od moře a můj domácí, který žije ve vilce uprostřed pozemku, se jmenuje Henry Pitts. Je to jednaosmdesátiletý pekař na penzi, který si přilepšuje tím, že své pekařské a cukrářské výrobky směňuje s místními obchodníky za zboží a služby. Zajišťuje pohoštění při čajích o páté pro babky z okolí a ve volných chvílích vymýšlí křížovky, na nichž si většinou každý vyláme zuby. Je to strašně hezkej kus chlapa: vysoký, štíhlý a nádherně opálený, s kostnatou aristokratickou tváří a dětsky hebkou, jako padlý sníh bílou kšticí. Z barvínkově modrých očí stejného odstínu jako

květy svlačce mu kouká inteligence. Je hodný, milý a plný porozumění. Proto mě vlastně ani nemělo překvapit, že když

jsem dorazila domů, našla jsem ho, jak ve společnosti jedné „holčičky“ popíjí na zahradě whisky s ledem a snítkou máty.

Zaparkovala jsem auto jako obvykle před vraty a šla k zadnímu vjezdu, kde bydlím. Z pokoje mám výhled na zadní průčelí a krásný kout zahrady s kusem trávníku se smuteční vrbou, rozáriem, párem citrusových krsků a kamenem dlážděnou terasou. Henry právě vycházel zadními dveřmi s podnosem v ruce. Okamžitě mě zaregistroval.

„Je, Kinsey, to je výborné, pojďte sem, chci vás s někým seznámit,“ zavolal.

Spatřila jsem, že se na lehátku na terase vyvaluje nějaká oplácaná ženská. Muselo jí být dobrých šedesát, hlavu měla samou obarvenou kudrlinku hnědé barvy, pečlivě nalíčený obličej zmačkaný jako nejjemnější kozinka. Starost mi dělaly její oči: byly sametově hnědé, poměrně veliké, a na okamžik jimi prošlehl záblesk zášti.

Henry položil podnos na kulatý kovový stolek, který stál mezi dvěma lehátky. „Tohle je Lila Samsová,“ řekl a pak udělal hlavou posunek směrem ke mně. „Kinsey Millhoneová, moje podnájemnice. Lila je tu nová, právě se přistěhovala. Je v podnájmu u paní Lowensteinové na konci ulice.“

žena natáhla ruku s chřestícími náramky z červené umělé hmoty a zavlnila se, jako kdyby se chystala vstát.

Prošla jsem přes terasu k ní. „Jen seďte,“ řekla jsem.

„Tak ať se vám tady líbí.“ Podala jsem jí ruku a zdvořile jsem se usmála. Úsměv, jejž mi opětovala, jí vymazal z očí chlad a já si v duchu řekla, jestli jsem jí třeba nekřivdila.

„Kde jste bydlela předtím?“

„Ale, tak porůznu,“ odpověděla a rozverně zašilhala po Henrym. „Nebyla jsem rozhodnutá, jak dlouho zůstanu tady, ale díky Henrymu se mi tu začíná móóc líbit.“

Měla na sobě hluboce vystřižené plátěné letní šaty z bílé látky s ostře zeleným a žlutým potiskem. Prsa měla jako dva dvoukilové pytlíky mouky, ze kterých se už dost odsypalo.

Veškerý přebytečný tuk se jí usadil v pase a na hrudi, ale masité boky a stehna přecházely v docela dobrá lýtka až k překvapivě malým nožkám v červených plátěných sandálech na klínovém podpatku. V uších měla mohutné butony z červené umělé hmoty. Připadala jsem si jako v galerii, protože prohlídku jsem skončila přesně tam, kde jsem začala. Chtěla jsem se jí znovu podívat do očí, jenomže ona zkoumala pohledem podnos, ze kterého jí Henry nabízel.

„No ne, copak to tu máme? Vy jste ale zlatíčko.“

Henry totiž udělal velký talíř jednohubek. Patří k onomu typu lidí, kterým stačí se rozhlédnout po kuchyni, a z toho, co dům dá, dokážou vykouzlit občerstvení i pro nejmlsnější jazýčky. V mém případě dá dům leda krabici krupice plnou moučných červů.

Liliny rudé nehty vytvořily miniaturní drapák, zdvihly jednohubku a donesly ji k ústům. Vypadalo to na kolečko osmažené veky s kouskem uzeného lososa a kopečkem majonézy ochucené koprem. „Mmm, to je dobrota,“

prohlásila s plnou pusou a olízla si nejprve jeden prst, potom druhý. Na rukou měla několik prstenů posetých diamanty jako bradavicemi. Kameny byly doplněné rubíny, jiný kousek se pyšnil smaragdem se čtvercovým brusem. Měl velikost poštovní známky a po obou stranách mu dělaly čestnou stráž brilianty. Henry mi přistrčil talíř. „Ochutnejte, já vám zatím namíchám mátový julep.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Radši ne. Půjdu ještě možná běhat a kromě toho mám práci.“

„Kinsey pracuje jako soukromý detektiv,“ prozradil jí na mě Henry.

Lila vyvalila oči a zamžikala překvapením. „Ale božínku, to je zajímavé!“ Spustila konverzační vodopád takové síly, kterou ani bonton nevyžadoval. Určitě vycítila, že já z ní nejsem zdaleka tak nadšená. Ve skutečnosti mám až na výjimky ženy všeobecně ráda. Líbí se mi, že jsou upřímné, od přírody sdělné a v hovoru o mužích mluví bez zábran, což je zábavné. Tahle osoba byla ze staré školy: přelétavá koketa. Měla vůči mně averzi od chvíle, kdy mě spatřila.

Podívala se na Henryho a poplácala polstrované sedadlo zahradního lehátka. „A teď se konečně posaďte, vy darebo.

Nesmíte mě pořád takhle obskakovat. No věřila byste, Kinsey, že mě celé odpoledne pořád něco nosí?“ Jako zmámená se naklonila nad talíř. „A copak je tohle?“

Mrkla jsem po Henrym a tak trochu jsem čekala, že po mně vrhne utrápený pohled, ale on se podle rozkazu usadil na pohovce a přejel zraky talíř. „Tak tyhle jsou s uzenou ústřicí, žervé a čatní. Určitě vám budou chutnat. Jen si vemte.“

Evidentně jí hodlal jednohubku donést až do úst, ale ona ho lehce plácla přes ruku.

„Přestaňte. Vezměte si také. Jednak mě strašně rozmazlujete, a navíc bych ztloustla!“

Když jsem tak pozorovala ty dvě hlavy skloněné k sobě, úplně jsem cítila, jak se mi kysele stahuje obličej. Henry je sice o padesát let starší a naše vztahy byly vždycky naprosto korektní, ale teď mě napadlo, jestli mu takhle nějak nebylo, když jednou za uherský rok pozoroval, jak se ode mne v šest ráno krade nějaký chlap.

„Tak zatím, Henry,“ řekla jsem a zamířila k domovu.

Mám dojem, že mě ani neslyšel.

Vzala jsem si na sebe tílko a staré džíny s ustřiženými nohavicemi, zašněrovala jsem si kecky a vyklouzla jsem nenápadně ven. Rychlou chůzí jsem došla na konec bloku na Cabanu, široký bulvár, který vede podél pláže, a dala jsem se do klusu. Sálalo parádní vedro, protože na nebi nebylo ani mráčku. Teď ve tři hodiny odpoledne se dokonce i příboj

zdál líný. Větřík sem z oceánu přinášel drobounkou tříšť slané vody a pláž byla plná odpadků. Ani nevím, proč jsem se vůbec honila. Nebyla jsem ve formě, a než jsem uběhla první míli, supěla jsem a funěla jako lokomotiva a plíce jsem měla v jednom ohni. Levá paže pobolívala a nohy jsem měla jako z olova. Onoho dne jsem to zřejmě nevzdala jenom proto, že kdykoli pracuju na případu, chodím si zaběhat. A tak jsem běžela, protože byl na to právě čas a protože jsem si musela protáhnout kostru a uvolnit ztuhlé klouby. Přestože poctivě běhám, nejsem na tělocvik nijak zvlášť vysazená, ale neznám jiný způsob, jak se dostat do kondice.

První míle byla hotová mučírna a já ji z duše nenáviděla.

Po druhé už začaly fungovat endorfíny, na třetí jsem se chytla a bývala bych dokázala běžet donekonečna.

Zkontrolovala jsem pohledem stopky. Ukazovaly 3:33, ale já nikdy netvrdila, že jsem kdovíjak rychlá. Přešla jsem do chůze. Pot ze mě jen lil. Byla jsem si skoro jistá, že to druhý den odskáču, ale teď mi bylo skvěle, svalstvo prohřáté a uvolněné. Pustila jsem se pomalu zpátky, abych vychladla.

Než jsem se dostala domů, odpařený pot způsobil, že mne roztřásla zima a zatoužila jsem po horké sprše. Terasa byla prázdná, jen na stolku stály vedle sebe dvě sklenice po mátovém julepu. Zadní vchod do Henryho domu byl zavřený, žaluzie stažené. Otevřela jsem si vchod do své

garsonky klíčem, který si vždycky přivazuju na tkaničku kecky.

Umyla jsem si hlavu a oholila nohy, přehodila si župan a chvíli se zaobírala bytem, poklízela jsem kuchyňský kout a přerovnávala věci na stole. Nakonec jsem si natáhla kalhoty, volnou hazuku, vklouzla do sandálů a navoněla se kolínskou. Ve tři čtvrtě na šest jsem popadla svou velkou koženou kabelu, vyšla ven a zamkla.

Přečetla jsem si Bobbyho instrukce, na bulváru Cabana jsem zahnula doleva směrem k rezervaci mořského ptactva a po kroutící se silnici dojela až do Montebella, o kterém se říká, že má nejvyšší počet milionářů na jeden čtvereční kilometr. Nevím, co je na tom pravdy, protože obyvatelstvo je tu pomíchané. I když mezi obrovskými pozemky se už

najdou i domy příslušníků středních vrstev, z Montebella pořád vyzařuje pečlivě udržované a rozmnožované bohatství, ona nefalšovaná elegance připomínající doby, kdy vlastnictví majetku se nedávalo okázale najevo, protože tak činili pouze ti, kdo člověku byli na roveň pouze finančně.

Dneska jsou ovšem bohatí jen procové, kteří představují pouhou rvavou imitaci svých předchůdců z doby osidlování Kalifornie. Montebello má i své slumy, což je prapodivná šňůra prkenných baráčků, které přijdou bratru na sto čtyřicet tisíc dolarů.

Bobby bydlel na West Glen, úzké silnici zastíněné blahovičníky a platany a ohraničené nízkými zídkami z

ručně tesaných kvádrů, z níž odbočovaly všelijak klikaté příjezdové cesty k palácům stojícím příliš daleko od silnice, než aby je projíždějící automobilista vůbec zahlédl. Úroveň bydlení naznačovala tu a tam nějaká ta vrátnice, ale z větší části se zdálo, že West Glen se jen tak vine dobovým hájem, v němž vládne pouze hra slunce a stínu, vůně levandule a bzukot čmeláků, poletujících od jedné růžovorudé pelargónie ke druhé. Bylo právě šest a do západu slunce zbývaly dobré dvě hodiny.

Zahlédla jsem číslo, které jsem hledala, zpomalila a zabočila na příjezdovou cestu. Po mé pravé ruce stály tři bílé omítnuté domky jako z té pohádky o třech prasátkách.

Rozhlížela jsem se předním sklem, ale neviděla jsem žádné místo, kde bych mohla auto nechat, a tak jsem jela pomalu dál a doufala, že za ohybem, který jsem měla před sebou, něco najdu. Ohlédla jsem se a napadlo mě, proč tu vlastně nejsou žádná auta, a zauvažovala jsem, ve kterém ze tří domků Bobbyho rodiče asi bydlí. Na chvilku se mne zmocnily pochybnosti. Přece říkal dnes k večeru. Splést si den, to bych byla celá já. Pokrčila jsem rameny. No co, už

jsem zažila horší trapasy, pomyslela jsem si, i když v téhle chvíli jsem si zaboha nemohla vzpomenout ani na jeden.

Vyjela jsem z ohybu, že se porozhlédnu po místě, kde zaparkovat, a bezděčně jsem dupla na brzdu. Auto smykem zastavilo. „No tohle!“ vydechla jsem.

Příjezdová cesta ústila do obrovského dlážděného nádvoří, na jehož konci stál dům. Podvědomě jsem poznala, že Bobby Callahan nebydlí v žádné z těch úhledňoučkých chaloupek, ale právě tady. Tamto byly domky pro služebnictvo, ale panstvo mělo adresu tady.

Dům se velikostí vyrovnal mé bývalé střední škole a zřejmě ho i navrhoval stejný architekt, dávno zemřelý pán jménem Dwight Costigan, který za těch čtyřicet let své kariéry dokázal sám samotinký přestavit Santa Teresu k nepoznání. Pokud se nepletu, jeho slohu se říká španělský neokoloniální. Musím přiznat, že dosud jsem nad bílými štukovými stěnami a červenými taškami ohrnovala nos, nesnášela jsem oblouky a buganvílie, uměle patinové trámy a balkóny, ale to jsem ještě netušila, co se z toho všeho dá taky vytvořit.

Střední část domu byla dvoupatrová, po obou stranách s krytou klenutou arkádou, oblouk za obloukem nesený elegantními, pilíři. Všude skupinky vzdušných palem, samý portál se sochařskou výzdobou, kružbová okna. Byla tu dokonce i zvonice, jako kdyby šlo o nějakou starou misii. V

kterém to filmu z něčeho podobného shodili Kim Novakovou? Celé to bylo něco mezi klášterem a filmovou dekorací. Na nádvoří jako vystřiženém z reklamy parkovaly čtyři mercedesy a fontána uprostřed chrlila proud vody pět metrů vysoko.

Zajela jsem co nejdál doprava, zastavila a kritickým okem zhodnotila svoje oblečení. Teprve teď jsem si všimla, že kalhoty mají na koleně flek, který by nebyl vidět jen tehdy, kdybych se neustále pohybovala v předklonu, aby ho zakryl předek hazuky. Tenhle kus garderóby sám o sobě ušel. Byl z černého průsvitného materiálu, s hlubokým čtvercovým výstřihem, dlouhými rukávy a vázačkou ze stejné látky. Chvilku jsem uvažovala, jestli nemám zajet domů se převléct, ale pak mi došlo, že nic lepšího stejně nemám. Zkroutila jsem se, abych dosáhla na zadní sedadlo, a začala se přehrabovat tou neuvěřitelnou změtí krámů, které tam vozím. Jezdím sedanem značky Volkswagen nevýrazné béžové barvy a většinou jsem v něm absolutně nenápadná, ale pochopila jsem, že tady bych asi potřebovala kilometr dlouhou limuzínu. Zahradníci nejspíš vlastnili volvo.

Odstrčila jsem zákoníky, pořadače, schránku s nářadím a zamčený atašé kufřík, ve kterém vozím pistoli, a vyhrabala jsem přesně to, co jsem hledala, staré punčocháče, které v nouzi používám jako filtr. Na podlaze jsem našla pár černých lodiček na jehlách, které jsem si koupila, když jsem se v jedné nechvalně proslulé losangelské čtvrti hodlala vydávat za prostitutku. Na místě jsem pochopitelně zjistila, že všechny děvky vypadají jako univerzitní studentky, a tak jsem svůj převlek odložila.

Stáhla jsem si sandály, hodila je dozadu na sedadlo a vysoukala se z kalhot. Pak jsem se tak dlouho kroutila, až

jsem si natáhla punčocháče, plivla jsem na lodičky, přeleštila je a vklouzla do nich. Sundala jsem si látkový pásek a uvázala si ho kolem krku na exotickou mašli. Ze dna kabelky jsem vylovila tužku na oči a zdravíčko, natočila si zpětné zrcátko a trochu se namalovala. Měla jsem pocit, že mám parádní ránu, ale to oni stejně mohli těžko poznat.

Doufala jsem, že až na Bobbyho mě nikdo z nich v životě neviděl.

Vystoupila jsem z auta a chvilku jsem chytala balanc.

Takhle vysoké podpatky jsem měla naposled v první třídě, když jsem si v botách po tetičce hrála na slečnu. Bez pásku mi hazuka sahala do půli stehen a lehounká látka se mi lepila na bocích k tělu. Věděla jsem, že proti světlu bude vidět, jaké nosím mini kalhotky, ale řekla jsem si, že je to fuk. Když už jsem si nemohla dovolit dobře se obléknout, chtěla jsem to aspoň co nejlíp zakrýt. Zhluboka jsem se nadechla a pustila se s klapotem ke vchodu.

3

Zmáčkla jsem zvonek a uslyšela, jak se jeho zvuk rozléhá po celém domě jako ozvěna. Za přiměřenou, ani krátkou, ani dlouhou, dobu mi otevřela černošská služebná v

bílé uniformě podobné té, jakou nosí ošetřovatelky. Nohy mě už bolely tak, že bych se jí nejraději zhroutila do náruče a nechala se odlifrovat na ošetřovnu, ale místo toho jsem se jen představila a zahuhlala, že Bobby Callahan mě očekává.

„Jistě, slečno Millhoneová. Pojďte dál, prosím.“

Udělala úkrok a já vešla do vstupní haly. Strop měla až v úrovni druhého patra a osvětlovalo ji světlo, které padalo dovnitř celou řadou oken, jež sledovala široké kamenné schodiště, které zatáčelo doleva nahoru. Podlahu tvořily dlaždice teplé červené barvy nablýskané do saténového lesku. Všude ležela spousta perských běhounů s vybledlým vzorem. Ze železných tyčí od uměleckého kováře, které připomínaly starožitné zbraně, visely goblény. V domě panoval příjemný chládek, ticho a hezká vůně, jež se linula z obrovské, odborně naaranžované kytice na masivním stolku po mé pravici. Vypadalo to tu jako v muzeu.

Komorná mě odvedla halou do obývacího pokoje. Byl tak obrovský, že skupinka lidí na opačném konci se zdála být trpasličího vzrůstu. Kamenný krb musel být dobře dva a půl metru do šířky a tři do výšky a v jeho útrobách by určitě šlo opékat celého vola. Nábytek vypadal pohodlně, nebylo tu nic malého nebo titěrného. Pohovky, vyskytovaly se tu celkem čtyři, se zdály bytelné, křesla byla veliká, prepolstrovaná, s širokými loketními opěrkami a z nějakého důvodu mi připomínala sedadla v letecké kabině první třídy.

Barvy nebyly umělecky sladěné, a tak mě napadlo, jestli si

bytového architekta na tyhle věci neberou jen příslušníci střední vrstvy.

Pak jsem zahlédla Bobbyho a ulevilo se mi, když se hned vydal směrem ke mně. Zřejmě z mého výrazu vytušil, že na takový spektákl jsem nebyla připravená.

„Promiňte, měl jsem vás asi varovat předem,“ řekl.

„Seženu něco k pití. Co byste ráda? Je tu bílé, ale kdybych vám řekl značku, myslela byste si, že se vytahuju.“

„Tak víno,“ odpověděla jsem. „Přesně tyhle značky zbožňuju.“

Kde se vzala, tu se vzala úplně jiná služebná. Zřejmě měla specializaci na obýváky, protože Bobbymu vyčetla jeho přání z očí a už nám nesla dvě nalité sklenice. Jenom jsem doufala, že se neztrapním, nepoleju se vínem nebo nezakopnu jehlou o okraj nějakého koberce. Bobby mi jednu skleničku podal a já se napila.

„Bydlíte tu odmalička?“ zeptala jsem se. V tomhle pokoji, připomínajícím spíš loď nějaké katedrály, jsem si nějak nedokázala představit dudlíky, plyšové medvídky a angličáky. Pak jsem si náhle uvědomila, co dělají mé chuťové pohárky, a pochopila jsem, že víno, které si obvykle kupuju, už nikdy nebude mít ten šmak jako dřív.

„Náhodou ano,“ odpověděl a se zájmem se rozhlédl kolem sebe, jako kdyby mu teprve teď došlo, jak je to vlastně absurdní. „Měl jsem samozřejmě chůvu.“

„Jak jinak, že ano? Mimochodem, co vlastně dělají vaši rodiče? Nebo mám hádat?“

Bobby se na mě křivě usmál a podrbal se na bradě. Měla jsem dojem, že se tváří snad až příliš stydlivě. „Můj dědeček z matčiny strany založil na přelomu století velkou chemičku.

Jeho firma měla zřejmě patent na polovinu veškerejch výdobytků moderní civilizace. Irigátory, ústní vody a antikoncepční prostředky. Navíc i spoustu léků, který se prodávají bez receptu. Plus rozpouštědla, sloučeniny, nejrůznější průmyslový polotovary. Je toho dost dlouhej seznam.“

„Máte nějaké sourozence?“

„Ne, jsem jedináček.“

„Kdepak je momentálně pan otec?“

„V Tibetu. Nedávno se dal na horolezectví. Ještě loni žil v jednom ašrámu v Indii. Jeho duše se osvobozuje přímo úměrně rychlosti, s jakou bílí svoje bankovní konto.“

Udělala jsem gesto, jako že špatně slyším. „že byste mu to měl za zlé?“

Bobby pokrčil rameny. „Může si dovolit zaobírat se velkým mystériem života jenom proto, že z mámy při rozvodu vytřískal hromadu prachů. Předstírá, že mu jde o meditaci, ale ve skutečnosti si prostě rád užívá. Já ho docela bral až do ty doby, než za mnou přijel po mý havárce.

Sedával mi u postele, laskavě se usmíval a tvrdil, že bejt mrzák je něco jako životní zkouška na tomhle světě.“

Podíval se na mne a tak nějak zvláštně se usmál. „Víte, co mi řekl, když se dověděl, že Rick je mrtvej? ‚To je dobře.

Znamená to, že svůj úkol splnil.‘ Rozzuřil mě tak, že mu doktor Kleinert zakázal za mnou chodit, a tak zase odjel lízt po Himalájích. Skoro nepíše, ale možná je to tak lepší.“

Zmlkl, protože mu najednou začaly plavat oči a měl co dělat, aby se nerozbrečel. Obrátil hlavu směrem ke skupince lidí u krbu a já udělala totéž. Odhadem jich bylo asi deset.

„Která z nich je vaše matka?“

„Ta v tom krémovým oblečení. Chlápek, co stojí těsně za ní, je můj otčím Derek. Jsou spolu tři roky, ale mám dojem, že jim to moc neklape.“

„Čím to?“

Zdálo se, že v duchu zvažuje různé odpovědi, ale nakonec jen slabě zavrtěl hlavou a neřekl nic. Pak se podíval zase na mě. „Máte už na to, abych vás mohl představit?“

„Nejdřív mi ještě trochu povídejte o těch ostatních.“

Byla to pouze oddalovací taktika, ale nemohla jsem si pomoct.

Přelétl skupinku očima. „Některý si už nepamatuju. Tu ženskou v modrým neznám vůbec. Tamten prošedivělej dlouhán je doktor Fraker, ten patolog, u kterýho jsem dělal, než se mi to stalo. Je ženatej s tou rudovláskou, co si šušká s mámou. Matka sedí v kuratoriu nemocnice svatý Terezy, takže zná kdekoho od fochu. Ten zavalitej proplešatělej je doktor Metcalf. Zrovna se baví s doktorem Kleinertem.“

„To je ten váš psychiatr?“

„Jo. Myslí si, že jsem cvok, ale to vůbec nevadí, protože mě prej dokáže dát dohromady.“ Do hlasu se mu vloudila hořkost a já si uvědomila, jak strašný vztek v něm musí den za dnem narůstat.

Doktor Kleinert se jako na povel otočil, zadíval se na nás a pak odvrátil pohled jinam. Měl řídké zvlněné šedé vlasy, tragický výraz a mohlo mu být něco přes čtyřicet.

Bobby se zašklebil. „Řekl jsem mu, že si najmu soukromýho detektiva, ale zřejmě mu nedošlo, že jste to vy, jinak by už byl u vás, aby nás trochu umravnil.“

„Co vaše nevlastní sestra? Kdepak ta je?“

„Nejspíš ve svým pokoji. Není zrovna společenská.“

„A ta drobná blondýnka?“

„Matčina nejlepší kámoška. Dělá sestru na chirurgii. Tak pojďte,“ řekl netrpělivě. „Ať to máte za sebou.“

Poslechla jsem a odešla po boku pajdajícího Bobbyho ke skupince lidí postávajících u krbu na druhém konci místnosti. Bobbyho matka sledovala, jak se k nim blížíme, a obě její společnice zmlkly, aby se podívaly, co ji tak zaujalo.

Na to, že měla třiadvacetiletého syna, vypadala mladě.

Měla štíhlou postavu, útlé boky a dlouhé nohy, bujnou hřívu světle hnědých vlasů, které jí sahaly až skoro na ramena. Oči byly malé a zapadlé, obličej úzký, ústa široká, ruce elegantní s dlouhými štíhlými prsty. Na sobě měla hedvábnou krémovou blůzu s dlouhou plátěnou sukní staženou v pase.

Jedinými šperky byly tenounké zlaté řetízky na krku a na zápěstí. Upírala oči na Bobbyho a já měla pocit, že v jejím pohledu na synovu znetvořenou postavu rozpoznávám bolest. Pak se od něj odtrhla, podívala se na mne a zdvořile se usmála.

Napřáhla ruku a vykročila mi v ústrety. „Kinsey Millhoneová, že? Já jsem Glen Callahanová. Bobby říkal, že se možná stavíte.“ Hlas byl hluboký a hrdelní. „Moc se těším, že si spolu popovídáme, ale teď vás chvilku nechám, abyste se taky trochu pobavila.“

Sevřela jsem nabízenou ruku. Zarazilo mě, jak kostnatá a teplá mi připadala. Měla úplně železný stisk.

Pohlédla na ženu po své pravici a představila nás. „Tohle je Nola Frakerová.“

„Dobrý večer,“ řekla jsem a podaly jsme si ruce.

„A tohle je Sufi Danielsová.“

Obě jsme zamumlaly obvyklé zdvořilostní fráze. Nola byla rudovláska s čistou, hebkou pletí a zářivýma modrýma očima. Měla na sobě tmavě rudou kombinézu bez rukávů s obrovským véčkem od krku až k pasu, odhalujícím spoustu nahé kůže, takže jsem se okamžitě začala, modlit, aby se náhodou neshýbla nebo neudělala nějaký neuvážený pohyb.

Jako bych ji odněkud znala. Zřejmě jsem zahlédla její fotografii někde ve společenské rubrice nebo někde.

Poplašné signály tu rozhodně byly, ale marně jsem přemítala o souvislostech.

Ta druhá jménem Sufi byla malá a do jisté míry znetvořená. žádný pas a na zádech hrb. Byla navlečená do fialové teplákové soupravy z veluru, která vypadala, jako kdyby nikdy neabsorbovala ani kapku potu. Světlé vlasy měla jemné a řídké a podle mne příliš dlouhé. Ten účes jí moc neslušel.

Po společensky přijatelné odmlce se k mé obrovské úlevě dámy zase rozhovořily. Neměla jsem ponětí, o čem bych se s nimi mohla bavit. Nola začala vykládat, jak za třicet dolarů sehnala zbytek látky, ze které si hodlá ušít šaty na jakousi degustaci vína v Los Angeles. „Sběhala jsem v Montebellu všechny obchody. Směšné! Já prostě odmítám platit za šaty čtyřikrát tolik. Nedám ani dvakrát tolik!“

rozčilovala se.

To mne překvapilo. Tipovala bych ji na ženu, která si potrpí na extravagance. Ale možná mám špatný odhad.

Podle mých představ bohaté ženy jezdí do Beverly Hills na parafínový zábal nohou, pak si na Rodeo Drive vyberou nějakou tu diamantovou cetku, účet nechají poslat manželově bance a nakonec jdou na dobročinný oběd, kde platí l 500 dolarů za osobu. Nějak jsem si nedovedla představit

Nolu

Frakerovou,

jak

se

prohrabává

výprodejovým zbožím v místním jednotkovém obchoďáku.

Ale třeba za mlada třela bídu s nouzí a pořád si ještě nezvykla, že je teď paní doktorová.

Bobby mě vzal za paži a nasměroval mě k mužské části sešlosti. Představil mě svému otčímovi Dereku Wennerovi, po němž v rychlém sledu šli doktoři Fraker, Metcalf a Kleinert, takže než jsem se vzpamatovala, už mě Bobby táhl k hale. „Pojďte nahoru, najdeme Kitty a já vás pak provedu po baráku.“

„Ale Bobby, já s těmi lidmi chci mluvit!“

„Co vás nemá! Vědí kulový a je s nima nuda.“

Šli jsme právě kolem odkládacího stolku a já na něm chtěla nechat sklenku, ale Bobby zavrtěl hlavou. „Vemte si ji s sebou.“

Popadl ze stříbrného kbelíku s ledem plnou láhev vína a strčil ji pod paži. Přestože kulhal, pohyboval se velice rychle, a tak jsem za ním na svých vysokých podpatcích hlasitě škobrtala ke vstupní hale. Zastavila jsem se, vyzula a dohonila ho. Na Bobbym bylo něco, co ve mně vzbuzovalo chuť se rozesmát. Mezi lidmi, o kterých mi vštěpovali, že si jich mám považovat, si dělal, co chtěl. V mé tetičce by tahle společnost vzbuzovala respekt, ale Bobby ji zřetelně vůbec nebral vážně.

Pustili jsme se do schodů. Bobby se přitom přitahoval za hladké kamenné zábradlí.

„Vaše matka nepřijala jméno Wennerová?“ zeptala jsem se, když jsem za ním stoupala nahoru.

„Kdepak. Callahanová je její dívčí jméno. Když se naši rozvedli, změnil jsem si ho taky na Callahan.“

„Není to neobvyklé?“

„Mně to nepřijde. Táta je budižkničemu. Takhle s ním aspoň nemám o nic víc společnýho než ona.“

Schodiště končilo půlkruhovým ochozem, ze kterého vybíhaly do stran dvě chodby. Prošli jsme pod klenutým obloukem do té vpravo. Byla široká a plná dveří do jednotlivých pokojů, většinou zavřených. Denní světlo začínalo slábnout a vládla tu stísněná atmosféra. Kdysi jsem vyšetřovala násilné úmrtí v exkluzivním dívčím penzionátě, kde jsem si připadala podobně. Člověk měl dojem, jako kdyby dům zabrala nějaká instituce. Ze všeho čišel neosobní chlad. Došli jsme ke třetím dveřím zprava a Bobby zaklepal.

„Kitty?“

„Moment!“ ozvalo se zevnitř.

Zašklebil se na mě. „Ta bude zase zhulená.“

Jistě, proč ne, pomyslela jsem si a pokrčila rameny. Bylo jí přece sedmnáct.

Dveře se otevřely, Kitty vykoukla a podezíravě na mě upřela oči. „Kdo je to?“

„No tak, Kitty, nech těch keců.“.

Lhostejně poodstoupila od dveří. Vešli jsme dovnitř a Bobby zavřel. Kitty byla anoretička, vytáhlá a příšerně vychrtlá. Loketní a kolenní klouby jí vystupovaly tak ostře, že připomínala dětskou skládací figurku z umělé hmoty.

Obličej měla samou kost a kůži. Byla bosá, na sobě jen

šortky a bílé tričko, které vypadalo jako obří, rovně pletená armádní ponožka univerzální velikosti.

„Na co čumíte?“ vyhrkla. Zdálo se, že odpověď ani nečeká, a tak jsem se nenamáhala něco říkat. Plácla sebou na neustlanou velkou postel a zapálila si cigaretu, ale přitom ze mě ani na chvilku nespustila oči. Nehty měla okousané do krve. Pokoj byl černě vymalovaný a vypadal jako parodie na dívčí pokojíček dorůstající slečny. Všude visela spousta plakátů a povalovalo se tu množství plyšových zvířat, ale všechno působilo jakýmsi děsivým dojmem. Plakáty zobrazovaly rockové skupiny, jejichž členové byli zmalovaní jako laciné děvky, všelijak se výhružně šklebili a byli zachyceni v situacích symbolizujících nenávist vůči ženskému pokolení. Zvířátka měla blíž k satyrství než idylce Medvídka Pú. Vzduch byl nasáklý pronikavou vůní marjány. Zřejmě tu čadila tak strašně, že by stačilo zabořit nos do polštáře a člověk by v tom lítal taky.

Bobby se jejím nepřátelským postojem očividně náramně bavil. Přitáhl židli a bez okolků z ní shodil hromadu šatstva na podlahu. Posadila jsem se a on si lehl do nohou postele a sevřel jí rukou levý kotník. Prsty mu přečuhovaly, jako kdyby ji držel za zápěstí. Připadali mi spolu jako Jeníček s Mařenkou. Třeba se Kitty bála, že kdyby ztloustla, bába by ji posadila na lopatu a šup s, ní do pece, ale já měla pocit, že dřív skončí na lopatě hrobníkovi, a z toho šel opravdu strach. Kitty se zvedla na lokty a slabě

se na mě přes své dlouhé křehké nohy usmála. Byly na nich vidět všechny žíly, takže vypadaly jako průhledné celofánové schéma v anatomickém atlasu. Všimla jsem si jejích prstů na nohou. Palce jí odstávaly skoro jako opici.

„Tak jak to vypadá dole?“ zeptala se Bobbyho, ale přitom se pořád upřeně dívala na mě. Měla trochu problémy s artikulací a oči se jí neustále jakoby zaostřovaly a zase rozostřovaly. Přemítala jsem, jestli je opilá nebo nafetovaná.

„Jako obvykle jenom tak postávají a nasávají. Což mi připomíná, že jsem s sebou vzal flašku vína,“ odpověděl.

„Máš nějakou skleničku?“

Nahnula se k nočnímu stolku a začala se přehrabávat změtí předmětů, které se na něm povalovaly, a nakonec vytáhla whiskovku. Na dně byl zbytek čehosi zeleného a lepkavého, zřejmě absintu nebo mentolového likéru. Podala mu ji. Bobby nalil a víno se slabě zakalilo.

„Hele, co je to vlastně za buchtu?“

Označení buchta přímo miluju.

Bobby se zasmál. „Ježíšmarjá, promiň. To je Kinsey, to soukromý očko, co jsem ti o ní říkal.“

„Taky mě to mohlo napadnout.“ Zaměřila na mě zase oči. Panenky měla tak rozšířené, že jsem ani nepoznala, jakou barvu mají její duhovky. „No, jakpak se vám líbí naše panoptikum? Já s Bobbym jsme takový rodinný zrůdičky.

Parádní párek, co?“

Tenhle fracek mi začínal lízt na nervy. Na takový řeči nebyla ani dost tvrdá, ani dost fikaná, a bylo vidět, že ji ta role zmáhá. Jako když člověk sleduje podprůměrného estrádního komika, který se pokouší lacinými gagy zbourat sál.

„Je tam taky doktor Kleinert,“ přerušil ji jakoby mimochodem Bobby.

„No jo, pan doktor Destrukce. Co vy na něj?“ S

předstíraným nezájmem zatáhla ze své cigarety, ale já vycítila, že ji opravdu zajímá, co řeknu.

„Nemluvila jsem s ním,“ odpověděla jsem. „Bobby chtěl, abych se nejdřív seznámila s vámi.“

Upřela na mě oči a já pohled opětovala. Pamatuju se, že něco podobného jsem dělávala v šesté třídě se svým úhlavním nepřítelem Tommym Janckem. Nevzpomínám si už, proč jsme se tak nenáviděli, ale v souboji na pohledy na mě neměl.

Kitty se podívala zase na Bobbyho. „Říkala jsem ti, že mě chce šoupnout do cvokárny?“

„A ty se necháš?“

„To teda ani náhodou! Aby do mě ládoval ty svoje injekce? Děkuju, nechci. Nezájem.“ Spustila obloukem dlouhé nohy z pelesti, vstala a přešla na druhou stranu pokoje k nízké toaletce, nad níž viselo zrcadlo s okrajem zdobeným zlatým proužkem. Chvíli se v něm prohlížela a pak se podívala zase na mne. „Myslíte, že jsem vychrtlá?“

„Příšerně.“

„Fakt?“ Zdálo se, že ji to fascinuje, a tak se napůl otočila, aby si viděla na plochý zadek. Pak se opět zadívala do zrcadla na svůj obličej a sledovala, jak vypadá, když tahá z cigarety. Rychle pokrčila rameny. Připadala si naprosto normální.

„Nemůžeme si promluvit o tom, jak chce někdo Bobbyho zabít?“ ozvala jsem se.

Odšourala se zpátky a svalila se na postel. „No, někdo po něm vážně pase. To je jasný,“ prohlásila, zívla a zamáčkla cigaretu.

„Jak to můžete vědět?“

„Cejtím to.“

„Jiný důvod než pocit nemáte?“

„Do prdele, tak vy nám taky nevěříte?“ vyhrkla. Otočila se na bok, opřela se o polštář a položila si hlavu na předloktí.

„Na vás má někdo taky spadeno?“

„Ne-e. Myslím, že ne. Jenom na něj.“

„Ale proč by to dělal? Já netvrdím, že vám nevěřím.

Nevím, kde začít, a tak chci slyšet všechno, co o tom víte.“

„Nechte mě chvilku přemejšlet,“ řekla a ztichla.

Teprve za několik minut mi došlo, že je v bezvědomí.

Panebože, čím se to jen nadopovala?

4

Počkala jsem na chodbě, boty v ruce, dokud ji Bobby nepřikryl dekou, nevyšel po špičkách z pokoje a nezavřel tiše dveře.

„Tak jak?“ zeptala jsem se.

„V pořádku. Šla prostě včera moc pozdě spát.“

„Co mi to tady vykládáte? Vždyť je na smrt!“

Nervózně přešlápl. „To myslíte vážně?“

„Bobby, prosím vás, stačí se na ni podívat. Je kost a kůže, a přitom se cpe práškama, hulí a pije. Kromě toho kouří marjánu. Nedělejte, že to nevíte. Myslíte si, že ji to neporazí?“

„Já nevím. Vůbec mi nedošlo, že je na tom tak zle,“ řekl.

Byl nejenom moc mladý, ale taky příliš naivní, ledaže s Kitty to šlo z kopce už tak dlouho, že to ani nezpozoroval.

„Jak dlouho je tak vychrtlá?“

„Já myslím, že od Rickovy smrti. Ale možná to začalo ještě o něco dřív. Chodili spolu a jeho smrt ji pořádně zdrbla.“

„A to kvůli anorexii chodí ke Kleinertovi?“

„Asi. Nikdy jsem se po tom vlastně nepídil. Začala k němu chodit daleko dřív než já.“

Najednou nás přerušil čísi hlas. „Děje se něco?“

Od ochozu se k nám blížil Derek Wenner, v ruce whisky se sodou. Typický stárnoucí hezoun. Byl střední postavy a

světlých vlasů, šedé oči zvýrazněné brýlemi s ocelově modrou obroučkou. Podle střízlivého odhadu mu táhlo na padesátku a měl dobrých patnáct kilo nad váhu. Zarudlý, naběhlý obličej prozrazoval, že nemá daleko k pití. Na hlavě měl masivní kouty ve tvaru velkého U, jehož středem procházel pruh řídnoucích, na krátko zastřižených vlasů

sčesaných do strany. Všechna ta kila navíc se projevovala podbradkem a býčí šíjí, takže se zdálo, jako kdyby ho škrtil límeček. Gabardénové kalhoty s ozdobnými záhyby v pase musely stát pěknej majlant, podobně jako perforované mokasíny v kombinaci žlutohnědé a bílé barvy. Původně měl na sobě ležérní odpolední sako, ale i to si i s kravatou dávno sundal a teď si s úlevou rozepnul límeček.

„Co je? Kde je Kitty? Glen chce vědět, proč nepřišla dolů.“

Bobby se zatvářil rozpačitě. „Já nevím. Normálně jsme se bavili a najednou usnula.“

Tvrzení, že „najednou usnula“ mi připadalo jako příliš velký eufemismus. Kitty měla v obličeji stejnou barvu jako kroužek z umělé hmoty, který jsem si jednou jako dítě šla koupit na dobírku. Byl bílý, ale když se chvilku podržel blízko světelného zdroje a pak se zastínil dlaní, nazelenale světélkoval. A její nazelenalá barva mi nepřipadala zrovna nejzdravější.

„Budu si s ní muset promluvit, sakra,“ prohlásil Derek.

Dovtípila jsem se, že už si s ní dost užil. Otevřel dveře a vešel do pokoje.

Bobby po mně šlehl napůl otráveným, napůl vystrašeným pohledem. Nahlédla jsem otevřenými dveřmi dovnitř. Derek postavil skleničku na stolek a posadil se na pelest.

„Kitty?“

Položil jí ruku na rameno a jemně s ní zatřásl. „No tak, prober se! Vstávej!“

„Nemám zezdola zavolat některého doktora?“ nabídla jsem se. Znovu s ní zatřásl. Ani jsem nečekala na odpověď.

Nechala jsem kabelku u dveří, vklouzla do bot a vyrazila ke schodům.

Když jsem vešla do obýváku, Glen Callahanová se ohlédla přes rameno, jako kdyby vycítila, že je něco v nepořádku.

Vykročila mi v ústrety. „Kde je Bobby?“

„Nahoře u Kitty. Myslím, že by nebylo od věci, kdyby se na ni někdo podíval. Je v bezvědomí a váš manžel ji není schopen přimět, aby se probrala.“

„Řeknu Leovi.“

Sledovala jsem, jak jde k doktoru Kleinertovi a cosi mu polohlasem říká. Podíval se na mne, omluvil se společnosti, a všichni tři jsme se vydali nahoru.

S Derekem byl teď u Kitty i Bobby, obličej zachmuřený obavami. Derek se právě snažil Kitty posadit, ale dívka se neustále kácela do strany. Dr. Kleinert rychle přiskočil a oba je odstrčil. Vytáhl z náprsní kapsy saka miniaturní baterku a rychle zkontroloval Kittyiny vitální reakce. Zorničky měla zúžené tak, že nebyly větší než špendlíková hlavička, a z místa, kde jsem stála, se její zelené oči zdály zakalené a bez života. Zřejmě na světlo skoro nereagovaly. Dýchala pomalu a slabě, končetiny měla bezvládné. Dr. Kleinert hmátl po telefonu, který stál na podlaze vedle postele, a vytočil číslo záchranky.

Glen zůstala stát ve dveřích. „Co je s ní?“

Kleinert jí neodpověděl, protože na druhé straně se zřejmě právě ozval dispečer.

„Tady doktor Kleinert. Potřebuju záchranku. Volám z West Glen Road v Montebellu. Jde o otravu barbituráty.“

Nadiktoval přesnou adresu a vysvětlil, jak se sem sanitka nejrychleji dostane. Pak zavěsil a podíval se na Bobbyho.

„Máš ponětí, co snědla?“

Bobby zavrtěl hlavou.

Místo něj se ozval Derek a začal Glen vysvětlovat: „Ještě před půl hodinou byla v pořádku. Sám jsem s ní mluvil.“

„Proboha, nech toho, Dereku,“ řekla rozmrzele.

Kleinert se natáhl a otevřel zásuvku nočního stolku.

Chvilku se v ní prohraboval, pak zaváhal a nakonec vytáhl ven takovou zásobu prášků, že by to porazilo i slona. Kitty

je měla v plastikovém sáčku na suchý zip. Mohly jich být dobré dvě stovky. Měla tam nembutal, seconal, oranžovomodré tuinaly, placidyl, quaaludy. Vypadaly jako zásoba barevných korálků pro soukromou dílnu na výrobu bižutérie.

Kleinert nasadil tragický výraz, podíval se na Dereka, sevřel sáček za roh a zdvihl ho. Napadlo mne, že je to vlastně předmět doličný číslo 1 v trestní věci parádně starého data.

„Co je to za svinstvo?“ řekl Derek. „Jak se k tomu dostala?“

Kleinert zavrtěl hlavou. „Tím si můžeme lámat hlavu až

potom. Nejdřív musí pryč všichni, co tu nemají co dělat.“

Glen Callahanová se už mezitím otočila a odešla. Slyšela jsem její podpatky rezolutně klapat směrem ke schodišti.

Bobby mne vzal za paži a odvedl ven do chodby.

Derek zřejmě pořád nemohl pochopit, jak se to vlastně mohlo stát. „Dostane se z toho?“

Kleinert cosi zamumlal, ale nebylo mu rozumět.

Bobby mne vmanévroval do pokoje přes chodbu a zavřel dveře. „Nebudeme se tam motat. Počkáme a pak půjdeme dolů.“ Začal si třít prsty ochromené ruky jako nějaký talisman. Už zase zadrhával.

Místnost byla obrovská, s arkýřovými okny a výhledem do zahrady za domem. Na podlaze ležel lepený koberec bílé barvy. Byl nedávno luxovaný a tak hustý, že v něm

zůstávaly otištěné stopy Bobbyho bot. Dvoulůžko se na ploše dobrých osmdesáti čtverečních metrů skoro ztrácelo.

Nalevo byla veliká šatna a za ní zřejmě koupelna. V nohách postele stála starožitná truhla na lůžkoviny a na ní televizor.

Podél stěny po mé pravici se táhla policová stěna se zabudovanou pracovní deskou s bílým omyvatelným povrchem. Na stole trůnila elektrická ajbíemka a vedle ní klávesnice, monitor a tiskárna osobního počítače. Police byly také bílé a omyvatelné, zaplněné téměř výhradně lékařskou literaturou. Protější kout sloužil jako sedací. Stála tu dvě mohutná polstrovaná křesla a otoman s kostkovaným přehozem rezavé, bílé a břidlicově šedomodré barvy.

Odkládací stolek, stojací lampa i hromádky knih a časopisů

prozrazovaly, že tady tráví Bobby svůj volný čas.

Přistoupil k zabudovanému domácímu telefonu a stiskl tlačítko.

„Callie? Umíráme tu nahoře hlady. Mohla byste nám poslat mísu pro dva? A taky nějaké bílé.“

Z reproduktoru bylo slyšet duté zvuky nádobí skládaného do myčky. „Ano, pane Bobby. Hned tam pošlu Alicii.“

„Děkuju.“

Dobelhal se k jednomu z křesel a posadil se. „Když mám strach, musím jíst. Odjakživa. Sedněte si. Do pytle, já tenhle barák nenávidím. Míval jsem ho rád. Když jsem byl malej, připadal mi senzační, dalo se tu lítat a hrát na schovku.

Zahrada byla pro mě větší než celej svět. Teď se tady cejtím jako motýl v kukle. Jsem sice izolovanej od vnějšího světa, ale od svinstva tam venku mě stejně neuchrání. Je tady chladno. Není vám taky zima?“

„Ne, mně ne,“ řekla jsem.

Posadila jsem se do druhého křesla. Přistrčil mi otoman, abych si na něj mohla položit nohy. Přemítala jsem, jaké to asi je, žít v domě, kde je o vaše potřeby plně postaráno, kde je vždycky někdo jiný, kdo má na starosti nákupy a vaření.

Úklid, vynášení odpadků a udržování zahrady. Člověk má pak takovou svobodu, že neví co dělat.

„Jaké to je, narodit se v tak bohaté rodině? Nedovedu si to vůbec představit.“

Zaváhal, pak zdvihl ruku.

V dálce se ozvala blížící se sanitka. Zvuk sirény zesiloval až náhle s lítostivým zavytím ustal. Bobby se po mně podíval a rozpačitě si poklepal na bradu. „Myslíte, že nás peníze zkazily?“ Každá polovina jeho obličeje jako by sdělovala něco jiného: jedna byla vášnivá, druhá mrtvá.

„Jak to mám vědět? Máte se líp než absolutní většina ostatních lidí,“ namítla jsem.

„Moment, my přece přispíváme. Máma pomáhá sbírat peníze pro všelijaký dobročinný akce a sedí ve sboru kurátorů místní galerie a klubu na ochranu památek. Pro Dereka to asi neplatí. Hraje golf a fláká se pořád v klubu.

Vlastně ne, to bych mu křivdil. Má nějaký investice, o který

se musí starat. Tak se vlastně s mámou poznali. Dělal správce svěřeneckýho fondu, kterej pro mě založil dědeček.

Z banky odešel, až když se s mámou vzali. Každopádně oba přispívají na nejrůznější účely, takže nikdo nemůže říct, že akorát rozmařile žijou na úkor vysávanejch chudáků. Matka třeba skoro sama samotinká dala dohromady místní dívčí klub. A taky linku důvěry pro oběti znásilnění.“

„A co Kitty? Čímpak se zabývá ona, když se zrovna neláduje drogama?“

Upřel na mě oči. „Počkejte s těma soudama. Nemáte ponětí, co všechno jsme museli překousnout.“

„Máte pravdu. Promiňte. Neměla jsem v úmyslu být tak moralistní. Kitty chodí do soukromé školy?“

Zavrtěl hlavou. „Už ne. Letos ji dali do státní. Zkoušej všechno, jen aby ji přivedli k rozumu.“

Nervózně pohlédl na dveře. Dům byl tak bytelný, že se ani nedalo poznat, jestli už saniťáci přišli nahoru.

Došla jsem ke dveřím a na skulinku pootevřela.

Vyjížděli právě z Kittyina pokoje s nosítky na kolečkách.

Jak se vytáčeli do chodby, jela chvíli bokem jako vozík v samoobsluze. Kitty byla přikrytá pokrývkou. Vypadala tak křehce, že se zdálo, jako kdyby pod přehozem ani nikdo neležel. Jednu paži měla vystrčenou ven, v žíle napíchnutou infúzi nějaké čiré tekutiny v plastikovém sáčku, který držel jeden ze saniťáků. Do nosu jí zavedli trubičkou kyslík. Dr.

Kleinert vyrazil ke schodům jako první. Průvod uzavíral

Derek, obličej bledý a ruce v kapsách, jako by nevěděl, co s nimi. Vypadal bezmocně, a jako kdyby sem ani nepatřil.

Když mne zahlédl, zastavil se.

„Vezmu auto a pojedu za nimi,“ oznámil, ačkoli se ho nikdo neptal. „Vyřiďte Bobbymu, že jsme v nemocnici svaté Terezy.“

Bylo mi ho líto. Celá scéna působila jako vystřižená z nějakého televizního seriálu a saniťáci se tvářili smrtelně vážně a profesionálně. Právě mu odváželi dceru, která taky mohla umřít, a nikomu to zřejmě ani nepřišlo. Po Bobbyho matce nebylo ani vidu ani slechu a popíjející hosté jako by se vypařili. Všechno vyšlo absolutně nevydařeně jako promyšlený spektákl, ze kterého se náhle stal propadák.

„Nemáme jet taky?“ zeptala jsem se.

Derek zavrtěl hlavou. „Řekněte jenom ženě, kde jsem,“

poprosil mě. „Jakmile se něco dozvím, zavolám.“

„Ať to dobře dopadne,“ utěšovala jsem ho, a on se jen chabě usmál, jako kdyby v tomhle ohledu neměl zrovna nejlepší životní zkušenosti.

Sledovala jsem, jak průvod mizí za ohybem schodiště, a pak jsem zase zavřela. Chtěla jsem Bobbyho informovat, ale nestačila jsem ani otevřít pusu.

„Já ho slyšel,“ řekl.

„Proč vaše matka dělá, jako když se jí to vůbec netýká?

Jsou snad s Kitty na válečné noze?“

„Ježíšikriste, ono je to všechno tak strašně složitý, že se to ani nedá vysvětlit. Po tom posledním průšvihu máma nad Kitty prostě zlomila hůl. Ve skutečnosti to z její strany není tak krutý, jak by se zdálo. Ze začátku se opravdu snažila, ale zřejmě ji ty věčný nerváky udolaly. To je taky jeden důvod těch jejich rozbrojů s Derekem.“

„A další důvody?“

Zatvářil se ponuře. Evidentně se domníval, že i on je na vině.

Někdo zaťukal na dveře a dovnitř vešla mexická služka s copem a podnosem. Tvář měla úplně bezvýraznou a chránila se na nás pohlédnout přímo. Pokud věděla, co se stalo, nedávala to nijak znát. Chvilku se motala kolem a prostírala ubrousky a příbory. Málem jsem čekala, že nám nakonec předloží účet s přirážkou za obsluhu na pokoji a bude vyžadovat, aby ho jeden z nás podepsal.

„Děkuju, Alicie,“ řekl Bobby.

Služka cosi zamumlala a odešla. Bylo mi nepříjemné, že je tak neosobní. Měla jsem chuť se jí zeptat, jestli ji taky tak bolí nohy nebo třeba jestli nemá rodinu, a chvilku si s ní popovídat. Chtěla jsem slyšet, co mi řekne o svých zaměstnavatelích, jestli ji udivuje nebo pohoršuje skutečnost, že některého z nich takhle nezvykle odvážejí na nosítkách. Místo toho ale Bobby nalil víno a oba jsme se pustili do jídla.

Byla to hostina jako ze žurnálu. Baculaté čtvrtky studeného kuřete s hořčičnou omáčkou, malinké pirožky z lístkového těsta plněné špenátem a uzeným čedarem, hrozny vína a tu a tam nějaká ta snílka zelené petrželky. Párek porcelánových misek s víkem nabízel ledovou rajskou polévku. Na hladině plaval čerstvě nasekaný kopr a kopička zakysané smetany. Na závěr nás čekal talíř miniaturního zdobeného cukroví. To takhle hodují každý den, ptala jsem se v duchu. Bobby se aspoň tvářil zcela nevzrušeně. Nevím, co jsem vlastně očekávala. Jistě, nemohl přece ječet rozkoší pokaždé, když mu přinesli večeři, ale já byla vytržením celá bez sebe a asi jsem chtěla, aby moje nadšení sdílel se mnou, abych si nepřipadala tak plebejsky.

Když jsme sešli dolů, táhlo už na osmou a hosté byli pryč. Dům vypadal zcela opuštěný až na dvě služky, které mlčky poklízely obývák. Bobby zamířil na druhou stranu prostorné haly k těžkým dveřím s ozdobnou dubovou výplní. Zaklepal a zevnitř se ozvala tlumená odpověď. Vešli jsme do malé útulné místnosti. Uvnitř seděla s knihou Glen Callahanová, na odkládacím stolku po pravici sklenici vína.

Převlékla se mezitím do čokoládových kalhot z čisté vlny, které ladily s odstínem kašmírového pulovru. V krbu s měděnou mříží plápolal oheň. Zdi měly nátěr rajčatové barvy, na oknech červené závěsy, jež chránily místnost proti večernímu chladu. Noci jsou v Santa Terese bez ohledu na roční období většinou chladné. Oproti zbytku domu s jeho

vysokými stropy a bílou omítkou působil pokoj nesmírně intimně a útulně.

Bobby se posadil do křesla proti matce. „Derek ještě nevolal?“

Zavřela a odložila knihu. „Před chvílí. Už je z toho venku. Vypumpovali jí žaludek, a jakmile to půjde, převezou ji z resuscitace na psychiatrii. Derek s ní počká na příjem.“

Podívala jsem se na Bobbyho. Schoval obličej do dlaní a s úlevou si vzdychl. Znělo to jako nejnižší tón dud. Pak zavrtěl hlavou a upřel oči na podlahu.

Glen ho chvíli sledovala. „Nechceš si jít lehnout? Musíš být strašně vyčerpaný. Stejně si budu chtít s Kinsey promluvit o samotě.“

„Vlastně proč ne. Tak jo,“ řekl. Těžce artikuloval a já viděla, jak mu v koutcích očí škube, jako kdyby mu do jemných svalů kolem očí pouštěli elektřinu. Jeho stav se únavou zřejmě ještě zhoršoval. Vstal a přistoupil k matčinu křeslu. Glen sevřela jeho tvář do dlaní a chvíli ho upřeně pozorovala.

„Kdyby se s Kitty cokoli stalo, dám ti okamžitě vědět,“

zamumlala. „Nedělej si starosti a hezky se vyspi.“

Přikývl, přitiskl se neochrnutou půlkou tváře k její a pak vykročil ke dveřím. „Ráno vás zavolám,“ řekl mi a vyšel z pokoje. Ještě chvíli jsem z chodby slyšela, jak se belhá pryč, pak zvuk pohltilo ticho.

5

Posadila jsem se do křesla po Bobbym. Péřový polštář s vysezeným důlkem byl ještě teplý. Glen se na mne dívala a já pochopila, že zřejmě přemítá, co si má o mně myslet. Ve světle lampy jsem si všimla, že vlasy jí barvil expert, kterému se podařilo téměř přesně vyhmátnout odstín jejích hnědých očí. Všechno na ní perfektně ladilo: nalíčení, šaty i doplňky. Měla asi velice vytříbený vkus a potrpěla si na detaily.

„Omlouvám se, že jste nás musela poznat takhle.“

„Já ani nevím, jestli vůbec někdy poznávám lidi v nejlepší chvilce,“ řekla jsem. „Čímž mám asi na lidstvo pěkně pokřivenej názor. Platit mě bude Bobby nebo vy?“

Tahle otázka způsobila, že se na mě se zájmem podívala, a tak mne napadlo, že v otázkách peněz bude asi velice obratná. Téměř nepatrně zvedla obočí.

„Bobby. Jakmile dosáhl plnoletosti, dostal peníze od svého svěřeneckého fondu. Proč se ptáte?“

„Vím ráda předem, pro koho pracuju,“ odpověděla jsem.

„Co říkáte tomu jeho tvrzení, že ho chce někdo zabít?“

Chvíli neodpovídala a pak slabě pokrčila rameny.

„Možné to je. Policie je evidentně přesvědčená, že se ho někdo pokoušel z toho mostu vytlačit. Ale jestli to bylo záměrné, to vám neřeknu.“ Mluvila zřetelně, tiše a důrazně.

„Podle toho, co Bobby říká, muselo to být dlouhých devět měsíců.“

Přejela si nehtem palce po nohavici a oslovila puk.

„Vůbec nechápu, jak jsme to vlastně přežili. Je to moje jediné dítě, světlo mého života.“

Odmlčela se, neznatelně se sama pro sebe usmála, a pak na mě pohlédla se stydlivostí, kterou jsem nečekala. „Já vím, že tohle říká každá matka, ale on byl vážně jiný než ostatní děti. Už od nejútlejšího věku. Chytrý, bystrý, společenský a obratný. A taky hezký. Byl to krásný kluk, hodný, milý a zábavný. Byl prostě kouzelný.

Když se to stalo, přišla k nám v noci policie. Oznámili nám to až ve čtyři ráno, protože auto někdo objevil až za nějakou dobu, a pak jim trvalo celé hodiny, než oba vytáhli z rokle ven. Rick byl už pochopitelně mrtvý.“

Zmlkla a já se zprvu domnívala, že ztratila nit. „Prostě najednou zazvonil zvonek. Derek šel otevřít, a když se nevracel, popadla jsem župan a šla se podívat dolů. V hale jsem uviděla dva policisty. Myslela jsem si, že nám přišli oznámit, že v sousedství někoho vykradli nebo že na hlavní došlo k nehodě. Derek se otočil a tvářil se příšerně. ‚Jsou tu kvůli Bobbymu, Glen,‘ řekl a já měla pocit, že se mi zastavilo srdce.“

Vzhlédla ke mně a oči jí plavaly v slzách. Sepnula ruce a oběma ukazováčky, které tvořily stříšku, se dotkla rtů.

„Myslela jsem si, že je mrtvý, že mi přišli oznámit jeho

smrt. Projel mnou závan ledového chladu a připadala jsem si, jako kdyby do mě někdo vrazil dýku. Chlad se mi ze srdce rozlil po celém těle, až mi rozdrkotaly zuby. To už byl v nemocnici. V té chvíli jsme věděli jenom to, že ještě žije, ale vypadá to s ním špatně. Když jsme dorazili do nemocnice, doktor nám nedával vůbec žádnou naději.

žádnou. Řekli nám, že má rozsáhlá zranění. Poškození mozku a spoustu zlomenin. Tvrdili, že se z toho nikdy nedostane, že i kdyby přežil, bude jenom vegetovat. Měla jsem pocit, že sama umírám. Umírala jsem, protože mi umíral Bobby. Trvalo to mnoho dní. Nehnula jsem se od něj ani na krok. Byla jsem šílená, na každého jsem jenom řvala, na ošetřovatelky i na doktory…“

Oči se jí zklidnily a ona zvedla ukazováček jako učitelka, když zdůrazňuje nějakou poučku. „Já vám povím, co jsem tehdy pochopila,“ řekla vášnivě. „Došlo mi, že Bobbyho život si nekoupím. život si člověk nekoupí za peníze, ale jinak za ně může dostat všechno, co chce. Nikdy jsem takhle s penězi nezacházela, což mi teď připadá zvláštní. Rodiče peníze měli. Jejich rodiče taky. Já vždycky věděla, že peníze zmůžou moc, ale ještě nikdy se mi tak nehodily. Bobbymu se dostávalo jen to nejlepší. Absolutně nejlepší! Nešetřila jsem na ničem. A on se z toho dostal. A když jsem toho už vydržela tolik, nerada bych si myslela, že mu to někdo udělal schválně. Bobby má ve všech ohledech zničený život. Povede se mu samozřejmě dobře a přijdeme i

na způsob, jak by mohl žít produktivním způsobem, ale to je jenom proto, že si to můzeme dovolit. Ty ztráty jsou nevyčíslitelné. Je to zázrak, že je dneska tam, kde je.“

„Máte nějakou představu, proč by ho někdo chtěl zabít?“

Zavrtěla hlavou.

„Říkala jste, že Bobby má vlastní peníze. Komu by připadly, kdyby umřel?“

„Na to se budete muset zeptat jeho. Určitě sepsal poslední vůli a taky jsme probírali otázku, zda by neměl peníze odkázat na různé dobročinné účely… ledaže by se oženil a měl vlastní legitimní dědice. Vy si myslíte, že by mohlo jít o peníze?“

Pokrčila jsem rameny. „Vždycky zkoumám tenhle aspekt jako první, zvlášť když to vypadá jako v tomhle případě na velký majetek.“

„Co jiného by to mohlo být? Co by proti němu mohl kdo mít?“

„Lidé vraždí z nejabsurdnějších důvodů. Něco někoho rozzuří a on se chce pomstít. Lidé žárlí nebo se chtějí bránit před domnělým nebo skutečným nebezpečím. Nebo něco spáchají, a tak vraždí, aby zahladili stopy. Někdy i z daleko nepochopitelnějších příčin. Třeba tu noc Bobby udělal někomu na dálnici myšku a řidič ho sledoval celou cestu až

k průsmyku. Někteří lidé se za volantem chovají jako šílenci. Pokud tomu rozumím, neměl přece s nikým žádné spory?“

„O žádném nevím.“

„Nikdo na něj neměl vztek? Třeba nějaké děvče?“

„O tom pochybuju. S někým tenkrát chodil, ale pokud vím, byl to takový dost nezávazný vztah. Po té nehodě jsme ji už moc nevídali. Je to pochopitelné, Bobby se změnil.

Když člověk jen tak tak unikne ze spárů, něčím za to platí.

Násilná smrt je jako sedmihlavá saň. Čím víc se jí člověk přiblíží, tím víc ho poznamená… pokud vůbec přežije.

Bobby se musel vyškrábat z hrobu, doslova píď po pídi. Je teď jiný, než býval. Pohlédl té obludě do tváře. Po celém těle má stopy po jejích drápech.“

Pohlédla jsem jinam. Měla pravdu. Bobby skutečně vypadal, jako kdyby unikl ze spárů nějaké příšeře, která ho celého potrhala, polámala a poničila. Násilná smrt vyzařuje cosi jako silové pole, které ostatní odpuzuje. Ještě nikdy jsem nepohlédla na oběť vraždy, aby to mnou neotřáslo.

Dokonce i fotografie mrtvol mi nahánějí hrůzu a hnusí se mi.

Vrátila jsem se k načatému tématu. „Bobby mi říkal, že tehdy pracoval u doktora Frakera.“

„To je pravda. Jim Fraker je můj dlouholetý přítel. Proto vlastně Bobby to místo v nemocnici svaté Terezy dostal.

Udělal to kvůli mně.“

„Jak dlouho tam pracoval?“

„Přímo v nemocnici tak čtyři měsíce. Předtím myslím byl dva měsíce u Jima na patologii.“

„Co přesně tam dělal?“

„Umýval sklo a nástroje, chodil na pochůzky, bral telefony, prostě běžnou nekvalifikovanou práci. Naučil ho dělat pár laboratorních testů a občas sledoval přístroje, ale nedovedu si představit, že by v práci přišel do styku s něčím, co by ho ohrožovalo na životě.“

„To už měl bakalářský diplom z univerzity, ne?“

potvrzovala jsem si to, co už mi Bobby řekl.

„Ano. Vzal to zaměstnání jenom dočasně, protože doufal, že se dostane na medicínu. Poprvé ho totiž nevzali.“

„A pročpak?“

„Ále, hrozně si věřil, a tak poslal přihlášku všeho všudy na pět škol. Byl odjakživa výborný student a všecko mu vždycky vyšlo. Jenomže se přepočítal. Lékařské fakulty si velice vybírají a ty, na které se hlásil, ho prostě nevzaly. Na nějakou dobu ho to zkrušilo, ale pak se myslím sebral. Vím, že si té práce u doktora Frakera považoval, protože tak přičichl k oborům, které by jinak poznal až daleko později.“

„Co ještě v té době dělal?“

„Nic moc. Chodil do práce a na rande, trochu vzpíral, občas si zasurfoval, jednou za čas šel do kina nebo s námi na večeři. Tenkrát se mi zdálo, že vede naprosto normální život, a teď při zpětném pohledu vlastně taky.“

Potřebovala jsem prozkoumat ještě jednu oblast jeho života, a nevěděla jsem, jak na to bude reagovat. „Měli s Kitty sexuální vztah?“

„Ach tak. To vám ani neřeknu. Nemám nejmenší ponětí.“

„Ale možné to je.“

„Asi ano, i když to považuju za dost nepravděpodobné. S

Derekem žiju od doby, kdy Kitty bylo třináct. Bobby byl tehdy osmnácti nebo devatenáctiletý. Každopádně už

nebydlel doma. Mám pocit, že Kitty do něj byla blázen, ale co k ní cítil on, to nevím, i když nevěřím, že by se jakýmkoli způsobem mohl zajímat o třináctiletou dívku.“

„Jak jsem si všimla, dospěla velice rychle.“

Nervózně přehodila nohu přes nohu a zahákla ji o lýtko.

„Nechápu, proč se na tyhle věci vyptáváte.“

„Potřebuju vědět, jak to mezi nimi bylo. Dneska večer o ni měl hrozný strach, a když zjistil, že se z toho dostane, strašně se mu ulevilo. Zajímalo mě, jak je jejich vztah hluboký.“

„Chápu. Je dost přecitlivělý, ale to je důsledek té nehody. U lidí, kteří utrpěli vážné ranění hlavy, to prý není nic neobvyklého. Je teď silně náladový, bývá netrpělivý a často má přehnané reakce. Snadno se rozpláče a zoufá si, že je, jaký je.“

„Má s tím co dělat i to, že si na nic nepamatuje?“

„Ano,“ řekla. „Nejhorší je, že nikdy neví předem, co vlastně zapomněl. Někdy si vzpomíná i na sebemenší podružnosti, jindy neví, kdy se narodil. To je také jeden z

důvodů, proč chodí k Leovi Kleinertovi. Pomáhá mu vyrovnat se se změnou osobnosti.“

„Bobby mi říkal, že k doktorovi Kleinertovi chodí i Kitty. To kvůli tomu, že je anoretička?“

„S Kitty jsou od samého počátku jenom problémy.“

„To jsem pochopila, ale proč?“

„To ať vám řekne Derek, já nejsem ta pravá. Snažila jsem se, ale už je mi to všechno jedno. Dokonce i to, co se stalo dneska. Já vím, že to zní krutě, ale prostě to nedokážu brát vážně. Ubližuje sobě. Je to její život. Ať si dělá, co chce, hlavně, ať nás ostatní vynechá. Pokud se mne týče, ať si třeba chcípne.“

„Jenomže ono to vypadá, že ať se vám to líbí nebo ne, to, co dělá, se vás dotýká,“ zkusila jsem opatrně. Šťourala jsem evidentně do citlivého místa a nechtěla jsem ji proti sobě poštvat.

„Bohužel máte pravdu, ale já už toho mám dost. Něco se musí stát. Už mě nebaví pořád předstírat a taky sledovat, jak Dereka manipuluje.“

Změnila jsem trošku téma a zkusila se zeptat na něco, co mi pořád vrtalo hlavou. „Myslíte, že ty prášky jsou opravdu její?“

„Ale ovšemže. Ta je zdopovaná, co ji znám. Právě kvůli tomu jsme se s Derekem tak hádali, že o tom skoro ani nedokážu mluvit. Podařilo se jí zkazit nám manželství.“

Zmlkla, a když se zase zklidnila, zeptala se: „Proč vás to zajímá?“

„Ty prášky, myslíte? Připadá mi to divné, to je všechno,“

odpověděla jsem. „Za prvé nevěřím, že by je schovávala jen tak v igelitovém sáčku v zásuvce nočního stolku, a kromě toho se mi nezdá, že by těch pilulek mohla mít tolik. Víte, kolik je v tom peněz?“

„Dostává měsíčně dvě stě dolarů jako kapesné,“ řekla Glen odměřeně. „Prosila jsem Dereka a hádala se s ním, až

jsem byla celá fialová vzteky, ale copak to má smysl?

Postavil si hlavu. A ty peníze jdou z jeho kapsy.“

„Ale stejně, jsou to pořádně silné prášky. Na to by už

musela mít opravdu vynikající styky.“

„Jsem přesvědčená, že naše milá Kitty v tom umí chodit.“

Dál už jsem se nevyptávala, ale udělala jsem si v duchu uzel na kapesníku. Před časem jsem se seznámila s jedním z nejčipernějších dodavatelů drog pro místní střední školu, který by mi třeba mohl pomoct odhalit tenhle zdroj. Co já vím, třeba to byl dokonce on sám. Sice mi slíbil, že s tím přestane, ale to bylo jako chtít po notorákovi, aby si za dolar, který mu člověk v dobré víře dá, koupil něco k jídlu.

Nejsem přece dnešní.

„Možná bychom toho mohli pro dnešek nechat,“ navrhla jsem. „Určitě toho máte za celý den dost. Ráda bych si napsala jméno a číslo té Bobbyho dívky, pokud ho máte, a

zřejmě si asi budu potřebovat promluvit i s Rickovými rodiči. Máte na ně nějaké spojení?“

„Ty čísla vám dám,“ řekla. Vstala a odešla k malému starožitnému sekretáři z růžového dřeva se spoustou přihrádek a šuplíčků. Sáhla do jedné velké zásuvky pod psací deskou a vytáhla adresář v kůži a s monogramem.

„To je nádherný stolek,“ zahuhlala jsem. Připadala jsem si, jako kdybych anglické královně pochválila šperky.

„Děkuji,“ odpověděla ležérně Glen, jež listovala adresářem. „Koupila jsem ho vloni na jedné aukci v Londýně. Úplně se bojím říct, kolik stál.“

„Jen to zkuste,“ řekla jsem, i když mi to málem vzalo dech. Z téhle rodiny mi vážně začínala jít hlava kolem.

„Šestadvacet tisíc dolarů,“ zamumlala, zatímco jela prstem dolů po stránce.

Uvědomila jsem si, že odevzdaně krčím rameny. No to je toho. Šestadvacet klacků pro ni neznamenalo vůbec nic.

Napadlo mě, kolikpak asi utrácí za prádlo. Taky mne zajímalo, na co ji přijdou vozy.

„Už to mám.“ Opsala čísla do poznámkového bloku, odtrhla stránku a podala mi ji.

„Obávám se, že s Rickovými rodiči to nebudete mít snadné,“ prohodila.

„Pročpak?“

„Protože Bobbymu přičítají vinu za synovu smrt.“

„A jak to zvládá Bobby?“

„Moc dobře ne. Někdy mám pocit, že tomu sám věří, což

je jenom další důvod, proč by se to mělo celé objasnit.“

„Můžu se vás ještě na něco zeptat?“

„Jistě.“

„Jmenujete se Glen podle tohohle místa?“

„Právě naopak,“ řekla. „Tohle místo pojmenovali po mně.“

Když jsem se octla zpátky v autě, rozhodně jsem si nemohla stěžovat, že bych neměla o čem přemýšlet. Bylo půl desáté, panovala už úplná tma a na tu černou fáčovou blůzu do půli stehen byla i dost zima. Pár minut mi trvalo, než jsem ze sebe stáhla punčocháče a nasoukala se zase do kalhot. Jehly jsem odhodila na zadní sedadlo a vklouzla do sandálů, nastartovala jsem a zařadila zpátečku. Začala jsem couvat po půlkruhové příjezdové cestě a hledat, kudy se odtud dostanu. Pak jsem uviděla druhé rameno. Pustila jsem se po něm a přitom jsme zahlédla dům zezadu. Měl čtyři osvětlené terasy. Na každé bylo umělé jezírko. V noci se v jejich černi třpytil odlesk světel, ve dne nejspíš odrážely hory jako soubor překrývajících se fotografických záběrů.

Dojela jsem na West Glen a zabočila doleva směrem k městu. Nic nenasvědčovalo, že by se Derek vrátil, a tak mne napadlo, že ho třeba ještě chytnu v nemocnici. Planě jsem přemítala, jaké by to bylo, kdyby po mně taky pojmenovali nějakou ulici. Třeba Kinsey Avenue nebo Kinsey Road.

Neznělo to špatně. Řekla jsem si, že kdyby mě náhodou něčím takovým poctili, asi bych s tím dokázala žít.

6

Nemocnice svaté Terezy vypadá v noci jako obrovský secesní třípatrový svatební dort smetanově bílé barvy s polevou umělého osvětlení, jen zepředu je v něm obdélníkový výřez pro příjezdovou cestu a vchod. Návštěvní hodiny už zřejmě vypršely, protože jsem našla místo na parkování hned přes ulici. Zamkla jsem auto, přešla na druhou stranu vozovky a pustila se po kruhové příjezdové cestě. Vchod tvořil velký portikus, pod nímž se šlo k dvoukřídlým dveřím, které se přede mnou bezhlese otevřely.

V hale vládlo tlumené noční osvětlení, které připomínalo kabinu letadla v noci. Nalevo bylo opuštěné bistro, kde ještě pracovala poslední servírka v bílé uniformě podobné ošetřovatelské. Po pravé ruce jsem měla dárkový butik, v jehož výloze byla vystavena nemocniční verze sexy prádla.

Vonělo to tu všude jako v chladnici květinářství plné karafiátů.

Výzdoba byla vypočítaná na to, aby prostředí konejšilo a uklidňovalo, zejména pak v koutě, označeném nápisem

„Pokladna“. Přistoupila jsem k informačnímu pultu, za nímž

seděla žena v růžovobíle proužkovaných přepínacích šatech.

Připomínala mi mou učitelku ze třetí obecné.

„Dobrý večer,“ řekla jsem. „Můžete mi říct, jestli jste přijímali Kitty Wennerovou? Před chvilkou ji sem přivezli z resuscitačního.“

„Hnedka se podíváme,“ prohlásila.

Všimla jsem si, že na jmenovce má napsáno „Roberta Choatová, dobrovolná pracovnice“. Připadala mi jako typ ze staromódních dívčích románků, které už dneska nikdo nečte.

Muselo jí být dobrých šedesát a na náprsence měla přišpendlenou řadu stužek nejrůznějších medailí za zásluhy.

„Tady to máme. Katherine Wennerová, třetí patro jih.

Půjdete tady kolem výtahu chodbou až na konec k zadním výtahům. Vystoupíte ve třetím patře a dáte se doleva. Je to ale uzavřené oddělení, takže nevím, jestli vás za ní pustí. Je už totiž po návštěvách. Vy jste příbuzná?“

„Sestra,“ řekla jsem, jako by se nechumelilo.

„Víte co, zlatíčko, zkuste to zopakovat staniční na patře, třeba vám uvěří,“ zašveholila Roberta Choatová stejně nenuceně.

„To doufám,“ odpověděla jsem. Chtěla jsem ovšem mluvit s Derekem.

Poslechla jsem ji a pustila se kolem výtahu. Na konci chodby byly další výtahy a nápis, který hlásal JIH. To mě trochu povzbudilo. Zmáčkla jsem knoflík NAHORU a dveře

se okamžitě otevřely. Za mnou přistoupil do výtahu jakýsi muž. Bylo vidět, že váhá. Prohlížel si mne, jako kdybych byla typ, o kterém se dočetl v brožurce, čeho se má žena vyvarovat, nechceli se stát obětí znásilnění. Zmáčkl tlačítko označené 2 a celou cestu se tiskl do kouta u ovládacího panelu, dokud výtah nezastavil a on mohl vystoupit.

Třetí podlaží jižního patra vypadalo líp než všechny hotely, ve kterých jsem kdy spala. Kromě toho se tu taky za pobyt platilo víc a byly tady k mání i služby, o které jsem neměla nejmenší zájem, například pitva. Všechna světla zářila, koberec byl v odstínu sieny pálené a po stěnách visely reprodukce van Gogha, což mi pro výzdobu blázince připadalo jako poněkud kuriózní volba.

V návštěvní hale před dvoukřídlými dveřmi s malými okénky s drátěným pletivem, nápisem ZVOŇTE a tlačítkem elektrického bzučáku seděl Derek Wenner.

Kouřil, na klíně otevřené číslo časopisu National Geographic. Když jsem se usadila vedle něj, pohlédl na mne prázdnýma očima.

„Jak je Kitty?“ zeptala jsem se.

Malinko sebou trhl. „Ach tak, promiňte. Hned jsem vás nepoznal. Už líp. Zrovna ji přivezli a teď ji ukládají do postele. Prý mě k ní na chvilku pustí.“ Zabloudil zrakem k výtahům. „Glen s vámi náhodou nepřijela, že?“

Zavrtěla jsem hlavou a pozorovala, jak mu z tváře zmizel výraz chvilkové naděje a zároveň i úlevy.

„Neříkejte jí, že jste mě viděla kouřit,“ zažebronil. „Loni v březnu mě přinutila, abych toho nechal. Až půjdu domů, krabičku vyhodím. To teď kvůli Kitty a pak ještě tohle tady…“ Nedořekl a jen pokrčil rameny.

Neměla jsem to srdce upozornit ho, že z něj táhne jak z fabriky. Glen by musela být prakticky v komatu, aby to nepostřehla.

„Co vás sem přivádí?“ zeptal se.

„Ani nevím. Bobby šel spát a pak jsem ještě chvíli povídala s Glen. Napadlo mne, že se tady stavím a podívám se, jak je na tom Kitty.“

Usmál se, ale v podstatě nevěděl, co si o tom má myslet.

„Sedím tu celou dobu a říkám si, že je to vlastně podobné té noci, co se narodila. Člověk celou věčnost tvrdne někde v čekárně a strachuje se, jak to všechno dopadne. Víte, tenkrát otce na porodní sál nepouštěli. Dneska je tam prý prakticky ženou násilím.“

„Co se stalo s vaší první ženou?“

„Upila se k smrti, když bylo Kitty pět.“

Odmlčel se a já si nedokázala vzpomenout na nic, co by buď neznělo triviálně, nebo absolutně od věci. Dívala jsem se, jak zamačkává cigaretu. Vykroutil žhavý konec o popelník, až mu v cigaretě zbyla díra jako po vytrhnuté stoličce.

Nakonec jsem prohodila: „Kitty je tu na detoxikaci?“

„Ne, tohle je psychiatrie. Detoxikační tu mají odděleně.

Leo se rozhodl, že než s ní něco podnikne, nechá ji tady na uklidnění a nějaké testy. Je ještě trochu mimo.“

Zavrtěl hlavou, až se mu kůže na podbradku napnula.

„Panebože, já už nevím, co s ní. Glen vám asi řekla, že se kvůli ní hádáme.“

„Myslíte proto, že fetuje?“

„To taky, a kromě toho kvůli jejímu prospěchu, ponocování a podvýživě. To je příšerné, jak je hubená.

Myslím, že už neváží víc než pětačtyřicet.“

„Takže je možná dobře, že si ji tady nechali,“ řekla jsem.

Jedno křídlo dveří se otevřelo a vykoukla sestra v džínách a tričku. Čepec neměla, ale odznak ano. Jmenovku jsem na tu dálku nepřečetla.

Měla příšerný přeliv, protože takovou oranžovou jsem zatím znala jen u měsíčků zahradních, ale vypadala příjemně a okamžitě se usmála.

„Pan Wenner? Pojďte se mnou, prosím.“

Derek vstal a pohlédl na mne. „Nechcete na mě počkat?

Nebudu tam dlouho. Leo říkal, že v jejím stavu mi nedovolí víc než pět minut. Jakmile skončím, pozvu vás na kafe nebo na panáka.“

„Dobře. To je od vás milé. Budu sedět tady venku.“

Kývl a pustil se za ošetřovatelkou. Na okamžik jsem zaslechla, jak Kitty na celé kolo huláká celou sadu velice nápaditých nadávek. Pak za nimi zaklaply dveře a v zámku

hlasitě zarachotil klíč. Měla jsem pocit, že dneska v noci toho na třetím patře jih nikdo moc nenaspí. Sebrala jsem časopis a začala si prohlížet sérii časosběrných fotek z národního parku Yosemite.

Za čtvrt hodiny jsme už s Derekem seděli v baru jednoho motelu půl bloku od nemocnice. Podnik jménem Plantación byl pěkně kuriózní zařízení, jako kdyby se sem vloudil z jiné části města. Samotný motel tu evidentně postavili kvůli příbuzným všech chorých a nemohoucích pacientů svaté Terezy z okolních městeček. Po nějaké době kohosi trklo, že by mohli přidat i bar. Kdoví kolik prohřešků proti územnímu plánu tu bylo spácháno, protože stavba je umístěna přímo uprostřed čistě obytné čtvrti. Teď už sem pochopitelně pronikla další zdravotnická zařízení, kliniky, rehabilitační ústavy, lékárny a další dodavatelé materiálu a služeb pro potřeby byznysu se zdravím. O dva bloky dál kraloval dokonce i pohřební ústav, který se postaral o ty, u kterých ostatní pohořeli. Ale třeba si odbor územního plánování nakonec řekl, že když nepomohl lékařský spiritus, ten pro vnitřní použití alespoň zmírní bolest.

Bar je úzký a tmavý a na stěně za pultem, kde obvykle bývá zrcadlo, tu mají dioráma banánové plantáže a před ním jako na osvětleném miniaturním jevišti nejsou láhve s alkoholem a neónová reklama na pivo, ale řady malinkých palem, mezi kterými se pohybují figurky česáčů při typických úkonech spojených se sklizní banánů. Všichni

dělníci vypadají jako Mexičani, včetně figurky ženy, která na plantáž přiváží sud vody a naběračku, když odbije poledne. Z koruny jedné palmy někdo mává a dole štěká a vrtí ocasem dřevěný pidipes.

Chvilku jsme s Derekem jen tak seděli u baru a skoro nemluvili, tak nás oba to představení zaujalo. Dokonce i barman, který ho musel vidět aspoň tisíckrát, nechal práce a sledoval, jak v ohybu mizí mezek s nákladem banánů a jeho místo zaujímá další kára. Podnik se přirozeně specializuje na rum s colou a banánové daiquiri, ale nikdo nic nenamítá, když si člověk objedná i něco pro dospělé. Derek si dal martini namíchané z džinu značky Beefeater a já skleničku bílého, po kterém se mi stáhly koutky úst, jako když dítě zadrhne šňůrkou pytlík kuliček. Viděla jsem, že ho barman nalévá z demižonu, který v nejlacinějším obchodě s alkoholem nepřijde na víc než tři dolary, a značka prozrazovala, že jde o produkt jedné z těch vinařských firem, kde se věčně stávkuje, takže mne napadlo, jestli se česáči za vykořisťování majitelům nemstí tím, že do vylisovaného moštu močí.

„Co si myslíte o tom Bobbyho tvrzení?“ zeptala jsem se Dereka, jakmile se mi přestaly svírat rty.

„že ho někdo chce zabít? Panebože, co já vím? Zdá se mi to pořádně přitažené za vlasy. On i Glen o tom jsou zřejmě přesvědčeni, ale já nechápu, proč by to někdo dělal.“

„Co třeba kvůli penězům?“

„Penězům?“

„Přemýšlela jsem, kdo by si asi Bobbyho smrtí finančně polepšil. Glen jsem se na to taky ptala.“

Derek si začal hladit podbradek. Kila nad váhu způsobila, že vypadal, jako kdyby přes ducatý obličej nosil ještě jeden normální velikosti a ty laloky masa se tam už

nevešly a zůstaly viset venku. „Jenomže to by byl hodně nápadný motiv, ne?“ řekl a zatvářil se přehnaně skepticky, jako když herec přehrává, aby pochopilo i obecenstvo v pětadvacáté řadě.

„To jistě, ale shodit ho z mostu bylo taky nápadné. Fakt ovšem je, že kdyby to nepřežil, nikdo by nic nevěděl,“

namítla jsem. „Lidi tu zatáčku řežou, že tam každou chvíli někdo slítne, takže by nikdo neměl podezření, že mu pomohlo jiné auto. Zadní nárazník by byl možná pošramocený, ale až by auto vytáhli, nikoho by ani nenapadlo, jak to bylo ve skutečnosti. Prý se k tomu stejně nikdo nenachomýtl.“

„To ne, jenomže já bych na Bobbyho tvrzení moc nedal.“

„Proč jako?“

„Protože mu očividně jde o to, aby to mohl svádět na někoho jiného. Ten kluk prostě nepřizná, že pil. Kromě toho, vždycky jezdil jako blázen. Víte, Kitty s Rickem chodila, a jeho smrt ji strašně vykolejila. Já nechci Bobbyho

verzi nijak zpochybňovat, ale vždycky mi připadalo, že se mu náramně hodí do krámu.“

Sledovala jsem Derekův výraz a podivovala se, čím to, že se tón jeho hlasu tak najednou změnil. Byla to zajímavá teorie a já měla dojem, že se jí nezaobírá poprvé. Přesto mi připadal nesvůj, jak se tak snažil působit věcně a nezaujatě, i když se ve skutečnosti pokoušel znevážit důvěryhodnost Bobbyho tvrzení. Byla jsem ale přesvědčená, že Glen se o své teorii zmínit neodvážil. „Chcete snad říct, že si to Bobby celé vymyslel?“

„To jsem neřekl,“ odpověděl vyhýbavě. „Já myslím, že tomu skutečně věří, jenže tím pádem je z obliga, ne?“ Uhnul očima, kývl na barmana, aby nám přinesl ještě jednou totéž, a znovu se na mne podíval. „Dáte si ještě?“

„Jistě, proč ne?“ Neměla jsem sice ani dopito, ale doufala jsem, že když bude mít pocit, že s ním držím krok, trochu rozváže. Po několika martini začne žvanit každý, a mne zajímalo, co z něj vypadne, až začne pití účinkovat. Už

mu to bylo trochu vidět na očích, protože je měl zarůžovělé a plavací, což je neklamná známka, že dotyčný má sklon k alkoholismu. S očima přilepenýma na panoráma, kde miniaturní mechanický Mexičan s mačetou už zase šplhal na palmu, zašátral po kapsičce u košile, vytáhl cigarety a poslepu si zapálil. Působilo to hrozně zvláštně, jako kdyby dával najevo, že o tom vlastně neví a tím pádem mu to nemůže nikdo vyčítat. Zřejmě patřil k lidem, co se cpou,

aniž odtrhnou pohled od televize, a skotskou si dolévají dřív, než mají dopito, aby to vypadalo, že si nedali víc než jednu.

„Ani jste se nezmínil, jak na tom je Kitty.“

„Totiž… jak bych to… vztekala se, že si ji v té nemocnici nechali, ale já jí to vysvětlil… řekl jsem: ‚Podívej, holčičko, budeš se prostě muset trochu sebrat‘.“

Přesahoval se zase do své rodičovské role, jenomže ta mu taky moc neseděla. Uměla jsem si živě představit, jak přesvědčivě ji asi zatím dokázal hrát.

„Nezdálo se mi, že by ji Glen nějak zvlášť litovala,“

řekla jsem.

„Asi ne. Ani jí to nevyčítám, jenomže na druhé straně Kitty to taky neměla v životě lehké a Glen si podle mě neuvědomuje, jak to může holku, jako je Kitty, poznamenat.

Bobby měl všechny výhody, které lze za peníze získat.

Takže proč by měl mít nějaké problémy? Já vám povím, co mi dělá starosti. Ať totiž Bobby vyvede cokoli, vždycky mu to projde, ale u Kitty je to zločin století. Bobby je pěknej prevít, co si budeme namlouvat. Akorát, že když něco nezvládne, Glen si to vždycky dokáže nějak zracionalizovat.

Víte, co tím myslím?“

Neurčitě jsem pokrčila rameny. „Vím já, co provedl?“

Pak nám naservírovali další pití a Derek usrkl, jako kdyby se živil jako profesionální ochutnávač martini.

Uvážlivě kývl, opatrně postavil skleničku přesně doprostřed složeného papírového ubrousku a kloubem ukazováčku si

lehce otřel oba koutky úst. Začínal mít vláčné pohyby a oči mu v důlcích klouzaly jako naolejované kuličky. Kitty se očividně zbourávala stejným způsobem, i když ne džinem, ale prášky.

Barman vytáhl z lednice dvě láhve piva a odešel na druhý konec pultu obsloužit nějakého zákazníka.

Derek ztišil hlas. „Mezi námi děvčaty,“ řekl, „kluka už

dvakrát sbalili pro alkohol za volantem a před rokem zbouchl nějakou holku. Glen to bere jako normální klukoviny, ať se mládí vydovádí a podobný kecy, ale běda, když vedle šlápne Kitty, to je hned oheň na střeše.“

Pomalu jsem začínala chápat, proč si Bobby myslel, že jim manželství dlouho nevydrží. Tenhle manželský pětiboj byl pěkně tvrdý a zápas se už dostal do semifinále. Derek se pokusil nasadit rádoby okouzlující úsměv a přešel na neutrální půdu.

„Čímpak v tomhle případě začnete?“ vyzvídal.

„Ještě nevím. Většinou jen tak čmuchám, studuju pozadí, objevím nějakou nitku a nechám se vést.“ Pohlédla jsem na něj a sledovala, jak přikyvuje, jako kdybych řekla kdovíco.

„Tak vám přeju, abyste měla kliku. Bobby je dobrý kluk, ale není to s ním tak jednoduché, jak se zdá. Tichá voda břehy mele,“ prohlásil a spiklenecky na mě mrkl. Na jazyk si zatím nešlapal, ale souhlásky už vyslovoval rozpatlaně.

Znovu nasadil ten svůj podmanivý úsměv. Čišela z něho prohnanost. Celým svým chováním naznačoval, že by mi

toho mohl říct ažaž, ale diskrétnost mu to nedovoluje. Tohle jsem mu ale nespolkla. Očividně se mne snažil nějak zmanipulovat, ale netušil, jak je jeho záměr průhledný.

Upila jsem vína a přitom přemítala, jestli bych z něho mohla ještě něco vytáhnout.

Podíval se na hodinky. „Abych radši šel. Vzhůru do jámy lvové.“ Kopl do sebe zbytek martini a svezl se z barové stoličky. Vytáhl peněženku a začal se prohrabovat štosem bankovek, dokud nenarazil na pětidolarovku a desetidolarovku, které položil na stůl.

„Glen se bude zlobit?“

Usmál se jen tak pro sebe, jako kdyby zvažoval několik různých odpovědí. „Glen se poslední dobou vzteká pořád.

Řeknu vám, to tedy byly narozeniny.“

„Příští už třeba budou lepší. Děkuju za pozvání.“

„Já děkuju, že jste sem přijela. Cením si, že se tak angažujete. Dejte mi vědět, kdybych vám mohl nějak pomoct.“

Vrátili jsme se půl bloku k mému autu a rozloučili se.

Sledovala jsem ve zpětném zrcátku, jak se nenuceně ubírá k parkovišti za nemocnicí. Měla jsem ale takové podezření, že koordinovanost pohybů jen předstírá. Seděli jsme v baru Plantación sotva půl hodiny, a on za tu dobu stačil urazit dvě martini. Nastartovala jsem, otočila auto do protisměru a dojela k němu. Natáhla jsem se přes sedadlo spolujezdce a otevřela pravé dveře. „Poslyšte, nechcete svézt?“

„Ne, nic mi není,“ odpověděl a na okamžik se zastavil.

Lehce se kymácel a já přímo viděla, jak se obsah mé otázky propracovává jeho centrální nervovou soustavou. Zamračeně naklonil hlavu na stranu, pak se posadil do auta a přibouchl dveře. „Ačkoliv, problémů mám už takhle dost, že jo?“

„Jasně,“ řekla jsem.

7

Když jsem druhého dne ráno přišla do kanceláře, čekala mě tam kopie prvotního hlášení o nehodě, které mi poslal Bobbyho advokát spolu s poznámkami z následného vyšetřování a množstvím lesklých fotografií rozměru dvacet na pětadvacet, které v barvě detailně dokumentovaly totální konec Bobbyho auta i Ricka Bergena. Jeho pomlácené a poničené tělo našli v polovině svahu. Při pohledu na obrázek jsem sebou trhla, jako kdyby mi někdo náhle zamířil prudkým světlem do obličeje, a tělem mi projel záchvěv hnusu. Musela jsem se doslova přinutit, abych se na tu fotku podívala ještě jednou a chladně si prostudovala detaily.

Policejní fotograf celou scénu nasvítil tak, že na tvrdém pozadí černočerné tmy působila stejně obscénně jako záběr z laciného filmového hororu s ošizenou dějovou linií. Začala

jsem se probírat štosem obrázků, dokud jsem nenarazila na dokumentaci zdemolovaného auta.

Bobbyho porche vyrvalo velký kus svodidel, odstřihlo těsně u země keř kongonky, pošramotilo několik balvanů, v podrostu vyrylo dlouhou rýhu, udělalo několik kotrmelců a skončilo jako hromada rozmačkaného plechu a roztříštěného skla na dně rokle. Pár fotografií zachycovalo auto zepředu i zezadu a jeho polohu ve vztahu k různým záchytným bodům v terénu. Pak jsem narazila na několik detailních záběrů

Bobbyho ještě předtím, než ho sanitaci vytáhli z vraku auta.

„Sakra,“ sykla jsem, odložila jsem obrázky a zakryla si oči hrůzou.

Ještě jsem si ani nedala kafe a už jsem se musela dívat na lidská těla, pomlácená tak, že vypadala jako obrácená naruby.

Otevřela jsem balkónové dveře a vyšla ven na vzduch.

Dole pode mnou tiše a spořádaně pulsoval život na State Street. Doprava nebyla nijak hustá a chodci se řídili signály, jako by vystupovali ve výchovném filmu pro základní školy, jak se správně chovat na ulici. Pozorovala jsem je, jak se zdravými údy a masem, které jim nevisí na kostech jenom v cárech, proudí sem a tam. Slunce svítilo a koruny palem nezčernil sebemenší záchvěv vánku. Všechno vypadalo naprosto normálně, ale já si uvědomovala, že je to pouze chvilkové zdání, protože všude číhala smrt a mohla se

každým okamžikem vynořit jako čertík z krabičky a roztáhnout ústa v děsivém krvavém šklebu.

Vrátila jsem se dovnitř, udělala si konvici kávy a pak jsem si sedla ke stolu, začala se znovu probírat fotografiemi a přitom podrobně studovat policejní hlášení. V papírech byla i kopie protokolu o pitvě Ricka Bergena. Všimla jsem si, že ji provedl Jim Fraker, jehož povinnosti v nemocnici svaté Terezy zřejmě zahrnovaly i podobné služby. Santa Teresa je příliš malé město, než aby si mohlo dovolit vydržovat vlastní márnici a policejního prosektora, takže se tyhle věci objednávaly u civilních lékařů.

Zpráva, kterou dr. Fraker nadiktoval do protokolu, zredukovala Rickovu smrt na konstatování, že utrpěl kraniocerebrální trauma spolu s množstvím nejrůznějších abrazí, kontuzí, avulzí tenkého střeva, lacerací mezentera, jakož i fraktur, které ho opravňovaly k převozu na druhý břeh řeky Styx.

Vytáhla jsem psací stroj, založila slohu nadepsanou Bobby Callahan a začala do ní stručně zanášet všechna ta dosud zjištěná znepokojivá fakta, což mne uklidnilo a upokojilo moje zjitřené nervy. Zapsala jsem příjem Bobbyho šeku, poznamenala si jeho číslo a založila smlouvu, kterou mi podepsal. Vypsala jsem na stroji jméno a adresu rodičů

Ricka Bergena a Bobbyho někdejší dívky a také seznam všech lidí, kteří předešlého dne přišli ke Glen Callahanové na večírek. Vůbec jsem nespekulovala, nic jsem

neinterpretovala, prostě jsem to všechno jenom naťukala, vzala děrovačku, papíry zacvakla do slohy a založila ji do registračky.

Když jsem skončila, podívala jsem se na hodinky. Deset dvacet. Chodila jsem cvičit každé pondělí, středu a pátek, kdežto Bobby měl fyzioterapii každý den, takže bylo možné, že je ještě v tělocvičně. Zamkla jsem kancelář a zadním schodištěm sešla na parkoviště, kde si nechávám auto.

Vyrazila jsem do střediska zdraví v Santa Terese, po cestě jsem ještě natankovala a zastihla Bobbyho právě v okamžiku, kdy vycházel z tělocvičny. Vlasy mu ještě ani neuschly a jeho pokožka voněla toaletním mýdlem. Přesto, že měl ochrnutou půlku obličeje, zmrzačenou levičku a kulhal, vyzařovalo z něj cosi z toho, jaký býval kdysi, typický mladý, silný a hezký blonďák z kalifornských pláží.

Chybělo mu jenom prkno. Ačkoli jsem ho viděla na fotkách celého polámaného, jako by z něj teď čišelo zdraví, přestože jizvy vryté do obličeje vypadaly jako amatérské tetování.

Když mne zahlédl, věnoval mi svůj křivý úsměv a automaticky si začal osahávat bradu. „Vás bych tady teda nečekal,“ řekl.

„Jaké to bylo v tělocvičně?“

Sklonil hlavu nejprve k jedné a pak k druhé straně, aby mi naznačil, že nic moc. Zavěsila jsem se do něj.

„Něco bych od vás potřebovala, ale můžete taky klidně odmítnout.“

„A co?“

Zaváhala jsem. „Chtěla bych, abyste se mnou jel nahoru do průsmyku a ukázal mi to místo, kde jste vylítl ze silnice.“

Jeho úsměv pohasl. Odvrátil pohled a znovu kulhavě vykročil směrem k autu. „No dobrá, ale nejdřív se musím stavit u Kitty.“

„Ona má povolené návštěvy?“

„Já je ukecám,“ prohlásil. „Lidi se na mrzáky neradi koukají, takže mi většinou všechno projde.“

„Zneužíváte toho,“ vyčetla jsem mu.

„Člověk musí využít každý příležitosti, kterou má,“

namítl sklíčeně.

„Chcete řídit?“

Zavrtěl hlavou. „Nechám auto doma a pojedeme vaším.“

Zaparkovala jsem na parkovišti vyhrazeném pro návštěvníky svaté Terezy a počkala v autě. Bobby šel za Kitty. Říkala jsem si, že už určitě vstala a bez sebe vzteky dělá na oddělení dusno. Nic, co bych musela vidět. Chtěla jsem si s ní za pár dní promluvit znova, ale teď jsem jí hodlala poskytnout trochu oddechu. Zapnula jsem rádio a poklepávala do rytmu na volant. Parkovištěm přešly dvě ošetřovatelky v bílých uniformách, střevících a punčochách.

Přes ramena měly přehozené modré pláštěnky, které vypadaly jako relikvie z první světové války. Za nějakou chvíli se z budovy vynořil Bobby, se zamyšleným výrazem

překulhal přes parkoviště a usedl do vozu. Vypnula jsem rádio, nastartovala a vycouvala z parkoviště.

„Všechno v pořádku?“ zeptala jsem se.

„Jo, jasně.“

Mlčel celou dobu, co jsem jela přes město. Nakonec jsem zabočila vlevo a pustila se po vedlejší silnici, která objíždí Santa Teresu zezadu po úbočí hor. Nebe bez jediného mráčku mělo mdlou modrou barvu, jež vypadala jako válečkem nanesený polomastný latex. Sálalo vedro a sluncem do hnědá spálené kopce připomínaly hromádky třísek na podpal. Tu a tam jsem na balvanech zahlédla ještěrky. Ležely, šedé a nehybné, jako nějaké klacíky.

Dvouproudá asfaltová silnice se vinula sem a tam vzhůru po úbočí. Přeřadila jsem na trojku, pak na dvojku, ale motor mého volkswagenu si na to stoupání stejně naříkal.

„Já mám pocit, že si teď na něco vzpomínám,“ ozval se Bobby po chvíli. „Akorát to pořád nemůžu pojmenovat.

Proto jsem taky šel za Kitty.“

„Co je to?“

„Míval jsem adresář. Takový malý notýsek v kožených deskách. Nebyl větší než žolíkova karta. Laciný. Červené barvy. Někomu jsem ho dal, aby mi ho schoval, ale teď si nemůžu vzpomenout komu.“

„A nepamatujete se, proč byl tak důležitý?“

„Ne. Vzpomínám si, že mi dělal starosti. Říkal jsem si, že bude lepší, když ho nebudu mít u sebe, a tak jsem ho dal

pryč. V té době, a na to si vzpomínám, docela jasně, jsem byl přesvědčený, že si ho později zase vyzvednu.“ Pokrčil rameny a posměšně frkl. „No vidíte.“

„Bylo to před havárií, nebo až po ní?“

„To nevím. Akorát si pamatuju, že jsem ho někomu dal.“

„A pro toho dotyčného by to žádné nebezpečí neznamenalo?“

„Myslím, že ne. Ach bože.“ Svezl se níž, aby si mohl opřít hlavu. Zamířil pohled předním sklem na linii šedých kopců po levé straně, až k místu, kde je protíná průsmyk.

„Tohleto mě tak štve! Nesnáším, když si uvědomuju, že jsem něco věděl, a teď nemám ponětí co. Je to prostě představa, která nemá žádnej obsah. Jako kousek dětský skládačky, kterej někdo smetl na podlahu.“

„Jak se ta ztráta paměti projevuje? Jste schopen si to zase vybavit, nebo je určitá informace nenávratně ztracená?“

„No, někdy si na to zase vzpomenu, ale většinou jsem prostě vygumovanej. Jako kdybych měl paměť děravou jako cedník a všechno, co jsem v hlavě míval, se mi z ní vytrousilo.“

„A jak vás to vůbec napadlo?“

„Nevím. Probíral jsem se šuplíkem a narazil na blok v červenejch koženejch deskách. Byl ze stejný soupravy.

Přišlo to jako blesk z čistýho nebe.“ Zmlkl. Pohlédla jsem na něj a uvědomila si, jak je napružený. Masíroval si levou

ruku a tahal se přitom za prsty, jako kdyby to byly dlouhé gumové struky.

„Kitty o tom nic nevěděla?“

Zavrtěl hlavou.

„Jak je na tom?“

„Už chodí. K večeru se na ni asi přijde podívat Derek…“

Zarazil se. Blížili jsme se k vrcholu stoupání a v koutku oka mu zase začalo pocukávat.

„Zvládnete to?“ zeptala jsem se.

Hleděl upřeně na krajnici. „Tady. Jestli můžete, zpomalte a zastavte.“

Podívala jsem se do zpětného zrcátka. Měla jsem za sebou tři vozy, ale silnice se tu zužovala ze tří na dva pruhy.

Našla jsem na štěrkované krajnici místo, kde bych mohla zastavit. Most s nízkým betonovým zábradlím začínal asi tři metry před námi. Bobby jen seděl a zíral upřeně doprava.

Tam, kde silnice začíná opět klesat, se otvírá pohled do celého údolí. Kam oko dohlédne, se vlní kopce, které se táhnou až k vysokým, levandulově zbarveným horám nalepeným na obzoru. Všude panovalo ticho a vzduch se tetelil srpnovým vedrem. Krajina se zdála být divoká a bez konce a vypadala takhle tisíce let. V dálce se tu a tam dal zahlédnout virginský dub. Stromy byly tmavé, huňaté a nahrbené jako bizoni. Už celé měsíce nepršelo a svět vypadal vybledle a jakoby poprášeně křídou, takže všechny barvy byly jako vyšisované.

Kousek před námi klesala silnice do prázdného kaňonu, v němž před tři čtvrtě rokem Bobby málem našel smrt.

Přeražené kovové zábradlí už bylo vyměněné, ale na kraji mostu stále ještě chyběl kus betonové zídky.

„Ten auťák do nás začal zezadu najíždět právě ve chvíli, kdy jsme se dostali na vrchol stoupání,“ prohlásil Bobby.

Myslela jsem, že bude pokračovat, a tak jsem mlčela.

Popošel pár kroků dopředu a pod nohama mu zaskřípal štěrk. Podíval se do skalnaté propasti a viditelně znervózněl.

Ohlédla jsem se. Kolem projížděla nějaká auta, ale nikdo nám nevěnoval nejmenší pozornost.

Začala jsem si místo nehody prohlížet. Zahlédla jsem jeden z pošramocených balvanů, kterých jsem si všimla na fotografii. O kus níž trčel zubatý, nezahojený pahýl kmínku kongonky, přeraženého těsně nad zemí. Věděla jsem, že policie ze Santa Teresy místo nehody pročesala a všechno sebrala, takže jsem ani nemusela mžourat skrz lupu nebo se plahočit kolem a hledat textilní vlákna zachycená v podrostu.

Bobby se otočil a podíval se na mne. „Měla jste už

někdy na kahánku?“

„Měla.“

„Vzpomínám si, že v ty chvíli jsem si říkal: ‚Je po mně.

To je konec.‘ Dostal jsem se úplně mimo. Připadal jsem si jako rostlina vytržená i s kořeny. Jako kdybych se ocitl ve vzduchoprázdnu.“ Zarazil se. „A pak mi najednou začala být

zima a všechno mě bolelo, nějaký lidi na mě mluvili, ale já jim nerozuměl ani slovo. To už jsem byl v nemocnici a mezitím uběhlo čtrnáct dní. Od ty doby mě kolikrát napadlo, jestli si takhle nějak nepřipadá novorozeně. Zmateně a totálně dezorientované. Bezmocně. Nepustit se toho, co člověka pojí s tímhle světem, je strašná makačka. Zapustit nový kořeny. Mohl jsem si vybrat. Můj život visel na vlásku. Věděl jsem, jak snadný by bylo pustit se, vznést se jako nějakej balón a prostě odplout vzduchem.“

„Ale nepustil jste se.“

„Za to může máma. Dokázala to silou vůle. Pokaždý, když jsem otevřel oči, uviděl jsem její obličej. A když jsem je zavřel, slyšel jsem její hlas. Pořád říkala: ‚Dokážeme to, Bobby. Spolu to dokážeme.‘“

Znovu zmlkl. Můj ty bože, pomyslela jsem si, jaké to asi je, mít mámu, která svoje dítě tolik miluje? Moji rodiče se zabili v autě. Byla to absolutně nesmyslná nehoda. Vyjeli jsme si na nedělní výlet do Lompocu a ze srázu nad námi se utrhl balvan a trefil se přímo do předního skla. Tátu to zabilo na místě, takže auto ještě havarovalo. Já seděla vzadu a náraz mě vmáčkl na podlahu, kde jsem zůstala zaklíněná, když se karosérie zmačkala jako harmonika. Maminka ještě nějakou dobu žila. Sténala a naříkala, ale nakonec přestala, a já z toho zlověstného mlčení vytušila, že už se neozve. Než

mě vyprostili z auta, ve kterém jsem byla uvězněná s těmi, kdo mě milovali a teď navždy opustili, uplynula celá

věčnost. Dali mě na vychování k přísné tetičce. Dělala, co mohla, měla mě moc ráda, ale její láska byla tak suchopárně věcná, že jsem v určitém ohledu zůstala deprivovaná.

Bobby dostal do žil takovou dávku lásky, že se zachránil, přestože byl jednou nohou v hrobě. Bylo to zvláštní. Přestože skončil zmrzačený, začala jsem mu najednou tak strašně závidět, že mi vyhrkly slzy do očí. V

hrdle se mi ozvalo legrační vzlyknutí a Bobby se otočil a udiveně se na mě podíval.

Vytáhla jsem papírový kapesník a vysmrkala se. „Právě jsem si uvědomila, jak strašně vám závidím,“ přiznala jsem.

žalostně se pousmál. „To tedy máte proč.“

Sedli jsme si do auta. žádný zázračný návrat ztracené paměti se nekonal, zasutá fakta nevyplula na povrch, ale aspoň jsem viděla tu strašidelnou propast, na jejíž dno se dostal, a teď jsem měla pocit, že to, co nás poutá, ještě zesílilo.

„Byl jste se tu od nehody někdy podívat?“

„Ne. Jednak jsem k tomu neměl odvahu a jednak to po mně nikdy nikdo nechtěl. Jenom na to pomyslet mě bralo.“

Nastartovala jsem. „Co kdybychom si někde dali pivo?“

„Co takhle třeba bourbon s ledem?“

Odjeli jsme k pivnici Dostavník, která stála jen kousek od hlavní silnice, a celý zbytek odpoledne jsme klábosili o všem možném.

8

Když jsem ho vysadila před domem, bylo pět. Vylezl z auta a zaváhal. Jako předtím, i teď zůstal stát s rukou na klice a zahleděl se okénkem na mě.

„Víte, co se mi na vás líbí?“ řekl.

„Copak?“ vyzvídala jsem.

„Když jsem s váma, vůbec si neuvědomuju, že jsem mrzák nebo že je na mě hnusnej pohled. Nevím sice, jak to děláte, ale je to prima pocit.“

Chvilku jsem na něj jen tak koukala. Teď jsem pro změnu zůstala podivně na rozpacích sama. „Já vám to povím. Vy jste totiž něco jako dárek k narozeninám, který člověk dostane poštou. Papír je celý potrhaný a krabice poškozená, ale to uvnitř je stejně fantastický. Je mi s vámi dobře.“

Na tváři se mu na okamžik objevil náznak úsměvu.

Ohlédl se směrem k domu a pak se zase podíval na mě.

Chtěl něco říct, ale styděl se.

„No copak je?“ provokovala jsem ho.

Sklonil hlavu na stranu a v očích se mu zase objevil pohled, který jsem už znala. „Kdybych byl normální…

myslím fyzicky v pořádku, dovedla byste si nás představit spolu? Jako svýho kluka?“

„Chcete slyšet pravdu?“

„Ale jenom když bude příjemná.“

Rozesmála jsem se. „Pravda je taková, že kdybychom se potkali předtím, než jste měl tu nehodu, musela bych vás odpálkovat. Na mě jste příliš hezký, příliš bohatý a příliš mladý. Takže odpověď zní ne. Kdybyste byl ‚fyzicky v pořádku‘, jak říkáte, nejspíš bychom se vůbec nepoznali.

Vlastně ani nejste můj typ, víte?“

„A kdo je váš typ?“

„To ještě nevím.“

Chvilku se na mě díval a na rtech se mu objevil tázavý úsměv.

„Nemohl byste mi laskavě prozradit, na co myslíte?“

zaútočila jsem.

„Jak to můžete takhle obracet naruby, to chcete, abych si ještě medil, že jsem kripl?“

„Panebože, vy přece nejste žádný kripl. A nechte těch řečí. Tak zatím.“

Usmál se, přibouchl dvířka a ustoupil, abych se mohla otočit a vyjet.

Zamířila jsem domů. Bylo teprve čtvrt na šest. Měla jsem ještě čas jít si zaběhat, i když mi to nepřipadalo zrovna nejmoudřejší. Strávili jsme s Bobbym skoro celé odpoledne u piva, bourbonu a mizerného chablis a žvýkali jsme grilovaná hovězí žebírka s pálivou omáčkou a domácí chleba. Obojí bylo tak tuhé, že mít falešné zuby, skončily by na talíři. Spíš než běhat jsem měla chuť si schrupnout, ale říkala jsem si, že trocha sebezapření mi může jenom prospět.

Převlékla jsem se do sportovního a dala si tři míle.

Cestou jsem si v hlavě srovnávala všechno, co jsem se zatím dověděla. Celý případ mi připadal nějaký divný a pořád jsem nevěděla, kde začít. Řekla jsem si, že nejdřív si promluvím s dr. Frakerem z patologického oddělení nemocnice sv. Terezy a při té příležitosti se třeba zaskočím podívat za Kitty, pak zkusím archív místních novin a dám se do únavného pročítání lokálních zpráv z doby těsně před nehodou, abych si udělala alespoň nějaký obrázek. Třeba se tehdy přihodilo něco, co mi Bobbyho tvrzení, že se ho někdo pokusil zavraždit, pomůže trochu osvětlit. V sedm jsem si zaskočila k Rosie na skleničku vína. Připadala jsem si jako na trní a pořád jsem se ptala sama sebe, jestli se mi vlastně Bobby nedostal pod kůži. Byl to hezký pocit, mít takového kámoše, moct s ním příjemně strávit odpoledne a těšit se, až

ho zase uvidím. Jenom jsem si nebyla jistá, jak náš vztah vlastně pojmenovat. To, co mě k němu poutalo, rozhodně nebyl mateřský cit. Snad možná sesterský. Brala jsem ho jako dobrého kamaráda a cítila jsem k němu všechno to, co člověk obvykle k dobrému kamarádovi cítí. V jeho společnosti mi bylo fajn a připadala jsem si s ním v naprosté pohodě. žila jsem jak kůl v plotě už tak dlouho, že jakýkoli lidský vztah mi klidně mohl zamotat hlavu.

Sebrala jsem z barpultu skleničku s vínem, posadila se až

do posledního boxu vzadu u stěny a začala sledovat cvrkot.

Na to, že bylo úterý večer, tu bylo velice živo, což znamená,

že u baru se huhňavě o něco hádali dva chlápkové a u jednoho stolu seděl postarší párek ze sousedství u obrovského talíře slaných palačinek se šunkou. Rosie s cigaretou postávala za pultem, hlavu zahalenou v oblacích nikotinu a spreje na vlasy. Je to panovačná Maďarka něco přes šedesát, která si potrpí na pestrobarevné orientální hábity a bohatě nakadeřené lokny s tiziánovým přelivem.

Vlasy má uprostřed rozčísnuté na pěšinku a účes si udržuje pohromadě tlustou vrstvou spreje, který na policích v drogerii straší přinejmenším od šestašedesátého, kdy s konečnou platností vyšly z módy drdoly. Rosie má nos jako skobu, úzké rty a oči si maluje tak, že vypadají jako dvě podezřívavé škvírečky. Je malá, prsatá a tvrdohlavá jako mezek. Taky dokáže trucovitě špulit rtíky, což je sice u ženské jejího věku směšné, ale rozhodně to zabírá. V

podstatě ji nemám ráda, ale rozhodně mě něčím fascinuje.

Podnik působí stejně mile ujetým dojmem jako jeho majitelka. Podél celé levé stěny se táhne barpult a nad ním visí ke skoku vzepjatý mečoun. Mám takové podezření, že je to umělina, která moře nikdy neviděla. Na konci pultu trůní velký barevný televizor s věčně vypnutým zvukem.

Obrázky na něm tančí, jako kdyby to byly signály z jiné planety, kde bázlivě pulsuje život. U Rosie to vždycky páchne pivem, kouřem a přepáleným omastkem, který už

minimálně týden přesluhuje. Uprostřed je šest nebo sedm stolků se židlemi z chromových trubek a umělé hmoty, které

vypadají, jako když pocházejí z kuchyňského koutu, který si někdo ve čtyřicátých letech pořídil a teď konečně vyhodil.

Osm boxů po pravé straně je z překližky natřené kaštanovým mořidlem a vylepšené vyrytými ozdobami, které zřejmě spáchali titíž umělci, kteří se taky podepsali na dámských záchodech. Rosie třeba nevládne angličtinou tak dobře, aby pochopila význam těch primitivních průpovídek.

Na druhou stranu možná věrně vyjadřují její pocity. Těžko říct.

Zabloudila jsem pohledem k ní a zjistila, že sedí nehnutě a vzpřímeně, jako kdyby spolkla pravítko, a mžourá ke vchodu. Podívala jsem se taky. Dovnitř právě vešel Henry se svou novou přítelkyní Lilou Samsovou. Rosie to zřejmě automaticky hlásila její tykadla. Je to asi převlečená Marťanka. Henry našel relativně čistý stůl a odsunul židli.

Lila se posadila, velkou kabelku z umělé hmoty v klíně jako nějakého pejska. Byla navlečená do plátěných šatů s potiskem. Z těch řvavě rudých vlčích máků na modrém pozadí až oči přecházely. Účes měla načančaný, jako kdyby celé odpoledne strávila u kadeřníka. Henry se posadil a zabrousil očima k poslednímu boxu, protože ví, že tam obvykle sedávám. Vztyčila jsem prst na pozdrav a on mi zamával. Lila otočila hlavu a nasadila rozkošně falešný úsměv.

Rosie mezitím odložila svůj večerník a svezla se ze stoličky. Brázdila bar jako žralok. Něco mi říkalo, že ty dvě

se už znají. Se zájmem jsem sledovala, co bude. Měla jsem šanci pobavit se víc, než kdyby v místním kině dávali trhák a la Příšera Godzilla a slůně Bambi. Z mého hlediska šlo ovšem o pantomimu.

Rosie došla až k nim, vytasila blok a upřela na Henryho oči. Chovala se, jako kdyby seděl sám, což je přesně to, co dělá mně, když si k ní někoho přivedu. Rosie totiž s cizími lidmi nemluví. Nepodívá se do očí nikomu, koho nezná už

delší dobu. To platí zejména v těch případech, kdy ten „nikdo“ je ženská. Lila se málem třásla, jak byla nervózní.

Henry s ní probral jídelní lístek a pak objednal, načež

nastala sáhodlouhá diskuse. Došlo mi, že Lila chce něco, co neodpovídá Rosiiným představám o vybrané maďarské kuchyni. Možná si to přála bez paprik a pečené místo smažené. Připadala mi jako přesně ten typ, co zásadně nejí spoustu věcí. Rosie je ovšem pravý opak. U ní se jí, co servíruje, a komu se to nelíbí, může jít jinam. Lila zřejmě nemohla pochopit, že tady ji nikdo nebude obskakovat.

Nasadila zvýšený, hádavý tón. Rosie naopak mlčela jako ryba. Tohle byl její podnik. Tady poroučela ona. Oba chlápkové u baru, kteří se dosud hádali o politiku, se otočili a začali tu estrádu sledovat. Manželský párek svorně nechal sonkás palacsinta být, vidličky na půl cestě k ústům.

Lila prudce odsunula židli. Na chvíli jsem měla dojem, že vezme Rosie kabelkou, ale místo toho pronesla cosi, co vypadalo na nějakou sžíravou poznámku, a vypochodovala

ke dveřím. Henry jí tak tak stačil. Rosie zachovala bohorovný klid a jenom se pod vousy usmívala jako kočka, které se zdá o myších. Nás pět hostů ztichlo a všichni jsme honem začali předstírat, kdovíjak nejsme zabraní v myšlenkách, jen aby si to Rosie nevynahradila na nás a nevyhlásila nám třeba doživotní bojkot.

Trvalo celých dvacet minut, než si našla záminku, proč za mnou přijít. Měla jsem dopito, a tak mi s nezvyklou ochotou přiběhla dolít. Postavila skleničku na stůl, založila ruce na prsou a začala, se slabounce vrtět. To dělá vždycky, když vyžaduje něčí pozornost nebo má pocit, že se jejímu kulinářskému snažení nedostalo patřičného ocenění.

„Koukám, že jste jí to naservírovala jaksepatří,“

poznamenala jsem.

„Vulgární ženská. Hrozná. Už jednou tady byla a za mák se mi nelíbila. Henry se musel zbláznit, že mi sem tahá takovou důru. Co je to zač?“

Pokrčila jsem rameny. „Podívejte, já vím jenom to, že se jmenuje Lila Samsová. Je na privátě u paní Lowensteinové a Henry je do ní zřejmě paf.“

„Jestli mi sem ještě páchne, já jí dám takovej paf, že bude zírat. Asi má něco s očima.“ Udělala grimasu, která Lilu tak přesně vystihovala, že jsem se musela rozesmát.

Rosie je obvykle dost suchar, takže jsem neměla ani ponětí, že má takový pozorovací talent, o hereckých schopnostech

nemluvě. Myslela to ovšem smrtelně vážně, a tak se podle toho zase zatvářila. „Co po něm vlastně chce?“

„A proč myslíte, že po něm něco chce? Třeba si padli do oka. Henry je přece štramák.“

„To vidím sama. A jakej. A kromě toho prima mužskej, tak proč se dává do kupy s takovou zmijí?“

„Víte, co se říká. Proti gustu žádnej dišputát. Třeba má skrytý lidský kvality.“

„Ta? Ani náhodou. Ta má něco za lubem. Promluvím s paní Lowensteinovou. Co jí to popadlo, vzít na přivát takovouhle ženskou?“

Totéž táhlo hlavou mně, když jsem se vracela ten půlblok domů. Paní Lowensteinová je vdova, která v sousedství vlastní poměrně dost pozemků. Nevěřila jsem, že to udělala pro peníze, a tak mě moc zajímalo, jak k Lile vůbec přišla.

Když jsem se vrátila domů, všimla jsem si, že u Henryho v kuchyni se svítí. Nesl se odtamtud Lilin ostrý hlas. Byla k nezastavení. Scéna s Rosie ji zřejmě pořádně vytočila a veškeré Henryho mumlavé uklidňování bylo nanic.

Odemkla jsem, a teprve když jsem za sebou zavřela dveře, bengál konečně utichl.

Hodinku jsem četla, přelouskala jsem šest náramně napínavých kapitol z knihy o technikách vloupání a krádeže, a šla jsem brzo spát. Zabalila jsem se do své prošívané přikrývky, zhasla světlo a chvíli jsem jen tak ležela potmě.

Byla bych přísahala, že z dálky slyším Lilinu sirénu.

Bzučela mi kolem hlavy jako komár. Co říká, jsem nerozuměla, ale tón byl výmluvný ažaž… rozmrzelý a hašteřivý. Třeba Henrymu dojde, že není taková, jak se dělá.

Ale možná taky nedojde. Nikdy mě nepřestane udivovat, jak lidi dokážou zhloupnout, když se snaží ulovit příslušníka druhého pohlaví.

V sedm jsem se probudila, při šálku kávy si přečetla noviny a pak zamířila na svou středeční kondičku v tělocvičně. Připadala jsem si v lepší formě a po dvou dnech běhání jsem měla příjemně unavené nohy. Bylo průzračné ráno, vedro ještě nenastalo, a obloha byla čistá jako čerstvě našepsované plátno. Parkoviště u tělocvičny bylo skoro plné, sotva jsem urvala jedno místo. O dvě stání dál jsem zahlédla Bobbyho vůz a musela jsem se usmát, protože jsem se moc těšila, že ho zase uvidím.

Na to, že to bylo v půlce týdne, v tělocvičně bylo plno.

Pět nebo šest stodvacetikilových borců zápolilo s činkami, dvě dámy v trikotu se týraly na přístrojích a jakýsi trenér dohlížel na kondičku jedné mladé herečky s pozadím rozteklým jako teplem zborcená svíčka. Zřejmě se už

nějakou chvíli tužil, protože na tričku měl propocená kola a blond vlasy celé zplihlé. Nechtěla jsem ho vytrhovat, a tak jsem prostě odložila bágl a dala se do toho taky.

Začala jsem posilováním bicepsů. Vzala jsem si pro začátek pár lehounkých jednoročních činek a začala se

pomalu rozehřívat. Už jsem se znala, a tak jsem se musela trochu brzdit. Nejsem systematická povaha, která jede na výdrž. Beru všechno hopem, zajímá mě výsledek a ne jak se tam dostanu. Opakování ve mně vyvolává vzpurnost. Vůbec nechápu; jak to, že se každý den přinutím, abych šla běhat.

Pak jsem přešla na procvičování zápěstí, jenom v duchu jsem už byla u dalšího cviku a hrozně jsem si přála, aby tahle fáze už skončila, přestože jsem měla za sebou teprve dvě série. Napadlo mě, že jestli bude mít Bobby čas, mohli bychom jít spolu na oběd.

Pak něco zařinčelo, ozvalo se žuchnuti, a když jsem zvedla hlavu, uviděla jsem, že Bobby ztratil rovnováhu a spadl na hromadu dvouapůlkilových závaží. Evidentně si nijak neublížil, ale protože si všiml, že jsem tam taky, začal se hrozně stydět. Celý zrudl a honem se škrabal na nohy.

Chlápek na sousední mašině se v dobrém úmyslu nahnul k němu a chtěl mu pomoct, ale Bobby se zatvrzele postavil sám a jen máchl rukou, že žádnou pomoc nepotřebuje. Celý napružený se bryskně odbelhal k přístroji na posilování nohou. Cvičila jsem dál, jako kdybych si ničeho nevšimla, ale po očku jsem ho pozorovala. Dokonce i na dálku jsem poznala, jak příšernou má náladu a zatíná obličejové svaly.

Pár lidí mu věnovalo soustrastný pohled maskovaný jako účast. Pohroužen do sebe si osušil bradu. Ve svalstvu levé nohy mu začalo nekontrolovatelně škubat, a tak si celý zoufalý objal koleno. Ta noha jako kdyby k němu ani

nepatřila, protože si dělala, co chtěla, a nebyla k udržení.

Bobby zoufale zaúpěl a začal se do ní mlátit pěstí, jako kdyby ji chtěl zničit násilím. Měla jsem co dělat, abych se k němu nerozběhla, ale věděla jsem, že tím by to bylo ještě horší. Bobby jel až na doraz a celý se klepal vyčerpáním. A pak třesavka ustala stejně tak náhle, jako začala. S hlavou sklopenou si otřel oči. Jakmile byl zase schopen chůze, popadl ručník a trénink netrénink zamířil do šaten.

Rychle jsem dokončila zbytek cvičení a bleskově se osprchovala. Čekala jsem, že už bude pryč, ale auto stálo na svém místě. Bobby seděl, objímal volant, hlavu položenou na pažích a ramena mu škubala, jak přerývaně vzlykal bez slz. Chvíli jsem váhala a pak jsem přistoupila ke dvířkům na straně spolujezdce. Sedla jsem si, zavřela a jen tak seděla a čekala, až ho to zase přejde. Nevěděla jsem, jak ho utěšit.

Nemohla jsem mu nijak pomoct, nebylo čím zmírnit jeho bolest a zoufalství. Mohla jsem jen doufat, že z mé přítomnosti pochopí, že s ním cítím a že mi na něm záleží.

Postupně se začal uklidňovat. Nakonec odvrátil hlavu, otřel si oči ručníkem a vysmrkal se.

„Nechcete jít někam na kafe?“

Zavrtěl hlavou. „Víte co, přestaňte se starat, jo?“ vyhrkl.

„Času mám habaděj,“ řekla jsem.

„Já vám třeba zavolám.“

„Tak dobře. Něco si teď vyřídím, takže bychom se mohli sejít odpoledne. Nepotřebujete nic?“

„Ne.“ Hlas měl dutý a tvářil se naprosto apaticky.

„Bobby –“

„Víte co? Jděte do prdele a nechte mě bejt. Já vaši pomoc nepotřebuju.“

Otevřela jsem dveře. „Já se ozvu,“ řekla jsem. „Tak zatím.“

Natáhl se, popadl za madlo a dvířka přirazil. Pak nastartoval, protúroval motor, a sotva jsem poodstoupila, vycouval, až pneumatiky zakvílely, a vyrazil z parkoviště.

Ani se neohlédl.

Víckrát jsem ho už neviděla.

9

Patologické oddělení nemocnice sv. Terezy je umístěno v podzemí, v samém středu obrovského bludiště nejrůznějších kanceláří. Všemi směry tu vybíhají kilometry chodeb, které spojují technické provozy, jež zajišťují každodenní chod nemocnice: údržba, úklid, prádelna, strojovna a dílny. Ačkoli nadzemní podlaží jsou zrenovovaná a hezky zařízená, tady dole převládá na podlahách PVC hnědé barvy a na stěnách lesklý olejový nátěr odstínu připomínajícího vybělené kosti. Ovzduší je

horké a suché a tu a tam za pootevřenými dveřmi člověk zahlédne nějaké zlověstně vyhlížející strojní zařízení a kabelové kobky velké jako odpadní stoky.

Toho dne tu neustále proudily zástupy lidí v nemocničních uniformách. Připadali mi bledí a bezvýrazní jako obyvatelé nějakého podzemního města, kteří už dlouho nevystavili tvář slunečním paprskům. Patologie byla oproti ostatním prostorám příjemná změna: prostorné, dobře osvětlené sály v atraktivní kombinaci zářivě modré a šedé barvy, kde pracovalo asi padesát až šedesát laboratorních techniků, kteří se zabývali vzorky krve, kostí a tkání, které sem proudily z vyšších pater. Počítači řízené přístroje cvakaly, bzučely a vrčely jako zosobnění výkonnosti zajišťované armádou expertů. Všechny zvuky zněly tlumeně a i telefony v klimatizované atmosféře jen jakoby decentně klinkaly. Dokonce i psací stroje diskrétně zaznamenávající tajemství lidských životů klapaly jen polohlasem. Ze všeho tu vyzařoval řád, um a klid, jež naznačovaly, že bolesti a ponížení lidské důstojnosti, které s sebou nemoc přináší, se alespoň tady daří vzdorovat. Smrt se zde držela na uzdě, měřila se, odčítala na stupnicích a analyzovala, stejná kohorta odborníků rozebrala výsledky na prvočísla a nakrmila jimi přístroje, z nichž se začala odvíjet dlouhá silnice papíru dlážděná záhadnými hieroglyfy. Celá ta scéna na mě zapůsobila tak mocně, že jsem na chvilku zůstala ve dveřích

stát.

Tohle

byli

detektivové

vyzbrojení

mikroskopem, kteří pronásledovali vrahy zcela jiného ražení, než které jsem se snažila dopadnout já.

„Přejete si, prosím?“

Ohlédla jsem se po ženě za pultem informací, která mě pozorovala.

„Hledám doktora Frakera. Nevíte, jestli tu dneska je?“

„Měl by. První chodbou doleva, pak znovu doleva a tam už se někoho zeptáte.“

Doktora Frakera jsem našla v malém vestavěném kamrlíku se stěnami zaplněnými policemi na knihy a vybaveném kancelářským stolem s otáčecím křeslem a vyzdobeném několika květináči a grafikami. Napůl seděl, napůl ležel, nohy na stole, a listoval nějakou lékařskou knihou tlustou nejmíň jako Oxfordský slovník jazyka anglického. V jedné ruce třímal bifokální brýle bez obrouček a při čtení žmoulal v zubech jednu nožičku. Byl udělané postavy, se širokými rameny a silnými stehny.

Stříbřitě šedé vlasy měl husté a jeho pleť měla teplý pastelový tón. V obličeji byl už věkem trochu pomačkaný, takže vypadal jako čerstvě vyprané prostěradlo, které potřebuje naškrobit a přejet žehličkou. Na sobě měl zelenou operatérskou kombinézu a návleky stejné barvy.

„Doktor Fraker?“ Zvedl ke mně hlavu a v jeho šedých očích kmitlo. Poznal mě. Namířil na mě prstem. „Přítelkyně Bobbyho Callahana, že?“

„Správně. Myslíte, že byste mi mohl věnovat chvilku?“

„Ale jistě, jen pojďte dál.“

Vstal a potřásl mi rukou, pak mi gestem nabídl židli vedle stolu a já se posadila.

„Jestli jsem přišla nevhod, můžeme se taky domluvit na jindy,“ řekla jsem.

„Ale vůbec ne. Copak byste potřebovala? Glen mi řekla, že Bobby si najal detektiva, který by prověřil tu jeho nehodu.“

„Je přesvědčený, že ho někdo chtěl zabít. Najet do něj autem a zmizet. Vám se o tom nezmínil?“

Zavrtěl hlavou. „Já ho neviděl už kdovíjak dlouho. Tedy s výjimkou pondělí. Takže pokus o vraždu. Policie je stejného názoru?“

„To ještě nevím. Mám kopie protokolu, ale pokud můžu soudit, nemají se čeho chytit. Neexistuje jediný svědek a ze stop na místě nehody toho myslím moc nevyčetli.“

„Není to dost zvláštní?“

„Jistě, obvykle se najde alespoň něco. Úlomky skla, stopy po pneumatikách, barva druhého vozidla. Ale třeba pachatel vyskočil, rychle všechno zametl a posbíral každičkou šupinku laku. Já nevím, ale v tomhle bych dala na Bobbyho intuici. Tvrdí, že mu hrozilo nějaké nebezpečí.

Jenom si nemůže vzpomenout proč.“

Zdálo se, že dr. Fraker se na chvilku zamyslel. Nakonec si v křesle poposedl. „Já bych mu taky spíš věřil. Je to

chytrý kluk. Ve škole mu to šlo. Hrozná škoda, že takhle dopadl. Má nějakou představu, o co mohlo jít?“

„Nemá sebemenší ponětí, a jak tvrdí, jakmile si na cokoli vzpomene, je to pak ještě horší. Myslí si, že ten někdo mu ještě pořád usiluje o život.“

Dr. Fraker si začal zamyšleně kapesníkem čistit brýle.

Byl zřejmě na záhady zvyklý, ale dovedla jsem si představit, že ve svém úsudku musel vycházet ne z okolností, ale symptomů. Nemoc není vražda a nepotřebuje motivaci.

Pak slabě zavrtěl hlavou a zvedl ke mně oči. „Zvláštní.

Celá ta věc je tak trochu mimo moje chápání.“ Nasadil si brýle a zatvářil se odhodlaně. „No dobrá, snad abychom se tu záhadu pokusili rozluštit. Tak copak byste ode mě potřebovala?“

Pokrčila jsem rameny. „Co já vím, musím začít od samého začátku a pokusit se zjistit, co to měl za trable. Jak dlouho tady pracoval, dva měsíce?“

„Asi tak. Myslím, že nastoupil v září. Jestli potřebujete, poprosím Marcy, ať se vám na to podívá přesně.“

„Nedostal tady práci proto, že se znáte s jeho matkou?“

„Upřímně řečeno, ano i ne. Tohle místo je tabulkově stejně určené pro studenty nultého ročníku a Bobby náhodou splňoval potřebné požadavky. V naší nemocnici má jméno Glen Callahanová sice velkou váhu, ale kdyby byl Bobby jenom protekční dítě, tohle místo by nedostal. Nedáte si kávu? Právě jsem se na ni chystal.“

„Jistě, ráda.“

Trochu se vyklonil, aby viděl na stůl své sekretářky, a zavolal: „Marcy? Mohla byste nám udělat kávu, prosím?“

Obrátil se ke mně. „Cukr, smetanu?“

„Hořkou, bez.“

„Dvakrát černou,“ zahalekal.

Marcy neřekla nic a zřejmě šla splnit šéfovo přání.

Doktor Fraker se obrátil zpátky ke mně. „Promiňte, já jsem vás ale přerušil.“

„To nic. Měl tu nějaký stůl?“

„Támhle vepředu, ale ten se vyklidil nanejvýš pár dní po nehodě. Víte, nikdo nečekal, že by to Bobby mohl přežít, a my jsme za něj potřebovali dost rychle náhradu. Normálně je tady šílený frmol.“

„Kam ty jeho věci přišly?“

„Zavezl jsem je osobně k nim domů. Moc toho nebylo.

Všechno, co se tu našlo, jsme poskládali do kartónu a já ho předal Derekovi. Co s tím pak udělal on, nevím. Jestli vůbec něco. Glen v té době seděla čtyřiadvacet hodin denně tady v nemocnici.“

„Pamatujete se, co tam všechno měl?“

„Ve stole? Tak různě. Většinou kancelářské potřeby.“

Udělala jsem si pomyslný uzel na kapesníku, že se musím poohlédnout, jestli krabici někde v domě nenajdu.

„Můžete mi popsat Bobbyho pracovní den a ukázat mi, co obvykle dělal?“

„Jistě. Víte, on vlastně pracoval napůl tady v laborce a napůl v márnici bývalé Všeobecné na Frontage Road.

Náhodou tam stejně musím, takže vás svezu, jestli chcete, nebo vás povedu, jestli je pro vás výhodnější jet vlastním vozem.“

„Já myslela, že márnici máte tady.“

„Jenom malou vedle pitevny. Ve Všeobecné je ještě jedna.“

„Netušila jsem, že existují dvě.“

„Potřebovali jsme další prostory pro práci zadávanou jinými organizacemi. Kromě toho tam máme i nějaké kancelářské prostory.“

„Aha. Já ani nevěděla, že se budova bývalé Všeobecné ještě používá.“

„Ale ano. Sídlí tam několik radiologů se společnou praxí a naše archívní oddělení. Je to sice trochu nepříjemné, ale nedokážu si představit, co bychom bez té budovy dělali.“

Vzhlédl, protože se blížila Marcy, v rukou dva hrníčky, oči přilepené na kávu, která každým okamžikem hrozila vyšplíchnout přes okraj. Marcy byla mladá, tmavovlasá, a bez nalíčení. Vypadala přesně jako typ, kterého by si člověk přál držet za ruku při zvlášť nepříjemném laboratorním odběru.

„Děkuju, Marcy. Postavte to tady na kraj stolu.“

Marcy poslechla, věnovala mi kratičký úsměv a odešla.

Zatímco jsme popíjeli kávu, probrali jsme náplň práce laboratoře a pak mě doktor Fraker vzal na exkurzi a vysvětlil mi Bobbyho povinnosti. Všechno mi to připadalo jako v podstatě nedůležitá a rutinní záležitost. Poznamenala jsem si jména několika jeho spolupracovníků, protože jsem si řekla, že si s nimi třeba později také promluvím.

Pak jsem chvilku počkala, než si doktor Fraker ještě něco vyřídí, zapíše odchod a oznámí Marcy, kde bude.

Zavěsila jsem se za jeho auto, vyjeli jsme na dálnici a zamířili k bývalé okresní nemocnici. Celý komplex, rozlehlý labyrint staveb se zažloutlou omítkou a červenou taškovou střechou, jejíž barva téměř zrezavěla věkem, bylo vidět už z dálnice. Nechali jsme ho za sebou a prvním výjezdem jsme se obloukem zpátky napojili na Frontage Road a nakonec zahnuli vlevo na příjezdovou cestu k hlavní budově.

Všeobecná nemocnice bývala kvetoucí zdravotnické zařízení, původně určené pro celou Santa Teresu a okolí.

Kromě toho měla z peněz různých organizací sociální péče sloužit i nemajetným. Jak léta ubíhala, začala být spojována s neprivilegovanými vrstvami, lidmi na podpoře nebo bez povolení k pobytu, a navíc i nebožáky, kteří se sobotu co sobotu stávali obětí vzedmuté vlny zločinnosti. Postupně se Všeobecné začala vyhýbat bohatá i střední třída, jakmile se zavedlo povinné státní i federální nemocenské pojištění, dokonce i chudí pak chodili radši do nemocnice svaté

Terezy a jiných soukromých ústavů a ze Všeobecné se stalo něco jako mrtvé město.

Na parkovišti nestálo víc než pár aut. Podomácku vyrobené dřevěné tabulky ve tvaru šipky ukazovaly cestu do archívu, kanceláří pečovatelek, k radiologii, márnici a několika ordinacím obskurnějších lékařských specializací.

Dr. Fraker zaparkoval a já zajela do vedlejšího stání.

Vystoupil z vozu, zamkl a počkal, než udělám totéž.

Personál se sice snažil budovu jakž takž udržovat, ale asfalt příjezdové cesty byl popraskaný a mezerami už začínala prorůstat tráva. Vydali jsme se k hlavnímu vchodu, ale cestou jsme toho moc nenamluvili. Fraker se tvářil naprosto normálně, ale na mě zdejší prostředí působilo trochu tísnivě.

Jak jinak, stavba byla v obligátním španělském koloniálním slohu, v průčelí široká kolonáda s hluboko zasazenými okny a železnými tepanými mřížemi.

Vešli jsme dovnitř. V prostorné vstupní hale jsme se na chvilku zastavili. Za ta léta tu evidentně proběhlo několik pokusů budovu „zmodernizovat“. Pod vysokými stropy se teď téměř ztrácely zářivky, jejichž světlo bylo příliš rozptýlené, než aby bylo účinné. Kdysi prostorné čekárny přepažili na menší místnosti. Mezi dvěma oblouky byl vestavěný pult, ale recepce byla bez nábytku a nikdo tu nečekal na příjem. Dokonce i ze vzduchu člověk cítil, že tohle místo je opuštěné a dávno zapomenuté. Z druhého konce spoře osvětlené chodby, která vybíhala po naší pravé

ruce, jsem zaslechla klapot psacího stroje. Znělo to jako předpotopní mechanická mašina, na kterou datluje nějaký amatér. Jinak tu nebyla ani známka života.

Dr. Fraker mě zběžně provedl oddělením. Sdělil mi, že Bobby podle potřeby pendloval mezi svatou Terezou a zdejší patologií, odkud nosil archívované chorobopisy starých pacientů, kteří se po letech vraceli znovu na příjem, rentgenové snímky a pitevní protokoly. Staré chorobopisy se automaticky zakládaly tady. Teď už se sice většina údajů

dávala do počítače, ale pořád ještě zbývalo dost papírů, které se musely někde skladovat. Bobby tu očividně dělal i melouchy, protože bral noční v márnici, když byl některý ze zřízenců nemocný nebo na dovolené. Dr. Fraker mi naznačil, že to byla povětšinou naprosto klidná služba, ale za ty dva měsíce, co tu byl, měl na kontě poměrně dost hodin.

To už jsme se vydali dolů po širokém schodišti a naše nesourodé kroky dutě klapaly po červených španělských dlaždicích. Jelikož nemocnice stojí ve stráni, zadní trakt je utopený v podzemí, kdežto z přední části budovy je výhled na parkové stezky zarůstající křovím. Tady dole panovalo ještě větší šero, jako kdyby tu z finančních důvodů šetřili i na osvětlení. Byl tu chládek a ve vzduchu se vznášel pach formaldehydu, toho nakyslého dezodorantu mrtvých.

Tabulka ve tvaru šipky hlásala Pitevna. Okamžitě jsem se

pokusila obrnit proti představám, které před očima vykreslovaly moje zjitřelé smysly.

Dr. Fraker mi otevřel dveře s mléčným sklem. Ne že bych se zarazila, ale přesto jsem se nejdřív rychle rozhlédla, abych se přesvědčila, že uvnitř se nikdo neohání porcovacím nožem a nevykosťuje zrovna nějakou tu mrtvolu, a teprve pak jsem vstoupila. Zdálo se, že dr. Fraker moje obavy vytušil, protože mi krátce sevřel loket.

„Dneska nemáme na rozpisu nic,“ řekl a vešel jako první.

Věnovala jsem mu nejistý úsměv a následovala ho dovnitř. Místnost se na první pohled zdála být opuštěná.

Všimla jsem si stěn obložených kachlíčky barvy zelených letních jablek a zaznamenala jsem dlouhé pulty z nerez plechu vybavené spoustou zásuvek. Připadala jsem si jako v supermoderní kuchyni z nějakého časopisu o bytové architektuře. Ve středu místnosti byl také pracovní pult s nerez povrchem, obrovskou výlevkou, vodovodními kohoutky s vysokými zahnutými výtoky, nástěnnou vahou a odkapní deskou. Cítila jsem, že svírám ústa, jako kdyby se mi zdvihal žaludek. Věděla jsem moc dobře, že v téhle kuchyni se nepřipravuje normální maso.

Na druhém konci místnosti se rozlétly dveře a dovnitř vcouval mladý muž v zelené operatérské kombinéze. Za sebou táhl nemocniční vozík. Tělo, které vezl, bylo zabalené do tlusté, žlutohnědě zbarvené plastikové fólie, jež skrývala

jak pohlaví, tak věk nebožtíka. Zahlédla jsem pod ní jenom identifikační štítek, pár tmavých vlasů a obličej s nezřetelnými rysy. Mrtvola byla zabalená jako mumie. Fólie mi maně připomněla upozornění na obalech, ve kterých se vydávají šaty v čistírně. „POZOR! Nepatří do rukou dětem!

Nebezpečí udušení! Nenechávejte v dětských kolébkách, postýlkách, kočárcích či ohrádkách. Tento obal není hračka!“ Odvrátila jsem pohled a honem jsem se zhluboka nadýchla, abych se ujistila, že se nedusím.

Dr. Fraker mě zřízenci představil. Jmenoval se Kelly Borden. Bylo mu něco přes třicet. Měl dobrosrdečný pohled, ježaté, předčasně prošedivělé vlasy, stáhnuté dozadu a spletené do tlustého copánku, který mu sahal až do polou zad. Byl to statný muž, ale svalstvo měl ochablé. Nosil plnovous, knír jak mexický bandolero a na zápěstí měl hodinky, které vypadaly, jako kdyby se nezastavily ani na dně oceánu.

„Kinsey je soukromý detektiv. Vyšetřuje tu nehodu Bobbyho Callahana,“ vysvětlil mu Fraker.

Kelly kývl, ale netvářil se nijak. Zajel s vozíkem k něčemu, co vypadalo jako obrovská lednice, a opatrně ho přirazil k dalšímu naloženému vozíku. Dovtípila jsem se, že tenhle párek nebožtíků bude teď nějakou dobu bydlet spolu.

Dr. Fraker se na mě podíval. „Víte co, já si musím nahoře něco vyřídit. Co kdybych vás nechal tady s Kellym?

Ptejte se ho, na co chcete. Pracovali spolu. Třeba vám

pomůže. A až se trochu zorientujete, mohli bychom si promluvit.“

„Výborně,“ řekla jsem.

1 0

Jakmile doktor Fraker odešel, Kelly Borden se vytasil s lahví dezinfekce a začal ji rozprašovat po nerezových pultech a metodicky je utírat. Nebyla jsem si jistá, jestli to bylo nutné, ale takhle měl alespoň záminku vyhýbat se mému pohledu. Byl to zdvořilý způsob, jak mě ignorovat, ale to mi nijak nevadilo. Trávila jsem dlouhou chvíli tím, že jsem bloumala po místnosti a nakukovala do zasklených skříněk plných skalpelů, forcepsů a nepříjemně vypadajících chirurgických pilek.

„Myslela jsem, že tu bude víc nebožtíků,“ řekla jsem.

„Ty máme támhle.“

Podívala jsem se na dveře, kterými předtím vešel. „Můžu se mrknout?“

Pokrčil rameny.

Přistoupila jsem ke dveřím, vedle nichž visel ukazatel teploty s ručičkou na čtyřech stupních Celsia, a otevřela jsem. Místnost za nimi byla velká asi jako moje garsonka a

podle stěn se jako jakési bizarní palandy táhly několikapatrové řady laminátových palet. Bylo tu celkem osm mrtvol, většinou zabalených do stejného zažloutlého igelitu, pod kterým jsem tu a tam rozpoznala ruku či nohu nebo mokvající ránu, pod níž se na umělé hmotě srážela kaluž krve a tělních tekutin. Dvě těla byla zahalena prostěradlem. Na paletě nejblíž dveří ležela nahá stařena.

Vypadala jako kus dřeva a zdála se jakoby dehydrovaná. Na břichu měla obrovský, hrozivě vypadající a velkými humpoláckými stehy sešitý řez ve tvaru písmene Y.

Připomínala nadívané kuře připravené na pekáč. Spláclé prsy jí visely do stran jako dva prázdné pytlíky na kuličky a pohlaví měla téměř holé jako holčička. Toužila jsem ji zakrýt, ale k čemu by to bylo? Chlad, bolest, stud či sex, to všechno se jí už netýkalo. Upírala jsem oči na její hrudník, ale ten spásný pohyb vzhůru a zase dolů nepřicházel. Jako kdyby smrt byla jenom nevinná zábava, kdo vydrží déle tajit dech. Jenomže já jsem tuhle hru hrát nechtěla. Cítila jsem, jak instinktivně zhluboka dýchám. Vycouvala jsem zpátky do tepla pitevny a zavřela dveře. „Kolik se jich tam vejde?“

„Kdyby bylo potřeba, až padesát. Ale já jich nejvíc zažil tak osm.“

„Myslela jsem, že většina nebožtíků jde přímo do márnice.“

„Když jde o přirozený úmrtí, tak ano. Jinak je pošlou k nám. Mordy, sebevraždy, havárky a všechny podezřelý nebo

neobvyklý příčiny smrti. Po pitvě se většinou brzo vracejí do márnice. Z těch deseti, co tu zrovna máme, je pár, který nemají kam jít. Několik je bez totožnosti, takže čekáme, jestli je přece jenom někdo nepozná. Někdy je držíme u ledu, než si příbuzní obstarají povolení k pohřbu. Dva jsou tu už pár let štamgasti. Bereme je skorem jako maskoty.

Říkáme jim Franklin a Eleonora, po Rooseveltových, víte?“

Roztřásla mě taková zima, že jsem se musela obejmout.

Převedla jsem řeč na živé. „Znáte Bobbyho dobře?“

vyzvídala jsem. Otočila jsem se k němu, opřela se o zeď a pozorovala, jak leští kohoutky nerez výlevky.

„Skoro ne. Děláme každej jinou šichtu.“

„Jak dlouho už tady pracujete?“

„Pět let.“

„A jinak vás baví co?“

Chvilku neříkal nic a jenom po mně koukal. Zřejmě neměl rád dotazy týkající se osobních věcí, ale byl příliš zdvořilý, než aby to řekl rovnou. „Muzika. Jsem džezovej kytarista.“

Podívala jsem se po něm a pak jsem váhavě řekla: „Znáte Daniela Wada?“

„No jasně. Hrával tady v městě na piáno. Toho znal každej. Ale teď už po něm pár let není ani vidu, ani slechu.

To je váš známej?“

Odlepila jsem se od zdi a začala zase chodit dokola.

„Kdysi jsem za něj byla provdaná.“

„Provdaná?“

„Už je to tak.“ Na policích stály sklenice plné jakési odporné tekutiny, ve které se marinovaly nejrůznější tělesné orgány. Napadlo mě, jestli tu mezi všemi těmi játry, ledvinami a slezinami nemají taky v láku nějaké to srdce.

Kelly se zase pustil do práce. „Bezva muzikant,“

poznamenal napůl opatrně, napůl obdivně.

„Muzikant jo,“ řekla jsem a musela jsem se té ironii osudu usmát. V životě o Danielovi nemluvím, a tak mi připadlo dost zvláštní, že ho teď probírám v pitevně se zřízencem patologie v zeleném chirurgickém oblečení.

„Co je s ním?“ chtěl vědět Kelly.

„Nic. Co jsem naposled slyšela, je v New Yorku. Pořád to samý. Hraje a fetuje.“

Kelly zavrtěl hlavou. „Páni, takovej talent. Osobně jsem ho sice neznal, ale chodil jsem na něj při každý příležitosti.

Nemůžu pochopit, proč to nikdy nedotáhl dál.“

„Po světě běhá talentů.“

„To jo, ale jemu to pálí jako málokomu. Alespoň co jsem slyšel.“

„Škoda, že mně to zdaleka tak nepálilo. Mohla jsem si ušetřit spoustu trápení,“ prohlásila jsem. To krátké manželství náhodou představuje nejlepších pár měsíců mého života. Daniel s těma svýma průzračně modrýma očima a spoustou blonďatých kudrnatých vlasů mi tehdy připadal jako anděl či obrázek nějakého svatého, štíhlý, krásný, s

asketickým výrazem a elegantníma rukama. A na nic si nehrál. Jenom mi byl věčně nevěrný, nedokázal přestat fetovat a nic ho neudrželo na fleku. Divoký zábavný a příjemně zkažený, ale kdyby se dneska vrátil, nemůžu přísahat, že bych neřekla ano, ať by chtěl cokoli.

Odmlčela jsem se, až nakonec ticho, které mezi námi zavládlo, donutilo Kellyho něco říct.

„A jakpak se má Bobby?“

Otočila jsem k němu hlavu. Uvelebil se na vysoké dřevěné stoličce jako na bidýlku, u levého lokte na pultu hadr s dezinfekcí.

„Pořád se snaží dát se zase dohromady,“ řekla jsem.

„Denně cvičí. Co dělá jinak, to nemám ponětí. Vy asi nevíte, jak to s ním tehdy bylo, že?“

„A není to už dneska jedno?“

„Tvrdí, že mu hrozilo nějaké nebezpečí, ale má děravou paměť. Dokud se mi nepodaří ty díry zaplnit, asi ho nečeká nic jiného než trable.“

„Jak to?“

„Jelikož se ho někdo už jednou pokusil zabít, může dostat chuť si to zopakovat.“

„Tak proč už to neudělal?“

„To nevím. Třeba si myslí, že je v suchu.“

Podíval se na mě. „To je nějaký divný.“

„Vám se nikdy s ničím podobným nesvěřil?“

Kelly pokrčil rameny a znova tak trošičku zostražitěl.

„Dělali jsme spolu jenom párkrát. Část doby, co tu pracoval, jsem měl dovolenou, a zbytek jsem chodil na denní, kdežto on míval nočky.“

„A není nějaká šance, že by tady někde nechal malý adresář v červených kožených deskách?“

„To pochybuju. Nikdo tu ani nemáme skříňku, kde bychom si mohli něco schovávat.“

Vytáhla jsem z peněženky navštívenku s adresou kanceláře. „Zavoláte mi, jestli si na něco vzpomenete? Moc ráda bych věděla, jak to tenkrát všechno bylo, a Bobby by byl za pomoc určitě vděčný.“

„Jasně.“

Vydala jsem se hledat doktora Frakera. Prošla jsem kolem oddělení nukleární medicíny, sesterny a kanceláře skupiny místních radiologů, kteří všichni sídlili tady v suterénu. Na Frakera jsem narazila právě ve chvíli, kdy se vracel zpátky dolů.

„Hotová?“ zeptal se.

„Jistě. A vy?“

„Po obědě mám na programu jednu pitvu, ale jestli chcete, najdeme si nějakou prázdnou kancelář a můžeme si pohovořit.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Momentálně nemám další otázky.

Ale možná, že si časem budu potřebovat něco ověřit.“

„Samozřejmě. Klidně zavolejte.“

„Dobře. Děkuju.“

Na parkovišti jsem se posadila do auta a udělala si pár poznámek na kartotéční lístky dvanáct krát osm, které vozím v přihrádce na palubní desce: datum, čas a jména těch dvou, se kterými jsem mluvila. Měla jsem pocit, že doktor Fraker je dobrý zdroj informací, přestože mi toho vlastně nic moc neřekl. Kelly Borden mi taky nijak nepomohl, ale alespoň jsem věděla, na čem jsem. Nedozvědět se nic je někdy taky důležité, protože člověk může eliminovat všechny slepé uličky a zužovat pole možností, dokud nakonec nedotápe až

do samého středu labyrintu. Jenomže já v tomhle případě neměla ani ponětí, kde ten labyrint vlastně je a co se v něm skrývá. Podívala jsem se na hodinky. Ukazovaly 11.45, a tak jsem začala pomýšlet na oběd. Mám totiž hrozný problém, že nejím, kdy bych měla. Buď nemám v příslušnou hodinu hlad, nebo ho mám a pak zase není kdy nebo kde se najíst.

Pomáhá mi to sice udržovat váhu, ale nejsem si tak jistá, jestli je to zdravé. Nastartovala jsem auto a vyrazila k městu.

Zajela jsem si do té makrobiotické restaurace, kde jsme s Bobbym obědvali v pondělí. V podstatě jsem doufala, že tam na něj narazím, ale nebyl tam. Objednala jsem si salát, který doporučovali na dlouhověkost a který mi měl stoprocentně pokrýt potřebnou nutriční bilanci, dokud neumřu. Servírka mi přinesla talíř s hromadou býlí a semen politou šmrncovně růžovým dresinkem s jakýmisi tmavými flíčky. Na pořádném tlustém hamburgru s plátkem sýra

navrch bych si sice pochutnala víc, ale z toho všeho chlorofylu, co mi teď koloval v žilách, jsem si aspoň připadala hrozně zdravá.

Po návratu do auta jsem pohledem do zpětného zrcátka zkontrolovala, jestli nemám mezi zuby klíčky vojtěšky, protože nerada při hovoru s lidmi vypadám, jako když jsem se zrovna vrátila z pastvy. Našla jsem si v notesu adresu rodičů Ricka Bergena a vytáhla plán města, protože jsem neměla ani potuchy, kde hledat Turquesa Road. Nakonec jsem ji našla. Byla to ulička kratší než plivne a muselo se tam podobně obskurní silničkou v podhůří za městem.

Stylově nijaký, nehezký dům byl samá vertikála a příjezdová cesta šplhala do tak příkrého vršku, že jsem to rovnou vzdala a vmáčkla se s autem vedle kosmatce, který rostl hned u cesty. Jenom opěrná zeď ze škvárobetonových tvárnic zabraňovala, aby se svah nesesul rovnou na cestu, a jak se tak klikatila vzhůru k domu, připadala mi jako sled barikád. Když jsem se ale vydrápala na verandu, naskytl se mi nádherný výhled na celé panoráma Santa Teresy s oceánem v pozadí. Vysoko po mé pravici plulo vzduchem rogalo a v líných kruzích se snášelo k pláži. Den byl prozářený tvrdým slunečním světlem a těch pár mráčků na obloze vypadalo jako pěna, která se chystá každou chvilkou odpařit.

Všude kolem panovalo mrtvé ticho. Nikde žádné auto, sousedé jako kdyby tu nebyli. Zahlédla jsem sice jednu nebo

dvě střechy, ale stejně jsem měla pocit, jako kdyby domy byly neobydlené. Se zahradami se nikdo nepáral, protože všude rostly jenom suchomilné hlohyně, wisterie a sukulenty.

Stiskla jsem zvonek. Otevřít mi přišel navrčený, neoholený chlapík malé postavy.

„Pan Bergen?“

„Jo.“

Podala jsem mu vizitku. „Jmenuju se Kinsey Millhoneová a vyšetřuju pro Bobbyho Callahana nehodu, kterou měl v –“

„Proč?“

Pohlédla jsem mu do modrých očí. Měl je celé napuchlé a zarudlé, na tváři dvoudenní strniště, takže vypadal jako kaktus. Bylo mu něco přes padesát, táhlo z něj pivo a pach potu. Řídnoucí vlasy si česal dozadu. Na sobě měl kalhoty, které vypadaly, jako kdyby je koupil za babku v Armádě spásy, a tričko s nápisem „život je svině, a pak stejně umřete“. Svalstvo na pažích měl ochablé a rozbředlé, ale břicho mu trčelo jako basketbalový míč napumpovaný k prasknutí. Měla jsem chuť odpovědět mu stejně nezdvořilým tónem, ale včas jsem se zarazila. Přišel přece o syna. Neměl důvod být společenský.

„Domnívá se, že ho tehdy chtěl někdo zabít,“ řekla jsem.

„To je pitomost. Promiňte, slečno, ale nenechte se vysmát. Bobby Callahan je bohatej fracek. Rozmazlenej,

nezodpovědnej a rozhazovačnej. Sežral se jako prase, nezvládl řízení a zabil mi syna, kterej byl shodou okolností jeho nejlepší kámoš. A jestli vám tvrdí něco jinýho, tak je to krávovina.“

„Tím si nejsem tak jistá,“ namítla jsem.

„Jenomže já jo a říkám vám to na rovinu. Mrkněte se do protokolů. Poldové to tam všechno maj. Byla jste za nima?“

„Bobbyho advokát mi včera poslal kopie,“ řekla jsem.

„A našla jste nějaký konkrétní důkazy? No vidíte. Bobby vám sice může nakrásně tvrdit, že ho někdo z ty silnice vytlačil, ale nemáte jedinej důkaz, čím byste jeho tvrzení podložila, čímž tu jeho báchorku považuju za naprostej kec.“

„Zdá se, že policie mu věří.“

„A vy si myslíte, že se nedaj koupit? že takovej policajt za pár babek nezmění názor?“

„Možná jinde,“ prohlásila jsem. Ten chlap mě zahnal do kouta a mně se vůbec nelíbilo, jak na něj reaguju.

„To tvrdí kdo?“

„Podívejte se, pane Bergene, já tu znám dost policistů.

Pracovala jsem s nimi –“ Byl to chabý argument, ale myslela jsem ho upřímně.

Znovu mi skočil do řeči. „Ale houby!“ Udělal gesto, jako kdyby mě posílal pryč, a otráveně se chystal zavřít. „Na tohle já nemám kdy. Třeba vám něco řekne žena.“

„Ale já bych si radši promluvila s vámi,“ prohlásila jsem. Zatvářil se překvapeně, jako kdyby se mu něco podobného ještě nestalo.

„Pusťte to z hlavy. K čemu by to bylo? Rickovi to život nevrátí.“

„A co když přece? Třeba Bobby vážně mluví pravdu a skutečně to nebyla jeho vina.“

„A co z toho budu mít? Mně může bejt ukradenej.“

Měla jsem odpověď na jazyku, ale zase jsem instinktivně držela zobák. Nechtěla jsem zabřednout do nekonečné, malicherné hádky, která by ho popudila ještě víc.

Bezpochyby jím cloumal opravdový vztek, ale měla jsem dojem, že ho to brzo zase přejde. „Nevěnoval byste mi deset minut?“

Chvilku přemýšlel a pak rozmrzele přikývl. „Tak pojďte dál, kristepane. Zrovna obědvám. Reva je stejně pryč.“

Odešel od dveří a nechal mě, ať za sebou zavřu a následuju ho dál. Koberce na podlaze byly ošoupané a v domě panovala zatuchlá atmosféra, jako kdyby se tu dlouho nevětralo. Okna chránily před odpoledním sluncem rolety a světlo mělo jantarové zabarvení. Letmo jsem stačila zaznamenat příliš masivní nábytek, dvě stejná sklopná křesla s podložkou pod nohy a dvoumetrovou modulovou pohovku, na jejímž jednom konci ležel na sedadle perský kobereček a na něm se vyvaloval velký černý hafan.

Kuchyně byla zařízení linkou natřenou řvavou růžovou barvou a linoleum na podlaze muselo být třicet let staré.

Spolu s nejrůznějšími kuchyňskými pomůckami vypadala místnost jako vystřižená z nějakého předpotopního časopisu pro hospodyňky. Na jedné lavici vestavěného jídelního koutu se vršila hora novin a uprostřed úzkého jídelního stolu trůnila souprava sestávající z cukřenky, držáku na roli papírových ubrousků, solničkou a pepřenkou ve tvaru labutí, nádobkou na hořčici a láhvemi s kečupem a stejkovou omáčkou značky Al. Právě si připravoval sendvič, protože tu měl nejrůznější tavené plátkové sýry a lančmítový nářez vykládaný olivami a strašidelně vyhlížejícími kousky vepřového rypáčku.

Posadil se a posunkem mi nabídl protější lavici.

Odstrčila jsem pár výtisků novin a usedla k němu. To už si matlal falešnou majonézou krajíčky chleba z bělené mouky, který vypadá a taky chutná jako mycí houba. Diskrétně jsem odvrátila pohled, jako kdybych ho nachytala při nějaké prasečince. Vzal chleba, položil na něj tenký plátek cibule, stáhl z plátku sýra celofánový obal, na sýr naskládal list hlávkového salátu, pak kolečka kyselé okurky, pomazal hořčicí a navrch naaranžoval plátek nářezu. Teprve pak vzhlédl. „Nemáte hlad?“

„Jako vlk,“ prohlásila jsem. Obědvala jsem sice teprve před půl hodinou, ale nebyla to moje vina, že už bych zase jedla. Řekla jsem si, že ten sendvič je nadupaný

konzervačními látkami, a jestli si mám uchovat energii, potřebuju se nacpat. Můj hostitel překrojil svůj první výtvor diagonálně na dvě části, podal mi mou půlku, pak vyrobil další, ještě důmyslnější sendvič, a taky mi nabídl. Celou dobu jsem ho trpělivě sledovala a čekala jako dobře vycepovaný pes, dokud nedal pokyn k jídlu.

Prvních pár minut jsme se jen mlčky, hltavě cpali.

Otevřel nám oběma jedno pivo. Normálně tu umělou majonézu nenávidím, ale teď mi připadala jako nejjemnější tatarská omáčka. Chleba byl tak měkký, že dokonce i u kůrky na něm zůstávaly promáčklé jamky po prstech.

Mezi jednotlivými sousty jsem si otírala koutky papírovým ubrouskem. „Ani nevím, jak se jmenujete křestním,“ řekla jsem.

„Phil. Jakpak jste přišla k té Kinsey?“

„Matka se tak jmenovala za svobodna.“

A tím také končily všechny společenské zdvořilůstky, dokud jsme oba s úlevným vydechnutím neodsunuli talíře od sebe.

1 1

Po obědě jsme si sedli na terasu do kovových zahradních židlí s lakem podobaným rzí. Terasu tvořila vlastně vybetonovaná střecha garáže zapuštěné do svahu. Kolem dokola stály místo zábradlí dřevěné truhlíky s letničkami.

Zvedal se mírný větřík, takže slunce mi už na pažích neleželo jako deka. Philovo nepřátelství bylo to tam. Třeba ho zpacifikovaly všechny ty chemikálie, co měl k obědu, ale spíš za to mohla ta dvě piva a vyhlídka na doutník, jehož

špičku si právě odstřihoval kapesním cvakátkem. Z

plechovky u nohou židle vytáhl velkou kuchyňskou zápalku, sehnul se a rozškrtl ji o beton. Chvilku bafal, dokud se doutník správně nerozhořel, pak máchavým pohybem sem a tam sirku zhasl a upustil ji do plochého plechového popelníku. Chvíli jsme jen tak seděli a koukali se na oceán.

Ten vypadal jako nástěnná malba na modrém pozadí.

Ostrovy v průlivu se na tu dálku šestadvaceti mil zdály být nehostinné a opuštěné. Na pobřeží bylo vidět několik plážiček s náhrdelníkem jemné bílé krajky příboje. Palmy se nezdály být větší než mlaďounké snítky asparágu. Zahlédla jsem několik známých orientačních bodů: budovu soudu, střední školu, katolický chrám, divadlo i tu jedinou administrativní budovu ve středu města, která měla víc než

tři patra. Vliv viktoriánské architektury i pozdějších slohů,

které se mísily s převládající zástavbou ve španělském koloniálním stylu, nebyl odtud vůbec patrný.

Phil mi vykládal, že dům dostavěli v létě roku 1950.

Sotva si ho s Revou koupili, vypukla válka v Koreji.

Odvedli ho dva dny poté, co se nastěhovali. Narukoval do armády a nechal tam manželku s hromadou kartónů, aby je sama vybalila. Po čtrnácti měsících ho demobilizovali ze zdravotních důvodů. Neřekl mi, co přesně mu bylo, a já se neptala, ale zřejmě od té doby pracoval jenom sporadicky.

Měli celkem pět dětí. Rick byl nejmladší. Ostatní se rozprchli po celém jihozápadě.

„Jaký byl?“ zeptala jsem se, ale nebyla jsem si vůbec jistá, jestli mi odpoví. Ticho jako by nechtělo nikdy skončit, a tak mě napadlo, jestli to nebyla nevhodná otázka. Bývala bych hrozně nerada narušila ten pocit jakési kamarádské důvěry, který mezi námi vznikl.

Nakonec zavrtěl hlavou. „Ani nevím, co na to říct,“

prohlásil. „Patřil k tomu typu dětí, o kterejch je člověk přesvědčenej, že s ním nebudou nejmenší problémy.

Vždycky měl usměvavou náladu, všechno udělal, ani se mu nemuselo říkat, ve škole měl dobrý známky. Pak, to mu bylo asi šestnáct, chodil posledním rokem na střední školu, se najednou začal jakoby spouštět. V pořádku sice odmaturoval, ale zdálo se, že neví, co dál. Jen tak se poflakoval. Prospěch měl takovej, že mohl jít klidně na vysokou, a pámbu ví, že bych ty peníze někde schrastil, ale

neměl zájem. Nic ho nebavilo. Sice pracoval, ale jen tak, aby se neřeklo.“

„Fetoval?“

„Myslím, že ne. Alespoň jsem si nikdy ničeho nevšiml.

Dost ale chlastal. Reva myslí, že za tím vším byl alkohol, ale já nevím. Fakt je, že chodil rád na mejdany. Domů se vracel bůhvíkdy, celou sobotu, neděli vyspával, kamarádil s klukama, jako je Bobby Callahan, který jsou na společenským žebříčku daleko výš než my. Pak začal chodit s Bobbyho nevlastní sestrou Kitty. Panebože, ta holka musela od narození působit jenom trable. To už jsem ho měl plný zuby. Když se mu doma nelíbilo, fajn, ale jdi si po svejch a živ se sám, ne aby se sem chodil akorát vyspat a převlíknout do čistýho.“ Odmlčel se a podíval se na mě. „To mi teda laskavě řekněte, jestli jsem neměl pravdu.“

„Nevím,“ zamumlala jsem. „A vůbec, copak je na to vůbec odpověď? Mladý lidi vyvádějí a nakonec se zase srovnají do latě. Většinou to s rodičema ani nemá nic společného. Kdo ví, proč to tak vždycky dopadne.“

Mlčel a pozoroval obzor a jeho rty svíraly doutník jako hadicová spojka. Zatáhl a vyfoukl oblak kouře. „Někdy tak přemejšlím, co v ty hlavě vlastně měl. Třeba potřeboval psychiatra, jenže co já vím? Reva to teď taky tvrdí, ale co zmůže takovej doktor s klukem, kterej nemá žádný ambice?“

Nevěděla jsem, co na to všechno říct, a tak jsem jen tak něco souhlasně zahuhlala a dál jsem to nerozváděla.

Po krátkém mlčení se znovu ozval. „Bobby je teď prej na tom bídně.“

Řekl to váhavě, nechtělo se mu o nenáviděném rivalovi moc mluvit. Určitě si musel nejmíň stokrát přát Bobbyho smrt a proklínat ho, že on měl takové štěstí a zůstal naživu.

„Možná by chtěl být na Rickově místě, kdyby mohl,“

zkusila jsem to. Nijak jsem netoužila ho znovu rozčilit, ale zároveň jsem nechtěla, aby si myslel, že Bobby dopadl jaksi „líp“ než Rick. Bobby makal jako fretka, aby se vrátil do života, a byla to pořádná zabíračka.

Dole pod námi přihrčela v oblacích výfukového kouře stará fordka. Řidič se širokým obloukem vyhnul mému autu a zastavil. Zřejmě pomocí dálkového ovladače otevřel vrata garáže. Pak nám auto zmizelo pod nohama a za chvíli jsem už zaslechla tlumené bouchnutí dvířek.

„To je žena,“ prohlásil Phil, když pod námi zaskřípěl mechanismus vrat.

Po prudkém chodníčku se k domu doplahočila Reva Bergenová obtížená nákupy. Zaznamenala jsem, že Phil se ani nehnul, aby jí pomohl. Zahlédla nás, až když došla na terasu, a zaváhala. Její obličej neprozrazoval vůbec nic.

Dokonce i na dálku se zdálo, že hledí do prázdna, a tenhle dojem ještě zesílil, když se za chvilku vynořila ze zadních dveří a zamířila k nám. Měla špinavě blond vlasy a takový

ten vyšisovaný výraz, který ženy kolem padesátky někdy mívají. Oči měla malé a téměř bez řas, obočí světlé, pleť bledou. Byla křehké, hubené postavy a ruce na konci zápěstí připomínaly neforemné zahradnické rukavice. Pocit, že tihle dva se k sobě absolutně nehodí, byl tak vtíravý, že jsem honem zaplašila představu jejich manželského lože, která se mi automaticky vnucovala.

Phil jí sdělil, kdo jsem, a vysvětlil, že vyšetřuju nehodu, při níž přišel Rick o život.

Usmála se, ale byl to zlý úsměv. „Copak, snad nemá Bobby výčitky svědomí?“

Než jsem si stačila sesumírovat odpověď, Phil zasáhl.

„Nech toho, Revo. Nikomu tím neublíží. Sama jsi přece říkala, že policie –“

Prudce se otočila a zašla dovnitř. Phil celý rozpačitý vrazil ruce do kapes. „Blbne. Co se to stalo, je pořád taková.

Vykolejilo ji to. žít se mnou nebyla taky žádná slast, ale tohle jí zlomilo srdce úplně.“

„Měla bych už jít,“ prohlásila jsem, „ale ráda bych od vás slyšela jednu věc. Pokouším se zjistit, co se to tenkrát vlastně stalo, ale zatím jsem neměla štěstí. Nenaznačil někdy Rick, že by Bobbymu něco dělalo starosti? Nebo že by měl nějaký průšvih? Případně že by on sám měl problémy?“

Zavrtěl hlavou. „Já měl pocit, že Rick má problémy se životem vůbec, ale s tou nehodou to nemělo nic společnýho.

Ale zeptám se vám Revy, jestli něco neví.“

„Děkuju,“ řekla jsem. Podala jsem mu ruku a pak jsem z kabelky vytáhla navštívenku, aby věděl, jak se se mnou spojit. Když jsem sedala do auta, podívala jsem se nahoru do stráně. Na terase stála Reva a dívala se na nás.

Zamířila jsem zpátky do města a stavila jsem se v kanceláři, jestli nemám na telefonním automatu nějaké vzkazy (nic), a podívala se na došlou poštu. Nic zajímavého.

Uvařila jsem si konvici kávy, vytáhla psací stroj a udělala si o všem poznámky. Vzhledem k tomu, že jsem zatím nezjistila vůbec nic, byla to příšerná robotárna, ale Bobby měl právo vědět, co jsem za jeho třicet dolarů za hodinu dělala a na co vydává peníze.

Ve tři jsem zamkla kancelář a odešla do veřejné knihovny, ke které to byly čtyři bloky, nejdřív dva doprava a pak dva rovně. V čítárně periodik v suterénu jsem požádala o noviny z loňského září. Měli je už jenom na mikrofilmu.

Našla jsem si volnou čtečku, posadila se a založila první kotouč. Stránky měly bílá písmena na černém podkladě, a všechny fotografie byly tudíž negativní. Neměla jsem ani tušení, co vlastně hledám, a tak jsem byla nucená prohlédnout každou stránku. Aktuality, celostátní zprávy, místní politika, požáry, černá kronika, počasí, narození, úmrtí, rozvody. Četla jsem i ztráty a nálezy, osobní oznámení, společenskou rubriku i sport. Podávací zařízení trochu stávkovalo, takže odstavce skákaly na malou obrazovku dvaadvacet na třicet jaksi našišato, takže jsem si

připadala, jako když mám mořskou nemoc. Kolem mě se lidi probírali časopisy či posedávali v nízkých křeslech a četli noviny na dřevěných rámech. Jediný zvuk, který se čítárnou rozléhal, bylo vrčení prohlížečky, jen tu a tam se ozvalo zakašlání nebo zašustila obracená stránka.

Podařilo se mi zkontrolovat prvních šest zářijových dní a pak mě moje dobré předsevzetí opustilo a já si řekla, že to bude chtít zvládat v malých dávkách. Krk jsem měla celý ztuhlý a začínala mě bolet hlava. Pohled na hodinky mi prozradil, že už je skoro pět. Měla jsem té nudy dost: Poznamenala jsem si datum, kam až jsem došla, a prchla do sluncem zalitého podvečera. Vrátila jsem se pěšky zpátky ke kanceláři, ale nahoře jsem se už nestavila a na parkovišti jsem nasedla do auta.

Cestou domů jsem rychle objela s vozíkem samoobsluhu a koupila si mléko, chleba a toaletní papír. Z reproduktorů se linula tak lyrická hudba, že jsem si připadala jako hrdinka romantické filmové komedie. Jakmile jsem našla, co jsem chtěla, stoupla jsem si k expres pokladně pro zákazníky s nákupem do dvanácti věcí. Ve frontě nás stálo celkem pět a každý jsme po očku přepočítával, kolik toho mají ve vozíku ti druzí. Pán přede mnou měl hlavu, která se na tak veliký obličej zdála být příliš malá. Měl s sebou tak čtyřletou holčičku ve zbrusu nových šatičkách, které byly o několik čísel větší. Jako kdyby měly visačku „model pro chudé“, i když absolutně nevím, z čeho jsem měla ten dojem.

Holčička v nich vypadala jako trpaslice. Pas měla někde na stehnech a sukně jí končila těsně nad kotníky. Důvěřivě třímala pánovu ruku a nesměle mi věnovala úsměv, z něhož

vyzařovala taková hrdost, že jsem se nechtěně musela usmát taky.

Než jsem se dostala domů, byla jsem už dost unavená a levá paže mě bolela. Někdy si na svoje zranění nevzpomenu, jak je den dlouhý, ale jindy mi veškerou sílu vysává neustálá tupá bolest. Řekla jsem si, že si dám od běhání pohov. Však ono se to nezblázní. Vzala jsem si pár tylenolů s kodeinem, shodila boty a zalezla si pod deku. Když zazvonil telefon, spala jsem jako dudek. S trhnutím jsem se probrala a poslepu hrábla po sluchátku. V garsonce panovala tma. To nečekané, pronikavé zazvonění mi píchlo do žil takovou dávku adrenalinu, že se mi až rozbušilo srdce. S

nepříjemným tušením jsem se podívala na budík. Čtvrt na dvanáct.

Zamumlala jsem haló a přitom si přejela rukou po obličeji a prohrábla si vlasy.

„Kinsey? Tady Derek Wenner. Už to víte?“

„Poslyšte, já už spím.“

„Bobby je mrtvý.“

„Cože?“

„Zřejmě pil, i když ani to ještě není jasné. Vylítl na West Glen s autem z vozovky a narazil rovnou do stromu. Myslel jsem si, že byste to měla vědět.“

„Cože?“ Uvědomovala jsem si, že se opakuju, ale neměla jsem ani ponětí, o čem to mluví.

„Bobby se zabil při autonehodě.“

„Ale kdy?“ Ani nevím, proč to pro mě bylo tak důležité.

Ptala jsem se jenom proto, že jinak bych tu informaci nebyla schopná vstřebat.

„Něco po desáté. Než ho dovezli do nemocnice, byl už

mrtvý. Musím tam jet a ještě ho identifikovat, ale zřejmě je to opravdu on.“

„Můžu nějak pomoct?“

Zdálo se, že váhá. „Vlastně možná ano. Zkoušel jsem volat Sufi, ale asi někam šla. Telefonní služba se snaží sehnat doktora Metcalfa, takže se tu zřejmě co nevidět objeví, a tak mě napadlo, jestli byste zatím nemohla počkat u Glen. Já bych tím pádem mohl zajet do nemocnice a zjistit, jak se věci mají.“

„Hned jsem tam,“ řekla jsem a zavěsila.

Umyla jsem si obličej a vyčistila zuby. Celou tu dobu jsem v duchu vedla vnitřní dialog, ale nic jsem necítila. Jako kdyby všechno ve mně dočasně vypnulo a jen mozek se snažil absorbovat fakta. Ta zpráva se pořád vracela zpátky.

Nesmysl. Ne. Jak by mohl být Bobby po smrti? To nemůže být pravda.

Popadla jsem sako, kabelku a klíče. Zamkla jsem byt, nasedla do auta, nastartovala a vyjela. Připadala jsem si jako perfektně naprogramovaný robot. Když jsem zabočila na

West Glen Road, uviděla jsem vozidla s majáky a dole v kříži mě zamrazilo. Stalo se to právě v té ostré nepřehledné zatáčce blízko chudých čtvrtí. Sanitka už odjela, ale policejní auta tam dosud parkovala a do noci chrčely vysílačky. Ve tmě u silnice postávali čumilové a strom, do něhož narazil, byl zalitý září reflektorů. Obnažené dřevo kmene připomínalo smrtelné zranění. Bobbyho BMW právě odtahovali. Celá scéna kupodivu připomínala filmové natáčení. Zpomalila jsem a otočila hlavu k místu nehody.

Měla jsem takový divný pocit, jako kdyby se mě to celé netýkalo. Nechtěla jsem přispívat k všeobecnému zmatku, a kromě toho jsem si dělala starosti o Glen, a tak jsem ani nezastavila. Tenký hlásek kdesi v hlavě zamumlal: „Bobby je mrtvý.“ Druhý mu odpověděl: „Počkat, takhle ne. To nemůže být pravda, rozumíš?“

Zahnula jsem na úzkou příjezdovou cestu a dojela až na prázdné prostranství před domem. V celém domě zářila světla, jako kdyby se tam pořádal velkolepý večírek, ale všude panovalo naprosté ticho, nikde ani živáčka, ani žádné auto. Zaparkovala jsem a vydala se ke dveřím. Sotva jsem k nim došla, jedna ze služek mi otevřela, jako kdyby to ani nebyl člověk, ale elektronický senzor. Poodstoupila a mlčky mě pustila dál.

„Kde najdu paní Callahanovou?“

Zavřela za mnou a vykročila halou, já za ní. Zaklepala na dveře pracovny paní domu, vzala za kliku, znovu poodstoupila a nechala mě vejít.

Glen měla na sobě bledě růžový župan. Choulila se v jedné lenošce, kolena pod bradou. Zvedla hlavu. Obličej měla napuchlý a uplakaný. Jako kdyby zvedla všechna stavidla. Oči jí plavaly, tváře měla zbrocené slzami, z nosu jí teklo. Dokonce i vlasy měla vlhké. Chvilku jsem tam jen tak stála a dívala se na ni, protože jsem tomu pořád nechtěla uvěřit. Nakonec ke mně vzhlédla a hned zase svěsila hlavu a natáhla ke mně ruku. Přistoupila jsem blíž a poklekla vedle křesla. Vzala jsem ji za ruku, byla malá a studená, a přitiskla si ji na tvář.

„Je mi to strašně líto, Glen,“ zašeptala jsem.

Kývla, že rozumí, a z hrdla se jí vydral temný zvuk.

Vlastně se to ani vzlyku nepodobalo, bylo to něco ještě pudovějšího. Chtěla cosi říct, ale dokázala ze sebe vypravit jen jakýsi táhlý, přerývaný sled hlásek, který postrádal jakýkoli smysl. Jenomže co na tom záleželo, co chtěla říct?

Co se stalo, už se nedalo odestát. Pak se rozplakala jako malé dítě, nekonečnými hlubokými vzlyky, které jí celou otřásaly. Držela jsem ji za ruku a byla jsem pro ni na tom moři zoufalství jediným kotevním lanem.

Nakonec jsem ucítila, že se začíná uklidňovat. Jako kdyby zuřil vítr a liják a pomalu se vyjasňovalo. Přestala se chvět. Pustila se mé ruky, opřela se a zhluboka si vzdychla.

Vytáhla kapesník, osušila si oči a pak se vysmrkala. Na chvilku znehybněla a zřejmě se vnitřně soustřeďovala.

Vypadala jako člověk, který právě překonal strašný záchvat škytavky.

Vzdychla si. „Ach bože, jak to všechno jenom přežiju?“

řekla a do očí jí znovu vhrkly slzy a skoulely se jí po tvářích.

Za okamžik se zase uklidnila, znovu si otřela oči a vysmrkala se. Zavrtěla hlavou. „Ježíšikriste. Sakra, já to snad nezvládnu, Kinsey. Víte? Je toho na mě moc a já už

nemám sílu.“

„Nemám k vám někoho zavolat?“

„Ne, teď ne. Je už moc pozdě, a kromě toho by to nemělo smysl. Až ráno. Řeknu Derekovi, aby zatelefonoval Sufi. Určitě přijde.“

„A co třeba Kleinert? Nemám mu dát vědět?“

Zavrtěla hlavou. „Bobby ho nesnášel. Nechte to být.

Však se to brzy doví. Derek se už vrátil?“ Byla teď nervózní a ve tváři se jí zračilo napětí.

„Myslím, že ještě ne. Nechtěla byste něco k pití?“

„Ne, ale jestli máte chuť, klidně si poslužte. Je to támhle.“

„Možná později.“ Po něčem jsem opravdu toužila, ale nevěděla jsem, po čem. Pití to rozhodně nebylo. Bála jsem se, aby mi alkohol neproleptal tenounkou slupku sebeovládání. Poslední, co jí tak ještě scházelo, bylo utěšovat mě. Posadila jsem se do křesla naproti ní a hlavou

mi bleskla vzpomínka. Měla jsem před očima, jak se tady k ní Bobby přede dvěma dny sehnul, aby jí dal dobrou noc.

Úplně automaticky jí nastavil zdravou tvář. Byla to jedna z posledních nocí jeho života na této zemi, ale to ani jeden z nich nemohl vědět a já taky ne. Podívala jsem se po ní a zjistila jsem, že na mě hledí, jako kdyby přesně věděla, na co myslím. Rychle jsem odvrátila oči, ale už bylo pozdě.

Cosi z jejího výrazu mě zasáhlo jako proud světla rozkývanými lítacími dveřmi. Mezerou ke mně pronikl smutek, zaskočil mě, a do očí mi vhrkly slzy.

1 2

Všechno na světě má sice nějaký důvod, ale to ještě neznamená, že to musí mít i smysl. Těch příštích pár dní na mně sedělo jako noční můra, zvlášť proto, že jsem v tom spektáklu kolem Bobbyho pohřbu hrála jen okrajovou roli.

Snad proto, že jsem se objevila ve chvíli, kdy byl její zármutek nejčerstvější, Glen Callahanová se na mě upjala, jako kdybych mohla její bolesti ulevit.

Dr. Kleinert souhlasil, že Kitty pustí na pohřeb. Rodina se také pokusila informovat Bobbyho otce, ale ten se ze zámoří ani neozval. Zdálo se však, že na tom nikomu ani

nesejde. Pohřebním ústavem mezitím proudily stovky lidí, Bobbyho kamarádů, bývalých spolužáků ze střední školy, rodinných a obchodních přátel. Dostavila se i celá radnice a pánové ze všech výborů a komitétů, co jich byla Glen členem. Prostě kompletní Kdo je kdo v Santa Terese. Po té první noci už byla Glen naprosto vyrovnaná. S klidem a přehledem se věnovala zařizování Bobbyho pohřbu do posledního detailu. Měl být, jak se sluší a patří, aby všechno proběhlo na úrovni. A já měla být neustále po ruce.

Zprvu jsem se domnívala, že Derekovi a Kitty nebude moje neustálá přítomnost po chuti, ale zdálo se, že jsou vlastně rádi. Glenina posedlost jim musela nahánět hrůzu.

Glen si přála, aby při obřadu byla rakev zavřená, ale já měla možnost Bobbyho na chvíli vidět v pohřebním ústavu.

Právě ho „dodělali“. Svým způsobem jsem ho potřebovala vidět, abych se utvrdila, že je skutečně mrtvý. Panebože, jak neživotně vypadá bezduché lidské tělo. Glen tam byla se mnou. Očima se vpíjela Bobbymu do tváře, obličej stejně nehybný a bezvýrazný jako on. S jeho smrtí umřel i kus jejího já. Stála naprosto nehnutě, jen v okamžiku, kdy na rakev přiklápěli víko, mi sevřela loket ještě pevněji.

„Sbohem, Bobby,“ zašeptala. „Miluju tě.“

Rychle jsem se odvrátila.

Za zády se nám vynořil Derek. Viděla jsem, že učinil pohyb, jako kdyby k ní chtěl přistoupit a dotykem jí vyjádřit svůj soucit. Ačkoli se na něj ani nepodívala, vyzařovala z ní

tak bezbřehá nenávist, že její intenzita ho přinutila zůstat stát. Kitty se opírala o stěnu, kamennou tvář plnou rudých skvrn od pláče. Jakýmsi šestým smyslem jsem vycítila, že tihle dva se v Glenině životě už dlouho vyskytovat nebudou.

Bobbyho smrt pouze urychlila probíhající rozklad rodinných vztahů. Zdálo se, že Glen netrpělivě touží po samotě. Nebyla už schopná normálně komunikovat. Derek a Kitty byli zvyklí jen brát, a ona už neměla z čeho dávat. Ačkoli jsem ji sotva znala, bylo jasné, že najednou podřizuje svůj život zcela jiným hodnotám. Derek ji nervózně pozoroval. Zřejmě tušil, že ať už jsou její další plány jakékoli, pro něj už v nich není místo.

Pohřeb se konal v sobotu. Bohoslužba byla milosrdně krátká. Glen vybrala hudbu a pár kratičkých nebiblických textů. Nechala jsem se jí inspirovat, a tak jsem smuteční obřad přežila díky tomu, že jsem prostě přestala vnímat, co se říká. Byla jsem rozhodnutá, že s Bobbyho smrtí se začnu vyrovnávat až někdy jindy. Nehodlala jsem podléhat žalu takhle každému na očích. Ale i tak jsem chvílemi cítila, jak mi tváře hoří a svět kolem mě je náhle rozmazaný. Nešlo jenom o Bobbyho smrt. Náhle jsem prožívala všechny ztráty, které mě v životě postihly. Oplakávala jsem i rodiče a tetu.

Pohřební průvod měl určitě dobrých deset bloků.

Odměřeným tempem se pohyboval přes město. Na každé křižovatce zbrzdil dopravu a já z tváří přihlížejících mohla

pokaždé vyčíst, co jim táhne hlavou. „Podívejme, pohřeb.

Kdopak to asi je?“

„Počasí jim teda vyšlo parádně.“

„Páni, těch aut!“

„Tak dělejte, pohyb. Nezdržujte…“

Had zahnul na hřbitov. Tráva tam byla stejně zelená a udržovaná jako na zahrádkách u domů. Všemi směry se táhly řady nejrozmanitějších náhrobků. Vypadalo to tu jako výstava vzorků na dvorku nějakého kamenosochařství.

Každých pár metrů se tyčily jehličnany prostřídané skupinkami eukalyptů a platanů. Jednotlivá oddělení hřbitova dělily nízké živé ploty. Na plánku byly pravděpodobně uvedeny pod názvy jako Zahrada věčného klidu či Nebeská louka.

Průvod zastavil a všichni se vyhrnuli z aut na pečlivě zastřižený trávník. Připadala jsem si jako na výletě základní školy. Každý se choval jako vzorňák a nikdo nevěděl, co má vlastně dělat. Občas zazněla polohlasem konverzace, ale většina účastníků mlčela. K židlím pro pozůstalé a nejbližší přátele nás uváděli zřízenci v černém, jako kdybychom byli na svatbě.

Bylo vedro a odpolední slunce pálilo. V korunách stromů ševelil vánek a laškovně si pohrával s okraji obrovského baldachýnu z plachtoviny. Poslušně jsme seděli a poslouchali kněze, který se loučil se zesnulým. Tady venku pod širým nebem jsem se cítila trochu líp. Pak jsem si

uvědomila, že obřad na hřbitově je snesitelnější jen díky tomu, že tu nehrají varhany, protože v takovýchto chvílích i nejbanálnější církevní píseň dokáže člověku úplně rozdrásat srdce. Dávala jsem přednost zpěvu větru.

Masivní rakev z naleštěného ořechového dřeva byla samé mosazné kování. Podobala se nadměrně velikému peřiňáku a já měla dojem, že se do té malé díry v zemi ani nemůže vejít. Měla být uložena do speciální kamenné schránky zapuštěné do země. Nad hrobem bylo vztyčeno jakési hrozně složité speciální zařízení, jímž pak měla být rakev spuštěna do hrobu, ale jak jsem pochopila, k tomu mělo dojít až po odchodu smutečních hostí.

Od té doby, co mi umřeli rodiče, doznaly pohřební obřady značné změny. Maně jsem přemítala, co je asi vyvolalo. Nejspíš moderní technika. Dnes už smrt zřejmě není zdaleka tak nehorázná záležitost jako dřív a dá se lépe zorganizovat. Hroby kopou stroje, které v zemi vyhloubí úhlednou jámu, na níž sedělo tohle nízké zařízení, a teprve na něm spočívala rakev. Trapnostem s pozůstalými, kteří se vrhají do hrobu, už odzvonilo. Dneska by se člověk musel pod plošinou podplazit, což by ovšem celou záležitost připravilo o náležitě teatrální efekt.

V davu po jedné straně hrobu jsem zahlédla Phila a Revu Bergenovy. Zdálo se, že Phila to vzalo, ale paní Bergenová mi připadala, jako kdyby se jí to netýkalo. Odlepila pohled od kněze, pomalu otočila hlavu a bezvýrazně na mě upřela

oči. Měla jsem pocit, že za Bergenovými vidím i Kellyho Bordena, ale nebyla jsem si jistá. Naklonila jsem se, jestli tomu člověku neuvidím do obličeje, ale už jsem ho nenašla.

Dav se začal rozcházet a já si s trhnutím uvědomila, že je po všem. Kněz v černém věnoval Glen tragicky vážný pohled, ale ta ho ignorovala a vykročila zpátky k limuzíně. Jenom Derek, který chtěl předvést, jak je vychovaný, se na chvilku zdržel a prohodil pár zdvořilostních frází. Když jsem přišla k autu, Kitty už byla uvelebená na zadním sedadle. Vsadila bych se o jakoukoli částku, že byla něčím zfetovaná. Tváře měla zarudlé, oči jí horečnatě svítily a ruce, které měla složené v klíně, nervózně žmoulaly lem černé plátěné sukně.

Oblečením jaksi vzdáleně připomínala cikánku. Černý plátěný kabátek samý volán měla zdobený řvavou tyrkysově rudou výšivkou. Když ji v tom postrojení poprvé spatřila Glen, jen pomalu přivřela víčka, na rtech se jí objevil téměř neznatelný úsměv, a vzápětí už měla oči zas pro něco jiného.

Zřejmě si řekla, že jí prostě nestojí za to, aby se rozčilovala.

Kitty se tvářila vzpurně, ale protože Glen se nedala vyprovokovat, napínavé drama, jež scéna slibovala, skončilo hned při prvním jednání.

Postávala jsem u auta. Přišel Derek, nastoupil dozadu, sklopil jedno z pomocných sedadel a natáhl se, že přibouchne dvířka. „Nech otevřeno,“ zamumlala Glen.

Řidič limuzíny nebyl k nalezení. Čekalo se, dokud hosté nenastoupí do aut zaparkovaných v řadě za sebou při cestě.

Další lidé se očividně bezdůvodně jen tak přelévali sem a tam po trávníku.

Derek se pokusil očima o kontakt s Glen. „Náhodou, myslím, že to dopadlo velice dobře.“

Glen se výmluvně odvrátila ke svému okénku a zahleděla se ven. Když člověk přijde o dítě, na podobných věcech houby záleží.

Kitty vytáhla cigaretu a zapálila si. Její ruce s téměř šupinatou pokožkou připomínaly ptačí pařáty. Ve výstřihu staženém gumičkou se skrýval hrudník tak hubený, že na látce zcela zřetelně vyvstávala hrudní kost a žeberní chrupavky a blůza připomínala výstřední tričko s potiskem lidské kostry.

Prostor pro cestující se zaplnil kouřem a Derek udělal znechucený obličej. „Panebože, uhas tu cigaretu, Kitty.

Ježišikriste!“

„Proč ji nenecháš být?“ řekla Glen dutě. Zdálo se, že Kitty ta nečekaná podpora překvapila, ale přesto cigaretu zamáčkla do popelníčku.

Pak přišel řidič a zavřel dveře na Derekově straně, zezadu obešel vůz a vklouzl za volant. Limuzína se rozjela a já se vydala ke svému autu.

Po návratu domů se všem značně zvedla nálada. Dobré víno a bohaté jednohubky poskytly útěchu a lidé pustili smrt z hlavy. Stejně nechápu, proč po pohřbu vždycky následuje

podobná slezina. Všechno se už zmodernizovalo, ale pohřební hostina přežívá alespoň symbolicky. V obývacím pokoji a v hale se tísnily nejméně dvě stovky lidí, ale všechno probíhalo v naprosté pohodě. Šlo o pouhé intermezzo, které mělo vyplnit tu hroznou mezeru mezi pohřbem a onou nevyhnutelnou chvílí, kdy konečně člověk padne a spí jako zabitý.

Zahlédla jsem většinu lidí, kteří se tu v pondělí večer sešli na oslavě Derekových narozenin: byl tu dr. Fraker i jeho manželka Nola, dr. Kleinert s jakousi nepříliš hezkou ženou, o níž jsem se dovtípila, že jde o paní Kleinertovou, i Metcalf, který s Bobbym krátce pracoval na patologii. Právě se vybavoval s Marcy. Ukořistila jsem skleničku vína a propracovala se davem k Frakerovi. Něco si s Kleinertem špitali, ale jakmile jsem se objevila, zmlkli.

„Dobrý večer,“ řekla jsem a najednou jsem si připadala nepříjemně. Tohle tedy nebyl zrovna nejlepší nápad. Upila jsem vína a zaznamenala, jakým způsobem se po sobě podívali. Zřejmé si řekli, že přede mnou nemusí nic tajit, protože Fraker pokračoval v přerušeném hovoru.

„Mikroskopické vyšetření udělám až v pondělí, ale podle všech známek to vypadá, že bezprostřední příčinou smrti byla ruptura aortální chlopně.“

„Způsobená nejspíš nárazem volantu,“ dohadoval se Kleinert.

Fraker přitakal, napil se vína a pak pokračoval ve výkladu, jako kdyby znovu diktoval nález do protokolu.

„Nárazem došlo k fraktuře kosti hrudní a několikanásobným zlomeninám žeber, což mělo za následek částečné přetržení vzestupné aorty těsně nad horním okrajem chlopenních cípů.

Mimoto jsem zjistil levý hemotorax o objemu osm set kubíků a masivní krvácení z vnější vrstvy aortální stěny.“

Z Kleinertova výrazu jsem usoudila, že je naprosto doma. Mně osobně se z toho dělalo trochu špatně a to jsem ani nevěděla, o čem to vlastně mluví.

„Jak dopadla zkouška na alkohol v krvi?“ zajímal se Kleinert. Fraker pokrčil rameny. „Negativní. Opilý nebyl.

Ostatní testy by měly být hotové ještě dnes odpoledne, ale já si myslím, že stejně nic nenajdeme. I když se samozřejmě můžu taky mýlit.“

„No, jestli s tou blokádou CSF máte pravdu, byl záchvat zřejmě nevyhnutelný. Bernie ho upozorňoval, ať si ty symptomy hlídá,“ prohlásil Kleinert. V protáhlém obličeji měl vrytý výraz permanentního smutku. Kdybych já měla problémy a potřebovala psychiatra, koukat se týden co týden do podobné tváře by mi asi příliš nepomohlo. Přála bych si někoho energičtějšího a živějšího, kdo by člověku dodal trochu naděje.

„Bobby měl záchvat?“ zeptala jsem se. Pochopila jsem už, že se baví o výsledcích pitvy. Fraker si zřejmě uvědomil,

že nemám sebemenší ponětí, o čem je řeč, a tak se nabídl, že mi to přeloží pomocí výrazů srozumitelných i laikovi.

„Domníváme se, že Bobby asi trpěl komplikacemi způsobenými tím prvotním zraněním hlavy. Občas dojde k blokádě normálního toku mozkomíšního moku. Uvnitř lebeční dutiny stoupne tlak a část mozku začne atrofovat, což má za následek posttraumatickou epilepsii.“

„Proto tedy sjel ze silnice?“

„Podle mého názoru ano,“ řekl Fraker. „Nemůžu to sice tvrdit s absolutní jistotou, ale pravděpodobně trpěl bolestmi hlavy, úzkostnými stavy, možná i býval předrážděný.“

„Já ho viděl asi v sedm, v sedm patnáct, tak nějak,“

vložil se do hovoru Kleinert, „a byl v hrozné depresi.“

„Třeba už tušil, jak je na tom,“ prohlásil Fraker.

„Pokud ano, věčná škoda, že nic neřekl.“

Zatímco jsem se snažila sesumírovat, co všechno by z toho mohlo vyplývat, špitali si dál.

„Je možné, aby takovou blokádu vyvolala nějaká chemická látka?“ chtěla jsem vědět.

„To jistě. Toxikologické nálezy nejsou vyčerpávající a výsledky rozborů závisí na tom, co člověk hledá. Existuje několik stovek medikamentů, které by u jedince s predispozicí k blokádě mohly vyvolat reakci. V praxi prostě není možné provádět skrínink na všechny,“ poučil mě Fraker.

Kleinert nervózně přešlápl. „Upřímně řečeno, vezmeme-li v úvahu, co všechno prodělal, je to v podstatě zázrak, že žil tak dlouho. Nechtěli jsme Glen přidělávat hlavu, ale všichni jsme se, myslím, obávali, že k něčemu podobnému by skutečně mohlo dojít.“

Připadalo mi, že k tomu není co dodat. Nakonec se Kleinert otočil k Frakerovi. „Už jste večeřeli? Jestli máte s Nolou zájem, chystáme se s Ann zajít někam najíst.“

Fraker pozvání s díky odmítl, ale měl už prázdnou skleničku, a já si všimla, jak se rozhlíží, jestli někde v davu nespatří svou manželku. Oba pánové doktoři se odporoučeli.

Stála jsem tam celá nesvá a snažila se srovnat si v hlavě fakta. Bobby Callahan teoreticky zemřel přirozenou smrtí, ale ve skutečnosti to byl následek zranění utrpěných před tři čtvrtě rokem při nehodě, kterou alespoň on považoval za pokus o vraždu. Pokud jsem si vzpomínala, podle kalifornských zákonů „za vraždu či zabití se považuje úmrtí, k němuž dojde do tří let a jednoho dne od utrpěné rány či jiné skutečnosti, jež postiženému přivodí smrt.“ Takže ve skutečnosti to byla vražda a vůbec nezáleželo na tom, jestli Bobby zemřel bezprostředně po nehodě nebo teprve před týdnem. Samozřejmě, zatím jsem to nemohla nijak dokázat.

Ale měla jsem pořád ještě většinu částky, kterou mi Bobby vyplatil, a jasné instrukce, takže kdybych měla zájem, mohla jsem klidně pokračovat v pátrání.

Rázně jsem vstala a oklepala se, city musí stranou. Bylo načase přestat truchlit a dát se znovu do práce. Odložila jsem skleničku, zastavila se na okamžik u Glen, abych ji informovala, kam se chystám, a pak jsem odešla nahoru a začala systematicky prohledávat Bobbyho pokoj. Chtěla jsem najít ten červený zápisník.

1 3

Vycházela

jsem

samozřejmě

z

optimistického

předpokladu, že Bobby adresář ukryl někde v domě. Říkal sice, že si vzpomíná, že ho někomu dával, ale to také nemusela být pravda. Celý dům jsem pochopitelně prohledat nemohla, ale rozhodně jsem mohla pročesat alespoň některé pokoje, jako například Gleninu pracovnu nebo Kittyinu ložnici. Nahoře byl klid a já byla ráda, že můžu být alespoň chvilku sama. Strávila jsem hledáním hodinu a půl, ale výsledek byl nulový. Neodradilo mě to. Svým způsobem mě to dokonce povzbudilo. Třeba paměť Bobbymu skutečně nelhala.

V šest hodin jsem vyšla na chodbu. Opřela jsem se lokty o zábradlí na půlkruhové podestě a naslouchala zvukům, které sem ke mně doléhaly zezdola. Hosté už očividně

prořídli. Tu a tam jsem zaslechla výbuch smíchu, občas se vzedmula vlna konverzace, ale měla jsem pocit, že většina lidí už odešla. Vrátila jsem se zpátky do chodby a zaťukala na Kittyiny dveře.

„Kdo je?“ ozvala se tlumeně otázka.

„To jsem já, Kinsey,“ pronesla jsem do zavřených dveří.

Po chvíli jsem zaslechla cvaknutí odemykaného zámku, ale dveře se neotevřely. „Dále!“ zvolala místo toho.

Panebože, ta mě ale dovedla otrávit. Vešla jsem dovnitř.

V pokoji bylo uklizeno, postel zastlaná, i když jistě ne jejím přičiněním. Zdálo se, že je uplakaná. Nos měla zarudlý, nalíčení rozmazané. Samozřejmě zrovna fetovala. Na malém zrcátku si žiletkou připravila několik šňůrek koksu. Na nočním stolku stála poloprázdná sklenice vína.

„Je mi k zblití,“ prohlásila. Cikánský kroj vyměnila za kimono ze surového hedvábí sytě zelené barvy a zdobené na zádech a na rukávech výšivkami motýlů. Zelené oči jí svítily a paže měla tak tenounké, že vypadala jako kudlanka nábožná.

„Kdy se vracíte do nemocnice?“ zeptala jsem se.

Nechtěla si kazit štěstíčko, a tak hned neodpověděla, jen se vysmrkala. „Kdo ví?“ řekla nakonec zasmušile. „Nejspíš ještě dneska večer. Alespoň si budu moct sbalit nějaký hadry. Vždyť mě do tý cvokárny odvezli málem nahou.“

„Proč takhle vyvádíte, Kitty? Jenom tím Kleinertovi hrajete do ruky.“

„To je nádhera. Já netušila, že jste tu proto, abyste mi dělala kázání.“

„Přišla jsem prohledat Bobbyho pokoj. Sháním ten červený notýsek, na který se vás minulé úterý ptal. Nemáte náhodou ponětí, kde by mohl být?“

„To teda nemám.“ Sehnula se a její rozšířené chřípí nasálo kokain dolarovkou srolovanou do trubičky jako nějakým miniaturním vysavačem. Připadala jsem si, jako kdybych pozorovala iluzionistický trik.

„A nevzpomněla byste si, komu ho mohl dát?“

„Ne.“ Napřímila se a stiskla si nos. Pak si olízla ukazováček, sebrala ze zrcátka poslední zbytky koksu a přejela si špičkou prstu po dásních, jako kdyby si je masírovala při prořezávání zubů. Natáhla se po skleničce, opřela se o polštáře a zapálila si cigaretu.

„No to je paráda,“ řekla jsem. „Dneska se teda překonáváte. Švihnete si trochu koksu, navrch víno, cigárka.

Aby vás dostali zase na zem, budou vás nejspíš muset šoupnout na detoxikační.“ Věděla jsem, že ji provokuju, ale lezla mi na nervy a já se toužila s někým chytnout. Připadalo mi to lepší než truchlit.

„Jděte se bodnout,“ prohlásila znuděně.

„Můžu se posadit?“ zeptala jsem se.

Milostivým gestem svolila, a tak jsem se posadila na pelest a začala se se zájmem rozhlížet.

„Kampak se poděla ta lékárna?“ zajímala jsem se.

„Jaká lékárna?“

„Ta halda prášků, co jste tady měla,“ odpověděla jsem a ukázala na zásuvku nočního stolku.

Vykulila na mě oči. „Ale já tu nikdy žádnou zásobu neměla.“

Ten spravedlivě rozhořčený tón jsem přímo milovala.

„Zvláštní,“ řekla jsem. „Viděla jsem, jak doktor Kleinert odtud bere celý igeliťák prášků.“

„Kdy?“ otázala se nevěřícně.

„V pondělí večer, jak vás odvezli. Barbituráty, fenmertrazin, na co si vzpomenete.“ Nevěřila jsem sice, že ty prášky jsou její, ale zajímalo mě, co na to řekne.

Ještě chvíli na mě zírala a pak pomalu vyfoukla nosem kouř. „V práškách já nejedu,“ prohlásila.

„Tak čím jste se to v pondělí naládovala?“

„Valiem. Na recept.“

„Doktor Kleinert vám předepsal valium?“ zeptala jsem se.

Otráveně vstala a začala přecházet po místnosti sem a tam. „Víte co, jděte do háje, Kinsey. Pokud jste náhodou zapomněla, tak dneska mi pohřbili nevlastního bráchu. Já nemám na ty vaše kydy hlavu.“

„Měla jste s ním něco?“

„Ne, neměla. To myslíte jako sex? Jestli jsme byli milenci?“

„Jo, něco na ten způsob.“

„Panebože, vy ale máte fantazii. Pro vaši informaci, já ho takhle vůbec nebrala.“

„Ale třeba on takhle bral vás.“

Zastavila se. „A to tvrdí kdo?“

„Já. Mám na to takovou teorii. Víte přece, že vás měl rád. Tak proč by v tom nemohla být i sexuální přitažlivost?“

„Ale prosím vás… To vám říkal Bobby?“

„To ne, ale viděla jsem, jak reagoval, když vás vezli do té nemocnice. Nepřipadalo mi to zrovna jako projev čistě bratrské lásky. Ten večer jsem se na to ptala i Glen, jenomže ona řekla, že pokud ví, nic spolu nemáte.“

„Taky že ne.“

„Škoda. Třeba byste bývali mohli jeden druhého zachránit.“

Otočila hlavu a obrátila oči v sloup, panebože, ti dospělí jsou ale připitomělí! –, jenomže mi připadala nějaká nervózní a roztěkaná. Rozhlédla se, došla k prádelníku a zamáčkla cigaretu do popelníku, který tam stál. Pak nadzdvihla víčko hracího strojku, ale po pár taktech melodie z filmu Doktor živago ho zase sklapla. Když se na mě znovu podívala, stály jí v očích slzy. Zdálo se, že ji to přivádí do rozpaků.

S trhnutím se odlepila od prádelníku. „Musím si sbalit.“

Zmizela v šatně a vytáhla ven plátěný vak, pak otevřela vrchní zásuvku prádelníku, vylovila stoh spodních kalhotek a nacpala je do pytle. Bokem zase zásuvku přirazila,

postoupila o patro níž a začala vytahovat trička, džínsy a ponožky.

Vstala jsem, přešla ke dveřím a s rukou na klice jsem se zastavila. „Uvědomte si, že nic na světě netrvá věčně. Ani trápení.“

„Jasně. Zvlášť to moje. Proč asi myslíte, že fetuju? Pro svoje zdraví?“

„No jo, já zapomněla, že jste tvrdá jako křemen.“

„Hergot, běžte si s tím někam k Armádě spásy, vemou vás od hodiny.“

„Jednou i vy sobě navzdory poznáte, co je to štěstí. Měla byste se trochu šetřit, abyste se toho dožila.“

„To určitě. Je mi líto, nemám zájem.“

Pokrčila jsem rameny. „Tak si klidně umřete. Co na tom.

Pro svět to rozhodně nebude taková ztráta jako Bobbyho smrt. Zatím jste mu totiž nic nedala.“

Otevřela jsem dveře.

Uslyšela jsem bouchnout zavíranou zásuvku. „Poslyšte, Kinsey!“

Ohlédla jsem se. Ušklíbla se, ale do sebeironie tomu ještě něco chybělo.

„Nechcete si švihnout šňůrku koksu? Dejte si.“

Vyšla jsem ven a tiše za sebou zavřela dveře. Měla jsem sice strašnou chuť jimi prásknout, ale jaký by to mělo smysl?

Sešla jsem dolů do obývacího pokoje. Vyhládlo mi a taky jsem se potřebovala napít vína. Až na pět či šest lidí už

byli všichni pryč. Na jedné z pohovek seděly spolu Glen a Sufi. Ostatní jsem neznala. Došla jsem k bufetovému stolu na druhé straně místnosti. Mexická služka Alicie přerovnávala mísu krevet a sesunovala jednohubky k sobě, aby talíře nevypadaly tak smutně zdevastované. Panebože, být bohatý není jen tak. V životě bych to bývala neřekla.

Vždycky jsem se domnívala, že stačí jen pozvat lidi a pak už

nechat věcem volný průběh, ale teď jsem pochopila, že úspěšná hostitelka musí nenápadně sledovat všechno jako ostříž.

Naložila jsem si plný talíř a vzala si další skleničku s vínem. Posadila jsem se natolik blízko ostatních, abych nebyla považována za nezdvořáka, ale přitom dost daleko, abych se nemusela s nikým vybavovat. Mám v sobě určitou plachost, která vyplouvá na povrch právě v situacích tohoto typu. Radši bych si vykládala s nějakou štětkou z vykřičené čtvrti, než se pokoušet vyměňovat si zdvořilůstky s touhle bandou. O čem jsme se asi tak mohli bavit? Zrovna přetřásali dlouhodobé obligace. Kousla jsem do chlebíčku s lososovou pěnou a snažila se tvářit, jako kdyby mě to kdovíjak zajímalo a jen tak čirou náhodou jsem měla balík cenných papírů a potřebovala se ho nějak zbavit. To víte, milostivá, tyhle finanční záležitosti jsou taková nuda…

Pak se mě kdosi lehce dotkl na lokti, a když jsem se ohlédla, zjistila jsem, že do vedlejšího křesla zlehka dosedla Sufi Danielsová.

„Glen tvrdí, že Bobby vás měl velice rád,“ řekla.

„To doufám. Já jeho taky.“

Upřela na mě oči, ale já se krmila dál, protože jsem neměla sebemenší ponětí, co bych ještě tak mohla říct. Byla dost zvláštně postrojená. Měla na sobě dlouhé černé šaty z jakési jakoby hedvábné látky a přes ně kabátek ze stejného materiálu. Došlo mi, že ho nosí proto, aby skryla svou křivou postavu s mírným hrbem, ale vypadala v tom kompletu, jako kdyby se zrovna chystala na pódium hrát s filharmonií. Světlé vlasy měla stejně splihlé a neupravené jako při našem prvním setkání a nalíčená byla, jako kdyby se malovala poprvé v životě. Jedním slovem naprostý opak Glen Callahanové. Chovala se ke mně poněkud blahosklonně, jako kdyby se mi každým okamžikem chystala šoupnout tuzér za prokázané služby. Odpovídala jsem jí možná příliš úsečně, ale pořád tady byla možnost, že Bobbyho červený notýsek má ona.

„Odkud se znáte s Glen?“ zeptala jsem se a upila vína.

Pak jsem postavila skleničku na podlahu vedle křesla a nabrala vidličkou studené krevety v kořeněné omáčce.

„Ještě ze školy.“

„Takže se už přátelíte dlouho.“

„To ano.“

Polkla jsem a kývla. „To si tedy Bobbyho pamatujete ještě coby mimino,“ poznamenala jsem jen tak, abych něco řekla.

„Jistě.“

Do pytle, tohle je ale zábava, pomyslela jsem si. „Byli jste si blízcí?“

„Měla jsem ho ráda, ale blízcí jsme si nebyli, to bych neřekla. Proč?“

Sebrala jsem skleničku a napila se. „Dal komusi do opatrování takový červený notýsek a já se pokouším zjistit, komu.“

„Jaký notýsek?“

Pokrčila jsem rameny. „Takový adresář s telefonními čísly. Podle toho, co mi říkal, byl malý, s červenou koženou vazbou.“

Najednou na mě vypoulila oči. „Vy to ještě pořád vyšetřujete,“ řekla, ale nebyla to otázka, spíš zaražené konstatování.

„Proč ne?“

„Ale vždyť ten chlapec je po smrti. Teď už je to všechno jedno.“

„Pokud to byla vražda, tak mně to jedno není,“

prohlásila jsem.

„Ale v tom případě je to záležitost pro policii.“

Usmála jsem se. „Místní poldové se celí třesou, když jim občas vypomůžu.“

Sufi střelila pohledem po paní domu a ztišila hlas. „Glen by s tím určitě nesouhlasila.“

„Jenomže mě nenajala ona, ale Bobby. A kromě toho, vám to přece může být jedno, ne?“

Evidentně zaznamenala výhružný tón mého hlasu, ale zřejmě si z toho nic nedělala. Na rtech se jí znovu objevil náznak povýšeného úsměvu.

„To jistě. Neměla jsem nijak v úmyslu vám do toho mluvit,“ zamumlala. „Jenom jsem nevěděla, co máte v plánu, a nechtěla jsem, aby se Glen musela ještě víc rozrušovat.“

Bonton vyžadoval, abych se teď honem začala omlouvat, jenomže já jen seděla a provrtávala ji pohledem, až se mírně zapýřila.

„No nic, jsem velice ráda, že jsem vás zase viděla.“

Vstala, odešla k jednomu z posledních hostí a dala se s ním do hovoru. Ke mně zůstala výmluvně otočená zády. V

duchu jsem jen pokrčila rameny. Nebylo mi sice jasné, co měla za lubem, ale pokud se to netýkalo případu, bylo mi to fuk. Zamyšleně jsem ji sledovala pohledem.

Brzy nato se hosté jakoby na nějaký signál začali poroučet. Glen stála pod obloukem vedoucím do obývacího pokoje a nechala se soustrastně poplácávat po ruce a objímat. Všichni říkali jedno a totéž. „Víš, že tě máme rádi, miláčku. Kdybys cokoli potřebovala, stačí jen říct.“

„Jistě,“ odpovídala, za což si vždycky vysloužila další objetí.

Ke dveřím ale každého vyprovodila Sufi.

Chystala jsem se už taky k odchodu, když tu si mě najednou Glen všimla. „Jestli máte ještě chvilku, ráda bych si s vámi pohovořila.“

„Samozřejmě,“ odpověděla jsem a teprve teď jsem si uvědomila, že po Derekovi už celé hodiny není ani vidu ani slechu. „Kde je Derek?“

„Vezl Kitty zpátky do nemocnice.“ Posadila se na pohovku a trochu se svezla, aby si mohla opřít hlavu.

„Nemáte chuť na něco k pití?“

„A víte, že ano? Mám vám taky něco udělat?“

„Panebože, to byste byla zlatá. Jestli tu už nic není, v mé pracovně je taky bar. Skotskou, prosím. A hodně ledu.“

Pustila jsem se na druhý konec haly, vešla do její pracovny a vzala jednu whiskovku a láhev Cutty Sarku.

Když jsem se vrátila do obýváku, Sufi už byla zpátky. V

domě panovalo mrtvé ticho, které si člověk obvykle po rámusu o to víc uvědomuje.

Na konci stolu s občerstvením stál kbelík s ledem, a tak jsem sebrala takové ty klíštky z ryzího stříbra, co připomínají pařáty nějaké předpotopní příšery, a vhodila do skleničky dvě kostky. Připadala jsem si náramně nóbl. Jako kdybych vypadla z nějakého filmu ze čtyřicátých let, na

sobě kostýmek s vycpanými rameny a na nohou punčochy se švem.

„Musíš být totálně vyčerpaná,“ hučela do ní Sufi.

„Nemám tě, než odejdu, uložit?“

Glen se unaveně usmála. „Ne, to je v pořádku. Jen klidně běž.“

A tak Sufi nezbývalo, než se k ní sehnout, líbnout ji na tvář a chopit se kabelky. Podala jsem Glen sklenici s ledem a nalila jí whisky. Sufi se ještě jednou rozloučila a s výstražným pohledem se odporoučela. O chvíli později jsem zaslechla, jak za ní zapadly dveře.

Přitáhla jsem si křeslo, posadila se, nohy si dala na pohovku a teprve teď jsem si uvědomila, jak mi je. V kříži mě bolelo a levá paže na tom nebyla o moc líp. Dopila jsem zbytek vína a nalila si whisky.

Glen si zhluboka přihnula. „Všimla jsem si, že se bavíte s Jimem. Co říkal?“

„Domnívá se, že Bobby sjel ze silnice proto, že dostal záchvat. Prý to byla epilepsie jako následek poranění hlavy při té havárce.“

„A co to znamená?“

„No, pokud mne se týče, znamená to, že pokud při té první nehodě šlo skutečně o pokus o vraždu, tentokrát to pachateli vyšlo.“

V obličeji se jí nepohnul ani sval, pouze sklopila oči.

„Co budete dělat?“

„Co asi? Z toho, co mi Bobby dal, ještě něco zbylo, takže budu pokračovat, dokud nezjistím, kdo ho zabil.“

Pohlédla mi do obličeje. Výraz jejích očí mě zarazil. „A proč byste to dělala?“

„Abych to dotáhla do konce. Já si myslím, že člověk nemá zůstávat nic dlužen, co říkáte?“

„Máte pravdu,“ vzdychla si.

Chvilku jsme na sebe hleděly, pak zvedla skleničku, já taky, a obě jsme se napily.

Když se Derek vrátil, odešli spolu nahoru a já s jejím svolením strávila další tři hodiny tím, že jsem marně prohledávala její pracovnu a Kittyin pokoj. Nakonec jsem za sebou zaklapla dveře a odjela domů.

1 4

V pondělí v osm ráno jsem už zase zařezávala v tělocvičně. Bylo mi, jako kdybych si vyrazila na Měsíc a zpátky. Úplně automaticky jsem se začala rozhlížet po Bobbym a teprve o zlomek vteřiny později mi došlo, že tu není a nikdy už nebude. Moc dobře mi z toho nebylo. Když

se vám po někom stýská, je to takový neurčitě nepříjemný pocit. Jako kdyby člověka najednou přepadla jakási úzkost.

Není to zdaleka tak konkrétní, jako když někoho oplakáváte, ale ten pocit vás tak prostoupí, že mu prostě neuniknete.

Byla jsem neustále v pohybu, makala jsem jak šílená, jako kdybych doufala, že se mi fyzickou trýzní podaří přehlušit bolest na duši. Nedopřála jsem si ani chvilku oddechu a to zřejmě pomohlo. Svým způsobem to bylo, jako když si namasírujete bolavá záda francovkou. Člověku se chce věřit, že mu to uleví, jenom nemá nejmenší tušení, proč by vlastně mělo. Je to sice lepší než nic, ale taky to nijak nepomůže.

Dala jsem si sprchu, oblékla se a zamířila do kanceláře.

Nebyla jsem tam už od středy odpoledne. Za těch několik dní se mi nahromadila spousta pošty. Hodila jsem ji na stůl.

Kontrolka na automatu pro záznam telefonních hovorů na sebe blikavě upozorňovala, ale mě nejdřív čekaly důležitější věci. Otevřela jsem balkónové dveře a pustila dovnitř trochu čerstvého vzduchu, pak jsem si uvařila konvici kávy.

Podívala jsem se do ledničky a čichla si k malému kartónu smetany. Nic moc. Věděla jsem, že už dlouho nevydrží.

Když byla káva hotová, vyhrabala jsem čistý hrnek a nalila si. Smetana utvořila na hladině zlověstnou abstraktní kresbu, ale chuťově jí nic nebylo. Někdy piju kávu černou, jindy si zpříjemním život smetanou. Usadila jsem se do svého otočného křesla, položila si nohy na stůl a zmáčkla tlačítko nahrávače.

Páska se přetočila na začátek a pak se z přístroje ozval Bobbyho hlas. Když jsem si uvědomila, kdo to ke mně

hovoří, bylo mi, jako kdyby mi vzadu na krk sáhl ledový prst.

„Ahoj Kinsey, tady Bobby. Omlouvám se, že jsem se před chvílí choval jako blbec. Já vím, že jste mi chtěla dodat trochu sebevědomí. Na něco jsem si vzpomněl. Asi to nebude dávat moc smysl, ale stejně jsem si řekl, že vám to musím povědět. Mám takovej pocit, že v celý ty záležitosti hraje roli kdosi jménem Blackman. Křestní jméno neznám.

Není mi jasný, jestli je to osoba, který jsem dal ten červenej notýsek, nebo člověk, co mi jde po krku. Mám tak zamotanou šišku, že to taky klidně nemusí mít žádnej význam. Každopádně bychom se mohli ještě dneska sejít a společně podumat, jestli je to k něčemu. Teď si ještě musím něco vyřídit a pak mám sezení u Kleinerta. Pokusím se ještě zavolat. Třeba bychom mohli jít večer spolu na panáka nebo tak. Tak zatím, děvenko. A bacha na záda.“

Cvakla jsem tlačítkem, přístroj se vypnul a já na něj zůstala zamyšleně hledět.

Sáhla jsem do horní zásuvky a vytáhla telefonní seznam.

Našla jsem v něm jenom jednoho Blackmana. Nebo taky Blackmanovou, protože místo křestního jména tam stálo pouze S. Adresa žádná. Zřejmě šlo o nějakou ženu, která se tímhle způsobem bránila před obscénními telefonáty.

Jenomže já věřím na to, že člověk má vždycky zkusit možnost, která je okamžitě nasnadě. Opravdu, proč ne?

Třeba tahle Sarah, Susan nebo Sandra Blackmanová

Bobbyho opravdu zná a má ten červený adresář u sebe.

Nebo jí třeba řekl, o co jde, a mně bude stačit jeden telefon a mám to v kufru. Jenomže číslo bylo odpojené. Zkusila jsem ho pro jistotu ještě jednou a do ucha mi z pásku zaznělo stejné hlášení jako předtím. Ale stejně jsem si to číslo napsala. Třeba stanice pořád existovala a S. Blackmanová jenom na delší dobu odcestovala nebo zemřela za záhadných okolností.

Zmáčkla jsem přehrávání, ale jenom proto, abych znovu uslyšela Bobbyho hlas. Byla jsem jako na trní a pořád jsem si lámala hlavu, jak se té záhadě dostat na kloub. Začala jsem se probírat slohou s Bobbyho případem a zjistila, že jsem ještě nemluvila s jeho bývalou přítelkyní Carrií St.

Cloudovou, která mi připadala jako docela slibná možnost.

Glen mi vykládala, že brzy po nehodě se z Bobbyho života vytratila, ale třeba si na něco z té doby přece jenom vzpomene. Zkusila jsem číslo, které mi na ni Glen dala, a chvíli jsem se po telefonu bavila s její matkou, které jsem vysvětlila, kdo jsem a proč se s její dcerou potřebuju spojit.

Carrie se totiž mezitím z domova odstěhovala a spolu s nějakou kamarádkou si pronajala byt. Pracovala teď na plný úvazek jako instruktorka aerobiku v jednom středisku zdraví na Chapel Street. Napsala jsem si její adresu do práce i domů a poděkovala. Pak jsem odstrčila hrnek od kávy, vytáhla zástrčku kávovaru ze zdi, zamkla kancelář a seběhla zadním schodištěm dolů.

Bylo pod mrakem, nebe připomínalo nízký bílý strop a chladný vzduch jako by prosytil ulice našedlým oparem. Po několika týdnech, kdy panovalo nesnesitelné vedro, to byl zvláštní pocit. Počasí v Santa Terese se poslední dobou vymykalo normálu. Dřív se člověk mohl spolehnout na krásné slunné dny a klidné moře s mírnými vlnami. Těch pár obláčků, které se shromažďovaly za horským hřebenem, to stejně dělalo jenom pro efekt. Teprve až v lednu se poslušně dostavovaly deště a po čtrnáctidenních lijácích se země zazelenala smaragdovou trávou a tvář se najednou rozjasnila hýřivým nalíčením v podobě rozkvetlého zimolezu a buganvílií. Dneska naprosto nepochopitelně prší v dubnu i říjnu, zatímco v srpnu, kdy by mělo být třicet stupňů, je vlezlá zima. Nejde mi to na rozum. Připadá mi to jako ty globální klimatické změny, které se připisují vulkanické činnosti v jižním Pacifiku nebo díře v ozónové vrstvě, kterou prý způsobily laky na vlasy ve spreji.

K tělocvičně to nebylo dál než půl bloku. Sídlila v budově zrušeného raketbalového klubu, který se položil, jakmile tahle hra s tvrdým míčkem přestala být v módě.

Nastoupil aerobik, a tak bylo jedině logické, že všechny ty dlouhé, úzké, strohé místnosti s tvrdou palubovkou se změnily v trouby na vypékání sádla žen lačnících po štíhlém těle a fyzické kondici. Zeptala jsem se, jestli má dneska Carrie službu, a paní za pultem mlčky ukázala směrem, odkud sem zaznívala ohlušující hudba, která zrovna

nepodněcovala k další konverzaci. Pustila jsem se tam, kam mířil její prst, a zašla za roh. Po mé pravici začínal do pasu vysoký ochoz a pod ním o patro níž ležela tělocvična, kde byla právě v plném proudu hodina aerobiku.

Sál měl příšernou akustiku. Sledovala jsem cvičení a myslela jsem, že na tom ochozu ohluchnu. Carrie cvičenky povzbuzovala výkřiky a dole pode mnou se s nebývalým fanatismem týralo patnáct nejkrásnějších ženských těl v Santa Terese. Zřejmě jsem dorazila právě ve chvíli, kdy se dostávaly do vrcholné extáze. Na programu byly pánevní zdvihy. Výjev působil přímo obscénně. Na podlaze ležely ženy v lesklých, absolutně přiléhavých trikotech a s hekáním zdvihaly pánev a zatínaly hýždě, jako kdyby na sobě měly rytmicky přirážející neviditelné partnery.

Carrie St. Cloudová mě překvapila. Podle jména jsem čekala někdejší účastnici semifinále soutěže královny krásy místní střední školy, případně dosud neobjevenou filmovou hvězdičku, která se původně jmenovala třeba Wanda Maxine Smithová. Představovala jsem si typickou kalifornskou krasavici se štíhlou postavou surfařky, blond vlasy a běloskvoucími zuby, která stepuje jako neposedné kůzle. Netrefila jsem se ani v jednom.

Nemohlo jí být víc než dvaadvacet. Měla tmavé vlasy až

do pasu a postavu trénované kulturistky. Výrazná tvář s plnými rty a kulatou bradou připomínala starořecké sochy.

Světle žlutý elastický trikot, který měla na sobě, jen

zvýrazňoval široká ramena a úzké boky gymnastky.

Nevšimla jsem si, že by na sobě měla byť jen gram přebytečného tuku. Přestože v horních partiích ji pánbůh moc neobdařil, celkově působila velice žensky. Tohle nebyla žádná povalečka z pláže. To, co dělala, brala vážně, a věděla moc dobře, co je to kondička, protože se při cvičení ani nezadýchala. Každá druhá žena v sále trpěla jako zvíře, takže jsem si mohla jenom gratulovat, že já musím uběhnout pouze tři míle denně. V životě sice nebudu vypadat jako ona, ale za tu cenu mi to nepřipadalo jako špatný obchod.

Carrie nasadila sérii cvičení na vydýchání, pak následovala chvilka pomalého strečinku, po něm pár jógových cviků, a nakonec cvičenky nechala, ať se natáhnou na podlahu. Válely se tam jako mrtvoly po bitvě. Carrie zastavila hudbu, sebrala ručník, zabořila do něj obličej a pak vyšla přímo pode mnou ze sálu. Našla jsem schodiště, seběhla dolů a dohonila ji u fontánky s chlazenou pitnou vodou před vchodem do šaten. Vlasy jí padaly na ramena jako plena jeptišce, takže když se chtěla napít, musela je sevřít do hrsti a podržet, aby si je nenamočila.

„Nejste náhodou Carrie?“

Narovnala se a rukávem trikotu přehradila cestu stružce potu. S ručníkem kolem krku teď vypadala jako boxer, který se vrací z ringu. „To jsem.“

Vysvětlila jsem jí, kdo jsem a co dělám, a pak jsem se jí zeptala, jestli bychom si nemohly promluvit o Bobbym Callahanovi.

„No dobře, ale budu se muset při tom vysprchovat.

Musím někde v poledne být.“

Vešla jsem za ní do šatny. Měla otevřené uspořádání, po pravé straně se asi do půli místnosti táhl pult, proti němu řady kovových skříněk, na stěně viselo množství vysoušečů

vlasů. Na podlaze antisepticky bílé dlaždice, všude vzorná čistota, lavičky přišroubované k podlaze a spousta zrcadel.

Odkudsi zleva syčely sprchy. Dovnitř se z tělocvičny začaly trousit ženy. Bylo mi jasné, že jakmile se šatny zaplní, nebude tu pro smích slyšet slovo.

Cariie kopnutím shodila z nohou cvičky a stáhla ze sebe trikot, jako kdyby loupala banán. Začala jsem se honem rozhlížet, kam bych se usadila. Nemám ve zvyku vyslýchat nahé ženy v davu štěbetajících striptýzek. S potěšením jsem zaznamenala, že tu vládne stejný pach jako mezi muži ve středisku zdraví Santa Teresa.

Carrie si zastrkala vlasy pod plastikovou koupací čepici a odešla do sprch. Čekala jsem, až se vrátí. Kolem mě proudily více či méně spoře oděné ženy. Byl to uklidňující pohled. To nekonečné procesí ňader, hýždí, podbřišků a ochlupení byly jen variace na věčné téma. Zdálo se, že ženy jsou ve výborné náladě, a kamarádská atmosféra, která tu panovala, mi nesmírně sedla.

Carrie vyšla ze sprchy zahalená do osušky. Stáhla si koupací čepici a pohodila hlavou, aby si uvolnila tmavou hřívu vlasů. Začala se utírat a pak řekla přes rameno: „Původně jsem na ten pohřeb chtěla jít, ale pak jsem to nějak nezvládla. Vy jste tam byla?“

„Ano, byla. Neznala jsem sice Bobbyho dlouho, ale stejně mě to sebralo. Vy jste s ním chodila v době, kdy měl tu nehodu, ze?“

„Ani ne, to už jsme se rozešli. Chodili jsme spolu dva roky a pak to celé nějak nedopadlo. Kromě jiného jsem byla těhotná, takže tím to skončilo. Potrat mi ještě zaplatil, ale pak už jsme se prakticky nevídali. Když se mu to stalo, bylo mi hrozně, ale nešla jsem za ním. Já vím, že si lidi myslí, kdovíjak nejsem chladná a bezcitná, jenomže co jsem měla dělat? Nedokázala jsem se přinutit se kolem něj točit jenom proto, abych před lidmi vypadala.“

„O nehodě samotné vám nic nepověděl?“

„Jenom to, že ho někdo vytlačil ze silnice.“

„Nemáte představu, kdo to mohl udělat a proč?“

Posadila se na lavičku, zvedla nohu a začala se pečlivě utírat mezi prsty. „Víte, ano a ne. Kdo to byl, to sice nemám ponětí, ale vím bezpečně, že Bobby v něčem lítal. On se mi už moc nesvěřoval, ale když jsem šla na tu interrupci, byl tam se mnou a dva dni se pak ode mě skoro nehnul.“ Zvedla druhou nohu, sehnula se a znovu se věnovala kůži mezi

prsty. „Promiňte,“ zamumlala, „mám strach, abych nechytla plíseň.“

Odhodila osušku, vstala, přešla ke své skříňce a začala z ní vyndávat své svršky. Podívala se na mě. „Snažím se to správně formulovat, protože fakta vlastně žádná neznám. Je to jenom takový dojem. Pamatuju se, jak říkal, že jeden z jeho kamarádů je v průšvihu, a já tehdy měla pocit, že jde o vydírání.“

„Vydírání?“

„Ano, ale ne v obvyklém slova smyslu. Chci říct, že tady nešlo o peníze požadované za to, že někdo bude mlčet nebo podobně. žádné ohavné výhrůžky a tajuplné instrukce jako z detektivky. Někdo prostě na někoho něco věděl a šlo o dost vážnou věc. Pochopila jsem z toho všeho, že Bobby se tomu dotyčnému snažil pomoct a právě vykoumal, jak na to…“

Natáhla si kalhotky, pak tričko. Nejspíš si říkala, že když má tak malá ňadra, žádnou podprsenku nepotřebuje.

„Kdy to bylo?“ chtěla jsem vědět. „Datum si nepamatujete?“

„No, na potrat jsem šla šestnáctého listopadu, to vím přesně, a on ten večer zůstal u mě. Tu havárku měl myslím příští den, sedmnáctého v noci, takže se to všechno stalo ten samý týden.“

„Začala jsem se probírat všemi novinami od počátku září, protože mě napadlo, jestli se nezapletl do něčeho, co mělo spojitost s veřejným děním. Nemáte alespoň tušení,

jaké oblasti by se to mohlo týkat? Pochopte, já ani nevím, co hledat.“

Zavrtěla hlavou. „To vážně nemám. Skutečně, je mi líto, to bych si vymýšlela.“

„Myslíte, že tím kamarádem v průšvihu byl Rick Bergen?“

„To pochybuju. Ricka jsem znala. Kdyby šlo o něj, Bobby by mi to asi řekl.“

„Tak někdo v práci?“

„Podívejte, v tom vám vážně nepomůžu,“ prohlásila netrpělivě. „Dělal s tím hrozné tajnosti a já nebyla zrovna ve stavu z něj něco páčit. Byla jsem ráda, že mám tu interrupci za sebou. Kromě toho jsem se cpala prášky proti bolestem, takže jsem pořád spala, a všechno ostatní mám jakoby rozmazané. On prostě mluvil, aby něco říkal. Chtěl mě přivést na jiné myšlenky, a navíc měl asi trochu pocuchané nervy.“

„Jméno Blackman nebo Blackmanová vám taky nic neříká?“

„Myslím, že ne.“

Navlékla si kalhoty od teplákové soupravy a vklouzla do jednoduchých sandálů. Předklonila se, pohodila hlavou, aby jí všechny vlasy spadly přes jedno rameno, pak je párkrát projela kartáčem, sebrala sportovní kabelu a vyrazila ke dveřím. Měla jsem co dělat, aby mi neutekla. Vůbec jsem netušila, že už je oblečená, a teprve teď mi došlo, že tohle je

vše, v čem přišla. Tepláky a tričko? Vždyť venku na ulici zmrzne. Vystartovala jsem za ní. To už byla na chodbě a já sotva zachytila rozkývané dveře.

„S kým se ještě v té době kamarádil?“ dorážela jsem, zatímco jsem se jí po boku hnala do schodů k východu.

„Stačí mi pár jmen. Potřebuju se něčeho chytnout.“

Zastavila se a ohlédla se. „Zkuste kluka jménem Gus.

Jak se jmenuje dál, to nevím, ale dělá v tom podniku na pláži, kde si člověk může zajezdit na kolečkových bruslích.

Chodili spolu na střední školu a mám pocit, že Bobby mu důvěřoval. Třeba ten bude vědět, o co šlo.“

„Říkala jste, že kromě jiného jste byla těhotná. Co ještě?“

Nuceně se usmála. „Páni, vy jste ale neodbytná.

Zamiloval se do jiné. Nemám ani ponětí, kdo to byl, takže se ani nenamáhejte. Kdybych o té druhé věděla dřív, dávno bych se s ním rozešla sama. Takhle mi to řekl až ve chvíli, kdy jsem mu sdělila, že čekám dítě. Nejdřív jsem si myslela, že si mě třeba vezme, ale když se přiznal, že miluje jinou, bylo mi jasné, co mě čeká. Jedna věc se mu ale musí nechat.

Dělal si hroznou hlavu z toho, do čeho mě dostal, a snažil se mi ve všem pomáhat. Bobby nebyl hajzl, naopak, byl to v podstatě hodný kluk.“

Znovu vyrazila, ale já dostala nápad a chytla jsem ji za paži. „Poslyšte, Carrie, je tu nějaká možnost, že ta osoba v průšvihu a jeho nová láska byla jedna a tatáž osoba?“

„Jak to mám vědět?“

„Nezbyl vám po něm náhodou takový malý červený adresář?“

„Po Bobbym? Leda tak srdce nadranc,“ řekla a odešla.

Ani se neohlédla.

1 5

Půjčovna kolečkových bruslí je tmavozelená krabice hned vedle parkoviště u mola. Za tři dolary na hodinu vám pronajmou pár kolečkových bruslí, a navíc bez zvláštního poplatku i chrániče kolen a loktů a bandáže zápěstí, aby je pak nikdo nemohl žalovat, když se přizabije.

Bobby si přátele vybíral podle skutečně zvláštních měřítek. Gus vypadal jako typ, kterého potkat někde na rohu, automaticky sáhnete na pojistku dveří, jestli máte auto zamčené zevnitř. Věkem patřil k Bobbyho vrstevníkům, ale měl rachitickou postavu s vpadlým hrudníčkem a nezdravou barvu. Vlasy měl tmavohnědé a přes úpornou snahu vypěstovat si knírek připomínal spíš neholeného uprchlého trestance. V policejní kartotéce jsem kolikrát viděla zločince, kterým bych důvěřovala daleko víc.

Představila jsem se, a sotva jsem si ověřila, že se jedná skutečně o Bobbyho kamaráda, nějaká blondýna s rozevlátou hřívou a opálenýma nohama přišla vrátit vypůjčené brusle. Sledovala jsem, jak se Gus při té transakci projevuje. Přes můj první dojem se zdál docela milý. Se zákaznicí malinko flirtoval a přitom každou chvíli koukl po mně. Nejspíš se předváděl. Počkala jsem, dokud nespočítal, kolik je dívka dlužná. Pak jí vydal boty a vrátil ze zástavy řidičák a zákaznice odhopsala k lavičce, aby si nazula tenisky. Gus mlčel, dokud neodešla.

„Zahlédl jsem vás na pohřbu,“ řekl nesměle, když se konečně otočil zase ke mně. „Seděla jste blízko paní Callahanové.“

„Já si na vás ale nevzpomínám,“ odpověděla jsem. „Byl jste pak ještě na té sešlosti?“

Zrudl a zavrtěl hlavou. „Nebylo mi zrovna nejlíp.“

„Chápu.“

„To víte, když vám umře kámoš,“ řekl. Hlas se mu téměř neznatelně chvěl.

„Vy jste nějak nemocný?“

Chvilku váhal a pak přiznal barvu. „Mám Crohnovu nemoc. Znáte to?“

„Ne.“

„Takový zánětlivý onemocnění střev. Vnitřnostma mi všechno akorát prolítne. Nedokážu se o deko spravit, každou chvíli mám teplotu, bolí mě žaludek. ‚Etiologie neznámá‘.

Jinak řečeno, doktoři nemají ponětí, co tu nemoc způsobuje a odkud se bere. Mám ji už skoro dva roky a dost mě to zmáhá. Do normálního zaměstnání nemůžu, tak dělám tady.“

„A dá se to léčit?“

„Snad jo. Chce to čas. Aspoň mi to tvrděj.“

„Každopádně vás lituju, že máte takové trápení. Jak mi to líčíte, musí to být hrozně nepříjemné.“

„To jsem vám zdaleka nevylíčil všechno. Víte, Bobby mě držel nad vodou. Sám na tom byl taky tak bídně, že jsme někdy nad sebou řvali smíchy. Chybí mi. Když jsem se dověděl, že se zabil, málem jsem to taky skoncoval, ale pak se někde uvnitř ozval takovej tenkej hlásek. ‚Hele, nech toho a seber se, Gusi… to ještě neznamená, že nastal konec světa.

Tak neblbni.‘“ Zavrtěl hlavou. „Přísahám, že to byl Bobby.

Přesně jako on. Tak jsem se zvetil. Vy tu jeho smrt vyšetřujete?“

Kývla jsem a ohlédla se po jakémsi výrostkovi s dívkou, kteří si přišli vypůjčit brusle.

Gus se chvíli věnoval práci, pak se ke mně vrátil a omluvil se, že jsem musela čekat. Byly prázdniny a přes nezvykle studené počasí se pláže hemžily turisty. Zeptala jsem se ho, jestli neví, do čeho se to Bobby zapletl.

Nervózně přešlápl a zahleděl se na druhou stranu ulice.

„Něco málo jo, jenomže… Jak bych vám to řekl. Víte, když vám to neprozradil Bobby, proč bych to měl dělat já?“

„Nedokázal si vzpomenout. Proto si mě taky najal.

Domníval se, že mu hrozí nějaké nebezpečí, a tak po mně chtěl, abych mu zjistila, o co vlastně jde.“

„Třeba bude nejlepší nechat to spát.“

„Nechat spát co?“

„Podívejte, já nevím nic určitýho. Jenom to, co mi řekl sám Bobby.“

„Čeho se tak bojíte?“

Vyhnul se mému pohledu. „Nevím. Musím si to nejdřív nechat projít hlavou. Vážně, moc toho nevím, ale nechci mluvit, dokud nebudu mít jistotu, že je to v pohodě.

Rozumíte?“

Tohle jsem musela uznat. Není problém lidi trochu zmáčknout, jenomže to není ono. Je daleko lepší, když

promluví sami. Člověk se toho víc dozví.

„Doufám, že mi zavoláte,“ řekla jsem. „Jestli se totiž

neozvete sám, budu se třeba taky muset vrátit a být nepříjemná.“ Vytáhla jsem navštívenku a položila ji na pult.

Usmál se, protože měl zřejmě špatné svědomí, že takhle zatlouká. „Nemáte chuť si trochu zajezdit? Nechám vás zadara. Člověk si bezvadně protáhne kostru.“

„Až jindy,“ řekla jsem. „Díky.“

Díval se za mnou, dokud jsem nevyjela z parkoviště a nezabočila doleva na hlavní. Ve zpětném zrcátku jsem viděla, jak se růžkem vizitky drbe v knírku. Doufala jsem, že se opravdu ozve.

Řekla jsem si, že se zatím poohlédnu, jestli bych nesehnala tu krabici, do níž v laboratoři uložili Bobbyho věci. Odjela jsem na West Glen Street. Paní prý odletěla do San Franciska a vrátí se až večer, ale Derek byl doma, a tak jsem mu sdělila, co hledám.

Zatvářil se skepticky. „Na ten kartón se pamatuju, ale nejsem si jistý, kam přišel. Pravděpodobně do garáže, jestli to chcete zkusit.“

Zavřel za sebou domovní dveře a doprovodil mě přes dvůr ke trojgaráži, která vybíhala z jednoho konce obytného křídla. Vzadu byla stěna s vestavěnými skladovacími kontejnery. Uzamčený nebyl žádný, ale ve většině se skrývaly hromady krabic, které vypadaly, jako kdyby se s nimi nehýbalo už od počátku světa.

Pak jsem si všimla kartónu, který mi připadal slibný. Stál zastrčený pod ponkem až vzadu u stěny. Byl označený „JEDNORÁZOVÉ INJEKČNÍ STŘÍKAČKY“ a jménem výrobce a měl na sobě napůl strženou poštovní průvodku s adresou nemocnice svaté Terezy. Vytáhli jsme ho ven a otevřeli. Připadalo mi, že obsah skutečně patří Bobbymu, ale jinak byl naprosto k ničemu. žádný červený notýsek, ani zmínka o komkoli jménem Blackman či Blackmanová, žádné výstřižky z novin, tajuplné poznámky či osobní korespondence. Našla jsem jen pár lékařských učebnic, dvě technické příručky k nějakým přístrojům používaným v radiologii a něco nejobyčejnějších kancelářských potřeb.

Jenomže co jsem asi tak mohla vyčíst ze dvou krabiček svorek a dvou kuličkových tužek?

„Nic moc,“ poznamenal Derek.

„Vůbec nic,“ řekla jsem. „Vadilo by vám, kdybych si to stejně odvezla? Budu to možná muset probrat ještě jednou.“

„Ale kdepak, jen si poslužte. Počkejte, já sám.“ Poslušně jsem poodstoupila a nechala ho, ať krabici popadne a odnese mi ji k vozu. Dokázala bych to klidně sama, jenomže si zřejmě umanul, že mi musí pomoct, a tak jsem se radši nehádala. Shrnul krámy na zadním sedadle ke straně a s obtížemi nacpal kartón do auta. Prohlásila jsem, že se ozvu, a vystartovala jsem.

Odjela jsem domů a převlékla se do sportovního. Právě jsem zamykala, když tu se zpoza rohu vynořil Henry s Lilou Samsovou. Drželi se kolem pasu, takže šli na sebe úplně nalepení. Byl o dobrých třicet čísel vyšší a štíhlý, kdežto ona překypovala vnadami, celý uzardělý štěstím, a i slepý by poznal, že je zamilovaný. Na sobě měl světle modré kalhoty z česané džínoviny a bledě modrou košili, takže se zdálo, že jeho modré oči přímo září. Byl také čerstvě ostříhaný a zdálo se, že tentokrát se svěřil do péče odborníka. Když mě Lila spatřila, úsměv na rtech jí trochu ztuhl, ale rychle se ovládla a zahihňala se jako dívčí diblík.

„Tak se na něj podívejte, Kinsey, co si zase vzal do hlavy,“ zašveholila a natáhla ruku. Na prstě se jí skvěl prsten

s tak obrovským kosočtverečně broušeným diamantem, že jsem v duchu zadoufala, že jde jenom o lacinou imitaci.

„Páni, to je nádhera. A cože tak najednou?“ vyzvídala jsem s hrůzou v srdci. Přece se nezasnoubili. Tahle naparáděná falešnice se k tak ryzímu charakteru, jako je Henry, vůbec nehodila.

„Na oslavu našeho setkání,“ prohlásil Henry a zašilhal po ní. „Jak je to dlouho? Měsíc, šest neděl?“

„Ty lháři,“ vykřikla a rozpustile dupla nožkou. „Mám sto chutí ti ho vrátit. Seznámili jsme se dvanáctého června.

Moza měla právě narozeniny a já se ten den zrovna nastěhovala. Měla u tebe objednané pohoštění na čaj o páté a od té doby mě rozmazluješ jako malou holčičku.“ A důvěrně špitla: „No není strašný?“

Nikdy nevím, co mám na podobné bezduché plácání říct.

Přímo jsem cítila, jak blbě se usmívám, ale nemohla jsem si pomoct. „Já myslím, že je grand,“ prohlásila jsem dost neobratně a nepřesvědčivě.

„Samozřejmě, že je grand,“ vpálila mi to zpátky. „Jak by taky ne? Je tak důvěřivý, že se nechá kdekým obalamutit.“

Z jejího hlasu najednou čišelo nepřátelství, jako kdybych ho snad urazila. V hlavě mi jako o závod zvonily poplašné signály, ale pořád mi ještě nedošlo, co na mě chystá.

Zahrozila mi prstem a zabodla mi červeně nalakovaný nehet před obličej. „Například vy. To je ale prohnanost. Řekla jsem Henrymu a teď vám to zopakuju z očí do očí, že je to

skandál, jak nízké nájemné mu platíte. Však vy moc dobře víte, že ho berete na hůl.“

„Cože?“

Vyzývavě se na mě zblízka podívala. Oči měla jako čárečky. „Jen se nedělejte. Dvě stě dolarů měsíčně, to je směšné! Víte, kolik se tady v okolí platí za garsonku? Tři sta! Což znamená, že ho každý měsíc připravujete o stovku.

To od vás opravdu není hezké. Taková podlost!“

„Ale no tak, Lilo,“ vložil se do toho Henry. Očividně mu bylo trapně, že o tom začala, ale bylo jasné, že už to probírali. „Copak to musíme řešit zrovna teď? Kinsey spěchá.“

„Těch pár minut vás určitě nazabije,“ vmetla mi do tváře a oči jí při tom jiskřily.

„To jistě ne,“ pípla jsem a podívala se po Henrym.

„Máte pocit, že jsem špatná podnájemnice?“ Ten nepříjemný pocit, že mě střídavě polévá horko i zima, mi připomínal protichůdné chutě čínské kuchyně. Snad si opravdu nemyslel, že ho okrádám?

Lila ho ani nenechala otevřít ústa. „Netahejte do toho Henryho,“ prohlásila. „Myslí si, bůhví jaký nejste poklad, ale proto se nikdy neodvážil ozvat. Ne on, ale vy byste zasloužila co proto. Takhle zneužívat jeho dobroty! Stydět byste se měla.“

„Já bych ho přece nikdy nevyužívala.“

„Ale, ale. Jakpak dlouho tu už bydlíte za ten směšně nízký nájem, co? Rok? Rok a čtvrt? Nevykládejte mi, že vám nikdy nedošlo, že máte byt vlastně skoro zadarmo.

Jinak vám totiž budu muset říct do obličeje, že jste lhářka.

To chcete, abychom si obě připadaly trapně?“

Chtěla jsem něco říct, ale nedokázala jsem ze sebe vypravit slovo.

„Vždyť si o tom můžeme promluvit někdy jindy,“

zabručel Henry a vzal ji za paži. Snažil se vymanévrovat ji pryč, ale ona ze mě nespouštěla oči. Na krku a na tvářích jí vzteky naskákaly rudé skvrny. Otočila jsem se a sledovala, jak ji odvádí k zadnímu schodišti. Už zase začínala protestovat tím nesmiřitelným tónem jako tuhle. Ta ženská zřejmě nebyla normální.

Když za nimi zapadly dveře, srdce se mi rozbušilo, a já si uvědomila, že jsem zbrocená potem. Přivázala jsem si klíč od bytu na tkaničku tenisky a vyrazila jsem. Ani jsem se pořádně nerozpumpovala a už jsem nasadila ostré tempo, jen abych od ní byla co nejdál.

Udělala jsem své tři míle a vrátila se krokem domů.

Odemkla jsem a vešla dovnitř. Henry měl okna do zahrady zavřená a rolety byly spuštěné. Terasa působila stejně opuštěně a nehostinně jako park na pobřeží po zavírací době.

Dala jsem si sprchu, rychle přes sebe něco hodila a utekla jsem ven. To obvinění ještě pálilo, ale o slovo se už

taky začínal hlásit vztek. Co je jí vůbec do toho? A proč se mě Henry nezastal?

Když jsem vrazila k Rosie, schylovalo se teprve k podvečeru a v podniku nebyla ani noha. Restaurace působila pochmurným dojmem a páchl tu zatuchlý kouř. Televizor na barovém pultu byl vypnutý a obrácené židle dosud spočívaly na stolech. Vypadaly jako hromadné artistické číslo. Došla jsem k lítačkám vedoucím do kuchyně a otevřela. Rosie sebou trhla a vyděšeně vzhlédla. Seděla na vysoké dřevěné stoličce, v ruce sekáček na maso a sekala pórek. Nesnášela, když jí někdo lezl do kuchyně. Asi proto, že byla na štíru s hygienickými předpisy.

„Co se stalo?“ zeptala se, když uviděla, jak se tvářím.

„Měla jsem výstup s Henryho přítelkyní,“ odpověděla jsem.

„Aha,“ řekla a třískla sekáčkem, až kusy pórku lítaly na všechny strany. „Sem už nechodí. Na to je moc chytrá.“

„Rosie, ta baba je cvok. Jak jste se tuhle chytly, měla jste ji pak slyšet. Zuřila tak, že nebyla k utišení. A teď mě obvinila, že Henryho okrádám na činži.“

„Posaďte se. Mám tu někde trochu vodky.“ Došla ke skříňce nad dřezem, vypnula se na špičky a podařilo se jí láhev nahnout a vytáhnout. Odšroubovala papírovou páskou přelepený uzávěr, nalila mi do kávového šálku pořádného panáka, pokrčila rameny a pak si nalila taky. Napily jsme se a já cítila, jak se mi hrne krev do tváře.

„Uf!“ vylítlo ze mě bezděčně. Jícen jsem měla v jednom ohni a přímo jsem cítila, jak mi alkohol proniká do každičkého záhybu žaludeční výstelky. Vždycky jsem se domnívala, že žaludek je daleko níž. Zvláštní. Rosie shrnula nasekaný pórek do misky, opláchla sekáček pod vodovodem a pak se otočila zpátky ke mně.

„Máte dvacet centů? Davajte,“ řekla a natáhla ruku.

Zalovila jsem v kabelce a vytáhla hrst drobných. Rosie si mince vzala a přistoupila k telefonnímu automatu na stěně.

Když si někdo chce z podniku zavolat, musí použít tenhle přístroj. Dokonce i Rosie.

„Kam chcete volat, snad ne Henryho? To ne!“ vyděsila jsem se.

„Pssst,“ umlčela mě zdviženou rukou a najednou zbystřila pohled, jak se to některým lidem stává, když to na druhé straně někdo zvedne. Začala do telefonu méďově zpívat.

„Dobrý večer, zlatíčko. Tady Rosie. Nemáte teď nic neodkladného? Víte, já myslím, že byste sem měla zaskočit.

Teď hned. Musíme spolu něco probrat.“

Ani nepočkala na odpověď, práskla telefonem a spokojeně se na mě podívala. „Paní Lowensteinová se staví na kus řeči.“

Moza Lowensteinová trůnila na chromované stoličce s umělou kůží, kterou jsem jí přinesla od baru. Je to mohutná dáma s vlasy barvy litinové pánve. Zaplétá si je do copánků,

které nosí obtočené kolem hlavy. Tu a tam jimi jako staniol prokvétá stříbro. Bledě napudrovaný obličej připomíná obrovské žužu. Když se baví s Rosie, má obvykle ve zvyku něco žmoulat v ruce, třeba kytičku tužek nebo vařečku, prostě jakýkoli talisman, kterým jako by zažehnávala Rosiin případný útok. Toho večera si přinesla utěrku. Rosie ji zřejmě vyrušila, když zrovna dělala něco v kuchyni, a tak přispěchala, jak byla. Jako každý soudný člověk má paní Lowensteinová z Rosie vítr. Rosie se nepárala s nějakými zdvořilostmi a šla rovnou k věci.

„Co je to zač, ta Lila Samsová?“ řekla, popadla sekáček a pustila se do kusu telecího s takovou vervou, až sebou Moza trhla.

Když nakonec našla řeč, hlas se jí chvěl a nebylo jí skoro slyšet. „Já vlastně ani nevím. Zazvonila u mě, prý jde na inzerát, jenomže to byl nějaký omyl. Já žádné pokoje nepronajímám a taky jsem jí to řekla, jenomže ta chudinka se mi tam rozplakala. Co jsem měla dělat? Nezbývalo mi, než ji pozvat dovnitř, že jí udělám šálek čaje.“

Rosie přestala bušit sekáčkem a nevěřícně na ni zakoulela očima. „Takže jste jí ten pokoj pronajala?“

Moza mezitím složila utěrku do hvězdy, jako to dělají s ubrousky v nóbl restauracích. „To ne. Řekla jsem jí, že u mě může bydlet, než si něco najde, jenomže ona trvala na tom, že mi bude platit. Prý aby se mi revanšovala.“

„Jakýpak revanšovala, to je normální činže,“ štěkla Rosie.

„Vlastně ano, pokud to berete takhle.“

„Odkud se tu vzala?“

Moza mávnutím utěrku zase rozložila a osušila si kapičky potu na horním rtu. Pak si ji rozprostřela do klína a přitiskla ji dlaní. Její ruka s prsty těsně u sebe vypadala jako žehlička. Všimla jsem si, jak Rosie očima tvrdýma jako křemen sleduje každičký její pohyb, a měla jsem pocit, že ji vezme přes ruku sekáčkem. Moza si musela myslet totéž, protože si přestala s utěrkou hrát a provinile na Rosie pohlédla. „Cože?“

„Odkud se tu Lila Samsová vzala?“ zeptala se Rosie.

Přepečlivě artikulovala, jako kdyby se dohadovala s cizincem.

„Je z jakéhosi městečka v Idahu.“

„Kterého?“

„To já nevím,“ pípla nesměle Moza.

„Vy si vezmete na byt cizí ženskou a nevíte ani, odkud je?“

„Záleží na tom?“

„Tak vy ani nevíte, jestli na tom záleží?“ upřela na ni Rosie pohled plný hraného úžasu. Moza to nevydržela, uhnula očima a složila utěrku do biskupské mitry.

„Takže mi udělejte tu laskavost a zjistěte to,“ nařídila jí Rosie. „Zmáknete to?“

„Pokusím se,“ řekla Moza. „Jenomže ona nemá ráda, když je někdo moc zvědavý. Sama mi to říkala a bylo vidět, že to myslí vážně.“

„Já to taky myslím vážně. Ta dáma se mi totiž vážně nelíbí a já chci vědět, co má za lubem. Vy mi zjistíte, odkud je, a o zbytek se už postará tadyhle Kinsey. Nemusím vám, doufám, zdůrazňovat, že Lila Samsová se nesmí nic domáknout. Je to jasné?“

Moza se octla v úzkých. Přímo jsem viděla, jak se v duchu sama sebe ptá, co je horší, naštvat si Rosii, nebo se nechat při čmuchání přistihnout Lilou Samsovou. Bylo mi jasné, že to bude velice vyrovnaný vnitřní zápas, ale já sázím vždycky na favorita.

1 6

Do kanceláře jsem se vrátila až pozdě, ale stejně jsem si ještě naťukala na stroji poznámky. Nebylo jich moc, ale nemám ráda, když jsem s něčím pozadu. Přestože Bobby byl mrtvý, měla jsem v úmyslu pravidelně vypracovávat hlášení a účty s přesným přehledem výdajů, i kdybych to měla dělat jenom pro sebe. Nakonec jsem založila slohu s Bobbyho případem na konec pořadače a dala se do uklízení stolu.

Najednou se ozvalo zaklepání a do dveří strčil hlavu Derek Wenner.

„Nazdárek,“ řekl. „Doufal jsem, že vás tu ještě chytnu.“

„To jste vy, Dereku? Pojďte dál,“ odpověděla jsem.

Zůstal chvilku nerozhodně stát a pohledem zkoumal prostor mé maličké kanceláře. „Víte, že jsem si to představoval úplně jinak?“ přiznal se. „Zdaleka ne tak hezké. Já vím, máte to tu trochu stísněné, ale velice funkční.

Mimochodem, jak jste dopadla s tou Bobbyho krabicí? Měla jste štěstí?“

„Ještě jsem nenašla čas se na ni podívat podrobně. Měla jsem na práci jiné věci. Posaďte se.“

Přitáhl si židli a poslechl mě, ale přitom se nepřestával rozhlížet kolem sebe. Na sobě měl skampolo a bílé kalhoty, na nohou polobotky v kombinaci dvou barev. „Takže tohle je to vaše království?“

Domyslela jsem si, že nějak podobně si představuje nezávaznou konverzaci. Posadila jsem se a nechala ho chvilku repetit. Připadalo mi, že je nervózní, jenom jsem si nedokázala představit, co tu vlastně chce. A tak jsme oba jen tak klábosili, abychom ukázali dobrou vůli. Viděli jsme se před pár hodinami a tolik jsme si toho zase říct neměli.

„Jakpak se má Glen?“ zajímala jsem se.

„Dobře,“ řekl a kývl hlavou. „Drží se statečně. Nemám sice ponětí, jak to může všechno zvládnout, jenomže to víte, Glen jen tak něco neporazí.“ Z jeho hlasu však zaznívala

jakási pochybovačnost, jako kdyby si svým tvrzením nebyl zcela jistý.

Pak si odkašlal a všechna nejistota byla ta tam.

„Podívejte se, já vám teda řeknu, proč jsem přišel,“

začal. „Před chvilkou mi volal Bobbyho právní zástupce a sdělil mi podrobnosti o jeho závěti. Talbot Varden. Neznáte se?“

„Osobně ne. Poslal mi kopie protokolů o té Bobbyho nehodě, ale to je všechno.“

„Vynikající právník,“ řekl Derek. Očividně se mu do toho nechtělo. Řekla jsem si, že ho budu muset popohnat, jinak tu budeme sedět celý den.

„A co vám řekl?“

Ve tváři se mu zračila neuvěřitelná směsice nervozity a úžasu. „No právě. Pořád tomu nemůžu uvěřit,“ prohlásil. „Z

toho, co mi naznačil, jsem pochopil, že největší část Bobbyho peněz dědí moje dcera.“

Chvilku mi trvalo, než jsem si sesumírovala, že tou dcerou, o které mluví, je vlastně feťačka Kitty Wennerová, t.

č. na psychiatrii v nemocnici svaté Terezy. „Kitty?“ podivila jsem se.

Nervózně se zavrtěl. „Pochopitelně mě to taky překvapilo. Varden tvrdí, že Bobby závěť sepsal před třemi lety, kdy na něj přešlo dědictví ze svěřeneckého fondu.

Tehdy Kitty odkázal všechno. Nedlouho po nehodě ale

sepsal dodatek, ve kterém nějaké peníze zanechal i Rickovým rodičům.“

Málem jsem po něm opakovala „Rickovým rodičům?“, jako kdybych trpěla echolalií, ale včas jsem se zarazila a nepřerušovala ho.

„Glen to ještě neví. Vrátí se až pozdě v noci, ale ráno zřejmě bude chtít s Vardenem mluvit. Říkal mi, že nechá pořídit opis a pošle nám ho. Hodlá požádat soud, aby závěť potvrdil.“

„A tohle je poprvé, kdy se někdo o obsahu závěti dověděl?“

„Pokud vím, tak ano.“ Vykládal dál, ale já se zatím snažila vydedukovat, co to znamená. Při vraždě mi vždycky jako nejjednodušší motiv připadají peníze. Chce to zjistit, kdo může mít ze smrti dotyčného finanční prospěch, a od toho začít. Takže Kitty Wennerová a Phil a Reva Bergenovi.

„Promiňte,“ přerušila jsem ho. „O jakou částku se vlastně jedná?“

Derek se zarazil a přejel si dlaní čelist, jako kdyby přemítal, jestli by se neměl oholit. „No, Rickovi rodiče dostanou asi sto papírů a pak… Páni, co já vím… Kitty si přijde tak na dva melouny. Samozřejmě od toho musíte odečíst dědickou daň…“

Všechny ty nuly se mi roztančily před očima. Jako kdyby mi někdo bimbal pod nosem cukrátky na niti.

Panebože, sto „papírů“ je přece sto tisíc, a dva „melouny“

představují dva milióny! Jenom jsem na něj vytřeštila oči.

Proč mi to tu vykládá?

„No dobře, v čem je teda problém?“ zeptala jsem se.

„Cože?“

„Marně přemítám, proč mi to vlastně říkáte? Má to snad nějaký háček?“

„V podstatě mi dělá starosti, jak se na to bude tvářit Glen. Víte přece, jaký je její vztah ke Kitty.“

Pokrčila jsem rameny. „Byly to Bobbyho peníze a on s nimi mohl naložit, jak uznal za vhodné. Tak o co jde?“

„A vy se nedomníváte, že by mohla požádat soud, aby závěť prohlásil za neplatnou?“

„Ale Dereku, já přece nemůžu tušit, co by Glen mohla či nemohla udělat. Promluvte si s ní.“

„Máte pravdu, asi bych měl. Jen co se vrátí.“

„Předpokládám, že vzhledem k tomu, že Kitty je teprve sedmnáct, jsou peníze uložené na svěřenecký fond. Kdo byl ustanoven správcem pozůstalosti, vy?“

„Ne, kdepak. Banka. Já myslím, že Bobby o mně neměl valné mínění. Popravdě řečeno, trochu se bojím, aby si to někdo špatně nevykládal. Bobby tvrdí, že ho někdo chce zabít, pak zemře a ukáže se, že všechny peníze dědí Kitty.“

„To víte, policie si s ní jistě bude chtít promluvit.“

„Ale vy si přece nemyslíte, že měla s Bobbyho smrtí něco společného, viďte?“

Aha, tak o tohle mu jde.

„Upřímně řečeno, zdá se mi to trochu příliš přitažené za vlasy,“ prohlásila jsem. „Jenomže oddělení vražd může klidně mít jiný názor. A když už se v tom začne vrtat, budou se možná chtít podívat na zoubek i vám.“

„Mně?!“ Ten ale dokázal na jedinou slabiku navěsit interpunkčních znamének.

„A co když se Kitty taky něco stane? Kdo bude dědit pak? Nepřipadá mi zrovna v nejlepším zdravotním stavu.“

Nervózně po mně střelil očima a nejspíš zalitoval, že sem vůbec chodil. Zřejmě si vzal do hlavy, že bych mohla rozptýlit jeho nejistotu, jenomže já ji místo toho jen zvětšila.

Za chvilku už zmlkl a poroučel se. Prý se zase ozve. Když se otočil, že půjde, všimla jsem si, že má skampolo přilepené na záda a čpí potem.

„Moment!“ zavolala jsem za ním. „Jméno Blackman či Blackmanová vám nic neříká?“

„Ani ne. Proč?“

„Jen tak. Díky za návštěvu,“ řekla jsem. „Kdybyste ještě na něco přišel, dejte mi prosím vědět.“

„Jistě.“

Jakmile zmizel, rychle jsem zavolala jednomu kamarádovi, který pracuje na telefonní ústředně, a zeptala se ho na S. Blackmana nebo Blackmanovou. Slíbil, že to zjistí a brnkne mi. Seběhla jsem dolů na parkoviště a vytáhla z auta lepenkovou krabici, kterou jsem objevila v garáži.

Vrátila jsem se do kanceláře a začala vyndávat a prohlížet

jeden předmět po druhém. Podobně jako prve jsem našla jen pár radiologických příruček, několik lékařských učebnic, kancelářské svorky, propisovačky, poznámkové bloky. Nic, co by mělo nějakou důležitost. Snesla jsem krabici zpátky dolů a nacpala ji zase na zadní sedadlo, že ji při příští návštěvě vrátím.

Jenomže co teď? Ať jsem si lámala hlavu, jak jsem chtěla, nic mě nenapadlo.

Odjela jsem domů.

Když jsem zajížděla k chodníku, zjistila jsem, že se rozhlížím, zda mi odněkud nehrozí nebezpečí v podobě Lily Samsové. Na to, že jsem se s tou ženskou setkala nanejvýš třikrát čtyřikrát v životě, strašila mě víc než dost, a dokonce se jí podařilo totálně rozvrátit to, co považuju za „bezpečí domova“. Zamkla jsem auto a obešla dům, jestli na terase nezahlédnu Henryho. Zadní dveře byly otevřené a já síťovinou zaznamenala kořennou vůni kvasnic a skořice.

Nakoukla jsem dovnitř a uviděla pana domácího, jak sedí u stolu, před sebou velký hrnek s kávou a odpolední noviny.

„Henry?“

Vzhlédl. „Á, Kinsey, to je dobře.“ Přistoupil ke dveřím s pletivovou výplní, odjistil západku a otevřel mi. „Jen pojďte dál, pojďte. Nedáte si kávu? Za chvilku budu vytahovat koláčky.“

Vešla jsem trochu váhavě, protože pořád jsem tak napůl čekala, kdy se na mě jako nějaká šílená tarantule vyřítí Lila

Samsová. „Nerada bych vyrušovala,“ řekla jsem. „Lila tu není?“

„Ne, kdepak. Potřebovala si něco vyřídit, ale v šest by měla být zpátky. Jdeme pak spolu na večeři. Máme rezervovaný stůl v Křišťálovém paláci.“

„Páni, takový nóbl podnik,“ řekla jsem. Henry mi nabídl židli a nalil mi kávu. Já se zatím rozhlížela po místnosti.

Prozrazovala Lilinu ruku i vytříbený vkus. Na oknech visely nové závěsy z avokádově zelené bavlněné látky s potiskem solniček a pepřenek, svazků zeleniny a vařeček svázaných zelenou mašličkou. Na stole leželo prostírání a ubrousky v podobném odstínu, kdežto doplňky byly v kontrastní barvě zralé dýně. Na pultu trůnila nová nízká trojnožka na odkládání horkých hrnců s ozdobně tepaným nápisem. Měla jsem sice takový pocit, že hlásá „TOPINKU VEZDEJŠÍ

DEJ NÁM DNES“, ale to mě nejspíš šálil zrak.

„Koukám, že jste si to tady zkrášlil,“ poznamenala jsem.

Otočil se a celý se zatetelil. „Líbí? To byl její nápad.

Víte, Lila dokázala, že jsem začal úplně nový život.“

„Výborně, to ráda slyším,“ řekla jsem.

„Cítím se v její společnosti… jak bych to jen řekl, tak nějak plný vitality. Prostě překypuju elánem začít znova.“

Zapřemítala jsem, jestli mi vzápětí taky nevyčte, že ho okrádám. Vstal, otevřel troubu a zkontroloval koláčky, ale zřejmě usoudil, že potřebují ještě chvilku, a tak je zase strčil

zpátky. S chňapkou dýňové barvy na pravé ruce vypadal jako boxer.

Nervózně jsem poposedla. Připadala jsem si na té vysoké stoličce jako slepice na hřadě. „Říkala jsem si, že bychom si asi měli promluvit o tom jejím obvinění, že vás okrádám na činži.“

„Ale s tím si nelamte hlavu,“ prohlásil. „To jí jenom něco přelítlo přes nos.“

„Poslyšte, Henry, já bych nerada, abyste měl pocit, že vás beru na hůl. Nemyslíte, že bychom si to měli všechno vyříkat?“

„Prosím vás, taková prkotina. Nic takového si nemyslím.“

„Jenomže ona ano.“

„Ale kdepak, vůbec ne. To jste špatně pochopila.“

„Já že jsem to špatně pochopila?“ otázala jsem se, protože jsem nevěřila vlastním uším.

„Podívejte, všechno je to vlastně moje vina, a proto bych se chtěl omluvit, že jsem celou záležitost neuvedl na pravou míru hned na místě. Lila prostě ztratila nervy a taky si to plně uvědomuje. Vím dokonce, že se vám chystá omluvit.

Měli jsme pak dlouhý rozhovor a já vím, že jí to bylo líto. S

vaší osobou to nemělo nic společného. Lila je trošku výbušnější povahy, ale jinak dobrácká od kosti. Jen co ji poznáte blíž, uvidíte, že je prostě báječná.“

„To doufám,“ řekla jsem. „Trochu mi dělalo starosti, že nejdřív se chytla s Rosií a pak se zase pustila do mě.

Nevěděla jsem, co se děje.“

Henry se rozesmál. „Víte, já bych to nebral tak vážně.

Znáte přece Rosie. Ta je hned na kordy s každým. Lila je výborná. Srdce má ze zlata a oddaná je jako štěně.“

„Já bych jenom nerada, abyste ztratil půdu pod nohama,“

řekla jsem. Podobné řeči obvykle neznamenají vůbec nic, ale teď mi ta průpovídka přišla jako velice k věci.

„Nedělejte si starosti,“ prohlásil žoviálně. „Víte, mám už

nějaký ten rok za sebou a ještě se mi to nestalo.“

Znovu zkontroloval koláčky, vytáhl je ven a položil plech na trojnožku, aby vychladly. „Mimochodem, neměl jsem kdy pochlubit se. Hodláme spolu investovat do nějakých realit.“

„Opravdu?“

„Proto taky přišla na přetřes otázka vaší činže. Na hodnotu nemovitosti má totiž vliv i výnos z nájmu, a to právě dělalo Lile starosti. Řekla mi ale, že v žádném případě nehodlá do našich vztahů zasahovat… V obchodních věcech dovede být velice tvrdá, ale byla by velice nerada, aby to vypadalo, že se míchá do cizích věcí.“

„O jaké reality se jedná?“

„Víte, vlastní nějaké pozemky, které hodlá bance nabídnout do záruky, a když se k tomu přihodí i můj dům a

parcela, dáme dohromady potřebnou hotovost jako zálohu na pozemky, které chceme koupit.“

„Tady ve městě?“

„O tom bych radši pomlčel. Lila chtěla, abych jí slíbil, že o tom nebudu mluvit. Víte, ono to ještě není jisté, ale jakmile budou naše, milerád vám všechno řeknu. Ještě pár dní a bude to. Musel jsem přísahat, že nic neprozradím.“

„Já vás nechápu,“ řekla jsem. „Vy tenhle dům prodáváte?“

„Detailům já zdaleka nerozumím, to je na mě moc složité.“

„Netušila jsem, že se Lila zabývá obchodem s realitami.“

„Ale jistě, dělá to s přestávkami už celé roky. Byla provdaná za nějakého bohatého podnikatele z Nového Mexika. Po jeho smrti si přišla na veliké peníze. Odkázal jí pěkný balík. Říkala mi, že obchod s pozemky má vlastně jenom jako koníčka.“

„Ona je z Nového Mexika? Někdo mi myslím říkal, že předtím žila v Idahu.“

„Všude možně. Ona na jednom místě dlouho nevydrží, je jako kdyby měla cikánskou krev. Dokonce už i mě začala přemlouvat, abych se začal toulat, koupil si velké auto s obytnou nástavbou a mapu Ameriky. že bychom se vydali, kam nás oči povedou. Najednou si připadám, jako kdyby mi bylo o dvacet míň.“

Měla jsem sto chutí zkusit z něj vypáčit podrobnosti, ale pak se zvenčí ozvalo „juhú“ a v síťových dveřích se objevila hlava ověnčená záplavou rozverných kudrlinek. Když mě Lila spatřila, chytila se za tvář a v tu ránu se tvářila jako ovečka.

„Ach Kinsey, já moc dobře vím, proč jste přišla,“ špitla.

Vešla do kuchyně a zastavila se, ruce sepjaté před sebou, jako kdyby se užuž chystala padnout na kolena a modlit.

„Ne, neříkejte nic, nechte mě domluvit. Já vám to musím říct,“ dodala, odmlčela se a upřela pohled na Henryho. „Ach Henry, doufám, žes Kinsey řekl, jak strašně mi bylo líto, že jsem na ni tak vyjela.“ Zase už na něj žvatlala jako malá holčička.

Henry ji vzal kolem ramen a přitiskl k sobě. „Neboj, všechno jsem jí vysvětlil a jsem si jistý, že to Kinsey pochopila,“ řekl. „Už se tím netrap.“

„Jenomže já musím, pejsánku, a nebudu mít pokoj, dokud jí to neřeknu sama.“

Pejsánku?

Přistoupila ke stoličce, na níž jsem trůnila, vzala mou pravičku do svých rukou a stiskla ji.

„Velice se omlouvám. Ani nevíte, jak lituju všeho, co jsem o vás říkala, a snažně vás prosím, abyste mi odpustila.“

Říkala to tak kajícným tónem, až jsem se bála, aby pejsánek nezačal samou lítostí skučet. Dělala na mě prosebné oči, ale do prstů se mi dost bolestivě zarývaly její prsteny. Nosila je

zřejmě otočené kameny do dlaně, takže jak mi teď mačkala ruku, stálo to skutečně za to.

„To je v pořádku. Pusťte to z hlavy. Já už na to zapomněla.“ A abych jí ukázala, jaká jsem dobrácká, vstala jsem a objala ji levou paží podobně jako předtím Henry.

Taky jsem ji trošku přitiskla k sobě, ale přitom jsem jí stoupla na špičku pravého střevíce a hezky přišlápla.

Pokusila se ode mě odtáhnout, jenomže botu se jí vyprostit nepodařilo. A tak jsme chvilku stály tělo na tělo a provrtávaly se očima. Nakonec mi věnovala medově lepkavý úsměv a ruku mi pustila. Přesunula jsem váhu na druhou nohu, ale i to stačilo, aby jí na tvářích naskočily dvě rudé skvrny. Připomínala exotického papouška.

Pejsánek byl blahem celý bez sebe, že si tak báječně rozumíme, a já ostatně taky. Brzy nato jsem se odpoklonkovala a šla. Lila mi nevěnovala jediný pohled, zato mně neušlo, jak ztěžka dosedla na židli a rychle si vyzula pravou botu.

1 7

Doma jsem si nalila skleničku vína a udělala sendvič ze dvou krajíčků tmavého chleba namazaného žervé a

obloženého tenkými plátky salátové okurky a cibule.

Přeřízla jsem ho napůl a s kusem trhacího papírového ručníku místo ubrousku jsem si jídlo i pití odnesla do koupelny. Pootevřela jsem na škvírku okno, stoupla si do vany, jedla a přitom občas vyhlédla ven, jestli už Henry s Lilou neodcházejí na večeři. Ve tři čtvrtě na sedm se vynořili zpoza domu, Henry odemkl a kavalírsky jí podržel dveře na straně spolujezdce. Opatrně jsem se vztyčila, aby mě neviděli, a zůstala přikrčená, dokud jsem nezaslechla nastartovat motor a auto neodjelo.

To už jsem byla po večeři a místo mytí nádobí stačilo zmačkat papír a hodit ho do koše. Byla jsem na sebe nezřízeně pyšná. Sundala jsem sandály, natáhla si tenisky, vzala si svůj svazek univerzálních paklíčů, perořízek a baterku a zamířila na konec bloku k domu Mozy Lowensteinové. Zmáčkla jsem zvonek. Paní Lowensteinová se vedlejším oknem podívala, kdo to přišel, zatvářila se nanejvýš překvapeně a otevřela dveře.

„Divila jsem se, kdo by to mohl být,“ prohlásila. „Pak mě napadlo, že si Lila nejspíš něco zapomněla.“

Normálně paní Lowensteinovou nijak nenavštěvuju, a tak jsem si všimla, že jí vrtá hlavou, co mě asi přivádí.

Poodstoupila od dveří a s plachým úsměvem na tváři mě nechala vejít. V televizi zrovna běžela repríza satirického seriálu z vietnamské války a vrtulníky na obrazovce vířily mračna prachu.

„Napadlo mě, že si prověřím, co je Lila Samsová vlastně zač,“ prohlásila jsem. V pozadí vesele zněla písnička „Zabít se ani tolik nebolí“.

„Jenomže ona zrovinka odešla,“ vyhrkla paní Lowensteinová, protože už jí trklo, že mám nekalé úmysly, a tak se domnívala, že mě tímhle vystrnadí.

„Kde bydlí, v tom pokoji vzadu?“ otázala jsem se a pustila se chodbou. Věděla jsem, že Mozin pokoj je až na konci vlevo, a tak jsem si vydedukovala, že Lila obývá bývalý „pokoj pro hosty“.

Moza se ztěžka kolébala za mnou. Je dost tlustá a trpí jakousi chorobou, při níž otékají nohy. Tvářila se napůl bolestně, napůl zmateně. Vzala jsem za kliku. Lila měla zamčeno. „Tam přece nemůžete.“

„Vážně?“

To už měla ve tváři strach a ke klidu jí nepřidal ani pohled na paklíč, který jsem zlehka zasunula do klíčové dírky. Byl to jednoduchý dózický zámek a stačil na něj prachobyčejný klasický paklíč, kterých jsem na kroužku měla několik typů.

„Vy jste mi nerozuměla?“ ozvala se zase Moza. „Ty dveře jsou zamčené.“

„Ale co vás nemá, jen se podívejte,“ otevřela jsem a Moza se chytla za krajinu srdeční.

„Jenomže ona se vrátí,“ protestovala třaslavým hlasem.

„Copak jí chci něco ukrást?“ namítla jsem. „Dám si prostě pozor. Ani nepozná, že tu někdo byl. Víte co, sedněte si v obýváku a radši hlídejte, jestli nejde, ano? Jen tak pro jistotu.“

„Jestli zjistí, že jsem vás sem pustila, bude řádit jak černá ruka,“ svěřila se mi, v očích smutný pohled jezevčíka.

„Ale ona to nezjistí, takže si přestaňte dělat starosti.

Mimochodem, nepodařilo se vám vypáčit z ní, z které části Idaha je?“

„Tvrdila mi, že z Dickey.“

„Výborně. Mockrát děkuju. že by někdy žila v Novém Mexiku, to se nezmínila?“

Moza zavrtěla hlavou a začala se bouchat do prsou, jako kdyby ji pálila žáha a potřebovala si říhnout. „Pospěšte si, prosím vás,“ řekla. „Víte, jak by to dopadlo, kdyby se najednou vrátila?“ Tím jsem si sama nebyla jistá.

Vklouzla jsem dovnitř, zavřela za sebou a rozsvítila.

Zpoza, dveří jsem zaslechla, jak se Moza šourá zpátky k obýváku a něco si pro sebe brumlá.

Pokoj byl zařízený starodávnou dýhovanou ložnicí, kterou by ovšem stěží někdo nazval „starožitnou“. Nábytek připomínal kusy, které jsou k vidění v bazarech dole v Los Angeles: rozvrzané, potlučené, s podivným pachem mokrého popela. Stál tu šifonér, párek nočních stolků, toaletka s kulatým zrcadlem mezi dvěma skříňkami se spoustou zásuvek. Postele měly železný rám natřený

odlupující se bílou barvou, přehoz s třásněmi po stranách byl špinavě růžový. Tapety měly fialovobleděrůžový vzorek s kytičkami květů na šedém pozadí. Po zdech viselo několik sépiově hnědých fotografií jakéhosi muže, zřejmě pana Lowensteina. Ať už to ale byl kdokoli, potrpěl si na namočené a ulízané vlasy a brýle s kulatou zlatou obroučkou. Vypadal na něco mezi pětadvaceti a třiceti. Měl hezkou, hladce vyholenou tvář, přísně stažené rty a slabý předkus. Fotograf mu vybarvil tváře do růžová, ale přesto, že kolorování se s tónem obrázku trošku tlouklo, celkový dojem byl velice milý. Kdosi mi řekl, že Moza ovdověla v pětačtyřicátém. Hrozně ráda bych viděla, jak vypadala tenkrát ona. Téměř s nechutí jsem se dala do práce.

Tři úzká zavřená okna byla zevnitř na západku a zatažená roletami. Přistoupila jsem k jednomu, vyhlédla ven a zarezlým drátěným pletivem v dřevěném rámu se mi otevřel výhled na dvorek. Mrkla jsem na hodinky. Bylo teprve sedm. Věděla jsem, že Lila se vrátí nejdřív za hodinu, a proto jsem si řekla, že žádnou nouzovou ústupovou cestu nebudu potřebovat. I když podceňovat podobná opatření je hloupost, která se nevyplácí. Vrátila jsem se ke dveřím a nechala je dokořán. Moza mezitím vypnula televizor.

Představila jsem si ji, jak stojí u okna do ulice a vykukuje zpoza záclon ven, srdce až v krku. Já ho ostatně měla na stejném místě.

Venku bylo dosud světlo, ale uvnitř přes rozsvícený lustr panovalo pochmurné příšeří. Začala jsem s komodou.

Nejdřív jsem se s pomocí baterky přesvědčila, jestli tu není nastražená nějaká past. Taky že ano. Lila lstivě do obou mezer mezi zásuvkami vložila vlas. Opatrně jsem je odstranila a odložila na ručně háčkovanou dečku na horní desce.

První zásuvka obsahovala nejrůznější šperky, několik pásků stočených do jednoho kola, vyšívané kapesníčky, pouzdro na hodinky, vlásenky, pár utržených knoflíků a dva páry čistých bílých bavlněných rukavic. Dlouho jsem věci jen tak zkoumala pohledem, ničeho se nedotýkala a přemítala, jestli bych si na jejím místě zásuvku taky pojistila. Každý, kdo by se jí chtěl hrabat ve věcech, by určitě začal komodou a postupoval zásuvku po zásuvce dolů, takže Lila ji asi vždycky po návratu používala pro rychlou kontrolu. Zkusila jsem další šuplík. Byl plný úhledných hromádek nylonových kalhotek oné velikosti, které se říká bombarďáky. Zkusmo jsem mezi ně zajela prstem, ale dávala jsem přitom pozor, abych nic nepřeházela. Na nic podezřelého jsem nepřišla. žádná pistole, žádná tajuplná skříňka či neobvyklý výstupek. Pak jsem dostala nápad, otevřela znovu první zásuvku a podívala se, jestli na ní není zespoda něco přichyceno lepicí páskou.

Nic. Vyndala jsem zásuvku úplně ven a zkontrolovala zadní čelo. Ejhle. Takže zatím jedna nula pro mě. Na dřevo byla

ze všech čtyř stran přilepená obálka v igelitovém sáčku.

Vzala jsem perořízek, zajela opatrně malou čepelí pod roh pásky a odtrhla ji, abych mohla vytáhnout obálku ven.

Uvnitř jsem našla řidičský průkaz vydaný ve státě Idaho a znějící na jméno Delilah Samsonova. Ta ženská měla přímo archaický smysl pro humor. Opsala jsem si adresu, datum narození, výšku, váhu a barvu očí. Na osobu, kterou jsem znala pod jménem Lila Samsová, seděla většina údajů jako ušitá. Páni, tohle ale bylo terno! Strčila jsem řidičák zase do obálky, vrátila ji na původní místo a přitiskla pásku zpátky.

Pak jsem kritickým okem přehlédla své dílo. Skrýš mi připadala nedotčená, ledaže Lila všechno posypala nějakým divotvorným práškem, takže až si umyju ruce, obarví mi je na červeno. To by byl pech!

I zadní čelo druhé zásuvky fungovalo jako tajný sejf.

Našla jsem v něm několik úvěrových kartiček a další řidičský průkaz. Tentokrát na něm stálo jméno Delia Simsová, bydlištěm v Las Cruces v Novém Mexiku. Datum narození souhlasilo s prvním průkazem. Znova jsem si poznamenala všechny údaje a opatrně vrátila dokumenty tam, kde jsem je objevila. Dala jsem zásuvku zpátky a mrkla na hodinky. Sedm třicet dva. Měla jsem ještě čas, ale zbývalo mi dost práce. Pokračovala jsem v pátrání a opatrně, abych nic neporušila, prozkoumala obsah prádelníku. Když

jsem byla hotová, sebrala jsem oba vlasy a vložila je do škvír mezi zásuvkami.

Z toaletky jsem nezjistila nic a ani oba noční stolky nepřinesly nic pozoruhodného. Probrala jsem se skříní ve zdi, zkontrolovala kapsy kabátů, kufry, kabelky a krabice s botami. V jedné jsem našla paragon a ty červené opánky, které měla na nohou, když jsme se setkaly poprvé.

Sešívačkou k němu byla přicvaknutá kopie účtu pro banku, která vydala kreditní kartu, jíž Lila platila, a tak jsem oba papírky strčila do kapsy, že se jimi budu zabývat později.

Pod postelí nebylo nic, za prádelníkem taky ne. Vzala jsem všechno znova od začátku, abych se přesvědčila, že jsem nic nepřehlédla, ale najednou jsem z obývacího pokoje zaslechla prapodivný zvuk připomínající jódlování.

„Už jsou tady, Kinsey!“ zakokrhala Moza, hrdlo stažené strachem. Z ulice se ozvalo tlumené bouchnutí dvířek auta.

„Dík!“ houkla jsem. Adrenalin v žilách mi pumpoval jako zběsilý, a byla bych přísahala, že srdce mi buší tak strašně, až mi tričko nadskakuje jako nějaké postavičce z kreslené grotesky. Rychle jsem očima přelétla místnost.

Všechno se zdálo být v pořádku. Přiskočila jsem ke dveřím do chodby, vyklouzla ven, zaklapla dveře a vytáhla z džínsů

svazek paklíčů. Baterka! Hergot! zapomněla jsem ji na toaletce.

Od domovních dveří sem tlumeně doléhaly hlasy. Lila s Henrym. Moza se jen rozplývala a vyptávala se, jaká byla večeře. Prudce jsem otevřela, doběhla po špičkách k toaletnímu stolku, popadla baterku a gazelím skokem se

přenesla zpátky ke dveřím. Sevřela jsem baterku v podpaží a jenom se modlila, aby klíč, který jsem strkala do zámku, byl ten pravý. Pootočila jsem doleva a uslyšela jsem, jak se západka zasunula do kování. Třesoucíma se rukama jsem klíč potichounku vytáhla a dávala strašný pozor, aby se neozvalo ani cinknutí. Ohlédla jsem se, a vzápětí jsem už

očima hledala, kde nechal tesař díru.

Asi po metru chodba vpravo končila klenutým obloukem, kudy se vcházelo do obývacího pokoje. Mozin pokoj ležel až na opačném konci chodby. Po levé ruce jsem měla malý výklenek s telefonem, skříň ve zdi, koupelnu a kuchyni. Bylo vidět, že podobný oblouk ji spojuje s jídelnou, která ležela za ní. Jediné další dveře vedly zase do obývacího pokoje. Pokud by šli rovnou sem, napadlo mě, projdou nejspíš rovnou obloukem po mé pravé straně, a tak jsem udělala pár dlouhatánských skoků doleva a vklouzla do koupelny. Vzápětí mi došlo, že to byla chyba. Měla jsem zkusit kuchyni, odkud vedly dveře ven. Tady jsem se octla v pasti.

Hned vedle dveří vlevo stál sprchový kout se zástěnou z matového plexiskla, vedle vana. Po pravici jsem měla umyvadlo na podstavci, za ním byla záchodová mísa.

Místnost měla jediné miniaturní okénko, které se navíc pravděpodobně už léta neotvíralo. To už Lila vešla do chodby a hlasy zesílily. Vlezla jsem si do sprchového koutu a zavřela za sebou dveře zástěny. Zajistit je na západku jsem

se neodvážila. Byla jsem přesvědčená, že charakteristické kovové klapnutí by se strašně rozléhalo a Lila by hned poznala, že tu někdo je. Postavila jsem baterku na zem, opřela si ruku o vykachlíčkovanou stěnu a přidržovala dveře prsty. Přikrčila jsem se na bobek, protože jsem si myslela, že jestliže někdo vejde, nebudu jako zajíček ve své jamce tak nápadná. Hlasy v chodbě bzučely dál a pak jsem uslyšela, jak Lila odemyká dveře svého pokoje.

Od posledního použití byl sprchový kout doposud vlhký a vzduch voněl mýdlem. Ze žínky, která visela přehozená přes kohoutek studené vody, mi na rameno tu a tam spadla kapka. Napínala jsem uši, ale nic jsem neslyšela. V

podobných situacích je nejlepší odevzdat se s klidem zenbuddhisty osudu, protože jinak člověka brzy začnou bolet kolena, dostane křeče do nohou a za chvíli zapomene na ostražitost a jenom touží bez ohledu na následky vyrazit z úkrytu a řvát jako pominutý.

Zabořila jsem obličej do předloktí a snažila se od všeho vnitřně odpoutat. V ústech jsem dosud cítila cibuli, kterou jsem snědla k večeři. Potřebovala jsem si odkašlat. A taky se mi strašně chtělo čůrat, ale jen jsem tiše doufala, že mě tu nenačapají, protože kdyby náhle Lila nebo Henry otevřeli sprchový kout a uviděli, jak tu sedím na bobečku, připadala bych si jako naprostý blbec. Dokonce ani žádná výmluva mě nenapadala. Samozřejmě, jaká taky, že.

Zvedla jsem hlavu. Chodbou se nesly hlasy. Lila vyšla z pokoje a zamkla za sebou. Třeba se šla jen přesvědčit, jestli jsou vlasy na svém místě. Napadlo mě, zda jsem neměla využít příležitosti a ty falešné řidičské průkazy sebrat.

Kdepak, dobře, že jsem je tam nechala.

Najednou se dveře koupelny rozlétly a od vykachlíkovaných stěn se odrazil Lilin hlas. Připadal mi jako uřvaný megafon. Srdce se mi zastavilo stejným způsobem, jako kdyby mě někdo právě hodil do bazénu s ledovou vodou. Lila stála hned za zástěnou a její baculatá postava měla na mléčném skle rozplizlé obrysy. Pevně jsem zavřela oči, jako to dělá malé dítě, když si myslí, že stačí chtít a stane se neviditelným.

„Hned to bude, miláčku,“ zazpívala Lila půl metru vedle mě.

Přistoupila k záchodové míse, pak jsem zaslechla šustění jejích krimplenových šatů a švihnutí čehosi pružného, jak zápolila s bokovkou.

Panebože, modlila jsem se v duchu, jen ať ji nenapadne dát si rychle sprchu nebo jít na velkou. Nervy jsem měla tak napjaté, až jsem měla pocit, že každou chvíli začnu kýchat, kašlat, řvát nebo kdákat jako šílená. Silou vůle jsem se uvedla do hypnotického stavu. V podpaží mi vyrazil pot.

Nakonec zahučela voda, ale Lila si dávala s úpravou na čas. Šustění, lupání a pleskání natahované gumy trvalo celou věčnost. Zaslechla jsem, jak Lila lomcuje páčkou

splachovadla, protože voda tekla dál. Pak si myla ruce. Když

skončila, zavíraný kohoutek zaskřípěl. Proč jí to tak dlouho trvá? Konečně vykročila ke dveřím, otevřela, vyšla ven a z chodby směrem k obýváku zazněly slábnoucí kroky.

Následovalo ještě několik minut štěbetavé konverzace a tichého smíchu, pak se ozvalo trojí na shledanou a domovní dveře se zavřely.

Nepohnula jsem se, dokud jsem z chodby neuslyšela Mozu.

„Kinsey? Už jsou pryč. Jste tu ještě?“

Vyfoukla jsem zatajovaný dech, vstala a zastrčila si baterku do zadní kapsy. Tenhle způsob obživy tedy není zrovna důstojný, pomyslela jsem si. Do pytle, vždyť za to dokonce nejsem ani placená.

Jukla jsem ze sprchy, jestli to všechno není jenom důmyslná past, ale v domě panovalo naprosté ticho, pouze Moza, která právě otvírala úklidový přístěnek, pronesla stále ještě šeptem: „Kinsey?“

„Tady jsem,“ ozvala jsem se. Můj hlas se v koupelně rozléhal jako dunění hromu.

Vyšla jsem na chodbu. Moza byla tak šťastná, že nás nepřistihli, že se na mě dokonce zapomněla zlobit. Opírala se o stěnu a ovívala si obličej. Řekla jsem si, že nejlepší bude co nejrychleji zmizet, aby se náhodou zase kvůli něčemu nevrátili a nezkrátili mi život o dalších deset let.

„Byla jste senzační,“ zamumlala jsem. „Jsem vám do smrti zavázaná. Někdy si spolu zajdeme k Rosie na večeři.

Zvu vás.“

Prošla jsem kuchyní, opatrně vyhlédla a pak teprve vykročila ven. I když se mezitím úplně setmělo, než jsem vystoupila ze stínu Mozina domu, stejně jsem se nejdřív přesvědčila, že je ulice liduprázdná. Cestou zpátky jsem se ten půlblok v duchu smála. Zahrávat si s nebezpečím je totiž

obrovská zábava a šmejdit lidem po prádelníku mě hrozně baví. Nebýt toho, že jsem se hned na začátku své profesionální kariéry dala na stranu zákona, mohla jsem klidně skončit jako lupička. Pokud se Lily týkalo, konečně jsem začínala být pánem situace, která se mi nelíbila. Ten pocit vlastní moci byl tak opojný, že se mi úlevou málem zamotala hlava. Neměla jsem sice ani ponětí, co má Lila za lubem, ale rozhodně jsem tomu hodlala přijít na kloub.

1 8

Když jsem se zase ocitla v bezpečí svého bytu, vytáhla jsem účet s potvrzením o placení úvěrovou kartou, který jsem objevila v Lilině krabici od bot. Byl vystaven pětadvacátého května v jednom obchodě v Las Cruces.

Kontrolní otisk kreditní karty zněl na jméno Delia Simsová a do políčka označeného „telefon“ nějaký snaživec dopsal číslo tužkou. Vytáhla jsem seznam a zjistila si volačku Las Cruces. Pět nula pět. Zvedla jsem sluchátko a udané číslo vytočila. Ve chvíli, kdy aparát na druhém konci začal vyzvánět, mě napadlo, že vlastně ani nevím, co řeknu.

„Haló,“ ozval se hlas jakéhosi muže. Zněl na střední věk a neměl žádný nápadný přízvuk.

„Dobrý den přeji,“ zašveholila jsem. „Můžu prosím mluvit s Delií Simsovou?“

Chvíli mlčel. „Okamžik.“

Na mikrofon dolehla dlaň a já slyšela, jak se muž na druhém konci drátu s kýmsi o něčem tlumeně dohaduje.

Zřejmě telefon předal, protože teď mi do ucha tázavě zazněl zcela jiný hlas. „Prosím?“

Patřil ženě, ale stáří jsem nedokázala určit.

„Delie?“ řekla jsem.

„Kdo volá, prosím?“ zeptala se obezřetně, jako kdyby se snad bála, že jde o anonyma, který se vyžívá v obscénnostech.

„Ach, promiňte,“ zacvrlikala jsem. „Tady Lucy Stansburyová. Jsi to ty, Delie? Máš úplně jiný hlas.“

„Ne, tady je její přítelkyně. Delia tu momentálně není.

Můžu něco vyřídit?“

„Vlastně ano,“ řekla jsem a mozek mi šrotoval jako o závod. „Víte, já volám z Kalifornie. Nedávno jsem se s Delií

seznámila, jenomže ona si u mě v autě na zadním sedadle něco zapomněla, a já nevěděla, jak se s ní spojit, až jsem na účtu z jednoho obchodu v Las Cruces našla tohle číslo.

Nevíte, jestli se už vrátila domů, nebo je ještě tady v Kalifornii?“

„Moment.“

Mikrofon opět zakryla ruka a v pozadí zaznělo nesrozumitelné dohadování dvou hlasů. Za chvilku se žena ozvala znovu.

„Víte co, dejte mi jméno a telefon a já jí vyřídím, ať vás zavolá.“

„To budete velice laskavá,“ řekla jsem. Znovu jsem opakovala a pečlivě přehláskovala jméno a pak jsem jí nadiktovala smyšlené číslo s losangeleskou volačkou. „Mám ty věci nechat u sebe nebo jí to poslat? Víte, byla bych moc nerada, kdyby se po nich sháněla a nevěděla, kde jsou.“

„A o jaké věci se jedná?“

„Většinou oblečení. Jedny letní šaty, o kterých vím, že je ráda nosí, ale o ty vlastně teď už tolik nejde. A pak má u mě ten prsten s kosočtvercově broušeným smaragdem a briliantky,“ popsala jsem jí šperk, který měla Lila na ruce ono odpoledne, kdy jsme se u Henryho na zahradě setkaly poprvé. „Nevíte, kdy se vrátí?“

Téměř neznatelně zaváhala a pak se ledově zeptala: „A kdo vlastně jste?“

Zavěsila jsem. Takže tyhle dva se mi moc obalamutit nepodařilo. Pořád jsem sice nevěděla, co má Lila za lubem, ale ten podnik s realitami, který Henrymu navrhla, se mi velice nelíbil. Můj domácí do ní byl tak udělaný, že by ho nejspíš dokázala uvrtat do čehokoli. A kromě toho neztrácela čas, takže jsem musela rychle zjistit, o co běží, protože by ho taky mohla o všechno obrat. Sáhla jsem do vrchní zásuvky pro štůsek čistých kartotéčních lístků a v tom okamžiku zazvonil telefon. Málem jsem vylítla až do stropu. Do pytle, že by mě někdo dokázal tak rychle vystopovat? To přece není možné!

Opatrně jsem zvedla sluchátko a zaposlouchala se, jestli uslyším typický šum meziměstské linky. Nic.

„Haló?“

„Slečna Millhoneová?“ Nějaký chlap. Hlas mi připadal povědomý, jenom jsem si ho nedokázala okamžitě zařadit. V

pozadí duněla hudba, takže muž ji musel překřikovat, čímž

se stalo, že jsem do telefonu taky hulákala.

„Prosím!“

„Tady Gus!“ zařval. „Bobbyho kámoš z půjčovny kolečkových bruslí.“

„Tak to jste vy? Dobrý den. Jsem moc ráda, že voláte.

Doufám, že pro mě máte nějaké informace, protože silně potřebuju pomoct.“

„Víte, já o Bobbym přemýšlel a došel jsem k názoru, že v tomhle ohledu mu dlužím. Neměl jsem odpoledne bejt tak skoupej na slovo.“

„Nemusíte se omlouvat. Jsem ráda, že jste se mi ozval.

Chcete se sejít, nebo mi to můžete sdělit po telefonu?“

„Mně je to fuk. Třeba to ani není důležitý, ale chtěl jsem vám říct, že Bobby si u mě nechal takovej adresář. Napadlo mě, že se do něj možná budete chtít mrknout. Zmínil se vám někdy o něm?“

„Samozřejmě. Zpřevracela jsem už kvůli němu celé město,“ řekla jsem. „Kde jste teď?“

Nadiktoval mi adresu na Granizo Street a já prohlásila, že tam hned přijedu, zavěsila jsem a popadla kabelku a klíčky od vozu.

Čtvrť, ve které Gus bydlel, byla mizerně osvětlená a domy tu místo zahrad měly udupané dvorky, kde občas živořila nějaká ta palma. Auta laciných značek zaparkovaná u chodníku měla místo laku většinou jen nátěr základovou barvou, sjeté gumy a pomačkané karosérie, takže můj volkswagen se mezi nimi úplně ztratil. Zhruba každé třetí obydlí se pyšnilo novým drátěným plotem, jenom jsem zpočátku nemohla pochopit, k čemu tyhle výběhy slouží. A pak jsem před jedním domem zaslechla cosi, co ukazovalo na pěkně nepříjemné zvíře. Ozvalo se zachrastění řetězu,

pak dutý zvuk, to když se napnul, a chrčivé zakňučení, jak se psu zařízl obojek do hrdla. Zrychlila jsem.

Gus bydlel v jednom z malých dřevěných domků

tvořících velké písmeno U. Prošla jsem brankou ornamentálního plotu, který je dělil od ulice a nad nímž se na oblouku klenutém jako duha skvělo tepané skupinové číslo. Domků bylo celkem osm, po třech po každé straně přístupové cesty, na konci dva. Všechny měly smetanový nátěr, a dokonce i v té tmě jsem poznala, že barva je celá zašlá od sazí. Gusův příbytek jsem poznala snadno, protože se z něj dunivě linula stejná muzika, kterou jsem před chvílí slyšela v telefonu. Zblízka mi nepřipadala zdaleka tak dobrá.

Přední okno bylo zatažené pouhým prostěradlem přehozeným přes záclonovou tyč, vnější dveře se sítí proti hmyzu měly místo kliky prázdnou dřevěnou cívku přitlučenou hřebíkem. Se zabušením na dveře jsem musela počkat na pauzu mezi dvěma skladbami. Hudba pokračovala neztenčenou silou dál, ale zřejmě moje klepání slyšel.

„Už jdu!“ zahalekal. Otevřel a podržel mi dveře se sítí.

Vešla jsem dovnitř a kombinace horka, řvoucí rockové muziky a silný zápach kočičiny mě málem porazily.

„Nemůžete ten randál trochu ztlumit?“ musela jsem zaječet z plných plic.

Kývl, přistoupil ke stereosoupravě a vypnul zvuk.

„Promiňte,“ řekl stydlivě. „Posaďte se.“

Byt měl ještě o polovinu menší než já, zato však přecpaný dvojnásobným počtem kusů nábytku. Stálo tu velké letiště, masivní prádelník s povrchem imitace pekanového dřeva, stereosouprava, improvizované knihovny z cihel a pronesených prken, dvě polstrovaná křesla s potrhanými boky, elektrický radiátor a taková ta skřínka zvící větší televize se zabudovaným minidřezem, minisporákem a miniledničkou. Sprchový kout byl od místnosti oddělený kusem látky přehozeným přes natažený provaz. Jediné dvě lampy tvořily dvěstěpadesátky žárovky zahalené červenými froté ručníky, které vytvářely narůžovělé intimno. Obě křesla byla plná koček, což Gus zaznamenal stejně rychle jako já.

Sebral je ze sedadel jako kdyby bral do náruče kopu prádla, a já se posadila. Sotva kočky vysypal na postel, okamžitě se vrátily na původní místo. Jeden macek mi chvíli dusal v klíně jako sedlák při vinobraní a teprve, když byl se svým dílem spokojený, stočil se mi na nohou do klubíčka.

Další se vtiskl vedle mě, třetí se uvelebil na opěradle.

Připadalo mi, že se navzájem měří pohledem, který z nich si zabral nejlepší pelech. Byly už odrostlé a zřejmě ze stejného vrhu, protože všechny měly hustý kožich barvy želvoviny a hlavy velikosti softballového míče. V druhém křesle lenošily dvě mladší kočky, jedna žlutohnědá, druhá černá. Byly tak propletené, že připomínaly svinuté ponožky, jenomže každou z jiného páru. Šestá se vynořila zpod postele,

zastavila se a protáhla si nejdřív jednu, potom druhou zadní tlapku. Gus ten kočičí zvěřinec pozoroval s plachým úsměvem na rtech, ve tváři ruměnec pýchy.

„Nejsou senzační?“ řekl. „Já bych bez těch micek snad ani nemohl žít. V noci mě hřejou jako peřina. Jedna mi dokonce spí na polštáři, tlapky zapletený v mých vlasech.

Pořád se s těma čumáčkama mazlím.“ Vzal jednu do náruče a začal ji chovat jako mimino. Kočka to ponižující zacházení snášela s obdivuhodnou trpělivostí.

„Kolik jich vlastně máte?“

„Momentálně šest, ale Johnsonka a Nixonka jsou už zase v tom. Co já si s nima jenom počnu?“

„Tak je dejte sterilizovat.“

„No, po tomhle vrhu asi už budu muset. I když normálně se mi koťata vždycky podaří udat. Jsou tak rozkošný.“

Chtěla jsem sarkasticky poznamenat něco o jejich rozkošném puchu, ale když jsem viděla, jak tu svou domácí menažerii miluje, neměla jsem to srdce. Vypadal jako policejní obrázek vraha z vilnosti a přitom se tu rozplýval nad několika chundelatými klubíčky.

„Nejspíš jsem vám to měl vyklopit hned,“ řekl.

„Nechápu, co mě to popadlo.“ Došel k polici na knihy, chvíli se přehraboval ve věcech, které se tam bez ladu a skladu válely, nakonec vytáhl zápisníček velikosti hrací karty a podal mi ho.

Vzala jsem si ho a začala jím listovat. „A proč je důležitý? To vám Bobby neřekl?“

„Vlastně ne. Prej ať mu ho schovám, že je to důležitý, ale proč, to mi neprozradil. Napadlo mě, že v něm asi má nějakej seznam nebo kód, prostě informace, kterejch se domákl, ale o co jde, to nemám ani ponětí.“

„Kdy vám ten notýsek dal?“

„Já už si přesně nepamatuju, ale nějak před tou havárkou. Prostě se tady stavil, dal mi ho a řekl, abych ho nechal u sebe, a já, že jasně. Vzpomněl jsem si na něj až

teď, když jste se o něm zmínila vy.“

Podívala jsem se pod písmeno B. žádného Blackmana či Blackmanovou jsem nenašla, zato jsem na to jméno narazila na vnitřní straně zadní desky. Bylo napsané tužkou a vedle stálo sedmimístné číslo. Nebyla u něj volačka, z čehož jsem usoudila, že se pravděpodobně jedná o místní telefon, i když

se mi zdálo, že se od čísla uvedeného v seznamu u jména S.

Blackman liší.

„A co vám vlastně tehdy řekl?“ naléhala jsem.

Uvědomovala jsem si, že se opakuju, ale pořád jsem ještě doufala, že se mi třeba přece jenom podaří zjistit, co měl Bobby v úmyslu.

„V podstatě nic. Jenom ať mu to schovám. Takže vám to taky neřekl, co?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Nedokázal si vzpomenout. Věděl, že to bylo něco důležitého, jenomže neměl ani ponětí proč.

Slyšel jste někdy jméno S. Blackman? Nebo Blackmanová?“

„Ne.“ Kočka v náručí se mu začala vzpírat, a tak ji postavil na zem. „Zjistila jsem, že byl do někoho zamilovaný. Tak si říkám, jestli to třeba nebyla nějaká S.

Blackmanová.“

„Jestli jo, tak já o tom nevím. Párkrát se teda s nějakou ženskou dole na pláži sešel. Přímo na parkovišti u naší půjčovny.“

„Ještě před nehodou nebo až po ní?“

„Před. Zůstal vždycky sedět v tom svým poršáku a čekal.

Když pak přijela, vybavovali se spolu.“

„Nepředstavil vás nebo nezmínil se, kdo to je?“

„Vím, jak vypadá, ale jméno neznám. Jednou jsem je viděl, jak vcházejí do kavárny, a všiml jsem si, že je nějak divně rostlá. Taková jako připosražená. Nešlo mi to do hlavy. Bobby byl hezkej kluk a vždycky chodil s nádhernejma buchtama, jenomže tohle byla vyložená šeredka.“

„Neměla

urousané

blond

vlasy?

Tak

kolem

pětačtyřiceti?“

„Já ji nikdy zblízka nezahlíd, takže jak je stará, to nevím, ale ty vlasy by seděly. Občas ji vídávám jezdit parádním meďourem. Tmavozeleným s béžovejma potahama. Vypadá na ročník pěta nebo šestapadesát, ale v perfektním stavu.“

Nahlédla jsem znovu do zápisníku. Adresa i telefon Sufi byly uvedeny pod písmenem D.

že by měl milostný poměr s ní? Připadalo mi to dost nepravděpodobné. Bobby měl třiadvacet, a jak už říkal Gus, byl to hezký kluk. Carrie St. Cloudová mluvila o jakémsi vydírání, ale jestli vydíranou osobou byla Sufi, proč by se obracela o pomoc právě k němu? že by vydírala ona jeho, o tom nemohlo být řeči. Ale ať už to bylo, jak chtělo, měla jsem se čeho chytit a byla jsem vděčná alespoň za to. Strčila jsem zápisník do kabelky a vzhlédla. Gus mě pobaveně pozoroval.

„Páni, kdybyste se tak mohla vidět. Šrotovalo vám to v hlavě, že se z vás málem kouřilo,“ řekl.

„Začínají se dít věci a to mám ráda,“ prohlásila jsem.

„Víte, že jste mi obrovsky pomohl? Pořád sice ještě nevím, co to všechno znamená, ale nebojte, já na to přijdu.“

„To doufám. Akorát mě mrzí, že jsem se s tím nevytasil hned, jak jste se mě ptala. Jestli vám můžu ještě nějak pomoct, dejte mi vědět.“

„Díky,“ řekla jsem, shodila jsem kočku z klína, vstala a podala mu ruku.

Cestou k autu jsem si oprášila džínsy a odstranila kočičí chlup, který se mi nějak dostal mezi rty. Bylo už deset a vlastně bych bývala měla jet domů, jenomže jsem byla celá napružená. Příhoda u Mozy a teď to náhlé objevení Bobbyho adresáře mě úplně rozpumpovaly. Chtěla jsem si

pohovořit se Sufi, a proto jsem si řekla, že se u ní stavím.

Jestli ještě nebude spát, můžeme si pěkně popovídat. Snažila se mě přece přesvědčit, abych Bobbyho případ hodila za hlavu, a tak mě teď zajímalo, proč asi.

1 9

Dojela jsem na Haughland Road, která leží v samém středu Santa Teresy, a zaparkovala ve stínu přímo proti Sufiině domu. Parcely v okolí byly většinou rozlehlé, osázené jalovci a duby, domy jednopatrové, v kombinaci přírodního kamene a dřeva, na trávníku podle kalifornského zvyku firemní tabulky s výstražnými nápisy, že nemovitost je pod dohledem televizních kamer a ozbrojené ostrahy.

Zahrada před domem, zastíněná propleteným větvovím stromů, ležela ve tmě, zadní část pozemku byla zarostlá křovím a obehnaná bílým plotem ze širokých látek. Budova měla plášť z tmavých šindelů, snad hnědých či zelených, ale barvu bylo v téhle noční hodině těžké určit. Na úzké, dlouhé verandě podél domu nesvítilo jediné světlo. Vlevo před vchodem stál na příjezdové cestě zaparkovaný tmavě zelený mercedes.

V okolí panoval klid. Chodníky byly opuštěně, po ulici nepřejelo jediné auto. Vystoupila jsem z vozu a přešla na druhou stranu před dům. Teprve teď jsem si všimla, jak je veliký. Dneska se podobná sídla většinou adaptují na penzióny s prapodivnými názvy, jako třeba U Racka a žebradla, U modrého rybáka nebo U mastičkáře. Jejich po celém městě plno a člověk v těch až neskutečně malebně zrenovovaných viktoriánských rezidencích dostane ze devadesát dolarů možnost, vyspat se v rádoby starožitné posteli s mosazným rámem a k snídani dostat čerstvý loupáček, takže po jídle má v klíně tolik drobečků, jako kdyby si právě vyčesal obzvlášť lupovitou kštici.

Sufiin dům byl sice stále rodinný, zato ale zanedbaný.

Možná že podobné jako mnoho osaměle žijících žen v jejích letech dospěla majitelka do onoho bodu, kdy se nepřítomnost mužského živlu v domácnosti začne projevovat kapajícími kohoutky a okapy, které volají po opravě. žena mého věku by prostě vytáhla nářadí nebo vyšplhala pod střechu, a ještě by zažila onen zvláštní pocit rozjaření, který vyvěrá z vědomí, že si stačí sama, ale Sufi svůj majetek nechávala chátrat natolik, že jsem se musela v duchu ptát, kam vlastně dává peníze. Sálové sestry mají přece velice slušný plat.

Za domem se nacházela zasklená veranda a okny probleskoval kmitavý šedomodrý jas televizní obrazovky.

Doklopýtala jsem po několika schůdcích z drolícího se

betonu ke dveřím a zaklepala. Po chvilce se na verandě rozsvítilo světlo a Sufi vyhlédla zpoza záclon ven.

„Dobrý večer, to jsem já,“ řekla jsem. „Mohla bych s vámi mluvit?“

Přistoupila blíž k oknu a naklonila se, aby viděla před dveře. Zřejmě se chtěla přesvědčit, že se tam neschovává banda hrdlořezů.

Přišla mi otevřít jen v domácím župánku, na nohou pantoflíčky. Jednou rukou si svírala klopy u krku, druhou si župan držela v pase.

„Panebože, vy jste mě ale vylekala,“ prohlásila. „Co tu děláte? Víte, kolik je hodin? Stalo se něco?“

„Ale ne. Promiňte, že jsem vás tak vyděsila. Jela jsem kolem a potřebuju si s vámi promluvit. Můžu dál?“

„Chystala jsem se právě do postele.“

„Můžeme taky mluvit klidně tady na verandě.“

Nevraživě se na mě podívala a pak váhavě ustoupila, abych mohla vejít. Byla o půl hlavy menší než já a světlé vlasy měla tak řídké, že jsem viděla, jak jí pod nimi prosvítá bledá kůže. V životě bych ji netipovala na přiléhavý saténový župánek broskvové barvy a pantoflíčky ve stejném odstínu s pampeliškou chlupaté bambulky na nártu. Málem jsem na ten budoárový kompletek zareagovala obdivným hvízdnutím, ale pak jsem si to rozmyslela, aby se neurazila.

Uvnitř jsem se rychle rozhlédla a snažila se zapamatovat si co nejvíc podrobností pro potřeby pozdějšího

vyhodnocení. Místnost byla roztahaná, vládl tu nepořádek a zřejmě i špína, soudě alespoň podle neumytého nádobí postaveného na nejrůznějších místech, uvadlých květin ve váze a koše přetékajícího odpadky. Voda na dně vázy byla zakalená hnilobou a zřejmě i páchla jako mršina. Podle zmačkaného celofánového obalu, který se povaloval na opěradle lenošky, jsem poznala, že Sufi mlsala. Na pohovce hřbetem vzhůru ležel otevřený román ve zkráceném vydání nakladatelství Reader? s Digest. Ve vzduchu visela těžká vůně feferonové pizzy, jejíž zbytky v kartónovém obalu jsem zahlédla na televizoru. Teplo vyzařované přístrojem je udržovalo teplé, takže vůně oregana a zapečeného sýra se mísila se zápachem horké lepenky. Páni, napadlo mě, kdy jsem vlastně měla naposledy v ústech?

„Vy žijete sama?“ zajímala jsem se.

Loupla po mně očima, jako kdyby si myslela, že jsem si přišla obhlédnout místo své příští vloupačky. „A co má být?“

„Měla jsem pocit, že jste svobodná, ale teprve teď jsem si uvědomila, že mi to vlastně nikdo neříkal. Z mé strany šlo o čistou domněnku.“

„Podívejte, na sociologický průzkum je trochu pozdě,“

odsekla. „Co vlastně chcete?“

Když je na mě někdo sprostý, mám vždycky takový nádherný pocit, protože si připadám nevýbojná, líná a zlá.

Usmála jsem se. „Objevila jsem Bobbyho adresář.“

„A proč mi to říkáte?“

„Zajímá mě váš vzájemný vztah.“

„žádný jsme spolu neměli.“

„Ale já slyšela něco jiného.“

„V tom případě jste slyšela špatně. Samozřejmě, znala jsem ho, to ano. Byl přece jediné dítě mé dlouholeté a nejlepší přítelkyně. V ostatním ohledu jsme si s Bobbym neměli příliš co říct.“

„Tak proč jste se tedy scházeli u moře?“

„Já se s Bobbym nikdy u moře ‚nescházela‘,“ řekla ostře.

„Jenomže vás tam spolu viděli, a nejenom jednou.“

Zaváhala. „Dejme tomu, že jsme se párkrát náhodou setkali. Je na tom snad něco špatného? Ostatně v nemocnici jsme se vídali taky.“

„Prostě by mě zajímalo, o čem jste si povídali, to je všechno.“

„Ale jistě, o všem možném,“ řekla. Očividně se rozhodla zkusit to jinak, protože změnila tón. Podrážděnost byla ta tam a na její místo nastoupil společenský šarm. „Panebože, já nevím, co to do mě vjelo. Promiňte mi, jestli jsem se vám zdála nezdvořilá. Tak se přece posaďte, když už jste tady.

Jestli máte chuť, v lednici je nějaké bílé.“

„Velice ráda, díky.“

Odešla z pokoje a zřejmě byla jenom ráda, že získala čas, aby si promyslela, co mi nabulíkovat. Já zase byla navýsost šťastná, že mám možnost se tu trochu

porozhlédnout. Rychle jsem přiskočila k lenošce a zkontrolovala psací stůl, který stál vedle ní. Deska byla plná nejrůznějších věcí, ale na ty jsem se bála sahat. Opatrně jsem vytáhla zásuvku. Její obsah naznačoval, že v téhle domácnosti slouží jako záchytka. Byly tu baterie, svíčky, prodlužovací šňůra, recepty, gumičky, zápalky, dva knoflíky, šitíčko, tužky, reklamní pošta, zatoulaná vidlička, sešívačka, všechno pokryté vrstvou nahromaděného prachu a špíny. Objela jsem rukou sedadlo lenošky a objevila pěticentovou minci. Nechala jsem ji tam, kde byla. Z

kuchyně jsem zaslechla mlasknutí otvírané lahve a cinknutí skleniček vytahovaných z příborníku. Pak se o sebe rozklinkaly okraje dvou číší. Zřejmě je nesla v jedné ruce a vracela se zpátky do obýváku s televizí. Přestala jsem šmejdit a ležérně se usadila na opěradlo pohovky.

Lámala jsem si hlavu, jak jí pochválit, že to tu má hezké, ale v duchu mi dělalo starosti, že mám už dávno prošlou tetanovku. Tahle domácnost patřila k těm, kde si člověk touží položit na záchodové prkýnko nejdřív kus papíru. „To jsou ale prostory,“ poznamenala jsem.

Sufi se pitvorně zašklebila. „Paní, co mám na úklid, přijde až zítra,“ řekla. „Tedy ne že by se tu přetrhla, ale uklízela už u našich a já nemám to srdce dát jí výpověď.“

„Rodiče s vámi nebydlí?“

Zavrtěla hlavou. „Už umřeli. Rakovina.“

„Oba dva?“

„Tak už to na světě chodí,“ pokrčila rameny.

Se slzami v očích na ně zrovna nevzpomínala.

Nalila a podala mi skleničku. Podle viněty jsem poznala, že jde o stejný dryák, který jsem pila, než jsem se propracovala ke značkám, jejichž láhve se prodávají v kartónech s barvotiskovým obrázkem vinice na přední straně. Pochopila jsem, že na slušnější pití taky není finančně ani chuťově vybavená.

Usadila se v lenošce, v ruce skleničku. Změna v jejím chování přímo bila do očí. Zatímco byla pryč, musela zřejmě přijít na kapitální taktiku.

Upila a zadívala se na mě přes okraj své sklínky.

„Mluvila jste teď někdy s Derekem?“ zeptala se.

„Dneska odpoledne se u mě zastavil v kanceláři.“

„On se totiž odstěhoval, Když se dneska večer Glen vrátila ze San Franciska, nařídila služce, ať mu spakuje kufry a vynese je před dům. Pak nechala vyměnit zámky.“

„Ale podívejme,“ podivila jsem se, „cože tak najednou?“

„Takže než se začnete starat o mě, doporučovala bych vám promluvit si s ním.“

„A pročpak?“

„Protože jestli vám jde o to, kdo měl motiv zabít Bobbyho, tak já to nejsem. On ano.“

„O jakém motivu to mluvíte?“

„Glen totiž zjistila, že Derek před půldruhým rokem nechal na Bobbyho vystavit vysokou životní pojistku.“

„Cože?“ Převrhla jsem sklenku a polila si ruku.

Nedokázala jsem skrýt, jak mě tahle skutečnost překvapila, ale přesto se mi nelíbil spokojený úsměv, který to u ní vyvolalo.

„Už je to tak. Pojišťovna ji požádala o kopii úmrtního listu. Příslušný referent zřejmě v novinách zahlédl zprávu o Bobbyho smrti, vzpomněl si na jméno, a tak se Glen o té pojistce dověděla.“

„Já myslela, že životní pojistku na cizí osobu lze uzavřít jenom s jejím písemným souhlasem.“

„Technicky vzato jistě, ale to se přece dá zařídit.“

Začala jsem papírovým kapesníkem utírat rozlité víno a pak jsem si něco uvědomila. Připadala jsem si jako postava z kresleného seriálu s rozsvícenou žárovkou nad hlavou.

Vždyť ona Dereka vlastně nenávidí. „Jak to tedy bylo?“

zeptala jsem se.

„Nechal se nachytat na švestkách,“ řekla. „Tvrdí, že tu pojistku uzavřel už dávno, protože mu Bobby několikrát rozbil auto tak, že bylo na odepsání. Myslel si, že Bobby je sebedestruktivní typ. Znáte to. že se podvědomě touží zabít.

Takový kluk má jednu bouračku za druhou, až se mu to nakonec opravdu podaří. Je to vlastně společensky přijatelná forma sebevraždy. Osobně se domnívám, že Derek nebyl daleko od pravdy. Bobby hodně pil a určitě i fetoval. Jak s ním, tak s Kitty byly věčně nějaké problémy. Oba bohatí, rozmazlení a poživační –“

„Jen opatrně, Sufi. Mně se Bobby Callahan líbil.

Myslím, že se uměl s věcmi porvat.“

„Myslím, že to víme všichni,“ prohlásila. Hovořila se mnou tím svým obvyklým povýšeným tónem, že jsem málem vylítla z kůže, jenomže v téhle chvíli jsem si to nemohla dovolit. Přehodila nohu přes nohu a začala jí pokyvovat. Pampeliškové chmýří na pantoflíčku se pod náporem vzduchu chvělo. „Ale ať se vám to líbí nebo ne, je to prostě tak. A ještě něco. Derek prý uzavřel podobnou pojistku i na Kitty.“

„Na kolik?“

„Půl miliónu na každého.“

„Ale prosím vás, Sufi, vždyť to nedává smysl. Přece by nezabil vlastní dceru.“

„Zatím to ještě neudělal, to je tedy fakt.“

„Ale proč by Bobbyho zabíjel? To by musel být naprosto padlý na hlavu. Policie by přece ze všeho nejdřív podezřívala jeho.“

„Kinsey,“ pravila trpělivě, „nikdo taky netvrdí, že Derek je nějaký lumen. Je to hlupák a blázen.“

„Tak velký blázen zase není,“ namítla jsem. „Nemohl si vážně myslet, že by mu něco takového prošlo.“

„Neexistují žádné důkazy, že by to udělal. U té první havárky nejsou žádné, a pokud se týče té druhé, podle názoru Jima Frakera měla prvotní příčinu v Bobbyho záchvatu. To nikdo Derekovi nepřišije.“

„Ale proč by to vůbec dělal? Má přece peněz dost.“

„Ba ne, peníze patří Glen. Derek sám nemá ani vindru.

To nevíte, že udělá cokoli, jen aby se dostal z jejího područí?“

Nezbývalo mi, než na ni valit oči a přitom v duchu zpracovávat poskytnuté informace. Znovu upila vína a usmála se na mě. Nesmírně jí lahodilo, jak mě ohromila.

„Já tomu prostě nevěřím,“ prohlásila jsem nakonec.

„To je vaše svaté právo. Já jenom tvrdím, že než se do něčeho pustíte, měla byste si všechno prověřit.“

„Vy Dereka moc v lásce nemáte, že?“

„Samozřejmě že ne. Podle mého je to největší ludrák pod sluncem. Vůbec nechápu, co na něm Glen viděla. Je chudý, hloupý a nafoukaný. A to jsou přitom jeho lepší vlastnosti,“

prohlásila s důrazem. „Navíc v sobě nemá kousek citu.“

„Mně ale tak vůbec nepřipadá,“ namítla jsem.

„Znám ho déle než vy. Je to člověk, který je pro peníze schopen všeho, a mám takové podezření, že v jeho životě je mnoho věcí, o kterých by raději pomlčel. Vy nemáte pocit, že něco skrývá?“

„Například?“

„To nevím, ale klidně se s vámi vsadím, že to jeho přitroublé chování je jenom maska.“

„Chcete snad říct, že se mu podařilo Glen obalamutit?

Glen přece není žádná naivka.“

„Pokud se mužů týče, tak ano. Tohle je už její třetí manželství. Bobbyho otec byl absolutní budižkničemu.

Jejího druhého muže neznám. Provdala se za něj tenkrát v Evropě a dlouho to s ním nevydržela.“

„Pojďme si ještě chvilku povídat o vás. Ten den, co měl Bobby pohřeb, jsem nabyla dojmu, že se mě snažíte od vyšetřování odradit. Teď mi zase poskytujete vodítka. Čím ta náhlá změna?“

Neodpověděla a najednou si musela upravit pásek županu, i když do této chvíle repetila jako o závod. Nakonec zvedla oči a řekla: „Bála jsem se, že Glen by to jenom dál drásalo srdce. A protože je mi jasné, že ať dělám, co dělám, vás to stejně neodradí, řekla jsem si, že vám aspoň povím, co vím.“

„Proč jste se tedy s Bobbym scházeli na pláži? O co šlo?“

„Ale o nic,“ řekla. „Párkrát jsme se náhodou setkali a on si potřeboval postěžovat na Dereka. Bobby ho taky nemohl ani vystát a věděl, že ho ráda vyslechnu, to je všechno.“

„Tak proč jste mi to neřekla hned?“

„Nejsem přece povinna se vám zpovídat. Vrazíte mi do bytu a klidně se mě vyptáváte na nejrůznější hovadiny. Nic vám do toho není, a tak nevím, proč bych vám musela něco vykládat. Mám pocit, že si někdy moc troufáte.“

Cítila jsem, jak při té dobře mířené urážce rudnu v obličeji. Dopila jsem víno. Tomu, co mi o svých setkáních s

Bobbym napovídala, jsem příliš nevěřila, ale bylo mi jasné, že víc už z ní nedostanu. Rozhodla jsem se nechat ji prozatím na pokoji, ale nadšená jsem z toho nebyla. Pokud opravdu jenom naslouchala jeho nářkům, proč mi to neřekla rovnou?

Pohled na hodinky mi prozradil, že je jedenáct pryč, a já se ještě chtěla pokusit promluvit si s Glen. Rychle jsem se rozloučila a vypadla. Určitě jí neušlo, jak spěšně jsem se vypoklonkovala.

Občas se stává, že případ se pohne kupředu jenom proto, že mám z pekla štěstí, a tak nebudu nijak předstírat, že to, co se stalo potom, je moje zásluha. Cestou ke svému malému volkswagenu jsem si uvědomila, jaká je venku zima.

Nasoukala jsem se dovnitř, přibouchla dvířka a ze zvyku zamáčkla pojistku zámku. Pak jsem se otočila, začala se prohrabávat krámy na zadním sedadle a hledat teplákovou bundu, kterou jsem tam pohodila. Právě ve chvíli, kdy jsem ji nahmatala a chystala se ji vytáhnout zpod hromady knih, zaslechla jsem motor startujícího auta. Otočila jsem se po zvuku doprava a uviděla, jak od domu vycouvává Sufiin mercedes. Rychle jsem se skrčila k podlaze, aby mě nezahlédla. Nebyla jsem si jistá, jestli zná moje auto, ale zřejmě se domnívala, že už jsem pryč, protože okamžitě vyrazila. Jakmile odjela, posadila jsem se a hmátla po klíčku v zapalování. Nastartovala jsem a rychlá otočila do

protisměru. Zahlédla jsem ještě koncová světla jejího vozu zahýbajícího doprava na State Street.

Neměla ani čas se obléct. V nejlepším případě si přes domácí župánek přehodila kabát. Nemohla jsem se dočkat, až zjistím, koho si může dovolit navštívit v tuhle noční hodinu jen v nedbalkách a la Jean Harlowová blahé paměti.

2 0

Bohatí se v Santa Terese dělí na dva klany. Jeden žije v Montebellu, druhý v Horton Ravine. V Montebellu vládnou staré peníze, v Horton Ravine nové. V obou čtvrtích se nacházejí lesíky, jezdecké stezky a kluby, které vyžadují příslušné doporučení a členský poplatek pětadvacet tisíc.

Obě

čtvrti

jsou

také

shodně

vysazené

proti

fundamentalistickým církvím, laciné zahradní architektuře a cesťákům, kteří zkoušejí štěstí od domu k domu. Sufi mířila do Horton Ravine.

Když projela hlavní bránou na Los Piratas, zpomalila na čtyřicítku. Zřejmě by byla moc nerada, kdyby ji stavěli pro rychlou jízdu ve chvíli, kdy oblečením připomínala slečnu na telefon cestou do práce. Zvolnila jsem taky a snažila se udržovat co možná největší odstup. Bála jsem se, že ji budu

muset sledovat celé míle po točité silnici, ale k mému překvapení brzy zabočila doprava, na jednu z prvních příjezdových cest. Dům stál nějakých sto metrů od silnice.

Byl to typický přízemní kalifornský bungalov typu jedna plus sedm, takových tři sta padesát čtverečních metrů

plochy, na pohled žádný zázrak, ale rozhodně v něm bylo dost peněz. Pozemek nějaké dva hektary, kolem dokola dekorativní laťkový plot obrostlý po celé délce popínavými růžemi. Když Sufiin mercedes dojel až k domu, venkovní světla se rozsvítila. Sufi vystoupila z auta, a před očima se mi mihl broskvový župánek pod norkovým kožichem, jak přeběhla k domovním dveřím, které se otevřely a pohltily ji.

To už jsem příjezdovou cestu minula. Pokračovala jsem až k další odbočce doprava, tam jsem se otočila, zhasla světla a pomalu sjela bez motoru zpátky. Zaparkovala jsem na levé krajnici těsně u jakéhosi křoví. Všude kolem panovala tma, protože silnice neměla osvětlení. Na druhé straně vozovky jsem rozpoznala závěr golfové dráhy s uzoučkým umělým jezírkem, které sloužilo jako vodní překážka. Na hladině se třpytil měsíc. Připomínal odstřižek šedivého hedvábí.

Vzala jsem si z přihrádky v palubní desce baterku, vylezla z auta a opatrně se začala prodírat vysokou trávou, která rostla až k silnici. Byla hustá a mokrá, takže jsem v okamžiku mohla tenisky i nohavice džín ždímat.

Došla jsem až k cestě. Na poštovní schránce nestálo žádné jméno, tak jsem si alespoň zapamatovala číslo domu.

Kdyby bylo zapotřebí, stačilo se stavit v kanceláři a podívat se do referenčního seznamu podle čísel popisných. Asi v polovině příjezdové cesty jsem zaslechla, jak se u domu rozštěkal pes. Neměla jsem ani ponětí, co je to za rasu, ale rozhodně to vypadalo na něco velkého, takový ten typ, co štěká celou svou bytostí. Ten hluboký, výhružný hlas prozrazoval ostré zuby a zlou povahu. Kromě toho mě ta bestie zvětřila a teď velice toužila po seznámení. Pokud jsem na sebe nechtěla domácí upozornit, nemělo smysl pokoušet se dostat blíž. Už teď si nejspíš říkali, co se to děje, že jejich pejsánek tak vyvádí. Třeba ho už pustili ze řetězu a on se právě hnal po příjezdové cestě ke mně, jen mu od drápů kusy asfaltu lítaly. Mám se psy své zkušenosti a můžu vám říct, že nechat se od nich honit není zrovna největší zábava.

Dala jsem se na ústup a sedla si zpátky do vozu. V mém oboru není opatrnost žádná hanba. Pozorovala jsem dům celou hodinu, ale nejevil sebemenší známky života. Začínala jsem být unavená a připadalo mi, že jenom ztrácím čas.

Nakonec jsem nastartovala, zařadila jedničku a rozjela se.

Světla jsem ale zapnula zase až za branou.

Když jsem dojela domů, byla jsem dost vyčerpaná.

Rychle jsem si udělala pár poznámek a rozhodla se, že pro dnešek končím. Když jsem zhášela, byla skoro jedna. V šest

ráno jsem vstala a dala si tři míle, abych si pročistila hlavu.

Pak jsem rychle provedla ranní toaletu, slupla jedno jablko a v sedm jsem už byla v kanceláři. Bylo úterý a já byla radostí bez sebe, že dnes nemusím na rehabilitaci. Uvědomila jsem si, že paži mám vlastně docela v pořádku, ledaže mi skutečnost, že jsem zase pracovala na případu, nedovolovala na bolest či sníženou pohyblivost myslet.

Na automatu jsem neměla žádné vzkazy a z předešlého dne mě nečekala k vyřízení žádná pošta. Vytáhla jsem plán a podívala se na čísla popisná na Los Piratas. Ale, ale. Taky mě to mohlo napadnout. James a Nola Frakerovi. Přemýšlela jsem, kterého z nich byla Sufi navštívit a proč ten spěch.

Samozřejmě bylo taky možné, že se radila s oběma, ale to se mi moc nezdálo. že by tou ženou, do níž se Bobby zamiloval, byla Nola? Jak by do celé záležitosti mohl být zapletený doktor Fraker, mi taky nebylo jasné, ale něco tu rozhodně nehrálo.

Vytáhla jsem Bobbyho adresář a zkusila číslo záhadného Blackmana či Blackmanové. Odpověděl mi magnetofonový hlas alžběty. Vždycky mi připomíná vílu z kreslených disneyovek. „Volané číslo bohužel nespadá do uzlového telefonního obvodu osm nula pět. Zkontrolujte si laskavě volané číslo a vytočte ho ještě jednou. Děkujeme.“ Zkusila jsem to s volačkami sousedních obvodů, ale nic. Pak jsem strávila moře času kontrolou ostatních čísel v adresáři.

Pokud by všechno selhalo, musela bych tu dřepět a zkoušet

jedno po druhém, ale to mi připadalo strašně zdlouhavé a pravděpodobně i k ničemu. Jenomže co teď?

Na to, abych začala s návštěvami, bylo ještě příliš brzy, ale napadlo mě, že by možná stálo za to podívat se za Kitty.

Ležela ještě v nemocnici svaté Terezy, a podle toho, jak to v nemocnicích chodí, určitě ji vyhnali z postele hned za kuropění. Kromě toho jsem s ní už pár dní nebyla v kontaktu, a tak jsem si řekla, že to třeba bude k něčemu dobré.

Po včerejším chladu nebylo ani památky. Obloha byla bez mráčku a slunce už pořádně připalovalo. Na parkovišti pro návštěvníky jsem vmáčkla svůj volkswagen do poslední volné mezery a vydala se k hlavnímu vchodu. Informace ve vstupní hale byly dosud opuštěné, ale nemocnice už

pulsovala životem. Bistro bylo natřískané a otevřenými dveřmi se drala ven neodolatelná vůně cholesterolu a kofeinu. V dárkové prodejně se už také svítilo. Pokladna pracovala na plné obrátky a mladé úřednice se nad nemocničními účty činily, jako kdyby v budově byl velký hotel a hosté právě odjížděli. Panovalo tu všeobecné vzrušení, zdravotnický personál se chystal na každodenní porody a smrt, složité operace, polámané kosti, duševní zhroucení a předávkování drogami či jiné život ohrožující příhody, a to všechno prostupoval přídech jakéhosi sexuálního napětí, který z tohoto prostředí činí tak vděčnou kulisu pitomoučkých televizních seriálů.

Vyjela jsem do třetího patra, vystoupila z výtahu a zahnula vlevo do křídla JIH 3. Velké dvojité dveře byly jako obvykle zamčené. Stiskla jsem tlačítko zvonku. Po chvíli zarachotily klíče, dveře se na škvíru pootevřely a v nich se objevila mohutná černoška v džínsách a bleděmodrém tričku. Na ruce měla hodinky střízlivého stylu vhodného pro zdravotní sestru, na nohou střevíce s pěticentimetrovými podrážkami ze surové gumy, které mají zabraňovat zborceným nártům a tvorbě křečových žil. Oči barvy lískových oříšků vyzařovaly přísnost, obličej profesionální chlad. Bílý identifikační štítek, který měla připnutý na prsou, hlásal, že jde o Natalii Jacksovou, stan. sestr. Ukázala jsem jí fotokopii své licence, požádala o rozhovor s Kitty Wennerovou a vysvětlila, že jsem rodinná přítelkyně.

Pečlivě mou legitimaci prozkoumala a nakonec přece jen ustoupila, abych mohla vejít.

Zamkla za mnou a odvedla mě do jakési místnosti skoro až na samém konci chodby. Cestou jsem se snažila nahlédnout do jednotlivých pokojů. Ani nevím, co jsem vlastně čekala, snad ženy s tancem svatého Víta, které si pořád něco pro sebe brebentí, muže napodobující bývalé prezidenty a divokou zvěř, nebo snad bandu pacientů

omámených medikamenty, s napuchlým jazykem a očima v sloup. Místo toho mě z každých dveří sledovaly zvědavé pohledy, jako kdybych já byla nový přírůstek, který ze sebe každou chvíli začne strhávat šaty, vřeštět a kdákat. Připadalo

mi, že jsou jako já, a z toho pomyšlení mi nebylo dvakrát nejlíp.

Kitty už byla vzhůru a oblečená, vlasy mokré po ranní sprše. Ležela natažená na posteli, pod hlavou nastlané polštáře, na nočním stolku vedle lůžka podnos se snídaní.

Na sobě měla jakýsi hedvábný kaftan. Visel na ní jako na drátěném ramínku. Prsa neměla větší než knoflíky na polstrovaném gauči, paže samou kost potaženou kůží tenkou jako hedvábný papír. Její oči mi připadaly obrovské a plné strachu, a pod vlasy se jí zřetelně rýsovala lebka, jako kdyby jí bylo sedmdesát. Vypadala tak zbědované, že by mohla od hodiny pózovat pro inzeráty hledající pěstouny pro děti z rozvojových zemí.

„Máte návštěvu,“ oznámila jí Natalie.

Kitty ke mně zabloudila očima a já v nich na okamžik rozpoznala hrůzu a děs. Umírala a určitě to věděla. Bylo to, jako kdyby z ní život utíkal všemi póry.

Natalie zkontrolovala pohledem podnos se snídaní. „To nevíte, že vám dají kapačku, jestli se nepolepšíte? Já myslela, že jste se s panem doktorem Kleinertem na něčem dohodli.“

„Vždyť jsem trochu snědla.“

„Podívejte se, já vím, že na vás nemám naléhat, ale za chvíli přijde pan doktor na vizitu. Nechcete při tom hovoru aspoň uždibovat? No tak, my vám tu přece chceme pomoct.

Vážně.“

Krátce se na nás usmála, opustila nás a vešla do vedlejšího pokoje, kde začala domlouvat jinému pacientovi.

Kitty zrůžověl obličej. Jen stěží zadržovala slzy. Sáhla po cigaretách, zapálila si a vyfoukla kouř na své kostnaté zápěstí. Pak zavrtěla hlavou a přinutila se k úsměvu.

Působila docela mile. „Páni, to je neuvěřitelný, kde jsem to skončila,“ řekla a pak melancholicky dodala: „Myslíte, že by se Glen za mnou přišla podívat?“

„To nevím, ale až si promluvíme, můžu za ní zajet, jestli chcete. Vyřídím jí to.“

„Vykopla tátu z domova.“

„Slyšela jsem.“

„To nejspíš vyhodí z baráku i mě.“

Nemohla jsem se na to dívat. Viditelně po Glen toužila tak strašně, že mi to málem srdce utrhlo. Zadívala jsem se na podnos se snídaní. Miska s čerstvým ovocem, vdolek s borůvkami, kelímek jahodového jogurtu, vločky s mlékem, pomerančový džus, čaj. Nic nenasvědčovalo, že by se čehokoli byť jen dotkla.

„Nemáte chuť?“ zeptala se.

„To určitě. Abyste pak řekla Kleinertovi, že jste to snědla všecko sama.“

Měla alespoň tolik studu v těle, že se začervenala.

Nervózně se zasmála.

„Nechápu, proč odmítáte jíst,“ řekla jsem.

Zašklebila se. „Všechno se mi hnusí. O dva pokoje dál leží jedna holka. Anoretička, víte? Tak ji šoupli sem a nakonec jim začla jíst. Teď vypadá jako těhotná. Pořád je hubená jak lunt, akorát místo břicha má pumlíč. Je mi z ní blivno.“

„No a co. Alespoň neumřela.“

„Já nechci vypadat jako ona. Kromě toho jídlo je tady strašný a akorát po něm zvracím.“

Nemělo smysl se s ní dál přít, a tak jsem obrátila list.

„Mluvila jste s otcem od té doby, co ho Glen vyhodila?“

Kitty pokrčila rameny. „Chodí za mnou každý odpoledne. Zatím bydlí v hotelu Edgewater. Než si něco najde.“

„Řekl vám o Bobbyho závěti?“

„Jenom něco. Prej mi Bobby odkázal všechny peníze. Je to pravda?“ Její tón ze všeho nejvíc naznačoval rozmrzelost.

„Pokud vím, tak ano.“

„Ale proč?“

„Třeba měl pocit, že vám zpackal život, a chtěl vám to nějak vynahradit. Derek mi říkal, že nějaké peníze odkázal i Rickovým rodičům. Nebo si třeba myslel, že vás ty peníze donutí se trochu sebrat.“

„V životě jsme žádnou takovou dohodu neuzavřeli.“

„Já si nemyslím, že to bral jako ‚dohodu‘.“

„Heleďte, já nemám ráda, když se mě někdo snaží usměrňovat.“

„Kitty, já zase myslím, že jste sama dostatečně dokázala, že vás nikdo usměrňovat nedokáže. To je každému nad slunce jasné. Bobby vás měl rád.“

„Kdo se ho prosil? Místama jsem na něj byla i zlá. A nedá se říct, že jsem vždycky jednala v jeho zájmu.“

„To jest?“

„Ale nic. Nechme toho. Byla bych nejradši, kdyby mi nic neodkázal. Takhle si připadám děsně.“

„Co vám na to mám říct?“ otázala jsem se.

„O nic jsem se ho neprosila.“ Říkala to tónem, jako kdyby se mi snažila cosi dokázat, jenomže já neměla ponětí co.

„Co vás vlastně tak žere?“

„Nic.“

„Tak proč se tolik čertíte?“

„Já že se čertím? Panebože, proč bych to dělala? On si prostě chtěl připadat náramnej, to je to. Se mnou to nemělo nic společnýho.“

„No něco to zřejmě být muselo, jinak by ty peníze asi odkázal někomu jinému.“

Začala si ohryzávat palec. Z opuštěné cigarety ve žlábku popelníku stoupal tenounký pramínek kouře. Vypadal jako indiánský signál někde na daleké hoře. Začínala mít pochmurnou náladu. Neměla jsem sice ani ponětí, proč ji pomyšlení na dva milióny dolarů, které jí spadnou do klína, tak strašně rozrušuje, ale nehodlala jsem ji dráždit ještě víc.

Potřebovala jsem od ní informace, a tak jsem zavedla řeč jinam. „A co ta životní pojistka, kterou váš otec na Bobbyho uzavřel? O té se vám nezmínil?“

„Jo. Je to zvláštní. Vždycky něco takovýho udělá a pak se diví, proč se tím každej tolik vzrušuje. Nevidí na tom absolutně nic špatnýho. Jemu to připadá jako naprosto rozumná věc. Bobby mu párkrát roztřískal auto, a tak si táta řekl, že když už se má zabít, může to bejt aspoň někomu ku prospěchu. Proto ho taky Glen vyrazila, že mám pravdu?“

„Na to myslím můžete vzít jed. Nikdy by mu přece neodpustila, že na Bobbyho smrti profitoval. Panebože, pokud se jí týče, byl to z jeho strany absolutně nejhloupější tah. Navíc se teď vystavuje podezření z vraždy.“

„Táta by nikdy nikoho nezabil!“

„To tvrdí i o vás.“

„Náhodou je to pravda. Neměla jsem jedinej důvod, proč si přát Bobbyho smrt. Nikdo z nás ho neměl. Já o těch penězích nevěděla, a kromě toho je ani nechci.“

„Motivem taky nemusí být peníze,“ řekla jsem. „Jistě, jako motiv jsou nasnadě, ale to ještě nemusí nic znamenat.“

„Ale že si nemyslíte, že to táta udělal, viďte?“

„Nejsem si ještě jistá. Zatím se pořád pokouším zjistit, o co vlastně Bobbymu šlo, a taky si potřebuju doplnit některá bílá místa. Něco tam tehdy nebylo v pořádku, jenomže se pořád nemůžu dopídit, o co šlo. Jaký měl Bobby vztah k Sufi, víte o tom něco?“

Kitty sebrala cigaretu a uhnula očima. Chvilku otálela, pak si odklepla, nakonec naposledy mocně zatáhla a nedopalek zamáčkla. Nehty měla tak ohryzané, že konečky jejích prstů připomínaly kuličky.

Zřejmě sváděla vnitřní boj, a tak jsem mlčela a netlačila na ni. „Byla jeho kontakt,“ řekla nakonec tiše. „Bobby pro někoho něco vyšetřoval či co.“

„Pro koho?“

„To nevím.“

„že by šlo o Frakerovy? Včera v noci jsem se Sufi mluvila, a jen co jsem odešla, Sufi hupky dupky k nim. Byla u nich tak dlouho, že jsem to nakonec vzdala a jela domů.“

Kitty zvedla oči. „Já opravdu nevím nic konkrétního.“

„Ale jak se do toho zamotal? O co se jednalo?“

„Vzpomínám si jenom, že mi řekl, že po něčem pátrá, a proto šel dělat do pitevny, aby na to měl v noci čas.“

„Šlo o nemocniční záznamy? Něco, co bylo v budově uložené?“

Najednou opět nasadila neproniknutelný výraz a pokrčila rameny.

„Proboha, Kitty, když jste si uvědomila, že ho někdo chce zabít, to vás nenapadlo, že to má nějakou souvislost?“

Už si zase usilovně hryzala nehet na palci. Všimla jsem si, jak se jí na okamžik rozšířily panenky, a otočila jsem se.

Ve dveřích stál doktor Kleinert a upíral na ni pohled. Když

si uvědomil, že o jeho přítomnosti vím, přesunul ho na mě.

Usmál se, ale bylo vidět, že se musí nutit, protože mu není nijak do smíchu.

„No to se podívejme. Neměl jsem ani tušení, že dneska ráno přijímáš návštěvy,“ řekl Kitty a pak se krátce zeptal mě: „A cože vy jste takové ranní ptáče?“

„Stavila jsem se tu cestou ke Glen. Snažím se Kitty domluvit, aby jedla,“ řekla jsem.

„Není třeba,“ zahlaholil nenuceně. „Máme tady s milostslečnou takovou dohodu.“ Nacvičeným pohybem vysunul hodinky, podíval se na ně, upravil si je na ruce, a vzápětí je zase skryla manžeta košile. „Omluvte nás laskavě.

Mám i další pacienty a můj čas je omezený.“

„Byla jsem stejně na odchodu,“ prohlásila jsem a podívala se na Kitty. „Možná že brzy přijdu zas. Pokusím se zařídit, aby vás Glen navštívila.“

„Bezva,“ odpověděla. „Díky.“

Zamávala jsem a vycouvala z pokoje. Přemýšlela jsem, jak dlouho tam asi stál a co všechno slyšel. Snažila jsem se vzpomenout si, co mi říkala Carrie St. Cloudová. Bobby se prý domákl nějakého vyděračství, ale ne obvyklého typu, kde jde o peníze. Šlo o něco jiného. „Na jeho kamaráda někdo něco měl a on se mu snažil pomoct.“ Pokud jsem si dobře vzpomínala, takhle nějak to říkala. Ale jestli šlo o vydírání, proč s tím nešel na policii? A proč si myslel, že to musí vyřešit sám?

Nasedla jsem do vozu a vydala se ke Glen.

2 1

Když jsem zahýbala na příjezdovou cestu, bylo teprve něco po deváté. Prostranství před domem bylo opuštěné. Z

fontány tryskal pětimetrový sloupec vody a rozbíjel se sám o sebe jako bledě zelenobílý vodopád. Na jedné terase vzadu za domem hučela sekačka a na obrovské, sluncem kropenaté kapradiny lemující vyštěrkované cestičky dopadal mlžný poprašek vody ze zahradních postřikovačů. Jasmínem provoněný vzduch připomínal tropy.

Zazvonila jsem a jedna ze služek mi přišla otevřít.

Zeptala jsem se, jestli je Glen doma, ale ona jen cosi španělsky zamumlala a zvedla oči směrem k patru.

Pochopila jsem, že Glen je nahoře.

Dveře do Bobbyho pokoje byly otevřené. Glen seděla v jednom z křesel, ruce v klíně, obličej bezvýrazný. Když mě spatřila, téměř neznatelně se usmála. Vypadala strhané, pod očima hluboké kruhy. Měla slabé nalíčení, které však jen zvýrazňovalo bledost jejích tváří. Na sobě měla pletený kostým červené barvy, jejíž odstín působil příliš řvavě.

„Dobrý den, Kinsey,“ řekla. „Posaďte se.“

Sedla jsem si do druhého křesla s kostkovaným potahem.

„Jak se máte?“

„Nic moc. Zjišťuji, že trávím příliš času v tomhle pokoji.

Jenom tu posedávám a čekám na Bobbyho.“

Zabloudila pohledem ke mně. „Samozřejmě to nemyslím doslova. Nevěřím v zmrtvýchvstání. Na to jsem příliš racionální tvor. Jenom si pořád říkám, že tu přece musí ještě něco být, že to nemůže skončit jen tímhle. Chápete, co tím myslím?“

„Ne tak docela.“

Upřela pohled na zem. Zřejmě v duchu meditovala.

„Částečně je to tím, že mám pocit, jako kdyby mě zradil.

Byla jsem statečná a dělala jsem všechno, co se ode mě očekávalo. Bojovala jsem a teď doufám, že se mi dostane odměny. Jenomže to jediné, po čem toužím, je, aby se vrátil.

A tak čekám.“ Přejela pokoj očima, jako kdyby jimi pořizovala sérii fotografií. Přes citový náboj toho, co říkala, mi připadala emocionálně vyčerpaná. Bylo to zvláštní.

Připadala jsem si, jako kdybych mluvila s robotem. Hovořila sice jako člověk, ale naprosto mechanicky. „Vidíte?“

Sledovala jsem její pohled. Ve vlasu bílého koberce byly dosud otištěné stopy Bobbyho nohy.

„Zakazuju, aby se tady luxovalo,“ prohlásila. „Já vím, že je to hloupost. Nechci skončit jako jedna z těch příšerných ženských, co opatrují svatostánek, kde se nesmí s ničím hýbat. Jenomže taky nechci, aby stopy po jeho životě úplně zmizely. Nechci ho úplně vygumovat. Nejsem dokonce ani schopná probírat se jeho věcmi.“

„Ale to přece nemusíte, ne?“

„Ne. Asi ne. Stejně nevím, co s tím pokojem dělat. Jejich tu spousta a všechny jsou prázdné. Nemusím zřizovat místnost na šití ani dejme tomu ateliér.“

„Doufám, že v ostatních ohledech fungujete normálně.“

„Ale ano. Vím, že musím být rozumná. Připadá mi, jako kdyby žal byla nějaká nevyléčitelná nemoc. Co mi dělá starosti, je vědomí, že se ve své nemoci vyžívám. Toho se člověk těžko zbavuje. Prožívám bolest, ale na druhé straně se alespoň cítím být s ním. Když se jednou za čas přistihnu, že myslím i na něco jiného, mám pak výčitky svědomí.

Když necítím bolest, mám pocit, jako kdybych ho zradila.

Zpronevěřila se mu tím, že třebas jen na minutu zapomenu, že odešel.“

„Neměla byste se trestat a trápit víc, než je třeba,“ řekla jsem. „Já vím. Snažím se zvyknout si. Každý den ho oplakávám o něco míň. Je to, jako když se člověk snaží odnaučit kouřit. Tvářím se sice normálně, ale pořád ještě normální nejsem. Strašně toužím přijít na něco, co by tu ránu pomohlo zacelit. Ach bože. Opravdu bych se tím neměla pořád zabývat. Připadám si jako člověk po infarktu nebo těžké operaci. Taky nedokáže mluvit o ničem jiném. Je to hrozně sobecké.“

Znovu se na chvíli odmlčela, ale pak jako kdyby si najednou vzpomněla na dobré vychování. Podívala se na mě. „A co vy?“

„Dnes ráno jsem zajela do nemocnice podívat se na Kitty.“

„Ano?“ Zatvářila se, jako by ji to hluboce nezajímalo.

„Myslíte, že byste si našla čas se za ní stavit?“.

„Vyloučeno. Už proto, že ona žije a Bobby je mrtvý.

Mám vztek, že jí odkázal všechny ty peníze. Podle mého je to sebedestruktivní, manipulativní, chamtivá –“ Zarazila se, sklapla ústa a chvilku mlčela. „Promiňte. Neměla jsem v úmyslu se takhle rozohnit. Nikdy jsem ji neměla ráda a na tom nic nezmění ani skutečnost, že je na tom momentálně bídně. Způsobila si to sama. Myslela si, že vždycky se najde někdo, kdo ji z toho vytáhne, jenomže já to nebudu a Derek toho není schopen.“

„Slyšela jsem, že už tu nebydlí.“

Nervózně se zavrtěla. „Strašně jsme se pohádali. Myslela jsem si, že ho odtud snad nikdy nedostanu. Nakonec jsem musela zavolat zahradníka. Hnusí se mi. Vážně, když si vzpomenu, že jsme spolu spávali v jedné posteli, dělá se mi špatně. Ani nevím, co je horší… to, že nechal vystavit tu příšernou životní pojistku, nebo skutečnost, že si v sebemenším neuvědomuje, jak odporné to od něj bylo.“

„Myslíte, že mu ji pojišťovna vyplatí?“

„On je zřejmě přesvědčen, že ano, ale já jsem rozhodnutá rvát se s ním do posledního dechu. Napsala jsem na něj pojišťovně oznámení a najala si právníka z jedné advokátní kanceláře v Los Angeles. Chci ho ze svého života absolutně

vymazat. Nezáleží mi na tom, co to bude stát, i když čím míň ode mne dostane, tím líp. Naštěstí jsme před sňatkem sepsali svatební smlouvu, přestože on přísahá, že ji soudně napadne, jestli se ho o tu pojistku pokusím připravit.“

„Koukám, že jste vytáhla do boje.“

Unaveně si přejela rukou po čele. „Panebože, to bylo příšerné. Dokonce jsem zavolala Vardenovi, jestli by si nemohl od soudu vyžádat, aby mu během rozvodového řízení zakázali přístup do domu. Ještě štěstí, že tu není žádná zbraň, protože jinak jeden z nás skončil mrtvý.“

Neřekla jsem ani slovo.

Po chvíli se zřejmě trochu uklidnila. „Nerada bych vypadala jako naprostý šílenec. Ať řeknu, co řeknu, vždycky to zní, jako kdybych byla nějaký maniak. No nic. Nechme toho. Jistě jste nepřišla proto, abyste poslouchala, jak běsním. Nemáte chuť na kávu?“

„Ne, děkuju. Chtěla jsem vás jenom vidět a trochu vám poreferovat. Většinou se to týká Bobbyho, takže jestli se vám do toho momentálně nechce, můžu taky přijít jindy.“

„Ale ne, to je v pořádku. Třeba mě to přivede na jiné myšlenky. Přece chci, abyste mi zjistila, kdo ho zabil.

Možná že jedině tak se mi uleví. Takže jak jste daleko?“

„Nijak zvlášť. Skládám fakta kousek po kousku, a ještě si nejsem jistá. Například proto, že mi třeba někteří lidé lžou, jenomže když neznám pravdu, nemusím to taky poznat, že?“ řekla jsem.

„Chápu.“

Chvíli jsem váhala. Bylo to zvláštní, ale najednou se mi nechtělo se jí se svými dohady svěřovat. Připadalo mi sprosté zabýval se jeho minulostí a nechutné probírat intimnosti z jeho života s touhle ženou, která se tak strašně snažila vyrovnat se s jeho smrtí. „Myslím si, že Bobby měl nějaký milostný poměr.“

„To mě nijak nepřekvapuje. Neříkala jsem vám, že chodil s jednou dívkou?“

„O té nemluvím. Mám na mysli Nolu.“

Zůstala mi viset na rtech, jako kdyby čekala nějakou pointu. Nakonec řekla: „To nemyslíte vážně.“

„Podle toho, co jsem slyšela, měl Bobby milostný poměr a byl do té osoby zamilovaný. Právě proto se s Carrie St.

Cloudovou rozešel. Mám důvod se domnívat, že šlo o Nolu Frakerovou, i když to ještě nevím určitě.“

„To se mi nějak nezdá. Doufám, že to není pravda.“

„Co vám na to mám říct? Všechno, co vím, tomu nasvědčuje.“

„Vždyť jste tvrdila, že miluje Kitty.“

„Třeba nešlo o milostný vztah. Myslím, že ji velice miloval, ale to neznamená, že byli milenci. Kitty tvrdí, že mezi nimi nic nebylo, a já bych jí docela věřila. Kdyby spolu spali, určitě byste se to dozvěděla jako první, už

proto, aby vás šokovala. Jako byste ji neznala. Je nezralá a v hlavě má zmatek, a Bobby si bezpochyby uvědomoval, co si

o ní myslíte. Každopádně, ať už k ní cítil cokoli, rozhodně mu to nebránilo ve vztahu k jiné ženě.“

„Ale Nola je přece šťastně vdaná. Byli tu s Jimem mnohokrát, ale nikdy jsem ani v nejmenším nepostřehla, že by mezi ní a Bobbym něco bylo.“

„Já vám rozumím, Glen, ale přesně takhle se to dělá.

Představte si, že máte s někým tajně poměr. Vy i váš milenec chodíte do stejné společnosti, zdvořile konverzujete, ale přitom jeden druhého ignorujete… jenomže ne příliš okatě, protože by to mohlo být nápadné. Což znamená nanejvýš kradmé dotyky rukou, když se sejdete u mísy s punčem, nenápadné pohledy na opačný konec místnosti. Je to vlastně hrozně zábavné a v posteli se tomu pak společně chechtáte jako dvě malé děti, když se jim podaří obelstít dospělé.“

„Ale proč Nola? Vždyť je to absurdní!“

„Vůbec ne. Je to krásná žena. Třeba se někde potkali a najednou to mezi nimi zajiskřilo. Nebo třeba po sobě pokukovali už celá léta. Víte, nejspíš to začalo loni v létě, protože já si myslím, že jinak by se to příliš překrývalo se vztahem ke Carrii, a Bobby mi nepřipadal jako typ, který udržuje milostný poměr se dvěma najednou.“

Její výraz se změnil. Pohlédla na mě a já hned poznala, že jí je nepříjemně.

„Copak?“

„Na něco jsem si vzpomněla. Loni v létě jsme s Derekem byli dva měsíce v Evropě. Po návratu jsem zjistila, že se najednou velice často stýkáme s Frakerovými, ale nevěnovala jsem tomu pozornost. Však víte, jak to chodí.

Stýkáte se nějakou dobu hodně s jiným párem a pak zase na čas vztahy ochladnou. Jenom pořád nedokážu uvěřit, že by mně a Jimovi byla schopná něco takového provést.

Připadám si najednou jako žárlivá manželka. Jako kdyby mě podvedla.“

„Ale prosím vás, Glen. Třeba to bylo vůbec to nejlepší, co ho v životě potkalo. Kdo ví, možná mu to pomohlo, aby dospěl. Bobby byl dobrý kluk. A kromě toho, copak na tom teď záleží?“ řekla jsem. Připadala jsem si strašně neurvalá, ale nechtěla jsem, aby si o něm začala něco nalhávat.

S tvářemi zrůžovělými se ke mně otočila a chladně na mě pohlédla. „Rozumím. Stejně ale nechápu, proč mi to povídáte.“

„Protože nejsem placená za to, abych vás zaštiťovala před pravdou.“

„Ale ani proto, abyste pomlouvala.“

„Jistě. Dobrá, to je fakt, jenomže já vám to nevykládám jako drb. Je tu totiž možnost, že to má i určitou spojitost s jeho smrtí.“

„A jakou, prosím vás?“

„Hned se k tomu dostanu, ale nejdřív mi musíte slíbit, že to zůstane jen mezi námi.“

„Jakou spojitost?“

„Vy mě neposloucháte, Glen. Řeknu vám všechno, co můžu, ale nemůžu vám říct úplně všechno, a taky nechci, abyste ztratila nervy. Jestli se seberete a začnete to někomu vykládat, přivedete nás obě do pěkné kaše.“

Zbystřila a já měla pocit, že konečně poslouchá, co jí říkám. „Promiňte. Samozřejmě. Budu mlčet jako hrob.“

Vylíčila jsem jí krátce obsah posledního vzkazu, který mi Bobby nechal na telefonním záznamu, a pověděla jsem jí o vydírání, kterému jsem stále ještě sama nerozuměla. O

Sufi jsem se nezmínila, protože jsem se pořád ještě bála, aby Glen nevzala věci do vlastních rukou a nevyvedla nějakou hloupost. Už tak mi připadala stejně nebezpečná jako láhev s nitroglycerinem, jen jen vybuchout. Stačí ťuknout a rozpoutá se hotové peklo.

„Potřebuju ale vaši pomoc,“ řekla jsem, když jsem skončila.

„V čem?“

„Chci si s Nolou promluvit. Zatím to všechno nevím stoprocentně, a když ji jen tak z ničeho nic navštívím nebo zavolám, vyděsí se k smrti. Byla bych ráda, kdybyste jí mohla zavolat a domluvit mi to.“

„Na kdy?“

„Ještě dnes dopoledne, pokud možno.“

„A co jí mám říct?“

„Pravdu. Řekněte jí, že vyšetřuju Bobbyho smrt, že si myslíme, jestli neměl loni v létě nějaký poměr, a protože vy jste tu tehdy nebyla, napadlo vás, jestli ho třeba nazahlédla s nějakou ženou. Zeptejte se jí, jestli by jí nevadilo, kdybych si s ní přijela promluvit.“

„A nebude jí to podezřelé? Přece si musí spočítat, že na ni máte spadeno.“

„Řekněme pro začátek, že se můžu taky mýlit. Třeba to ani není ona. Ostatně, to se právě pokouším zjistit. Pokud má čisté svědomí, může jí to být srdečně jedno. A pokud ne, jen ať si vymyslí nějakou povídačku, aby se mohla cítit v bezpečí. Mně to nevadí. Důležité je, že určitě nebude mít dost kuráže, aby mi přibouchla dveře před nosem, což by pravděpodobně udělala, kdybych se za ní vypravila neohlášená.“

Chvilku přemýšlela a pak kývla. „Dobrá.“ Vstala, došla k telefonu, který stál na nočním stolku, a po paměti vyťukala Nolino číslo. Přednesla mou žádost tak obratně, že jsem pochopila, v čem spočívá tajemství jejího úspěchu při všech těch dobročinných sbírkách. Nola byla jako med a ochota sama, takže během čtvrt hodiny jsem už mířila zpátky do Horton Ravine.

Teď ve dne jsem viděla, že Frakerovic dům je světle žlutý a má střechu konstruovanou tak, aby odolala zemětřesení. Zabočila jsem na příjezdovou cestu a zaparkovala na betonové ploše po levé straně domu, kde už

stál stříbrný mercedes a tmavě rudé BMW. Protože nejsem sebevrah, vyklonila jsem se nejdřív z okénka a začala se rozhlížet, kde je pes. Rek nebo Azor, či jak se ta bestie jmenovala, byla velká doga s gumovitými, černě lemovanými pysky, od kterých se k zemi snášely obligátní provazce slin. Přísahám, že se mi zdálo, že obojek má posázený železnými trny. Zahlédla jsem i její hliníkovou misku na žrádlo s ožvýkaným okrajem.

Opatrně jsem vystoupila. Doga se přiřítila k plotu a smrdutá tlama se rozštěkala. Vztyčila se na zadní, přední packy položené přes vrátka. Byl to pes a jeho pohlaví připomínalo párek v dlouhém chlupatém rohlíku. Dorážel jím na mě skrz plot jako typický nemrava, co se na vás s rozepnutým montgomerákem vyřítí odněkud z telefonní budky.

Zrovna jsem se chystala, že mu začnu nadávat, ale pak jsem si uvědomila, že na verandu za mými zády vyšla Nola.

„Nevšímejte si ho,“ řekla. I dnes měla na sobě kombinézu, tentokrát černou, a k tomu střevíčky na jehlách, takže mě o půl hlavy převyšovala.

„Rozkošný pejsek,“ poznamenala jsem. Lidi mají vždycky rádi, když jim tu po tvůrku pochválíte. Což jen dokazuje, že nemají ani ponětí o realitě.

„Děkuji. Jen pojďte dál. Musím ještě něco honem udělat, ale můžete se zatím posadit u mě v trucovně.“

2 2

Dům Jima a Noly Frakerových se vyznačoval chladnou elegancí a minimem nábytku, podlahami z tmavého leštěného dřeva, bíle vymalovanými stěnami, okny bez záclon a řezanými květinami. Nábytek měl bílé polstrování a trucovna, do které mě Nola zavedla, byla obložená knihami.

Nola se omluvila a vzápětí jsem už zaslechla, jak její střevíčky klapou halou pryč.

Když mě někdo jako návštěvu nechá o samotě, nedělá dobře. Jsem nenapravitelná šmejdilka a automaticky musím všechno zvizitýrovat. Protože mě od mých pěti let vychovávala staropanenská tetička, strávila jsem jako dítě mnoho času po návštěvách u jejích přítelkyň, které byly většinou bezdětné. Vždycky mi nařídily, abych byla tiše a hezky se bavila sama, což jsem také prvních pět minut činila za pomoci nejnovějších z nekonečné série omalovánek, které se vždycky braly s sebou. Problém byl v tom, že jsem strašně přetahovala a obrázky dětiček dovádějících s pejskem nebo obdivujících zvířátka na venkově mi připadaly úplně pitomé. A jelikož jsem nerada vybarvovala kuřátka a prasátka, naučila jsem se šmejdit, a tak jsem objevovala skryté aspekty života: léky ve skříňce v koupelně, tuby podivného želé v nočním stolku, peníze ulité někde vzadu ve skříni, fascinující příručky o sexuálním životě a další artefakty manželských radovánek skryté mezi

matrací a drátěnkou. Pochopitelně, tetičky jsem se potom na ty nezvykle vyhlížející věci vyptávat nemohla, protože jsem vlastně ještě ani neměla vědět, že existují. Celá bez sebe úžasem jsem se tedy vrátila do kuchyně, kde se podle mé zkušeností tehdy dospělí výhradně scházeli, pili z vysokých skleniček whisky se sodou a vybavovali se o smrtelně nudných věcech, jako je politika či sport, kulila oči na ženy jménem Bernice nebo Mildred a jejich manžely jménem Stanley či Edgar a lámala si hlavu otázkou, co asi spolu dělají tím dlouhým vynálezem, do něhož se z jedné strany strkaly baterie. že si tím nesvítili, to mi bylo jasné hned od začátku. A tak jsem se již záhy naučila rozlišovat onen občas pozoruhodný rozdíl mezi tím, jak se lidé prezentují na veřejnosti, a tím, jací jsou v soukromí. Tohle totiž byli lidé, před nimiž mi tetička zakazovala používat neslušná slova, přestože doma jsme mluvili všelijak. Domnívala jsem se, že některé tetiččiny výrazy by se pro ně hodily jako ušité, ale nikdy jsem si to nemohla potvrdit. Pro mě výchovný proces znamenal učit se pojmenovat jaksepatří věci, které jsem dávno znala.

Nolina trucovna tragicky postrádala jakýkoli úkryt.

Nikde žádná zásuvka, skříňka či odkládací stolek se šuplíčkem. Obě křesla tvořil chromovaný rám se sedačkou z kožených popruhů. Odkládací stolek měl tenké chromové nohy a na nich skleněnou desku, na níž stál podnos s karafou koňaku a dvěma číšemi. Dokonce i podlaha byla holá, takže

jsem ani nemohla nakouknout pod koberec. „Ježišikriste, co je to za lidi?“ zoufala jsem si. Nezbývalo mi, než se dát do prohlížení knihovny, jestli z ní nevyčtu jejich koníčky a jiné záliby.

Protože lidi většinou vázané knihy nevyhazují, brzy jsem zjistila, že Nola je na bytové doplňky a design, fajnšmekrovskou kuchyni, zahrádkářství, pletení a šití a péči o vzhled. Co však připoutalo moji pozornost, byly dvě police plné knížek o architektuře. Co to mělo znamenat? Ani ona, ani její manžel si přece ve volných chvílích nepřivydělávali projektováním. Vytáhla jsem tlustý svazek s titulem Normy architektonické projekce a podívala se na předsádku. Na štítku s litografií rytiny představující sedící kočku, která upírá zraky na rybičku v akváriu, stálo pod nápisem EX LIBRIS mužským škrabopisem Dwight Costigan. Kdesi vzadu v hlavě se mi rozcinkal zvoneček.

Vzpomněla jsem si, že jde o jméno architekta, který navrhoval Glenin dům. že by jim tu knihu půjčil? Rychle jsem zkontrolovala ještě další tři svazky a všechny pocházely z knihovny Dwighta Costigana. To bylo skutečně zvláštní. Co tady dělaly?

Pak jsem zaslechla klapot. Nola se vracela, a tak jsem zasunula knížku zpátky, stoupla si k oknu a předstírala, že jsem celou dobu pouze obdivovala výhled. Jakmile Nola vešla, nasadila úsměv. Připadal mi jako na vypínač.

„Promiňte mi, že jsem vás nechala čekat. Posaďte se.“

Neměla jsem v podstatě nijak promyšlené, jak na ni půjdu, protože pokaždé, když si to divadýlko nacvičuju předem, připadám si děsně chytrá a všichni ostatní říkají přesně to, co chci slyšet, jenomže pak se nikdo nedrží textu, mě nevyjímaje, a tak si tím nelámu hlavu a zahraju to vždycky z voleje.

Posadila jsem se do toho chrómu a kůže a jenom jsem doufala, že mě ty řemeny neskřípnou. Nola si sedla na kraj šezlongu s potahem z bílého plátna, ruku ladně položenou na desce stolu. Byla ztělesněná vyrovnanost, až na to, že na skle se objevily otisky prstů, protože sejí potily ruce. Hodila jsem po ní pohledem. Štíhlá, s dlouhýma nohama, dokonalá prsa velikosti jablka. Obličej rámoval vodopád měkce zvlněných vlasů, jejichž rudohnědý odstín existuje jenom v tubě. Modré oči, perfektní pleť. Hladká, věkově neurčitá tvář, kterou vám udělá jenom provotřídní kosmetický chirurg. Černá kombinéza, kterou měla na sobě, pouze zvýrazňovala její svůdné tvary, aniž přitom působila vyzývavě nebo vulgárně. V obličeji měla vážný, distingovaný výraz, který mi přišel naprosto falešný.

„Prosím, jsem vám k dispozici,“ prohlásila.

Musela jsem se rozhodnout ve zlomku vteřiny. že by se Bobby Callahan skutečně mohl zamilovat do takovéhle herečky? Do pytle, co si to vlastně namlouvám? Ovšemže!

Chabě jsem se pousmála a podepřela si bradu pěstí.

„Víte, mám takový malinký problém, Nolo. Můžu vám tak říkat?“

„Jistě. Glen se mi svěřila, že vyšetřujete Bobbyho smrt.“

„Přesně tak. Víte, je to teprve týden, co mě Bobby najal, a já mám pocit, že mu za ty peníze něco dlužím.“

„Ach tak. Už jsem se bála, že tu něco nehraje, a proto to vyšetřujete.“

„Třeba skutečně nehraje, to ještě nevím.“

„Ale neměla by se toho ujmout spíš policie?“

„Jsem přesvědčená, že už se stalo. Já jenom provádím…

jak bych to řekla… souběžné šetření, pro případ, že by se pustila po falešné stopě.“

„Doufejme, že někdo tomu snad na kloub přijde. Chudák chlapec. Všem nám je Glen velice líto. Pokročila jste už

nějak?“

„Po pravdě řečeno, ano. Vím už toho dost, takže mi jen zbývá domyslet to do konce.“

„Vaše vyšetřování je tedy úspěšné, že?“ Neznatelně zaváhala. „Jak to tedy bylo?“

Mám takové podezření, že se vlastně ani ptát nechtěla, jenomže tak, jak náš rozhovor probíhal, se prostě nemohla nezeptat. Když dělala, kdovíjak není žhavá mi pomoct, musela pochopitelně předstírat i zájem o věci, o nichž by pravděpodobně mluvila jen velice nerada.

Chvilku jsem mlčela a zabodávala oči do desky stolku.

Chystala jsem se vyrukovat na ni se lží, a tak jsem si říkala, že takhle bude znít věrohodněji. Pak jsem se jí podívala významně do očí. „Bobby mi prozradil, že vás miloval.“

„Mě?“

„Tak mi to říkal.“

Vykulila oči a zapnula na okamžik ten svůj úsměv. „Vy mne udivujete. Samozřejmě, velice mi to lichotí a vždycky jsem Bobbyho považovala za moc milého chlapce, ale tohle!“

„Mne to ovšem příliš neudivilo.“

Rozesmála se a její hlas prozrazoval rozkošnou směsici nevinnosti a úžasu. „Ale prosím vás, vždyť jsem vdaná. A kromě toho o dvanáct let starší.“

Do pytle, ta teda uměla pálit od boku. Dokázala si ubrat na letech a ani přitom nemusela počítat na prstech. Já v matematice tak dobrá nejsem, a proto je asi lepší, že o svém věku nelžu.

Pousmála jsem se. Pěkně mě naštvala, a tak jsem polohlasem výhružně procedila: „O kolik byl mladší, na tom nezáleží. Je mrtvý, a starší už nebude. Teď jsou s Bohem vrstevníci.“

Vyvalila na mě oči, protože jí došlo, že na ni mám vztek.

„Nechte si ty řeči. Já za to nemůžu, jestli si Bobby Callahan namlouval, že je do mě zamilovaný. No dobře, chlapec se do mě zakoukal. No a co?“

„To, že s vámi měl poměr, Nolo. Přesně to. Vy jste v něčem namočená a on vám pomáhal z bryndy ven. Chlapce totiž kvůli tobě zavraždili, milá krásnoočko. Takže se ptám.

Přestanem si tady vykládat pohádky a řekneme si pravdu, nebo mám brnknout poručíku Dolanovi z vražd, ať si s vámi popovídá sám?“

„Nechápu, o čem to mluvíte,“ odsekla. Vstala, ale to už

jsem byla na nohou i já a sevřela jsem jí to elegantní zápěstí tak pevně, až zalapala po dechu. Škubla a já jí ruku pustila, ale přitom jsem cítila, že se dmu vzteky jako balón horkým vzduchem.

„Dejte si říct, Nolo. Máte ještě šanci. Buď mi řeknete, o co šlo, nebo si vás podám. Vlastně, udělám to tak jako tak.

Sjedu si k soudu a budu se prohrabávat veřejnými listinami a novinami a policejními spisy tak dlouho, dokud o vás něco nenajdu, pak si hezky sesumíruju, co mi skrýváte, načež

vám to vpálím takovým způsobem, že se ještě budete tlouct do hlavy, proč jste mi to nevyklopila rovnou.“

A pak mě to trklo. Kdesi vzadu v hlavě jsem uslyšela zvuk, jako když se otevře padák a naplní se vzduchem.

Buch! Byl to jeden z těch výjimečných okamžiků, kdy zapracuje podvědomí, všechno do sebe zapadne a hledaná informace se vám vybaví líp, než na kartičce od nápovědy.

Zřejmě za to mohl adrenalin, který mi duněl v hlavě, protože najednou mi mozkový computer vyplivl pár údajů z databanky a naservíroval mi je před oči jako na

obrazovku… ne sice všechny, ale to mi stačilo. „Moment.

Už si na vás vzpomínám. že vy jste byla provdaná za Dwighta Costigana? A já pořád, odkud vás znám. Viděla jsem vás v novinách.“

Zbledla, že by se v ní krve nedořezal. „To sem nepatří,“

vyhrkla.

Zachechtala jsem se, ale v podstatě jenom proto, že když

se mi takhle podaří vylovit něco z paměti, musím se smát.

Ten můj mentální supervýkon vždycky bleskově spustí jakousi doprovodnou chemickou reakci.

„Ale jděte,“ řekla jsem. „To víte, že patří. Nevím sice ještě jak, ale jedno souvisí s druhým.“

Klesla zpátky na šezlong a sáhla po skleněném stolečku, jako kdyby se ho chtěla zachytit. Zhluboka dýchala a snažila se uklidnit. „Uděláte nejlíp, když na to zapomenete,“

prohlásila s pohledem odvráceným jinam.

„Nespadla jste náhodou z višně?“ odsekla jsem. „Copak to ten váš slepičí mozeček nepochopí? Bobby Callahan si mě najal, protože si myslel, že ho někdo chce zabít, a taky se nemýlil. Je po smrti a těžko s tím něco nadělá, jenomže jsem tady já, a jestli si myslíte, že tohle svinstvo nechám plavat, tak to mě znáte moc málo.“

Vrtěla hlavou sem a tam. Všechna krása se někam vypařila a na to, co zbylo, byl tristní pohled. Vypadala přesně jako někdo, koho pozorujete při zářivkovém osvětlení, unavená, sinalá, strhaná. Mluvila tak tiše, že ji

nebylo skoro slyšet. „Řeknu vám všechno, co můžu, jen vás proboha prosím, nechte to vyšetřování být. Opravdu. Pro svoje dobro. Ano, měla jsem s Bobbym poměr.“ Odmlčela se, jako kdyby se rozmýšlela, kudy dál. „Bobby byl bezvadný. Vážně. Byla jsem do něj zblázněná. Připadal mi tak přímočarý a bez minulosti. Byl prostě mladý, zdravý a plný vitality. Panebože, třiadvacet. Už jenom pohled na jeho kůži. Měla jsem pocit, jako kdyby –“ Zvedla ke mně oči, ale hned je zase stydlivě odvrátila, a na rtech se jí znovu objevil a zase zmrzl úsměv, i když tentokrát ho vyvolala emoce, kterou jsem nedokázala identifikovat… snad to byla bolest či něha, co já vím.

Usedla jsem pomalu do křesla a jen jsem doufala, že tu náladu nezaplaším.

„V jeho věku si člověk ještě myslí, že všechno jde spravit,“ řekla. „Věří, že dokáže cokoli na světě. Domnívá se, že stačí udělat to a ono a všechno dobře dopadne. Já jsem mu říkala, že už nemám naději, ale když on byl takový rytířský. Blázínek.“ Dlouho mlčela.

„Blázínek? Proč?“ zeptala jsem se tiše.

„Protože za to pochopitelně zaplatil životem.

Nedovedete si představit, jak strašně si to vyčítám…“ Hlas se jí vytratil do ztracena a zase se zadívala jinam.

„Vezměte to od začátku. Jakou roli v tom hrál Dwight?

Někdo ho zastřelil, nemám pravdu?“

„Dwight byl o hodně starší než já. Když jsme se brali, měl už pětačtyřicet. Mně bylo dvaadvacet. Bylo to dobré manželství… alespoň v mnoha ohledech. Zbožňoval mě a já ho zas obdivovala. Hodně tohle město zvelebil.“

„Nenavrhoval taky Glenin dům?“

„Ne, on ne. Stavěli ho někdy ve dvacátých letech, ale podle návrhů jeho otce. Dwight ho jenom přestavoval,“

vysvětlila mi. „Potřebuju se napít. Dáte si taky?“

„Jistě, moc ráda,“ řekla jsem.

Sáhla po karafě s koňakem a vytáhla těžkou zabroušenou zátku. Opřela karafu hrdlem o skleničku, ale ruce se jí stejně třásly tak strašně, až jsem se bála, že sklo praskne. Natáhla jsem se a karafu jí vzala a nalila jí pořádného lomcováka.

Pak jsem nalila i sobě, i když v deset ráno byl koňak poslední věc, po které jsem toužila. Zběžně sklínkou zakroužila a obě jsme se napily. Polkla jsem a zalapala jsem po dechu, jako kdybych se právě vynořila z hlubin na hladinu a zoufale potřebovala vzduch. Bylo mi jasné, že je to nóbl pití, ale měla jsem pocit, že si dobrý rok nebudu muset vůbec čistit zuby. Sledovala jsem ji, jak se párkrát zhluboka nadechla a pomalu se uklidnila.

Zoufale jsem začala vzpomínat, co jsem to vlastně četla o té nešťastné události, při níž Costigan přišel o život.

Muselo to být tak pět šest let zpátky. Pokud jsem si dobře vzpomínala, do Costiganovic domu v Montebellu se jedné noci kdosi vloupal a při potyčce v ložnici Dwighta zastřelil.

Dělala jsem tenkrát cosi pro jednoho klienta v Houstonu, a tak jsem celý případ podrobně nesledovala, ale podle mého byl v policejním archívu stále veden jako nevyřešený.

„Tak co se vlastně stalo?“

„Neptejte se a nepleťte se do toho. Zapřísahala jsem Bobbyho, aby od toho dal ruce pryč, jenomže on mě neposlechl, a to ho stálo život. Co bylo, bylo. Je to minulost a jediný, kdo za ni teď musí platit, jsem já. Pusťte to z hlavy.

Už na to nemyslím, a pokud máte trochu za ušima, uděláte totéž.“

„Vždyť přece moc dobře víte, že to nejde. Tak ven s tím.

O co šlo?“

„K čemu to bude? Stejně to nic nezmění.“

„Podívejte se, já si to zjistím i bez vás, Nolo. Pokud mi povíte pravdu, třeba to bude moct zůstat jenom mezi námi.

Třeba pochopím, dám vám za pravdu a hodím to za hlavu.

Se mnou se dá mluvit, ale musí se se mnou hrát fér.“

Přímo jsem viděla, jak v duchu váhá. Pak vyhrkla „Ach bože“, a na okamžik svěsila hlavu. Když vzhlédla, měla v očích úzkost. „Vždyť ten člověk je blázen. Absolutní šílenec. Musela byste mi přísahat… musela byste slíbit, že to necháte být.“

„Víte přece moc dobře, že nic takového vám slíbit nemůžu. Hezky mi všechno povězte, a pak se pokusíme vymyslet, co dál.“

„V životě jsem to neřekla živé duši. Jedině Bobbymu, a podívejte, jak dopadl.“

„A co Sufi? Ta to přece ví, ne?“

Při zmínce o Sufi na mě vyděšeně vytřeštila oči, a pak odvrátila pohled. „Ale ne, kdepak. Jsem přesvědčená, že o tom všem nemá ani tušení. A proč taky?“ Řekla to však příliš váhavě, než aby mě dokázala přesvědčit, ale já to prozatím přešla. že by ji Sufi vydírala?

„Heleďte se, někdo to ví určitě,“ prohlásila jsem. „Já si to představuju tak, že vás vydírá a tomu se právě Bobby pokusil učinit přítrž. O co jde? Co na vás ten dotyčný vytáhl? Co na vás má?“

Schválně jsem se odmlčela a jen pozorovala, jak bojuje s touhou všechno mi vyklopit.

Když nakonec spustila, mluvila tak tiše, že jsem se musela naklonit dopředu, abych ji vůbec slyšela. „Byli jsme tenkrát s Dwightem spolu už patnáct let. Bral nějaké léky proti vysokému krevnímu tlaku, jenomže začal být impotentní. Náš sexuální život i tak nestál za moc. Lezlo mi to na nervy, a tak jsem si našla…“

„Milence.“

Přitakala, oči zavřené, jako kdyby jí ta vzpomínka působila bolest. „Jedné noci se Dwight vrátil domů a načapal nás v posteli. Řádil jako pominutý. Doběhl si do pracovny pro pistoli a strhla se rvačka.“

Zaslechla jsem, jak se halou blíží kroky. Pohlédla jsem ke dveřím, ona také, a z jejího hlasu náhle zazněla úpěnlivá prosba. „Jenom nikomu ani muk, prosím vás!“

„Nebojte, mně můžete věřit. A dál?“

Zaváhala. „Dwighta jsem zastřelila já. Byla to náhoda, ale někdo tu pistoli má i s mými otisky prstů.“

„A po ní Bobby tolik pátral?“

Téměř neznatelně přikývla.

„Ale kdo je to? Váš tehdejší milenec?“

Položila si prst na ústa. Ozvalo se zaklepání a do dveří strčil hlavu dr. Fraker. Očividně ho překvapilo, že tu sedím.

„Ale vítejte, Kinsey. To auto venku je vaše? Právě jsem se chystal odjet, jenom jsem si nedovedl představit, čí by tak mohlo být.“

„Zastavila jsem se na kus řeči. Chtěla jsem s Nolou probrat Glen,“ řekla jsem. „Mám takový dojem, že na tom není nejlíp, a tak mě napadlo, že když je Derek pryč, měli bychom se u ní možná střídat, aby nebyla tak sama.“

Smutně zavrtěl hlavou. „Ano, kolega Kleinert mi vyprávěl, že ho vyhodila z domu. To je špatné. Ne že bych ho nějak zvlášť miloval, ale na Glen je toho už takhle dost a dost. Nerad bych, aby to měla ještě horší.“

„No právě,“ prohlásila jsem. „Potřebujete, abych vám vycouvala?“

„Ne, není třeba,“ odpověděl a podíval se na Nolu. „Mám ve špitále ještě něco na práci, ale neměl bych se vrátit nijak pozdě. Večeříme doma, nebo někam jdeme?“

Mile se na něj usmála, i když si musela odkašlat, jak měla stažené hrdlo. „Říkala jsem si, že bychom mohli jíst doma, jestli ti to nevadí.“

„Ale kdepak, milerád. No nic. Klidně si dál kujte pikle.

Moc mě těšilo, Kinsey.“

„Vlastně jsme už skončily,“ řekla Nola a vstala.

„Ach tak, výborně,“ zahlaholil. „Vyprovodím vás.“

Bylo mi jasné, že Nole se jeho přítomnost náramně hodí, aby nemusela pokračovat v našem hovoru, ale nenapadla mne jediná záminka, proč otálet s odchodem, zejména když

tam oba dva stáli a koukali na mne.

Rychle jsme se rozloučili, dr. Fraker mi přidržel dveře a já vyšla z trucovny ven. Když jsem se ohlédla, všimla jsem si, že Nola má do tváře vepsaný strach. Měla jsem takový dojem, že si teď v duchu přeje, aby mi své tajemství bývala neprozradila. Dala v sázku hodně: svobodu, peníze, společenské postavení, dobrou pověst. Tomu, kdo věděl, co jsem teď věděla i já, byla vydaná na milost a nemilost, a tak mě napadlo, jak moc je asi odhodlaná to všechno bránit a jakou cenu už zaplatila.

2 3

Vešla jsem do kanceláře. Pod štěrbinou ve dveřích ležela na podlaze hromada pošty. Sebrala jsem ji, hodila na stůl a šla otevřít balkónové dveře, abych trochu vyvětrala.

Telefonní automat blikal. Posadila jsem se a zmáčkla přehrávání.

Vzkaz byl od kamaráda z telefonní ústředny a týkal se údajů ohledně odpojeného účastníka vedeného v seznamu jako S. Blackman. Šlo o šestašedesátiletého muže plným jménem Sebastian S. Blackman, který byl dočasně bytem v Tempe ve státě Arizona. To tedy neznělo příliš slibně, ale kdyby mi nevyšlo nic jiného, mohla jsem se k němu vždycky vrátit a prověřit si, jestli tu existuje nějaká spojitost s Bobbym Callahanem. Nevím sice proč, ale dost jsem o tom pochybovala. Každopádně jsem si údaje opsala do složky. Mít to všechno na papíře vždycky představuje určitou jistotu. Kdyby se mi totiž cokoli přihodilo, mohl aspoň někdo třeba i za čas na přetrženou nit navázat. Byla to sice pochmurná představa, ale vzhledem k tomu, jak skončil Bobby, mi nepřipadala zase tak úplně vyloučená.

Příští hodinu a půl jsem strávila nad poštou a doháněním zameškaného účetnictví. Zanesla jsem do knihy příjmů pár došlých šeků a vypsala úložní lístky pro banku. Jednu fakturu mi pošta doručila zpátky neotevřenou. Na obálce bylo razítko ADRESÁT NEZNÁMÝ, VRÁTIT

ODESÍLATELI s velkým růžovým ukazováčkem, který mířil přímo na mě. Ach bože, zase jeden nedobytný.

Nenávidím lidi, kteří vám za poskytnuté služby nedají ani floka. A to jsem tomu chlápkovi odvedla dobrou práci.

Tušila jsem, že se k placení moc nemá, ale v životě mě nenapadlo, že mě takhle převeze. Odložila jsem účet stranou a řekla si, že až budu mít víc času, pustím se mu po stopě.

To už bylo skoro poledne. Podívala jsem se na telefonní aparát. Uvědomovala jsem si, že mě ještě čeká jeden hovor, a tak jsem rychle zvedla sluchátko a vymačkala číslo dřív, než ztratím kuráž. „Policejní velitelství Santa Teresa, strážmistr Collins.“

„Dejte mi oddělení pohřešovaných, nadstrážmistra Robba.“

„Moment, spojím.“

Srdce mi bušilo tak, že jsem byla v podpaží celá zpocená. S Jonášem jsem se seznámila, když jsem vyšetřovala zmizení jedné ženské jménem Elaine Boldtová.

Byl to příjemný chlap s tuctovým obličejem. Měl tak deset kilo nadváhu, ale byl přímočarý a tak trochu rebelant, protože mi oproti všem předpisům opatřil pod rukou kopie spisů několika vražd. Léta žil v manželství s tou, co s ní chodil už na střední škole, která ale od něj rok předtím odešla i s dvěma dcerami a nechala mu akorát mrazák plný hotových večeří. Nebyl to žádný frajer, ale na tyhle typy já stejně neletím, a měla jsem ho docela ráda. Nikdy jsme

spolu nic neměli, i když o mě projevil notnou dávku zdravého mužského zájmu, a tak jsem těžce nesla, když se nakonec k ženě vrátil. Přiznejme si, že jsem se urazila, a od té doby jsem se mu vyhýbala. „Robb.“

„Kristepane,“ řekla jsem, „ve mně ti už teď všechno vře, a to jsme si ještě neřekli ani slovo.“

I po telefonu jsem poznala, jak zaváhal. „To jsi ty, Kinsey?“

Rozesmála jsem se. „Jasně, že já. Zrovna mi došlo, jakou mám na tebe pifku.“

Věděl moc dobře, o čem mluvím. „Ach bože. Já vím, holka. To ale byla kravina. Moc jsem na tebe vzpomínal.“

Říkala jsem pořád „hm, hm, hm“ a jenom jsem doufala, že to zní dost pochybovačně. „Co Camilla?“

Vzdychl a já přímo viděla, jak si vjel prsty do vlasů.

„Pořád stejně. Zachází se mnou jak s onucí. Vůbec nechápu, proč jsem si ji pustil zpátky k tělu.“

„Ale že máš holky zase doma, to jsi rád, ne?“

„To jo, rozhodně,“ řekl. „Taky chodíme do poradny k psychologovi. Teda holky ne, my dva.“

„Třeba to pomůže.“

„Třeba ne.“ Najednou se zarazil a hlas mu zvážněl. „No nic. Nemám si co naříkat. Stejně si za to můžu sám. Akorát lituju, že jsem do toho zatáhl i tebe.“

„S tím si nedělej hlavu. Já už jsem velká holka. Kromě toho ti nabízím možnost, jak to odčinit. Napadlo mě, že

bych tě dneska mohla pozvat na oběd a přitom tě trošku duševně zneužít.“

„Jasně. Už se třesu, akorát že ten oběd platím já. Aspoň zminimalizuju svůj komplex viny. Co říkáš tomu výrazivu?

‚Zminimalizovat‘ je totiž slovo na dnešní den v takovým tom kalendáři, co tě má naučit pregnantnímu vyjadřování.

‚Pregnantní‘ bylo na pořadu včera. S tímhle slovem jsem si nikdy nevěděl rady. Takže kde to bude? Řekni si.“

„Nechci nic moc nóbl. Nerada bych tratila čas vybraným chováním.“

„Co takhle na trávníku před soudní budovou? Koupím v bufetu pár sendvičů a je to.“

„Panebože, veřejnosti na očích! Nebudou tě kolegové drbat?“

„To doufám. Třeba se to Camilla domákne a zvedne kotvy na furt.“

„Tak o půl jedný.“

„A nemám se mezitím jen tak cvičně na něco kouknout?“

„No jasně. Tobě to ale pálí.“ V hrubých obrysech jsem mu vylíčila střílečku u Costiganových, ale Nolu jsem vynechala. Řekla jsem si, že nejdřív vysonduju, jak moc se mu můžu svěřovat s detaily. Prozatím jsem mu dala oficiální verzi a zeptala se ho, jestli by se na to nemohl mrknout do spisů.

„Na ten případ si matně vzpomínám. Uvidíme, co se mi podaří vyhrabat.“

„Jo, a ještě něco, prosím tě,“ řekla jsem. „Nemohl bys mi přes ÚEZO zlustrovat ženskou jménem Lila Samsová?“

Nadiktovala jsem mu i obě její alias, Delia Simsová a Delilah Sampsonová, datum narození z jejího řidičáku a dalších pár informací, které jsem o ní měla v notesu.

„Píšu si. Jasně. Udělám, co budu moct. Tak zatím,“ řekl a zavěsil.

Napadlo mě totiž, že jestli Lila na Henryho šije nějakou boudu, bude mít možná už něco v rejstříku. Normálně bych se ovšem do záznamů Ústřední evidence závadových osob mohla dostat jenom s požehnáním orgánů činných v trestním řízení, kdežto jemu stačilo sednout k počítači a výpis z databanky měl za pár minut. Aspoň si ověřím, jestli mě instinkt neklame.

Dala jsem kancelář do pořádku, sebrala šeky, že je uložím do banky, a zamkla krám. Pak jsem zaskočila na pár slov s Verou Liptonovou. Pracuje jako referentka u Kalifornské pojišťovny. Cestou k soudní budově jsem se stavila v bance a uložila většinu peněz na knížku. Na sporožiro jsem převedla jenom tolik, abych pokryla běžné výdaje.

Slunce už od rána připékalo, takže na ulicích teď panovalo vedro jako v peci. Vzduch nad chodníky se tetelil, palmy se zdály být úplně vyšisované a asfaltové záplaty

výtluků vypadaly vláčné a zrnité jako těsto na vánoční cukroví.

Soudní budova okresu Santa Teresa připomíná maurský hrad. Všude samé dveře s dřevořezbou, věžičky a balkóny s ozdobně kovaným zábradlím. Uvnitř je tolik čtverečních metrů mozaiky, až má člověk pocit, že po stěnách jsou rozvěšené obrovské přikrývky sešívané z pestrobarevných odstřižků. V jedné soudní síni tu mají třídílné panoráma znázorňující osídlení Santa Teresy prvními španělskými misionáři. Nástěnná malba ovšem představuje jakousi disneyovskou verzi skutečnosti, protože malíř jaksi pozapomněl pojednat detaily jako zavlečení syfilidy a zdecimování Indiánů. Mezi námi, mám tuhle idealizovanou verzi radši. Člověk by se jen těžko soustředil na výkon spravedlnosti, kdyby se musel věčně koukat na tlupu nějakých chudáků rudokožců ve stadiu progresivní paralýzy.

Prošla jsem klenutým obloukem hlavní brány a zamířila dozadu, kde se od budovy svažuje park. Na trávníku sedělo roztroušených něco přes deset lidí. Někdo obědval, jiný si dával dvacet, další se opaloval. Pak mi padl do oka hezký chlap ve světle modré košili s krátkými rukávy, který šel proti mně, a tak jsem podvědomě začala vizuálně zaznamenávat jeho přednosti. Vzala jsem to odzdola nahoru.

Hm, pěkně úzké boky, vida…, ploché břicho, svalnaté paže, říkala jsem si v duchu. K obličeji jsem se dostala až ve

chvíli, kdy došel až téměř ke mně, a teprve teď jsem si uvědomila, že je to Jonáš.

Neviděli jsme se od června. Dieta a vzpírání očividně dokážou zázraky. Jeho tvář, kterou jsem si původně oznámkovala jako „nevinnou,“ měla teď příjemným způsobem ostře řezané rysy. Tmavé vlasy měl delší a byl opálený, takže jeho modré oči na pozadí pleti barvy javorového cukru přímo zářily.

Úplně jsem zkoprněla. „Páni,“ řekla jsem. „Vypadáš senzačně.“

Zazubil se na mě. Bylo vidět, že mu to dělá dobře.

„Vážně? Díky. Co jsme se neviděli, shodil jsem určitě deset kilo.“

„Jaks to dokázal? Tos cvičil jak magor?“

„Tak trochu.“

Stál tam, nespouštěl ze mě oči a já zase z něj. Vyzařoval kolem sebe pižmové feromony jako otevřená lahvička vody po holení a já přímo cítila, jak ve mně vyvolává hormonální bouři. Mentálně jsem se ovšem otřásla. Copak to mám zapotřebí? Jestli je na světě něco horšího než chlap čerstvě po rozvodu, je to mužský, co se pořád ještě neodhodlal podat žádost.

„Prej se do tebe někdo trefil,“ řekl.

„Ale, jenom dvaadvacítkou, to se skoro nepočítá. Horší bylo, že jsem dostala nakládačku. To bolelo. Nechápu, jak se s tím vy mužský dokážete vždycky vypořádat,“ řekla

jsem a smutně si podrbala kořen nosu. „Měla jsem přeraženej nos.“

Bezděčně zvedl ruku a přejel mi po něm prstem. „Mně připadá dobrej.“

„Dík,“ odsekla jsem. „Na smrkání jo.“

Nastala jedna z těch trapných odmlk, které náš vztah provázely už od samého začátku.

Abych si nepřipadala hloupě, přehodila jsem si kabelu na druhé rameno. „Co máš?“ zeptala jsem se a ukázala na velký papírový sáček, který držel v ruce.

Podíval se na něj. „Jo, málem jsem zapomněl. No, obložený bagety, pepsi a čokoládový sušenky.“

„Takže dokonce ani nebudeme hladovět,“ řekla jsem.

Nehybně stál, pak zavrtěl hlavou. „Hele, Kinsey, já se nepamatuju, že bychom někdy kolem sebe chodili takhle po špičkách,“ prohlásil. „Co se na ten blbej oběd vybodnout a zapadnout támhle do křoví?“

Zasmála jsem se, protože se mi najednou něco vybavilo.

Byla to nepříjemná vzpomínka a polilo mě z ní horko, ale nechci tady zacházet do detailů. Zavěsila jsem se do něj a řekla: „Jsi milej.“

„A neříkej mi, že jsem milej.“

Sešli jsme po širokém kamenném schodišti do spodního parteru a zamířili až na druhý konec trávníku zastíněný bujným, věčně zeleným plotem. Sedli jsme si a začali se zaobírat obědem. Otvírali jsme si pepsikoly, sbírali listy

hlávkového salátu, který nám z těch sendvičů ve tvaru ponorky věčně padal, podávali si papírové ubrousky a pochvalovali si jídlo. Než jsme dojedli, podařilo se nám získat ztracený profesionální odstup, takže dál už jsme se bavili zase jako dospělí lidé a ne jako párek sexuálně vyhladovělých mladistvých.

Strčil prázdnou plechovku do sáčku. „Tak poslouchej, co se povídá o té střílečce u Costiganových. Mluvil jsem s jedním maníkem, co byl dřív na vraždách, a ten tvrdí, že to vždycky tipoval na paničku. Takovej ten případ, kdy to celý trochu smrdí, rozumíš? Tvrdila, že se jim někdo vlámal do baráku, manžel sebral bouchačku, začali se rvát, a prásk!

Bouchačka spustí a pan manžel je v pánu. Lupič uteče a panička zavolá poldy. Celá roztřesená, prostě oběť náhodnýho vloupání. No, moc se nám to nezdálo, ale panička si stála na svým. Na fleku zavolala nějakýmu fikanýmu advokátovi, a že mluvit bude jedině v jeho přítomnosti. Však to znáš. ‚Je mi líto, ale na tuto otázku moje klientka nemůže odpovědět.‘ ‚Bohužel, k této otázce nemáme co říct.‘ Nikdo jí nevěřil ani slovo, jenomže se ji nepodařilo zlomit, a tak nakonec neměli v rukou jedinej důkaz. Zazvonil zvonec a pohádky byl konec. Doufám, že pro ni neděláš, protože jestli jo, tak to tě teda upřímně lituju.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Vyšetřuju smrt Bobbyho Callahana,“ informovala jsem ho. „Myslím si, že šlo o

vraždu, a mám takový podezření, že to má co dělat s případem Dwighta Costigana.“ Nastínila jsem mu celý příběh, ale do očí jsem se mu přitom nepodívala. To už jsme leželi natažení na trávníku a já měla všelijaké sexuální představy, což bylo něco, čím jsem se nemohla dovolit rozptylovat, a tak jsem mluvila a mluvila, a dokonce víc, než

jsem musela, jen abych na to zapomněla.

„Páni, jestli ohledně případu Costigan na něco kápneš, máš u Dolana hodinky s vodotryskem,“ řekl.

„A co Lila Samsová?“

Zdvihl prst. „To nejlepší nakonec,“ prohlásil. „Sjel jsem ji na počítači a byla to trefa. Tahle dáma má rejstřík jak stehno. Už od osmašedesátýho roku.“

„Co všechno?“

„Podvod, nabytí cizího majetku pod nepoctivým úmyslem, krádež spáchaná pomocí podvodu. Kromě toho taky falšování cenných papírů. Ještě pořád má na krku šest zatykačů. Vlastně počkej. Podívej se sama, přinesl jsem ti sjetinu.“

Podal mi výpis z počítače a já si ho vzala. Proč jsem ale najednou nijak nejásala, že babu dostanu? Věděla jsem, že Henrymu to zlomí srdce, a na to jsem neměla kuráž. Přejela jsem papír očima. „Můžu si to nechat?“

„Samo, jenom přestaň bejt tak příšerně napružená a uklidni se,“ řekl. „Takže ty víš, kde ji hledat?“

Chabě jsem se na něj usmála. „Teď nejspíš sedí u mě na zahradě a pije citrónový čaj s ledem,“ prozradila jsem. „Můj domácí je do ní zamilovaný až po uši a já se bojím, že se ho chystá totálně oholit.“

„Tak si promluv s Whitesidem z podvodů, ať ji dá sebrat.“

„Nejdřív musím mluvit s Rosie.“

„S tou babou, co vede ten zapadák u vás v ulici? Co s tím má co společnýho?“

„Ale, taky nemá Lilu zrovna v lásce. žádala mě, abych se na to přeptala, protože potřebuje něco, čím ji aspoň nasířit. Chtěly jsme zjistit, kde se tu bere.“

„Takže teď to víš. V čem je teda problém?“

„Nevím. Prostě je mi z toho trochu divně, ale já něco vymyslím. Nechci být hrr a udělat nějakou hloupost, které bych potom litovala.“

Chvilku bylo ticho a pak mě zatahal za košili. „Bylas někdy poslední dobou na střelnici?“

„Od té doby, co jsme tam jeli spolu, tak ne.“

„A nechceš se tam někdy vypravit?“

„To nejde.“

„A proč ne?“

„Protože bych si připadala, že je to rande, a oběma by nám to jenom popletlo hlavu.“

„Neblázni. Já myslel, že jsme kámoši.“

„To jo. Akorát spolu nesmíme nikam chodit.“

„Pročpak?“

„Protože ty jsi pěknej chlap a já zase nejsem tak blbá,“

odsekla jsem.

„Takže jsme zpátky u Camilly, že jo?“

„Přesně tak. Nehodlám se mezi vás dva nijak plést. Teď už jste spolu příliš dlouho.“

„Já ti něco povím. Vyčítám si to ve dne v noci. Proč já jenom nešel od sedmičky na jinou střední? Jak jsem měl proboha vědět, že tohle rozhodnutí mě bude strašit ještě ve středním věku?“

Rozesmála jsem se. „Tak to chodí v životě pořád, kamaráde. Tenkrát sis mohl zapsat buď dílny, nebo pozemky, ne? Mohl se z tebe stát automechanik. No a skončils jako polda. Víš, co já měla na vybranou?

Psychologii dítěte nebo domácí práce. Přitom mi obojí mohlo bejt ukradený.“

„Teď lituju, že jsem tě zase viděl.“

Cítila jsem, jak mi úsměv mrzne na rtech. „To je mi teda líto. Je to moje vina.“ Uvědomila jsem si, že na sobě moc dlouho visíme očima, a tak jsem se zvedla a smetla si trávu z džín. „Musím už jít.“

Vstal jako já, chvilku jsme ještě konverzovali a brzy nato jsme se rozešli. Šla jsem několik kroků pozpátku a sledovala, jak se vrací k policejní stanici. Pak jsem se otočila, zamířila zpátky do kanceláře a cestou si lámala hlavu, co s Henrym Pittsem. Uvědomila jsem si, že nemá

cenu Rosii něco říkat. Poldům jsem Lilu samozřejmě musela ohlásit. Skoro dvacet let páchala jeden podvod za druhým a nevypadalo to, že se na stará kolena rozhodla polepšit a učinit Henryho šťastným. Usmyslela si, že ho obere do mrtě, a to by mu srdce zlomilo zrovna tak. Co na tom, kdo ji udá a na co ji dostanou? Lepší udělat to hned, než ho připraví o poslední cent.

Kráčela jsem rychle, hlavu sklopenou, a když jsem došla na roh Floresta a Anaconda Street, zabočila jsem doleva a zamířila na policii.

2 4

Strávila jsem na stanici hodinu a tři čtvrtě. Oddělení podvodů je naštěstí úplně jinde než oddělení pohřešovaných, takže jsem se aspoň nemusela bát, že se znovu setkám s Jonášem. Whiteside byl nejdřív na obědě a pak musel ještě na chvilku na nějakou poradu. Když jsem mu vysvětlila, o co mi jde, objednal si hovor do jednoho okresu v severní části Nového Mexika, kde na Lilu vydali celkem tři zatykače. Zatímco jsme čekali, než najdou papíry, spojil se se šerifem jednoho městečka poblíž San Franciska, aby mu potvrdil příkaz k vazbě s vyloučením kauce, který na ni

uvalili v marinském okrese. Pátý vroubek měla v Boise ve státě Idaho, ale tam šlo o podvod kvalifikovaný jen jako přestupek, a příslušný detektiv prohlásil, že se pro ni nehodlá takový kus cesty štrapicírovat. Šestý zatykač z Twin Falls byl prý bez udání důvodu stažen. Lila si zatím doma lebedila, volná jako pták.

Ve tři dvacet se Whitesidovi marinský okres konečně ozval a potvrdil příkaz k vazbě s vyloučením kauce. Prý jakmile dostanou zprávu, že je skutečně za katrem, přijedou si pro ni. Jejich ochota spolupracovat však vyvěrala v podstatě jenom z toho, že jeden z místních zástupců šerifa byl zrovna v Santa Terese na dovolené a milostivě souhlasil, že ji bude eskortovat. Whiteside prohlásil, že jakmile dálnopisem obdrží kopii soudního příkazu, pošle některou z autohlídek, aby ji předvedli. žádnou kopii pochopitelně nepotřeboval, ale zřejmě nabyl dojmu, že Lila je kluzká jako had. Dala jsem mu Mozinu i svoji adresu a podrobně mu Lilu popsala.

Než jsem se dostala domů, bylo už tři čtyřicet. Na zahradě seděl na lehátku Henry obložený knihami. Když

jsem se vynořila zpoza rohu a zamířila k němu, zdvihl hlavu od velkého bloku.

„Áá, to jste vy,“ řekl. „Já myslel, že jde Lila. Slíbila, že se před odjezdem ještě zastaví.“

To mě překvapilo. „Ona odjíždí?“

„Ale ne, jenom musí na pár dní do Las Cruces, ale doufá, že koncem týdne bude zpátky. Zřejmě nastal nějaký drobný zádrhel s těmi jejími pozemky, a tak to jede dát do pořádku.

Je to hrozná otrava, ale nedá se nic dělat.“

„Ještě ale není pryč, že ne?“

Podíval se na hodinky. „Neměla by. Letadlo jí letí až

kolem páté. Říkala, že si skočí do té realitní kanceláře a pak si ještě musí zabalit pár věcí. Potřebujete s ní mluvit?“

Zavrtěla jsem hlavou, protože jsem si nebyla jistá, co říct. Pohled do bloku mi prozradil, že Henry sestavuje novou křížovku. Na horní řádce si napsal tajenku: PROSTÉ, MILÝ

WATSONE: ODMĚNA VÁS NEMINE, NEB SRDCE

VAŠE ZAPLESÁ ZE SHERLOCKA HOLMESA.

Když zjistil, že jsem si jí všimla, plaše se usmál. „Tuhle dělám pro čtenáře detektivek,“ řekl a odložil blok, jako kdyby mu bylo nepříjemné, že mu někdo při práci kouká pod ruku. „A jak se vůbec máte?“

Připadal mi strašně nevinný, protože jedinou jeho neřestí byla vášeň pro křížovky. Jak ho mohla takhle obelhávat?

„Stalo se něco, o čem byste myslím měl vědět,“ řekla jsem. Rozevřela jsem složenou sjetinu z počítače a podala mu ji.

Podíval se na ni. „Co je to?“

Pak mu zřejmě padlo do oka její jméno, protože se začetl. Jak vstřebával fakta, obličej mu pomalu tuhl. Když

skončil, udělal jakési nesrozumitelné gesto. Chvilku mlčel a

pak ke mně vzhlédl. „Hm, nejspíš vám připadám jako pěkný hlupák.“

„Ale Henry. Takhle nemluvte. Vůbec ne. Na nic jste se neptal a byl jste šťastný. No dobře, tak se ukázalo, že jde o podvodnici. To přece není vaše chyba.“

Usilovně zíral do papíru jako prvňáček do čítanky. „Co vás přimělo, abyste si ji prověřila?“

Chtěla jsem mu to nějak taktně vysvětlit, ale nic mě nenapadalo. „Abych pravdu řekla, moc se mi nelíbila.

Nejspíš jsem si myslela, že vás musím ochraňovat, zvlášť když jste mi prozradil, že hodláte společně investovat. Měla jsem pocit, že nehraje poctivě, a jak se ukázalo, nemýlila jsem se. Doufám, že jste jí nesvěřil žádné peníze, nebo snad ano?“

Složil výpis a řekl: „Dnes ráno jsem vybral jedno konto.“

„Kolik?“

„Dvacet tisíc v hotovosti,“ přiznal se. „Lila říkala, že je té realitní kanceláři složí jako zástavu. Ředitel banky na mě naléhal, ať to nedělám, ale já myslel, že je zbytečně úzkostlivý. Jak vidím, měl pravdu.“ Najednou se choval velice odměřeně. Myslela jsem, že mi to srdce utrhne.

„Doběhnu k Moze, a jestli Lila ještě nezmizela, pokusím se ji zadržet. Půjdete se mnou?“

Zavrtěl hlavou. Oči se mu leskly. Otočila jsem se jako na obrtlíku a vyrazila.

Ten půlblok k Moze jsem doběhla ostrým klusem. Po ulici pomalu jel taxík a řidič se díval po číslech domů. Oba jsme dorazili k Moze prakticky ve stejném okamžiku. Zajel k chodníku. Došla jsem k pravému okénku, které měl stažené, a shýbla se k němu. Obličej měl jako nafukovací balón z lidské kůže.

„To vy jste si objednávala taxík?“

„Ano. Na jméno Samsová.“

Podíval se do záznamu. „Souhlasí. Chcete, abych vám pomohl s kuframa?“

„Víte, já už vás vlastně nepotřebuju. Jedna sousedka se nabídla, že mě na letiště doveze sama. Volala jsem na dispečink, ale asi vám to nevyřídili včas. Promiňte.“

Probodl mě očima, pak si provokativně vzdychl a výmluvně proškrtl jméno ze seznamu. Otráveně zařadil rychlost, zavrtěl hlavou a odrazil od chodníku. Páni, to byl herecký talent.

Přeběhla jsem šikmo přes Mozinu zahradu a schody na verandu jsem vzala po dvou. Moza stála ve dveřích, kliku v ruce, a ustaraně hleděla za odjíždějícím taxíkem. „Co jste mu řekla? Přijel pro Lilu. Potřebuje se dostat na letiště.“

„Vážně? Tvrdil, že si spletl adresu. Nějaký pan Zollinger, myslím, že bydlí o dvě ulice dál.“

„Zavolám radši jinou firmu. Objednávala si ho už před půl hodinou. Určitě to letadlo zmešká.“

„Můžu nějak pomoct?“ nabídla jsem se. „Kde je, vevnitř?“

„Ne abyste zas vyvolávala nějaké trable, Kinsey. To nedovolím.“

„Já žádné trable nevyvolám,“ řekla jsem. Prošla jsem obývacím pokojem do chodby. Dveře Lilina pokoje byly otevřené.

Všechny její osobní věci zmizely. Na prádelníku stála vyndaná zásuvka, na jejíž zadním čele schovávala svůj falešný řidičský průkaz. Teď byla skrýš prázdná a na desce se povalovala zmačkaná lepicí páska. Vypadala jako vyplivnutá žvýkačka. U dveří stál sbalený kufr, na posteli ležel další. Otevřené víko prozrazovalo, že je poloprázdný.

Vedle něj ležela bílá plastiková kabelka.

Lila byla otočená zády ke mně. Právě se sehnula a vytahovala z prádelníku komínek složeného prádla. Ten kalhotový kostým z jakési uměliny jí příliš neslušel. Měla v něm zadek, a navíc připomínal párek polystyrénových šunek, jaké řezníci zavěšují do výlohy pro reklamu. Otočila se a spatřila mě. „Proboha! Vy jste mě ale vyděsila. Copak je?“

„Slyšela jsem, že prý odjíždíte, a tak jsem si říkala, že bych vám mohla pomoct.“

V očích jí zakmitla nejistota. K tomu nenadálému odjezdu ji pravděpodobně přiměli její komplicové z Las Cruces, které včera večer vyplašil můj telefonát. Mohla se

klidně domnívat, že šlo o mě, jenomže si nemohla být jistá.

Pokud šlo o mě, doufala jsem, že se mi ji podaří zdržet, dokud nepřijede policie. Neměla jsem v nejmenším úmyslu jí říkat, že všechno vím. Co kdyby vytasila malinký dvouranný deringer nebo po mně sekla úderem z kursu karate pro starší dámy a poslala mě do limbu?

Podívala se na hodinky. Byly už skoro čtyři. Cesta na letiště trvá dvacet minut, a pokud nechtěla přijít o rezervaci, musela tam být nejdéle do půl. Zbývalo jí deset minut.

„Ježišikriste, kde ten taxík jenom trčí? Budu zřejmě potřebovat dovézt na letiště, když jste se tak laskavě nabídla,“ řekla.

„Ale samozřejmě,“ odpověděla jsem. „Auto mám u Henryho před domem. Stejně se s ním prý ještě chcete rozloučit.“

„Jistě, jestli mi na to ale zbude čas. Henry je moc milý člověk.“ Složila do kufru náruč šatstva a pak se začala rozhlížet po místnosti, jako kdyby kontrolovala, zda na něco nezapomněla.

„Co koupelna? Nenechala jste tam třeba šampón nebo nějaké prádlo, které si člověk přepírá jen tak v ruce?“

„Vidíte, máte pravdu. Hned jsem zpátky.“ Protáhla se kolem mě a zamířila do koupelny.

Počkala jsem, dokud nezmizela, a pak jsem se natáhla pro kabelku a otevřela ji. Uvnitř byla tlustá hnědožlutá obálka, na níž stálo tužkou Henry. Sundala jsem gumičku,

kterou byla stažená, a zkontrolovala obsah. Samé hotové peníze. Rychle jsem kabelku zase zavřela a strčila si obálku dozadu za džíny. Bylo mi jasné, že Henry by Lilu stejně odmítl žalovat, a tak by mi přišlo líto, kdyby jeho peníze zabavila policie coby předmět doličný… To by se načekal, než by je dostal zpátky. Sotva jsem si stačila urovnat tričko, aby mi ta boule vzadu nebyla vidět, a Lila se už vracela se šampónem, koupací čepicí a krémem na ruce. Zastrkala věci kolem okrajů kufru plného šatstva, zavřela víko a hlasitě zaklapla zámky.

„Počkejte, já vám to vezmu,“ nabídla jsem se. Sebrala jsem kufr z postele, zdvihla i druhý z podlahy, a obtížená jako mezek jsem vyšla na chodbu, kde stála Moza a celá vystrašená ždímala pomyslnou utěrku.

„Pomůžu vám,“ řekla.

„To je v pořádku.“

Zamířila jsem ke dveřím, Moza s Lilou za mnou.

Modlila jsem se, aby na sebe policie už nenechala dlouho čekat. Lila s Mozou se začaly obřadně loučit, i když Lila jen hrála divadýlko. Netrpělivě čekala, aby už mohla vypadnout.

Vlastně už byla v duchu pryč a rozhodně neměla nejmenší úmysl se sem vracet.

Když jsme došly ke dveřím, Moza mě předběhla a podržela mi je. Před domem právě zastavovalo černobílé policejní auto a já najednou dostala strach, že jestliže ho Lila hned zmerčí, vyrazí k zadnímu vchodu.

„Vy jste si nevšimla těch bot pod postelí?“ zeptala jsem sejí ve dveřích přes rameno a zastavila se, abych jí zakryla výhled.

„Jakých bot? Dívala jsem se, ale žádné jsem neviděla.“

„Tak to je nejspíš máte v kufru,“ řekla jsem.

„Ba ne, radši se půjdu přesvědčit.“ Rozběhla se zpátky ke svému pokoji a já zatím postavila oba kufry ven na verandu.

Moza mezitím s údivem hleděla na ulici. Po cestičce se blížil párek uniformovaných strážců zákona ve světle modrých košilích. Byl to muž se ženou, a ani jeden neměl čepici. V Santa Terese totiž probíhala akce zaměřená na zmírnění příliš autoritativního vzhledu policie, ale tihle dva stejně vypadali hrozivě. Moza se nejspíš lekla, že spáchala nějaký přestupek, jako například že neudržuje trávník před domem nebo jí moc řve televize.

Nechala jsem ji, ať si s nimi chvilku popovídá, a sama jsem vklouzla dovnitř za Lilou, aby je nezahlédla a nepokusila se utéct zadem. „Taxík přijel, Lilo!“ zavolala jsem.

„No zaplaťpámbu,“ řekla. To už se vracela obývacím pokojem zpátky. „Pod postelí jsem nic nenašla, ale zato jsem na prádelníku nechala letenku. Ještě štěstí, že jsem se vrátila.“

U dveří jsem jí dala přednost. Ještě z nich ani nevystrčila nos a spatřila policisty.

Muž měl na jmenovce G. Pettigrew. Byl to asi třicetiletý černoch se svalnatými pažemi a hrudníkem jako zvon. Jeho partnerka M. Guiterrezová byla málem stejně udělaná jako on.

Pettigrew provrtal Lilu pohledem. „Jste Lila Samsová?“

Vytřeštila na něj oči. „Ano.“ Ta jediná slabika byl zosobněný úžas. S Lilou jako by se stala jakási fyzická proměna. Najednou vypadala o hodně starší a podsaditější.

„Mohla byste prosím vyjít na verandu?“

„To jistě, i když absolutně nechápu proč.“ Sáhla po kabelce, ale Guiterrezová ji zarazila a zkontrolovala, jestli v ní nemá zbraň.

Pettigrew Lile sdělil, že je zatčená, pak vytáhl malou kartičku a odříkal jí zákonem stanovenou informaci o jejích právech. Bylo na něm vidět, že ji zná nazpaměť a žádnou kartičku nepotřebuje, ale musel se pojistit pro případ pozdějších protestů. „Otočte se obličejem ke zdi, prosím.“

Lila poslechla, Guiterrezová ji prohledala a pak jí na zápěstí zacvakla pouta.

„Ale proč?“ zabědovala kvílivým hlasem Lila. „Nic jsem neudělala. To je určitě nějaké strašlivé nedorozumění!“

Tvářila se tak zoufale, že se Moza rozhoupala k činu.

„Co si to dovolujete?“ vyhrkla. „Ta paní je moje podnájemnice. Nic neprovedla.“

„Ustupte si laskavě. Paní Samsová má po předvedení samozřejmě možnost vyžádat si přítomnost právního

zástupce.“ Pettigrew chtěl Lilu vzít za loket, ale ta se mu vytrhla a začala pronikavě ječet.

„Ne! Pomoc! Pusťte mě! Pomoc!“

Popadli ji rychle každý z jedné strany a odvedli z verandy. To už Lilin křik vylákal ven první zvědavé sousedy. Policisté ji museli mezi sebou vléct jako pytel brambor, protože Lila se zhroutila a se zoufalými výkřiky otáčela hlavu za Mozou. Posadili ji dozadu do vozu. Nohy jí museli dovnitř nacpat. Lila dělala, jako kdyby si pro ni přišlo gestapo a chystalo se ji odvléct někam, odkud není návratu. Pettigrew jen vrtěl hlavou. Postupně sebral její věci z chodníku a uložil je do kufru policejního vozu.

Soused odvedle se zřejmě rozhodl, že se do celé záležitosti vloží, protože jsem ho viděla, jak se s ním začal dohadovat. Guiterrezová se zatím domlouvala vysílačkou se základnou a Lila sebou házela jako kapr na suchu a vrážela do drátěné sítě, která ji dělila od policistky na předním sedadle. Nakonec Pettigrew usedl za volant, zabouchl dveře a auto se rozjelo.

Moza se otočila ke mně. Vyděšený obličej měla bílý jako stěna. „To je všechno vaše práce! Co si o sobě, prokristapána, myslíte? Chudinka Lila!“

V té chvíli jsem o půl bloku dál zahlédla Henryho.

Dokonce i na tu dálku mi připadalo, že má obličej zkamenělý úžasem, tělo ztuhlé. „Ještě se stavím a popovídáme si,“ řekla jsem a zamířila k němu.

2 5

Než jsem došla domů, Henry mi zmizel. Vytáhla jsem obálku, kterou jsem schovávala za pasem, a zaťukala na zadní vchod jeho domu. Když mi přišel otevřít, podala jsem mu obálku, on si ji vzal a nahlédl do ní. Pak mi věnoval zpytavý pohled, ale já mu neřekla, jak jsem k ní přišla, a on se neptal.

„Děkuju.“

„Stavím se později,“ řekla jsem. Než stačil zavřít, padl mi zrak na pracovní desku linky. Měl na ní násypku s cukrem a ještě neotevřený modrobílý sáček mouky. Chystal se otupit bolest prací, kterou uměl nejlépe. Přišlo mi ho hrozně líto, ale nechala jsem ho, ať se s tím vypořádá sám.

Cítila jsem se strašně nepříjemně, ale bylo na čase, abych se vrátila ke své práci.

Zašla jsem k sobě, vytáhla telefonní seznam a začala hledat číslo Kellyho Bordena. Pokud Bobby po pistoli pátral v budově bývalé okresní nemocnice, chtěla jsem se o to pokusit taky. Domnívala jsem se, že Kelly by mi mohl poradit, kde začít. V seznamu nebyl, a tak jsem zkusila najít číslo bývalé nemocnice, jenomže ta už v seznamu nebyla uvedena a netečná slečna na informacích předstírala, že nemá sebemenší ponětí, co po ní chci. Jestli pracoval od sedmi do tří, byl už stejně pryč. Do pytle. Mrkla jsem se na číslo nemocnice sv. Terezy a brnkla doktoru Frakerovi. Jeho

sekretářka Marcy mi sdělila, že si někam odskočil (zřejmě na záchod), ale hned se vrátí. Řekla jsem jí, že potřebuji mluvit s Kellym Bordenem a požádala ji o jeho adresu a telefon.

„Když já nevím,“ zazpívala. „Doktor Fraker by nejspíš nic nenamítal, ale bez jeho souhlasu nesmím žádné informace podávat.“

„Víte co, já stejně musím kvůli něčemu ještě do města, takže se zastavím. Tak za deset minut,“ prohlásila jsem.

„Jenom ho poproste, ať neodchází a počká na mě.“

Vyrazila jsem do nemocnice, ale měla jsem hrozné potíže s parkováním, takže jsem nakonec musela nechat vůz o tři bloky dál, což mi ale zase tak nevadilo, protože jsem se potřebovala stavit v dragstóru. Vzala jsem to zadním vchodem a orientovala se podle barevných čar na podlaze.

Připadala jsem si, jako když putuji za čarodějem do země Oz. Nakonec jsem dorazila k výtahům a sjela do suterénu.

Když jsem našla patologii, zjistila jsem, že doktor Fraker mi mezitím už zase utekl, ale Marcy mu vyřídila, že za ním přijdu, a on ji požádal, ať mě za ním dovede. Šla jsem za ní laboratoří a připadala jsem si jako dosílaná pošta. Nakonec jsme ho našly. Stál u chromového pultu s výlevkou, kontejnerem na likvidaci infekčního materiálu a závěsnou váhou, na sobě zelenou chirurgickou kombinézu, a zřejmě se chystal pustit do práce. Nedalo se nic dělat, ale musela jsem

ho vyrušit. „Nebudu vás vůbec zdržovat,“ řekla jsem, „potřebuju jenom adresu a telefonní číslo Kellyho Bordena.“

„Posaďte se,“ řekl, ukázal na dřevěnou stoličku, která stála na konci pultu, a pak se obrátil k Marcy. „Mohla byste Kinsey ty informace vyhledat? Budu se jí zatím věnovat.“

Jakmile sekretářka odešla, přitáhla jsem si stoličku a usadila se. Teprve teď jsem začínala chápat, čím se Fraker vlastně zabývá. Na rukou měl operatérské rukavice, v dlani skalpel. Na pultě stála čtverhranná miska z bílé umělé hmoty o obsahu asi tak litr, v jakých v supermarketu nabízejí kuřecí játra. Sledovala jsem, jak z ní vyklopil lesknoucí se hromádku jakýchsi vnitřností a jal se do nich dlouhou pinzetou šťourat. Cítila jsem, jak mě ten kopeček člověčiny proti mé vůli přitahuje. Zatímco z každého jednotlivého orgánu odřezával vzorky, pustili jsme se do řeči.

Rty se mi stáhly odporem. „Co je to?“

Zůstával klidný a neosobní, ale na tváři se mu objevil pobavený úsměv. Pomocí pinzety se začal jako ukazovátkem probírat jednotlivými kusy tkáně. Tak trochu jsem čekala, že se při dotyku svinou jako hlemýžď, ale zůstaly nehybné. „Tak copak tu všechno máme… Tady vidím srdce… játra… plíce… slezinu… žlučník. Tenhle chlápek nám z ničeho nic exnul na stole a nikdo neví proč.“

„A vy to poznáte? Z tak malinkých vzorků?“

„No, vždycky taky ne, ale v tomhle případě myslím na něco přijdeme,“ prohlásil.

Měla jsem pocit, že už v životě nedokážu v klidu nakrájet ani maso na guláš. Nedokázala jsem od kmitajícího skalpelu odtrhnout oči a pořád mi nebylo jasné, jak to, že tohle kdysi byla součást živé lidské bytosti. Pokud si uvědomoval, jak na něj fascinovaně zírám, nedával to najevo, a tak jsem se to snažila brát stejně ležérně jako on.

Zabloudil ke mně pohledem. „Co má ale s tím vaším případem společného Kelly Borden?“

„To ještě nevím,“ řekla jsem. „Někdy třeba něco prověřuju, a nakonec se pak ukáže, že tu žádná souvislost není. To máte jako u vás, taky zkoumáte jednotlivé kousky skládačky, dokud si nevytvoříte určitou hypotézu.“

„Obávám se, že tohle je poněkud vědečtější metoda než

to, co děláte vy,“ poznamenal.

„Ale jistě, o tom nemůže být pochyb,“ řekla jsem. „Ale povím vám, jakou mám oproti vám výhodu.“

Nechal práce a znovu na mě pohlédl, tentokrát poprvé se skutečným zájmem.

„Toho člověka, jehož smrtí se zaobírám, jsem znala, a tak mám na výsledku osobní zájem. Myslím, že ho zavraždili, a to mě štve. Nemoc je neutrální. Vražda ne.“

„Jenomže osobní vztah k mrtvému ovlivňuje vaše soudy.

Jeho smrt byla dílem náhody.“

„Možná byla. Ale třeba se mi podaří oddělení vražd přesvědčit, že zemřel proto, že se ho před devíti měsíci někdo pokusil zavraždit.“

„Jestli to ovšem budete schopná dokázat,“ namítl.

„Pokud vím, tak se zatím nemáte moc čeho chytit, a v tom je právě rozdíl mezi tím, co děláte vy, a tím, co dělám já.

Nejspíš přijdu na nezvratný důkaz, aniž z téhle místnosti vytáhnu paty.“

„V tomhle ohledu vám skutečně závidím,“ řekla jsem.

„Víte, já nepochybuju, že Bobby byl skutečně zavražděn, ale nemám sebemenší tušení, kdo to udělal, a třeba nikdy ani žádný důkaz nezískám.“

„Takže jsem jednoznačně ve výhodě,“ prohlásil. „Já většinou pracuju s jistotou. Jednou za čas mi to sice taky nevyjde, ale to se nestává příliš často.“

„Jste prostě klikař.“

Marcy se vrátila a dala mi na papírku Kellyho adresu a telefon.

„Já si spíš říkám, že mám talent,“ prohlásil suše.

„Každopádně vás už nebudu dál zdržovat. Dejte mi vědět, jak jste dopadla.“

„Jistě. A díky za tohle,“ řekla jsem a zamávala papírkem.

Bylo už pět hodin. V jedné postranní chodbě jsem objevila telefonní automat a zkusila Kellyho číslo.

Zvedl to při třetím zazvonění. Řekla jsem, kdo volá, a připomněla mu, že nás seznámil doktor Fraker. „Já si vás pamatuju.“

„Poslyšte,“ řekla jsem, „nemohla bych se u vás stavit na kus řeči? Potřebuju si něco ověřit.“

Zdálo se mi, že váhá. „Jasně. Znáte adresu?“

Bydlel na Castele Street v západní části města nepříliš daleko od nemocnice sv. Terezy. Doklusala jsem k autu a vyrazila. Auto jsem nechala stát před jednopatrovou rezidencí a pustila se po příjezdové cestě k malému domečku až na samém konci pozemku. I jeho byt, stejně jako můj, zřejmě vznikl z adaptované garáže.

Obešla jsem jakési okrasné keře a spatřila jsem ho, jak sedí na zápraží a bafe marjánu. Na sobě měl džínsy, kostkovanou košili a koženou vestu, ale byl bosý, vlasy stažené dozadu a spletené do úhledných copánků, plnovous i knír víc prošedivělé, než se mi původně zdálo. Připadal mi dost vláčný a akvamarínové oči měl neproniknutelné.

Posunkem mi nabídl, jestli si nechci taky prásknout, ale já jen zavrtěla hlavou.

„Nebyl jste náhodou Bobbymu na pohřbu?“ zeptala jsem se. „Asi jo. Vás jsem tam taky viděl.“ Provrtával mě pohledem, až mi z toho začalo být nepříjemně. U koho jsem jenom viděla podobnou barvu očí? Aha, u mrtvoly toho muže v bazénu před čtyřmi lety. Plavala na hladině jako nějaký leknín. Byl to jeden z mých prvních případů.

„Jestli se máte čas posadit, támhle je židle,“ procedil se zatajeným dechem, protože zadržoval kouř v plicích.

Ohlédla jsem se a uviděla starou dřevěnou zahradní židli.

Přivlekla jsem si ji ke schůdkům, vytáhla z kabelky adresář

a podala mu ho otevřený na zadní předsádce. „Nemáte tušení, kdo by to mohl být? Tohle není místní číslo.“

Podíval se na tužkou napsané jméno a telefon a střelil po mně očima. „A zkoušela jste ho?“

„Jistě. Zkusila jsem taky jediného Blackmana v seznamu. To číslo je odpojené. Proč? Víte snad, komu patří?“

„To číslo znám, jenomže nejde o telefon. Bobby jednoduše přehodil pomlčku.“

„Nerozumím. Co je to?“

„Tyhle první dvě číslice znamenají okres Santa Teresa.

Poslední dvě tvoří kód márnice. Je to identifikační číslo mrtvoly, kterou máme u ledu. Neříkal jsem vám, že dva nebožtíky tam máme už od léta? Tak tohle je Franklin.“

„Ale proč je vedený jako Blackman?“

Kelly se usmál, dlouze zatáhl a pak teprve odpověděl.

„Franklin je černoch. Black, man. Z Bobbyho strany to byl asi takový hec.“

„Víte to určitě?“

„Skoro s jistotou. Jestli mi nevěříte, tak si to můžete ověřit.“

„Já myslím, že tam hledal nějakou pistoli. Nemáte ponětí, kde by tak mohl začít hledat?“

„Kdepak. Ten barák je příšerně velikej. Dobrejch osmdesát, devadesát místností, který se už léta nepoužívají.

Může to bejt kterákoli z nich. Bobby si bral noční, aby

sloužil sám. Pokud by někdo nezjistil, že není na pracovišti, měl celou budovu jen pro sebe.“

„No nic, zřejmě to prostě budu muset vzít jen tak namátkou. Každopádně děkuju za pomoc.“

„To nic.“

Vrátila jsem se do kanceláře. Kelly mi řekl, že odpolední směnu od tří do jedenácti bude mít jakýsi Alfie Leadbetter.

Prý jsou kamarádi, a on mu zavolá, že tam přijdu.

Vytáhla jsem znovu psací stroj a přičinila si pár poznámek. Co to proboha mělo všechno znamenat? Jakou souvislost mohla mít mrtvola nějakého černocha s vraždou Dwighta Costigana a vydíráním jeho bývalé manželky?

Zazvonil telefon. Protože jsem si lámala hlavu otázkami, zvedla jsem ho zcela mechanicky. „Prosím.“

„Kinsey?“

„U telefonu.“

„Nebyl jsem si jistej, jestli jsi to ty. Tady Jonáš. To se vždycky hlásíš tímhle způsobem?“

Přišla jsem k sobě. „Ježíšikriste, promiň. Copak je?“

„Kápnul jsem na něco, co by tě mělo zajímat. Jde o bouračku toho Callahana.“

„Jasně. Co je s ní?“

„Právě jsem mluvil s jedním kolegou z dopravky a ten říkal, že kluci z dílen měli dneska odpoledne auťák v parádě.

Měl přeřízlý brzdový trubičky, tak to celý předali na vraždy.“

Pořád jsem měla dlouhé vedení jako před chvilkou, když

jsem se dozvěděla o Blackmanovi. „Cože?“

„Ten tvůj kámoš Bobby Callahan byl zavražděnej,“

vysvětloval mi Jonáš trpělivě. „Někdo mu přefikl brzdový trubičky, takže všechna brzdová kapalina vytekla, a protože pak v zatáčce nemohl zpomalit, nalít do stromu.“

„Já myslela, že pitva jako příčinu smrti prokázala záchvat.“

„Třeba ho dostal, až když zjistil, že mu nefungujou brzdy. Podle mě to pořád nic nevylučuje.“

„Máš pravdu.“ Chvíli jsem mu jenom funěla do ucha.

„Jak dlouho to může trvat?“

„Co? Přefiknout trubičky, nebo než vyteče všechna kapalina?“

„Obojí, když už jsme u toho.“

„Přeříznout trubičky tak pět minut. Nic na tom není, když se vyznáš v autech. V tom druhým případě záleží na okolnostech. Zpočátku asi jel a brzdil bez problémů. A pak najednou šlápl na pedál a nic. Hotovo.“

„Ale pachatel to musel udělat teprve ten den večer, ne?“

„Určitě. S takovou poruchou daleko nedojedeš.“

Ztratila jsem řeč, protože jsem si vzpomněla na vzkaz, který mi Bobby nechal na nahrávači. Byl toho večera u Kleinerta. Ten mi to přece také říkal.

„Jsi tam?“

„Poslouchej, já tomu nějak přestávám rozumět,“ řekla jsem. „Případ se začíná vybarvovat, jenomže já to stejně pořád nechápu.“

„Nemám za tebou přijet, že bychom to spolu probrali?“

„Zatím ne. Potřebuju být teď chvíli sama. Až budu vědět víc, zavolám ti.“

„Jasně. Moje číslo domů máš?“

„Radši mi ho dej znova,“ prohlásila jsem a napsala si ho.

„Ty, poslouchej,“ začal naléhat, „slib mi, že neuděláš nějakou hloupost.“

„Jak bych mohla, když tomu vůbec nerozumím?“

namítla jsem. „Kromě toho hloupě si vždycky připadám až

pak. Když dostanu nápad, připadám si naopak geniální.“

„Sakra, jako bys nevěděla, o čem mluvím.“

Rozesmála jsem se. „Máš pravdu. Vím. A můžeš se spolehnout, že jestli se něco stane, okamžitě volám. Vážně, můj jedinej životní cíl je nedostat přes čumák, na to se mám moc ráda.“

„No dobře,“ zabručel. „To rád slyším, ale stejně ti nevěřím.“

Řekli jsme si ahoj, Jonáš zavěsil, ale já sluchátko ještě nepoložila.

Zkusila jsem zavolat Glen. Měla jsem pocit, že bych ji měla o nejnovějším vývoji informovat. Bála jsem se, že

policie to neudělá, zejména když v téhle chvíli nebyla o nic moudřejší než já.

Když zvedla sluchátko, vylíčila jsem jí, co se stalo, a nevynechala jsem ani toho Blackmana, kterého měl Bobby napsaného v adresáři. Nezbývalo mi taky, než jí vyklopit všechno o tom vydírání. Sakra, proč ne? Teď nebyla vhodná chvíle na tajnůstkaření. Stejně už věděla, že Nola a Bobby byli milenci, a tak jsem jí mohla klidně prozradit i to, do čeho se Bobby z lásky pustil. Dokonce jsem se i odvážila nastínit, jak je do případu zapletená Sufi, i když u té jsem si pořád ještě nebyla jistá. Měla jsem takové podezření, že mezi Bobbym a Nolou fungovala jako prostředník, vyřizovala vzkazy a možná i Bobbymu radila, když se jeho vášnivá láska střetla s mladickou netrpělivostí.

Chvíli mlčela stejně jako nedávno já. „Co bude dál?“

„Zítra zajdu za někým z oddělení vražd a všechno oznámím. Pak už to bude celé jejich záležitost.“

„Ale do té doby buďte opatrná,“ varovala mě.

„Nedělejte si starosti.“

2 6

Když jsem dojela k budově bývalé okresní nemocnice, zbývala do setmění ještě hodina a půl. Z toho, kolik tu bylo volných míst na parkování, jsem pochopila, že většina kanceláří je už zavřená a personál odešel domů. Kelly mi řekl, že z boku je ještě jedno parkoviště pro noční službu, ale já neviděla jediný důvod, proč dávat auto tak daleko.

Zajela jsem co nejblíž k hlavnímu vchodu. Se zájmem jsem zaznamenala, že ke stojanu po mé levé ruce je na řetízek připoutané kolo. Byl to otřískaný kostitřas značky Schwinn s balónovými plášti. K zadnímu blatníku měl přidrátovanou recesistickou napodobeninu automobilové státní poznávací značky s písmeny ALFIE. Kelly říkal, že budova se v sedm zavírá, ale stačí prý zazvonit a Alfie mě elektrickým vrátným pustí dovnitř.

Vzala jsem si baterku a svazek paklíčů a přes tričko si přetáhla teplákovou bundu. Pamatovala jsem si, že v budově panovalo chladno, a říkala jsem si, že po západu slunce to bude ještě horší.

U dvoukřídlých vchodových dveří jsem se zastavila a zmáčkla zvonek na pravém ostění. Po chvíli se ozval bzučák, západka se uvolnila, a já vešla dovnitř. Hala, do které už začínaly padat stíny, mi matně připomínala opuštěnou nádražní čekárnu z nějakého fantastického filmu.

Podlahy s mramorovou mozaikou, vysoké stropy a nádherné

obložení stěn z leštěného dubu také navozovaly atmosféru někdejší elegance. Těch pár zbývajících zdobných prvků

muselo pocházet ještě z dvacátých let, kdy budovu stavěli.

Zamířila jsem na druhý konec haly a v chůzi jsem automaticky pohlédla na informační tabuli na stěně. Téměř podvědomě jsem zaznamenala jméno, na které mi padl zrak.

Zastavila jsem se a podívala se ještě jednou. Netušila jsem, že v budově má ordinaci i Leo Kleinert. že by Bobby na své pravidelné týdenní psychoterapeutické sezení jezdil tak daleko? Připadalo mi to trošku z ruky. Sešla jsem do suterénu. Boty mi škrtaly o dlaždice schodiště. Jako předtím, i teď jsem cítila, jak teplota klesá. Bylo to, jako kdybych se potápěla ke dnu nějakého jezera. Tady dole vládlo ještě větší příšeří, ale v prosklených dveřích márnice se svítilo.

Obdélník světla zářil do houstnoucí tmy. Podívala jsem se na hodinky. Nebylo ještě ani čtvrt na osm.

Ze slušnosti jsem zaklepala a pak vzala za kliku. Dveře byly odemčené.

„Haló!“

Nikde ani živáčka, ale tak tomu bylo i tehdy, když jsme sem přišli s dr. Frakerem. Třeba byl Alfie v místnosti s chladicími boxy, kam se ukládali nebožtíci.

„Halóóó!“

Nic. Jestliže mě ale pustil dovnitř, musel tu přece někde být.

Zavřela jsem za sebou. Ostré zářivkové světlo vytvářelo iluzi zimního dne. Po mé levé ruce byly dveře. Došla jsem k nim, zaklepala, a když jsem otevřela, zjistila jsem, že vedou do prázdné kanceláře s tmavohnědou pohovkou s polstrováním z umělé kůže. Když byl klid, noční služba si sem nejspíš chodila zdřímnout. V rohu stál stůl s otáčivým křeslem. Okno bylo zvenčí chráněno proti vloupání ozdobnou železnou mříží. Přístupu denního světla bránilo mohutné husté křoví. Zavřela jsem a vydala se k místnosti s chladicími boxy. Nahlédla jsem dovnitř.

Alfie nebyl ani tam. Pod rozptýleným světlem leželi v modrých laminátových kójích nehybně nebožtíci pohroužení do věčného spánku. Někteří měli přes sebe prostěradlo, jiní byli zabaleni do plastikové fólie stažené u krku a kolem kotníků lepicí páskou. Nevím proč, ale připadala jsem si jako při odpoledním klidu na letním táboře.

Vrátila jsem se do hlavního sálu a chvilku jen tak seděla a civěla na pitevní stůl. Normálně bych se začala prohrabávat každou skříňkou, zásuvkou a kontejnerem, ale tady bych si připadala jako neznaboh. Anebo jsem se třeba taky bála, že objevím něco zrůdně groteskního, jako třeba tácy plné falešných zubů, zavařovačky s naloženými očními bulvami a podobně. Kdo ví, co jsem vlastně čekala.

Nervózně jsem poposedla. Připadalo mi, že zbytečně ztrácím čas. Odešla jsem ke dveřím, vystrčila hlavu do chodby a nastražila uši. Nic.

„Alfie?“ houkla jsem. Znovu jsem se zaposlouchala, pak jsem pokrčila rameny a dveře zase zavřela. Napadlo mě, že když už jsem tady, mohla bych si aspoň ověřit, jestli číslo, které si Bobby zapsal do adresáře, souhlasí s identifikačním štítkem na Franklinově palci. Na tom přece nic nebylo.

Vytáhla jsem z kabelky adresář a otevřela ho na zadní předsádce s údajem napsaným tužkou. Vrátila jsem se do místnosti s boxy a začala postupovat od mrtvoly k mrtvole a kontrolovat identifikační štítky. Připadala jsem si jako v suterénu nějakého obchodního domu, kde zrovna probíhá výprodej, jenomže na těchhle visačkách sníženou cenu neuváděli.

U třetí mrtvoly mi čísla souhlasila. Kelly měl pravdu.

Bobby přesunul pomlčku, takže sedmimístný kód vypadal jako telefonní číslo. Začala jsem zkoumat to málo, co jsem z mrtvoly viděla. Plastiková fólie, do které byl Franklin zabalený, byla sice průhledná, ale zažloutlá jakoby od nikotinu. I přes obal jsem rozpoznala, že jde o černocha středního věku a výšky, štíhlé postavy a kamenné tváře. Co na té mrtvole mohlo být tak důležitého? Začínala jsem mít obavy. Říkala jsem si, že Alfie se musí každou chvíli vrátit, a byla bych moc nerada, kdyby mě načapal, že se mu tu motám kolem mrtvol. Vrátila jsem se ke své židli a sedla si.

Připadala jsem si, jako kdybych vyšla z klimatizovaného kina. Oproti místnosti s chladicími boxy bylo v pitevně jako v lázni. Začínali se mnou šít všichni čerti a toužila jsem tu

všechno prošmejdit. Bylo to silnější než já. Byla jsem podrážděná, že tu není nikdo, kdo by mi pomohl, a ticho kolem mi šlo na nervy. Vůbec mi to tu nepřipadalo zábavné.

Normálně po márnicích moc nevysedávám, a tak jsem byla celá napjatá.

Abych si trochu uklidnila řozjitřené nervy, nakoukla jsem do jedné zásuvky, jestli tam opravdu najdu něco z těch příšerností, které mě v duchu pronásledovaly. Uvnitř byly poznámkové bloky, formuláře objednávek a nejrůznější papíry. To mě uklidnilo, a tak jsem zkusila další.

Obsahovala lékovky s několika druhy prášků, jejichž jména mi nic neříkala. Po tomhle zahřívacím kole jsem je vzala jednu po druhé, ale všechno, co jsem objevila, bylo nějakým způsobem spojeno s provozem pitevny, což mě sice nijak nepřekvapilo, ale na druhé straně mi toho také moc neprozradilo.

Narovnala jsem se a rozhlédla se po místnosti. Kdepak tu mají kartotéku? Copak si tady nikdo nevede žádné záznamy? Kdosi mi přece říkal, že se tu skladují staré chorobopisy, jenomže kde? Tady v suterénu? Nebo v některém z nadzemních podlaží? Představa, jak se sama samotinká plížím prázdnou budovou, se mi moc nezamlouvala. Původně jsem doufala, že mě bude doprovázet Alfie Leadbetter, který mi řekne, co všechno tu je a kde by bylo nejlepší začít. Dokonce jsem i počítala, že

kdyby potřeboval nějakou stimulaci, šoupnu mu dvacet dolarů.

Podívala jsem se na hodinky. Tvrdla jsem tu už

pětačtyřicet minut a výsledek žádný. Sebrala jsem kabelku, vyšla na chodbu a rozhlédla se na obě strany. Panovalo už

značné šero, i když oknem na konci chodby jsem viděla, že venku je dosud světlo. Nahmatala jsem na stěně vypínač, rozsvítila, pustila se chodbou a přitom si četla malé bílé tabulky nad jednotlivými dveřmi. Hned vedle márnice se nacházely místnosti rentgenologického oddělení. Pak přišla nukleární medicína a po ní kanceláře obvodních sester.

Napadlo mě, jestlipak sem někdy měla cestu i Sufi Danielsová.

Kdesi vzadu v hlavě se o slovo neodbytně hlásila jedna myšlenka. Vzpomněla jsem si totiž na krabici s Bobbyho věcmi. Cože to v ní bylo? Lékařské učebnice, kancelářské potřeby a dvě rentgenologické příručky. K čemu mu vlastně byly? Vždyť ho ještě ani nepřijali na fakultu. Bylo mi tedy divné, proč potřeboval literaturu o zařízení, k němuž by se dostal až za několik let, pokud vůbec. Nikdy ani slůvkem nenaznačil, že by se nějak zvlášť zajímal právě o rentgenologii.

Vyšla jsem do přízemí. Neuškodí, když se na ty věci podívám ještě jednou. U venkovních dveří jsem se zastavila, stáhla si teplákovou bundu a nastrčila ji mezi dveře, aby se nezavřely, ale přitom za mnou náhodu nezapadly. Zamířila

jsem k vozu, odemkla a jen s námahou vytáhla kartón, který spočíval na zadním sedadle. Vyndala jsem obě příručky a rychle je prolistovala. Byly to běžné technické manuály od jakýchsi zařízení a pojednávaly o jednotlivých ovládacích a měřicích prvcích, spínačích a všelijakých záhadných radech, rentgenech a dávkách ozáření. Na jedné stránce nahoře jsem objevila tužkou vyvedenou malůvku s číslem obklopeným spoustou kudrlinek. I v tomto případě šlo o Franklinův identifikační kód. Pohled na známou sedmimístnou skupinu číslic působil stejně strašidelně jako před pěti dny hlas mrtvého Bobbyho z telefonního automatu.

Sevřela jsem obě příručky v podpaží, krabici nechala na předním sedadle, zamkla auto a vydala se pomalu zpátky k budově. Strčila jsem do dveří, zastavila se a znovu si natáhla teplákovou bundu. Rozhodla jsem se, že když už jsem tady, porozhlédnu se i trochu po přízemí. Pořád jsem byla přesvědčená, že hledám staré chorobopisy a pistoli najdu v nějaké registračce mezi haldou papírů. Tohle kdysi bývala normální nemocnice, a tak tu někde musela být i kartotéka.

Kde jinde by se staré chorobopisy skladovaly? Pokud jsem si pamatovala, jak to v nemocnici sv. Terezy chodí, archív měl centrální polohu, aby tam žádný lékař a příslušný personál neměl daleko.

Zdálo se, že tady v přízemí se většina místností nepoužívá. Začala jsem nazdařbůh zkoušet jednotlivé dveře.

Většinou byly zamčené. Na konci chodby jsem zašla za roh

a trefila se rovnou do černého. Nad dvoukřídlými dveřmi stálo vybledlým písmem Archív. Teprve teď jsem si uvědomila, že podobně jsou označena i další z teď už

zrušených oddělení. Z ozdobného písma na stylizovaném svitku na mě dýchla vzpomínka na staré vyhlášky konkvistadorů.

Vzala jsem za kliku. Čekala jsem, že budu muset vytáhnout svůj svazek paklíčů, dveře se však otevřely s temným zavrzáním, nad kterým by jásal i největší expert přes zvukové efekty. Zvenčí do místnosti padalo slábnoucí světlo. Přede mnou ležela holá, prázdná místnost. Nebylo tu absolutně nic. žádné registratury, žádný nábytek, žádné další vybavení, jen zmačkaná krabička od cigaret, několik uvolněných prken v podlaze a pár ohnutých hřebíků. Tohle oddělení tedy zrušili doslova. Bůh ví, kde byl všem těm záznamům konec. Třeba je složili nahoře v některém z opuštěných pokojů, ale tam se mi samotné opravdu nechtělo.

Slíbila jsem Jonášovi, že nevyvedu žádnou hloupost, a tak jsem si v tomhle ohledu chtěla zasloužit bobříka. Kromě toho mi cosi pořád nedopřávalo klidu.

Vrátila jsem se ke schodišti a vydala se zpátky dolů. Co si to ten tenounký hlásek někde vzadu v mé hlavě stále bručel? Znělo to, jako kdyby někde ve vedlejší místnosti hrálo rádio a já jen tu a tam zachytila útržek nějaké věty.

Když jsem došla do suterénu, zamířila jsem k rentgenologickému oddělení a vzala za kliku. Zamčeno.

Vytáhla jsem paklíče a chvilku si hrála se zámkem. Byl takzvaného „bezpečnostního“ typu, který se dá také otevřít, ale je to hrozná otrava. Já ale chtěla vědět, co je vevnitř, a tak jsem se obrnila trpělivostí. Pracovala jsem s kyvnou planžetou, která má na hřbetě vybroušené libovolně hluboké zuby se zakulaceným náběhem. Vzhledem k velkému počtu kombinací se při kývavém pohybu klíčem pomocí zubů

podaří uzamykací kolíky postupně vysunout ze záběru a zámek odjistit.

Je to jako když se člověk schovává někde v úkrytu. Musí se tomu prostě poddat. Stála jsem tam asi dvacet minut a soustavně s citem pracovala s planžetou, kývala jí sem a tam, a kdykoli jsem v zámku ucítila sebemenší náznak pohybu, opatrně jsem přitlačila. Nakonec ta bestie povolila a já radostně zavýskla: „A je to. Paráda.“ Přesně tohle mě na mém povolání baví. Je to sice nezákonné, jenomže kde není žalobce, není ani soudce.

Vklouzla jsem do místnosti a rozsvítila stropní světlo.

Uvnitř to vypadalo jako v běžné kanceláři. Byly tu psací stroje, telefony, pořadače, na stolech květináče, po stěnách obrázky, a také malá čekárna, kde zřejmě pacienti seděli a čekali, až je zavolají na rentgen. Až úplně vzadu se nacházelo pár snímkoven. Nahlížela jsem do nich a snažila se představit si postup při snímkování plic, prsů či horních částí gastrointestinálního traktu. Stoupla jsem si před jeden

rentgen a otevřela první z příruček, které jsem si přinesla s sebou.

Porovnala jsem obrázky s umístěním jednotlivých ukazatelů a knoflíků na zařízení. Více méně odpovídalo.

Rozdíly byly zřejmě způsobené odlišným rokem výroby, značkou a typem. Některé přístroje mi připadaly jako z nějaké scifi. Například jakýsi kužel, který se podobal kosmické lodi a byl zavěšený na konci nějakého výkyvného ramene. Stála jsem tam, v rukou otevřený manuál, a civěla na snímkovací stůl a olověnou zástěru, která připomínala cintáček pro obří mimino. Vzpomněla jsem si, jak mně před dvěma měsíci rentgenovali prostřelenou paži.

Ne že by mě ta myšlenka trkla z čistá jasná. Obklopila mě ze všech stran jako mlžný opar v pohádkách o vílách a postupně se začala zhmotňovat. Bobby tu přece taky býval takhle sám. Noc za nocí hledal pistoli s Nolinými otisky prstů. Věděl, kdo ji sem schoval, a proto musel mít alespoň nějakou představu, kde je ukrytá. Musela jsem vycházet z předpokladu, že na to přišel, a proto musel zemřít. Třeba ji i skutečně našel a odnesl, i když mi to nepřipadalo příliš pravděpodobné. Podle mé prvotní domněnky tu stále ještě někde byla, což mi ani teď nepřipadalo jako úplně scestná myšlenka. Bobby si své zjištění zaznamenal. Do adresáře si napsal identifikační číslo jedné mrtvoly a stejný údaj zanesl i na jednu stránku rentgenologické příručky, kterou si opatřil.

Jednotlivé střípky se mi začaly v hlavě skládat dohromady. Možná bych toho nebožtíka měla zrentgenovat, řekla jsem si v duchu. Přesně to možná udělal Bobby, a proto si třeba udělal poznámku do příručky. Co když je pistole ukrytá v mrtvole? Nechala jsem si to projít hlavou a nenapadl mě jediný důvod, proč to nezkusit. Když mě nikdo nechytí, ztratím v nejhorším případě jenom čas a budu si připadat jako absolutní idiot, což by ostatně nebylo poprvé.

Nechala jsem kabelku a příručky na snímkovacím stole a vrátila se o dveře zpátky do márnice. V místnosti s boxy vpravo u stěny jsem zahlédla nemocniční vozík. Teď už

jsem nemohla couvnout, protože jsem byla jako naprogramovaná. Dělala jsem prostě to, co bylo třeba. Po Alfiem Leadbetterovi pořád nebylo ani vidu ani slechu, takže mi neměl kdo pomoct. A protože jsem se taky mohla blamovat, bylo jen dobře, že u toho nikdo nebude. Budova byla opuštěná. Času jsem měla dost, a i kdybych snímkování nezvládla zrovna podle předpisu, mrtvému už to stejně nemohlo uškodit.

Zajela jsem s vozíkem k laminátovému boxu s tělem.

Představovala jsem si, že jsem momentálně zřízenkyně na patologii, technická od rentgenu či sestra, prostě profesionál, který pouze dělá svou práci.

„Promiň, že tě takhle otravuju, Franku,“ řekla jsem, „ale budeš se mnou muset vedle na pár snímků. Nějak se mi nelíbíš.“

Váhavě jsem ho vzala kolem krku a pod koleny a přesunula ho z boxu na vozík. Překvapilo mě, jak je lehký a studený. Na dotek připomínal balíček kuřecích prsíček vytažený zrovna z ledničky. Páni, napadlo mě, proč se pořád drásám tou kuchyňskou symbolikou? Takhle si vaření opravdu nikdy nezamiluju.

Vymanévrovat s vozíkem z márnice na chodbu, zajet do přijímací kanceláře rentgenologického oddělení a trefit se do jedné ze snímkoven až vzadu byla pěkná fuška. Přirazila jsem ho ke snímkovacímu stolu a mrtvolu na něj sesunula.

Pak jsem s tou kosmickou lodí začala zkusmo šíbovat nahoru a dolů, až se mi ji nakonec podařilo po kolejničkách pod stropem nastavit Frankovi přímo nad žaludek.

Uvědomila jsem si, že časem budu taky muset vykoumat, jak daleko od těla má kužel být, a když už jsem se tedy začala v duchu zaobírat snímkováním, napadlo mě, že bych se taky měla poohlédnout po nějakém filmu.

Prošmejdila jsem všechny čtyři skříně, které tu stály, ale nenašla jsem vůbec nic, a tak jsem se pustila do obhlídky celé snímkovny. Na jedné stěně visela jakási mělká skříňka s dvoudílnými dvířky. Vypadala trochu jako elektrický rozvaděč. Na jedněch dvířkách bylo na kusu lepicí pásky kuličkovou tužkou tiskacími písmeny napsáno EXP. Nápis na druhých hlásal NEEXP. Otevřela jsem je. Uvnitř byly na sobě jako jídelní podnosy v samoobslužné restauraci naskládány kazety různých rozměrů.

Vrátila jsem se ke stolu a začala přístroj studovat. V

závěsném kuželu jsem nenašla žádný otvor, kam by šlo kazetu zasunout, ale ve stole samotném, těsně pod polstrovaným okrajem, byl posuvný držák. Vytáhla jsem ho, kazetu do něj vložila a jenom jsem doufala, že jsem ji nasadila správnou stranou nahoru. Mně osobně se to zdálo v pořádku. Napadlo mě, že bych si možná mohla otevřít úplně jinou živnost.

Řekla jsem si, že Franklin už žádnou ochranu před ozářením nepotřebuje, a tak jsem si dlouhou olověnou zástěru navlékla sama. Připadala jsem si v nijako hokejový brankář. Nikdy jsem sice neviděla, že by rentgenový technik něco podobného nosil, ale aspoň jsem měla pocit, že se mi nemůže nic stát. Stáhla jsem kužel asi na metr nad Frankovo tělo, zamířila a odešla do rohu místnosti za stínící stěnu.

Začala jsem znovu listovat manuálem, dokud jsem nenarazila na obrázky, které mi připadaly k věci. Na panelu se nacházely všelijaké budíky s ručičkami ve tvaru šipky.

Všechny stály na nule, připravené na cvaknutí spínačem naběhnout do zeleného, žlutého nebo červeného políčka.

Vpravo byla páčka se štítkem NAPÁJENÍ. Přepnula jsem ji do polohy ZAP. Nic. To je mi ale záhada. Dala jsem ji zase zpátky a začala zkoumat stěnu po své levici. Visely na ní dva rozvaděče s velkými jističi. Cvakla jsem jimi z polohy VYP do polohy ZAP. Ozvalo se bzučení elektřiny.

Přesunula jsem páčku napájení znovu na ZAP a přístroj se rozhučel. Usmála jsem se. Paráda.

Pak jsem se zahloubala do panelu před sebou. Našla jsem na něm časový spínač v rozsahu nastavení od jedné stodvacetiny sekundy až do šesti vteřin. Pak tu byl voltmetr cejchovaný v kilovoltech. Další budík ukazoval v „miliampérech“. Proboha, tři řady zeleně svítících tlačítek.

Kterépak si mám vybrat? Rozhodla jsem se začít všude se střední hodnotou nastavení, protože jsem si řekla, že jeden ukazatel použiju jako kontrolní a druhé dva budu nějakým systémem postupně střídat. Mezitím si na filmu budu kontrolovat výsledek a uvidím, jaké mi vylezou obrázky.

Vykoukla jsem zpoza ochranné stěny. „Tak, Franku, nedýchat a nehýbat!“

Alespoň že v tomhle ohledu na něj byl spoleh. Stiskla jsem tlačítko na ovládací rukojeti. Ozvalo se krátké zabzučení. Opatrně jsem jukla do snímkovny, jako kdyby se po ní ještě vesele proháněly rentgenové paprsky. Došla jsem ke stolu a vytáhla kazetu. Ale co teď? Snímky potřebovaly vyvolat, jenomže jsem tu neviděla nic, v čem by to šlo provést. Popadla jsem kazetu, nechala rentgen rentgenem a dala se do pátrání v přilehlých místnostech.

O dvoje dveře dál jsem narazila na něco, co mi připadalo jako to, co hledám. Na stěně visel návod s obrázky, jak vyvolávat exponované desky. Napadlo mě, že až to všechno skončí, mohla bych se tu ucházet o místo.

Opět jsem musela zapnout přívod proudu. Poté jsem při světle červených žárovek střídavě šilhala do návodu a pomalu se prokousávala celou operací. Vyvolávací zásobník na stěně jsem podle instrukcí naplnila vodou. Otočila jsem kazetu, otevřela zadní víko, vytáhla desku a vložila ji do podávacícho otvoru. Přístroj zabzučel a vcucl ji dovnitř.

Hergot, kam zmizela? V celé místnosti jsem neviděla nic, co by slibovalo zpracovaný film zase vyplivnout. Připadala jsem si jako štěně, které se poprvé setká s realitou života, protože se mu zakutálel míček pod gauč. Vyšla jsem z místnosti a zapadla do vedlejších dveří. Automatická vyvolávací linka, která připomínala obří xerox, tu končila jakýmsi otvorem. Asi po minutě a půl se z něj vysunul exponovaný film. Byl celý černý. Do pytle. Kde jsem jenom udělala chybu? jak mohl být přeexponovaný, když jsem si dávala takový pozor? Zrak mi padl na vyvolávací automat.

Víko úplně nedoléhalo. Obhlédla jsem si ho a pak jsem na něj zkusmo zatlačila. Víko se zacvaklo. Třeba to bylo tím.

Vrátila jsem se zpátky, vzala si další kazetu a celý postup krok za krokem zopakovala ještě jednou. Po dalších dvou pokusech jsem přišla na to, co jsem hledala. Kvalita snímku byla mizerná, ale obrázek byl čitelný. Franklinovi se v břiše bělalo něco, co tvarem odpovídalo těžké automatické pistoli.

Ležela šikmo, snad kvůli kostem nebo uspořádání vnitřních orgánů. Pohled působil dost strašidelně. Svinula jsem

rentgenogram do ruličky a přetáhla přes něj gumičku. Bylo načase zmizet.

Rychle jsem povypínala všechny přístroje, naložila Franklina na vozík, zhasla světla, zamkla a vydala se zpátky do márnice. Když jsem Franklina vracela do boxu, cosi mi padlo do oka. Pohlédla jsem na vedlejší řadu kójí. Spatřila jsem ruku jakéhosi nebožtíka. Visela svěšená ve výšce mých očí a nějak se mi nezdála. Ostatní mrtvoly, které tu ležely, měly sinalou barvu a jejich pokožka působila stejně nepřirozeným dojmem jako tělo gumové panenky. Tahle ruka mi připadala nějak moc růžová. Pak jsem si všimla, že plastiková fólie je přes tělo jen tak přehozená. Marně jsem přemítala, jestli tu mrtvola byla předtím. Přistoupila jsem blíž a nesměle zvedla ruku. Mám pocit, že jsem i vyrazila takový ten zvuk, který člověk vydává, když se chystá užuž

začít ječet.

Váhavě jsem nadzvedla fólii a pohlédla mrtvole do tváře.

Byl to asi dvacetiletý běloch. Pokusila jsem se mu nahmatat puls, ale žádný jsem necítila. Nejspíš za to mohla podvazovací nit, kterou měl zaříznutou do krku tak pevně, že nebyla téměř vidět. Z úst visel vyplazený jazyk. Nebyla jsem s to popadnout dech a měla jsem pocit, že se mi každým okamžikem zastaví srdce. Uvědomila jsem si, že s největší pravděpodobností jsem se právě seznámila s Alfiem Leadbetterem, který se jen velice nedávno odebral na věčnost. V téhle chvíli mi ale největší starost nedělala

otázka, kdo ho zabil, ale kdo mě pustil dovnitř. Alfie to zřejmě nebyl. Najednou mi došlo, že jsem se octla v liduprázdné budově sama s vrahem a klidně se tu promenovala, zatímco on čekal, co udělám, a číhal, aby se se mnou vypořádal stejným způsobem jako s chudákem zřízencem z márnice, který měl tu smůlu, že se mu připletl do cesty.

S bušícím srdcem, jehož tlukot mi do celého těla vysílal impulsy svíravého strachu, jsem co nejrychleji vycouvala z místnosti. V márnici panovalo konejšivé světlo, ale zároveň i mrtvolné ticho.

Přemítala jsem, kudy zmizet, a zvažovala jednotlivé možnosti. Tady v suterénu měla okna husté mříže, kterými bych se neprotáhla. Dveře vedoucí ven byly z tlustého drátěného skla. Nebyla jsem si ani jistá, jestli bych je dokázala rozbít, a rozhodně jsem tímhle způsobem na sebe nehodlala upozorňovat. Nezbývalo, než vyběhnout po schodech nahoru a utéct stejnými dvoukřídlými dveřmi, kterými jsem sem přišla, přestože samotná představa, že budu muset na chodbu, byla na mě v téhle chvíli příliš.

Kdesi nahoře bouchly dveře a já málem vylítla až do stropu. Pak jsem zaslechla, jak někdo jde po schodech dolů a bezstarostně si pohvizduje. že by noční strážný? Nebo někdo, kdo si potřebuje po pracovní době ještě něco dodělat? Teď už bylo na útěk pozdě. Neměla jsem kudy utéct, ani kam se schovat. Kroky se blížily a já hleděla na

dveře, neschopná pohybu. Neznámý se zastavil, zabroukal prvních pár taktů písničky Kdo střežit mě bude. Klika cvakla a dovnitř vešel dr. Fraker. Když mě spatřil, zarazil se.

„Ale podívejme. Dobrý večer. Vás jsem tady opravdu nečekal,“ řekl. „Myslel jsem, že zpovídáte Kellyho.“

Přestala jsem tajit dech a našla ztracenou řeč. „Už se stalo. Před chvílí jsem skončila.“

„Proboha, co je vám? Jste bílá jako stěna.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Právě jsem byla na odchodu a najednou jsem uslyšela bouchnout dveře. Parádně jste mě vyděsil.“ Hlas mi uprostřed věty přeskočil, jako kdybych zrovna mutovala.

„Promiňte. Neměl jsem v úmyslu vás takhle vystrašit.“

Na sobě měl zelenou operatérskou kombinézu. Sledovala jsem, jak obešel pult, otevřel zásuvku a vyndal si nástroje.

Pak sáhl o jednu níž a vytáhl injekční stříkačku a jakousi ampuli.

„Víte, je tu jedna potíž,“ řekla jsem.

„Vážně? A jaká?“ S úsměvem se ke mně obrátil a já si okamžitě vybavila, co mi říkala Nola. „Vždyť ten člověk je blázen. Absolutní šílenec.“ Dr. Fraker natahoval stříkačku a přitom ze mě nespouštěl oči. A najednou mi všechno došlo.

Netoužila manželství udržet. Chtěla se z něj vyvléct a Bobby Callahan se ve své naivitě domníval, že jí může pomoct.

Měl to vepsáno ve tváři a prozrazovaly to i jeho neuspěchané pohyby. Byl rozhodnutý mě zabít. Soudě podle

nádobíčka, které si připravil, měl k dispozici vše, co potřeboval: pitevní stůl s odtokem, pilky i skalpely, a přímo pod stolem šachtu vedoucí do spalovny. Navíc se vyznal v anatomii a věděl, kde hledat příslušné šlachy a vazy. Před očima mi vytanul krocan a já vzpomínala, jak člověk musí vyvrátit křídlo, aby mohl nožem protnout kloub.

Když dostanu strach, obvykle se rozbrečím. I teď jsem cítila, jak mi do očí vhrkly slzy. Nevyvolal je však žal, ale děs. Přestože dokážu lhát, jako když tiskne, v téhle chvíli mě nenapadala jediná výmluva. Hlavu jsem měla úplně vymetenou. Stála jsem tam s rentgenogramem v ruce a byla jsem přesvědčená, že můj výraz prozrazuje všechno. Jedinou mou nadějí bylo pokusit se jednat rychleji než on a nenechat se chytit. Vrhla jsem se po klice, zmáčkla ji, trhnutím otevřela dveře a rozběhla se ke schodům. Brala jsem je po dvou, po třech, pak jsem se ohlédla a v duchu zaječela hrůzou. Vycházel právě z pitevny, stříkačku v ruce. Nejvíc mi nahánělo hrůzu, že se pohybuje tak pomalu. Jako kdyby měl čas až do skonání světa. Už zase si pobrukoval tu písničku. Začal tam, kde před chvíli přestal. Jeho nemelodické broukání bylo urážkou Gershwinovy melodie.

„Ztracená jak ovečka zbloudilá… ráda bych poslušnost slíbila… tomu, kdo střežit mě bude.“

Octla jsem se na horním konci schodiště. Čím to, že si je tak jistý? Proč je přesvědčený, že mu stačí tohle ležérní tempo, když já se ženu ke dveřím jak šílená? Přikrčila jsem

se a vrazila ramenem do venkovních dveří, ale ani jedno křídlo nepovolilo. Zkusila jsem to ještě jednou. Octla jsem se ve slepé uličce. Jestli mu poskytnu čas, aby došel až do haly, už mu neuteču. Zamířila jsem zpátky a v té chvíli se vynořil nahoře na schodišti.

Cvaky cvak, škrtal podpatky bot o dlaždice a přitom si broukal.

„On není miláček žen… jež krásy cení si jen… však od srdce mého má klíč.“

Pořád si dával na čas. Chtělo se mi ječet, jako kdyby mě na nože brali, jenomže k čemu by mi to bylo? Budova byla liduprázdná, zamčená na dva západy a až na chabý svit dopadající sem z parkoviště pohroužená do tmy. Jelikož si na mě vzal stříkačku plnou kdovíjakého svinstva, potřebovala jsem nějakou zbraň. Kromě toho byl velký a silný, a jakmile mu padnu do spárů, je se mnou amen.

Rozutíkala jsem se chodbou k bývalému archívu, rozrazila dveře, až práskly o zeď, v běhu popadla lať, vyrazila zpátky na chodbu a letěla dál. Někde tu přece musí být schody, okno, které bych mohla vyrazit, prostě nějaká úniková cesta.

Hudební antitalent mi za zády prozpěvoval. „Snad brzy dočkám se už… že přijde ten neznámý muž… ten, který střežit mě bude.“

Doběhla jsem ke schodišti a cestou nahoru jsem zvažovala situaci. Takhle mě mohl pronásledovat po celé

budově. Brzy budu celá zchvácená, zatímco on se ani nezpotí. Honička se mi moc nezamlouvala. V prvním patře jsem se vrhla ke dveřím do chodby. Zamčeno. Zbývalo mi ještě druhé poschodí. Není to léčka? Buď jak buď, měla jsem pocit, že mě má v hrsti, protože si všechno naplánoval předem.

Pustil se za mnou do schodů, a tak jsem se rozběhla dál vzhůru, ve zpocené ruce lať. Tohle bylo zlé. Do dveří na druhém patře stačilo jen strčit. Octla jsem se v tmavé chodbě. Zahnula jsem doprava a přinutila se zvolnit. Schody mě připravily o dech a pot ze mě jen lil. Přemítala jsem, kam se schovat, ale možností moc nebylo. Po obou stranách chodby jsem sice viděla řadu dveří, ale měla jsem strach, že jakmile do některé z místností zapadnu, octnu se v pasti.

Stačí, aby je vzal jednu po druhé, a objeví mě na to tata.

Kromě toho se strašně nerada schovávám. Připadám si jako malá holka, a tenhle pocit nesnáším. Potřebovala jsem zůstat v pohybu a jednat, ne se krčit někde v koutě, zakrývat si oči a doufat, že mě pánbíček učiní neviditelnou.

Zabočila jsem znovu doprava. Zaslechla jsem, jak kdesi za mými zády bouchly dveře mezi odpočívadlem a chodbou.

O kus dál vpravo jsem zahlédla výtah. Doběhla jsem k němu a třískla dlaní do tlačítka DOLů.

Dr. Fraker teď spustil jinou, protože si hvízdal. Nakonec tě přece dostanu. Ten chlap snad vážně není normální.

Bouchla jsem znovu do tlačítka a dychtivě naslouchala, jak za dveřmi výtahu tiše hučí lano. Otočila jsem hlavu doprava a spatřila, jak se ke mně blíží a ve tmě svítí jeho zelené chirurgické oblečení. Pak jsem zaslechla, že šumot ustal. Připadalo mi, že můj pronásledovatel zrychlil, ale pořád mu ještě zbývalo dvacet metrů. Dveře se otevřely. Do pytle!

Vykročila jsem a zároveň jsem si uvědomila, že pod mýma nohama že je tmavá díra, ze které ke mně zavanul proud studeného vzduchu. V poslední chvíli jsem se zarazila a chytla se rámu dveří, ale setrvačnost mě přesto na okamžik vynesla do prázdna, až jsem tlumeně vykřikla. Pak se mi podařilo přitáhnout se zpátky. Zavrávorala jsem dozadu. Pád do šachty jsem sice zažehnala, ale zato jsem se ocitla v jiném nebezpečí. Upadla jsem na podlahu, lať mi vylétla z ruky a skončila někde mimo můj dosah. Sebrala jsem se vrhla se po ní po čtyřech. V té chvíli mě dostihl, popadl mě za vlasy a přinutil mě postavit se, ale to už jsem zbraň zase nahmatala. Rozmáchla jsem se po něm. Tyč ho sice zasáhla, ale pod špatným úhlem, a rána postrádala razanci. Pak jsem ucítila, že do levého stehna se mi zabodla jehla. Vykřikla jsem, on současně se mnou. Já ostře vyjekla bolestí a Fraker při dopadu latě hekl. Octla jsem se na zlomeček vteřiny ve výhodě a svou šanci jsem proměnila, protože se mi ho podařilo kopnout ze strany do holeně. Nebylo to ovšem k ničemu, protože rána mířila příliš nízko. Podle zásad

sebeobrany nemá smysl protivníkovi pouze způsobit bolest, protože to ho jenom rozzuří. Věděla jsem, že buď se mi ho podaří zneškodnit, nebo to můžu vzdát.

Sevřel mě zezadu a já se rozmáchla levým loktem, ale rána šla opět mírně vedle. Strčila jsem do něho a znovu ho několikrát kopla do holeně, až o kus ustoupil. Funěl jako lokomotiva. Praštila jsem ho latí do ramene a rozběhla se chodbou pryč. Klopýtla jsem, ale dokázala jsem hrozící pád vyrovnat. Měla jsem přitom pocit, jako kdybych šlápla do prázdna, a teprve se zpožděním jsem si uvědomila, že droga, kterou mi píchl, začíná účinkovat. Levou nohu jsem měla nejistou, koleno roztřesené, pak jsem náhle ztratila cit v chodidlech. Strach, který mi předtím rozpumpoval adrenalin v krvi, mi teď po těle roznášel jakýsi ochromující prostředek. Je to, jako když člověka uštkne had. Taky se nedoporučuje utíkat.

Ohlédla jsem se. Svíral si rameno a právě se znovu chystal za mnou. Už zase se pohyboval velice pomalu, jako by si byl absolutně jistý, že mu neuniknu. Domyslela jsem si, že buď cestou sem zablokoval dveře, abych se nedostala na schodiště, anebo prostě věděl, že to svinstvo, které do mě napumpoval, mě každou chvíli složí. Přestávala jsem cítit ruce a nohy a měla jsem pocit, jako kdybych vůbec nic nedržela. Moje tělo prostupoval chlad. Bylo mi asi jako zabitému kuřeti, které právě strčili do mrazicího tunelu, a na konci ho už čeká jen expedice bůhvíkam. Ačkoli jsem se

strašně snažila, pohybovala jsem se jako ve zpomaleném filmu. Kolem mě houstla tma a lepila se na mne jako rosol.

Čas jako by se zastavoval. Moje tělo se vlivu drogy bránilo a mozek mi ještě fungoval, přesto jsem však cítila, jak se poddává dosud neznámým impulsům.

Ach, ta malá habaďůra, kterou se mnou sehrála pravá mozková polokoule, když všechny detaily, kterými jsem si lámala hlavu, najednou zapadly do sebe jako kousky obrazové skládačky. Ve zlomku vteřiny, stejně kratičkém jako vědomí konce při embolii, mi blesklo hlavou, že drogy dodával Kitty Fraker, nejspíš výměnou za informace o tom, jak je Bobby ve svém pátrání po pistoli daleko. Tu zásobárnu jí do nočního stolku podstrčil. Onoho večera byl přece v domě. Třeba si myslel, že je na čase vyřadit ji ze hry, aby ji výčitky svědomí náhodou nepřiměly přiznat si licoměrnou povahu svého vztahu k Bobbymu.

Cesta na konec chodby byla čím dál tím delší. Běžela jsem už celou věčnost. I ty nejprimitivnější příkazy, které jsem dávala tělu, cestovaly na místo určení příliš dlouho a zpětná vazba signalizující motorickou reakci přestávala fungovat. Dokonce jsem si už ani nebyla jistá, jestli ještě běžím, či zda se vůbec pohybuji kupředu. Zvuky ke mně doléhaly ze strašné dálky a ozvěnu vlastních kroků jsem registrovala se zpožděním. Měla jsem pocit, jako kdybych se přískoky pohybovala chodbou, která má místo podlahy trampolínu. Pak se mi v hlavě ještě jednou rozjasnilo. Bobby

neměl žádný záchvat. Fraker mu přeřízl brzdové trubičky a pak zfalšoval pitevní zprávu. Já hlupák! Škoda, že mě to netrklo dřív.

Blížila jsem se k ohybu chodby čím dál menší rychlostí.

Cítila jsem, jak mi postupně podklesávají nohy. Na rohu jsem se musela zastavit. Opřela jsem se o stěnu. Nemohla jsem dýchat. Potřebovala jsem se vzpamatovat. Nesmíš upadnout, musíš se pokusit zvednout ruce. Čas se dlouze táhl jako žvýkačka a já se přes veškeré úsilí nedokázala vyprostit z jeho lepkavých tenat.

Začal si zase prozpěvovat. Jako kdyby se rozhodl uspořádat pro mě svou soukromou hitparádu starých šlágrů, které nikdy nezklamou. Broukal si teď Lepé vnady jsou tvé klady, tak to dejme dohromady a protahoval samohlásky, jako když zpomaluje gramofon, když je výpadek elektřiny.

Dokonce i ten hlásek kdesi vzadu v mé hlavě zněl dutě a jakoby zdaleka.

Přikrč se, Kinsey, nařizoval mi.

Měla jsem pocit, že jsem ho poslechla, ale přitom jsem si nebyla jistá, jestli mám vůbec nohy, kyčle a valnou část páteře. Ruce jsem měla jako z olova, a tak mě napadlo, jestli je nemám vyvrácené z kloubů.

Musíš ho praštit, přikazoval mi hlásek. Měla jsem takový nejasný pocit, že se rozpřahuju latí jako baseballovou pálkou, přesně tak, jako mě to kdysi naučila tetička.

Den přecházel v noc, život se vytrácel v smrt. Fraker si monotónně bručel „Léépéé vnáádýý jsóóu tvéé kláádýý, táák tóó dééjméé dóóhróómáádýý…“

Když vyšel zpoza rohu, švihla jsem ho latí přímo do obličeje a pořádně jsem se do úderu opřela. Jako na rozfázovaném časosběrném snímku jsem viděla, jak konec tyče putuje vzduchem a světlý bod na tmavém pozadí překonává vzdálenost z bodu A do bodu B. Pak dřevo narazilo na cíl a ozval se praskavý zvuk, jako když upustíte přezrálý meloun.

Přicházel odkudsi zdaleka za pomezní čárou a já se za nadšeného jásotu tribun složila k zemi.

E P I L O G

Moc si toho nepamatuju, ale prý jsem se nějakým záhadným způsobem do vlekla dolů do márnice, vytočila tísňové číslo 911 a zahuhlala, co se stalo, a ať přijede policie. Ze všeho nejlíp si vzpomínám na kocovinu po tom barbiturátovém koktejlu, co mi vpravil do žil. Probrala jsem se na nemocničním lůžku a zvracela jsem jak alík, ale přestože jsem měla hlavu jako trám a věčně dávila do ledvinkovité misky z umělé hmoty, cítila jsem se mezi živými nadmíru dobře.

Glen mě rozmazlovala jako jedináčka a měla jsem spoustu návštěv. Přišli i Jonáš, Rosie a Gus, a Henry mi vždycky nosil čerstvé jidášky. Sdělil mi, že Lila mu psala z jedné věznice na severu, ale že prý se nenamáhal odpovědět.

O tom, že by vzala Dereka a Kitty zpátky na milost, nechtěla Glen sice ani slyšet, ale pak jsem Kitty seznámila s Gusem.

Co jsem naposledy slyšela, začali spolu chodit a Kitty se dala na detoxikační kúru. Dokonce prý oba trochu ztloustli.

Fraker je prozatím na svobodě na kauci a čeká ho soud.

Je obžalován z pokusu o vraždu a z dokonané dvojnásobné úkladné vraždy. Nola učinila doznání a byla souzena pro

úmyslné zabití, ale porota ji zprostila viny. Když jsem se vrátila do práce, naťukala jsem souhrnnou zprávu a vystavila účet na třiatřicet pracovních hodin plus kilometrovné. Celkovou sumu jsem pak zaokrouhlila na rovných tisíc dolarů. Přeplatek jsem poukázala advokátní kanceláři Vardena Talbota na dobropis Bobbyho pozůstalosti. Zbývající část zprávy je osobní. Můj dopis Bobbymu se z valné části točí kolem skutečnosti, že se mi po něm stýská. Ať je Bobby kdekoli, doufám, že žije v klidu a míru někde mezi anděly, volný jako pták.