Sue Graftonová

F jako Finta

KAPITOLA PRVNÍ

Motel Oceán v kalifornském letovisku Floral Beach se kupodivu skutečně nachází na Oceánské ulici, pár kroků od vlnolamu, jenž se z výše deseti stop svažuje k pobřeží Pacifiku. Pláž tvoří široký pruh béžové barvy, zdupaný stopami, které dennodenně smývá příliv. Přístup zajišťuje několik betonových schodů s kovovým zábradlím. Dřevěné rybářské molo vybíhající do moře, je vepředu spojeno s budovou přístavní správy, natřenou křiklavě modrou barvou.

Před sedmnácti lety bylo na úpatí vlnolamu nalezeno tělo Jean Timberlakeové, ale z místa, kde jsem stála, jsem tam nedohlédla. Tehdy se její bývalý milenec Bailey Fowler přiznal k vraždě. Teď tvrdí něco jiného. Každá násilná smrt představuje vyvrcholení nějakého příběhu a předehru k jeho pokračování. Já jsem měla za úkol zjistit, jak se má tahle historie správně dopsat, což po tak dlouhé době nebyla zrovna hračka.

Floral Beach má tak skromný počet obyvatel, že není ani nikde na žádné tabulce ve městě uveden. Městečko je šest ulic dlouhé a tři ulice hluboké, jakoby přimáčknuté ke strmému kopci, z velké části porostlému plevelem. Na Oceánské je všehovšudy asi deset podniků: tři hospody,

obchod se suvenýry, kulečníkový klub, smíšené zboží, obchod s tričky, kde se půjčují surfová prkna, a umělecká galerie. Za rohem na Palmové je pizzerie a samoobslužná prádelna. Všude, až na hospody, je po páté zavřeno. Domy jsou většinou přizemní, sbité z prken a lepenky, natřené na bílo nebo na hráškovou zeleň, a soudě podle toho, jak vypadají, postavené někdy ve třicátých letech. Parcely jsou malé a oplocené, mnoho z nich má na dvorku přivázané motorové čluny. Někdy ty čluny bývají v lepším stavu než

pozemky, na kterých se nacházejí. Je tu i několik hranatých omítnutých činžáků se jmény jako Mořská vyhlídka, Příboj a Vlnobití. Celý městys připomíná odlehlé uličky nějakého jiného města, ale je člověku pořád tak nějak povědomý, jako zapadlé letovisko, kde jste možná byli jako malí na prázdninách.

Samotný motel je dvoupatrový, natřený na limetkovou zeleň, vepředu s pruhem chodníku, který se ztrácí ve vyšlapané trávě. Dostala jsem pokoj s balkonem ve druhém patře, odkud jsem měla výhled doleva na ropnou rafinerii (obehnanou řetězovým plotem a označenou výstražnými tabulkami) a doprava na půl kilometru daleko až k silnici na Port Harbor. Podél kopce se táhne velký rekreační hotel s golfovým hřištěm, ale lidi, kteří do takových zotavoven jezdí, by sem nikdo nedostal, i když je to tady levnější.

Byl podvečer a únorové slunce zapadalo tak rychle, až se zdálo, že se protiví zákonům přírody. Příboj dutě hučel, vlny

se tříštily o hráz, jako kdyby někdo vychrstl na písek několik kbelíků mýdlové vody. Vítr sílil, ale nebylo ho slyšet, snad proto, že ve Floral Beach je tak málo stromů. Racci se slétli na večeři, usadili se na obrubníku a ďobali do zbytků jídla, vyhřezlého z popelnic. Venku nebyl skoro žádný turista, protože bylo úterý, a sotva se trochu ochladilo, prchlo i těch pár vytrvalých duší, které přes den bloumaly po pláži.

Nechala jsem posuvné dveře otevřené a vrátila jsem se zpátky ke stolu, kde jsem psala na stroji předběžnou zprávu.

Jmenuji se Kinsey Millhoneová. Jsem soukromý detektiv registrovaný ve státě Kalifornie. Většinou pracuji ve městě Santa Teresa, zhruba sto sedmdesát kilometrů severně od Los Angeles. Floral Beach je další půl druhé hodiny cesty po pobřeží na sever. Je mně třicet dva let, jsem dvakrát rozvedená, bezdětná, v současné době bez závazků a s největší pravděpodobností bez nich zůstanu i nadále, díky své nátuře, kterou lze v lepším případě charakterizovat jako obezřetnou. Tehdy jsem neměla ani trvalé bydliště. Bydlela jsem u svého bytného, Henryho Pittse, po dobu přestavby jeho garáže, kde se nacházela moje garsonka. Můj pobyt v motelu Oceán hradil otec Baileye Fowlera, který si mě den předtím najal.

Právě jsem se znovu nastěhovala do své kanceláře, zrenovované Kalifornskou pojišťovnou, která mně výměnou za mé služby poskytuje kancelářské prostory. Stěny byly vymalované zářivě bílou, koberec břidlicově modrý, čistě

vlněný běhoun s krátkým vlasem, který stál pětadvacet dolarů za metr, a to prosím nepočítaje položení a usazení.

Vím to, protože jsem jim ten den, kdy koberec pokládali, nakoukla do faktury. Moje kartotéka stála na svém místě, pracovní stůl umístěný jako obyčejně, u francouzského okna, nový Sparklettův automat byl zapojený do zásuvky a připravený spustit čůrek vroucí či ledové vody, podle toho, jaký jsem zmáčkla knoflík. Vypadalo to naprosto špičkově a připadala jsem si báječně, téměř zotavená ze zranění, která jsem utrpěla při vyšetřování svého posledního případu.

Jelikož jsem samostatně výdělečně činná, platím si zdravotní pojištění ještě předtím, než vůbec zaplatím nájemné.

Royce Fowler na mě na první pohled působil dojmem člověka, který svého času býval hromotluk a najednou rychle sešel. Mohlo mu být kolem sedmdesátky a jeho impozantních metr osmdesát pět působilo poněkud scvrkle.

Podle toho, jak na něm plandaly šaty, bylo jasné, že nedávno zhubl tak o patnáct kilo. Vypadal jako farmář, kovboj nebo přístavní dělník, prostě jako někdo, kdo je zvyklý rvát se s přírodou. Prořídlé bílé vlasy měl bez pěšinky sčesané dozadu, kolem uší mu stále ještě prosvítaly nazrzlé pramínky. Oči měl ledově modré, řídké řasy a obočí, bledou pleť mramorovanou prasklými žilkami. Chodil o holi, ale obrovské ruce, které si položil křížem na rukojeť, byly pevné jako kámen a poseté jaterními skvrnami. žena, kterou jsem tipovala na sestřičku nebo placenou pomocnici, mu

pomohla, aby se posadil na židli. Už neviděl tak dobře, aby mohl sám řídit auto.

„Jsem Royce Fowler,“ představil se. Měl skřípavý a silný hlas. „Tohle je moje dcera Ann. Přijeli bysme i s mojí ženou, jenže je nemocná, a já jsem jí nakázal, aby zůstala doma. Bydlíme ve Floral Beach.“

Představila jsem se a potřásla jsem si s oběma rukou.

Neshledávala jsem na nich žádnou rodinnou podobu. On měl všechny rysy obličeje přehnaně velké, velký nos, vysedlé lícní kosti, ostře řezanou bradu, zatímco její působily zakřiknutě. Měla tmavé vlasy a mírný předkus, který jí měli dát srovnat, dokud byla malá.

Když jsem si v duchu představila Floral Beach, viděla jsem polorozpadlé letní domky a široké, liduprázdné ulice vroubené dodávkami. „To jste sem přijeli jen kvůli mně?“

„Byl jsem objednaný na kliniku,“ zahuhlal. „S tím, co mám, hnout neumějí, ale o prachy mě stáhli tak jako tak.

Řek jsem si, že bysme si s váma měli promluvit, když už

jsme ve městě.“

Jeho dcera sebou trhla, ale nic neřekla. Odhadla jsem ji na něco přes čtyřicet a napadlo mě, jestli stále bydlí u rodičů. Zatím se mi ještě vůbec nepodívala do očí.

Společenská konverzace není zrovna mou silnou stránkou, a tak jsem přeřadila na věcný tón. „Co pro vás mohu udělat, pane Fowlere?“

Trpce se pousmál. „Moje jméno vám asi nic moc

neříká.“

„Matně si vzpomínám,“ řekla jsem. „Mohl byste se mi trochu připomenout?“

„Mýho syna Baileye omylem zavřeli před třema nedělema v Downey. Dost brzy jim došlo, že se sekli, takže ho za den propustili. Potom se zřejmě chytli za nos a proklepli si ho. Jeho otisky pasovaly, a tak ho předevčírem večer zašili znova.“

Málem mi ujelo: „K čemu pasovaly?“ Ale vtom se mi rozsvítilo. Četla jsem článek v místních novinách. „No jasně,“ řekla jsem. „To je ten, který před šestnácti lety utekl z věznice San Luis?“

„Tak. Po tom útěku se mi nikdy neozval, takže jsem si nakonec řek’, že je mrtvej. Ten kluk se mě něco natrápil a mám takovej dojem, že mu to furt ještě nestačilo.“

Kalifornské nápravné zařízení pro muže u San Luis Obispa je institucí, která sestává ze dvou částí, a to z nápravné skupiny pro staré muže, zajištěné minimální ostrahou, a ze zařízení se zvýšenými bezpečnostními opatřeními, které je rozděleno na čtyři skupiny po šesti stech mužích. Bailey Fowler zjevně utekl od rozdělané práce a naskočil do nákladního vlaku, který tehdy dvakrát denně prokodrcal kolem věznice.

„Jak ho dostali?“

„Vydali zatykač na nějakýho Petera Lamberta, což bylo zrovna jméno, pod kterým Bailey vystupoval. Prej ho

zaevidovali, vzali mu otisky a šoupli ho za katr, dokud jim nedošlo, že se sekli. Pokud tomu dobře rozumím, tak to tam nějakýmu šťourovi nedalo a nechal Baileyovy otisky sjet na tom jejich superskvělým novým kompjůtrovým systému, co tam maj. A tak vyhmátli ten zatykač, kterej na něj vydali po útěku z vězení. Náhoda je blbec.“

„To měl pech,“ řekla jsem. „Co bude dělat?“

„Zaplatil jsem mu advokáta. Teď, když se vrátil, chci, aby mu to odpárali.“

„Chcete se odvolat proti rozsudku?“

Vypadalo to, že Ann chce něco říct, ale stařec ji nepustil ke slovu.

„Bailey nikdy k soudu nešel. Uzavřel s nima dohodu.

Dobrovolně se přiznal k vraždě, což mu nakukal ten jeho soudně přidělenej obhájce, hajzl jeden svinskej.“

„Aha,“ řekla jsem a v duchu jsem přemítala, proč mu pan Fowler toho advokáta nezaplatil už tehdy. Taky jsem si říkala, jaké asi měla obžaloba důkazy. Státní návladní většinou navrhne dohodu, teprve když se ujistí, že obžaloba je málo podložená. „Co na to zatím ten nový advokát?“

„Nevezme to, dokud se neprokouše těma lejstrama, ale já chci mít jistotu, že mu s tím někdo bodne. U nás ve Floral Beach žádný soukromý detektivy nemáme, takže jsme přišli za váma. Potřebujem, aby se do toho někdo opřel a makal na tom, dokud by nevypátral, jestli ještě vůbec zbyly nějaký stopy. Pár svědků už je po smrti a některý se odstěhovali. Je

to pěkný svinstvo a já tomu chci přijít na kloub.“

„Za jak dlouho mě budete potřebovat?“

Royce si poposedl. „Napřed se domluvme na penězích.“

„Tak dobře,“ přikývla jsem. Vytáhla jsem předtištěnou smlouvu a podala jsem mu ji přes stůl. „Třicet dolarů za hodinu, plus režie. Budu chtít zálohu.“

„To jsem si moh’ myslet,“ poznamenal kousavě, ale na očích mu bylo vidět, že to tak nemyslel. „A co za to?“

„To zatím nevím. Neumím dělat zázraky. Řekla bych, že to bude záležet na tom, jak se k tomu postaví místní šerifův úřad.“

„Na ty není žádnej spoleh. Baileye tam nemají rádi. Oni ho tam nikdy moc v lásce neměli, a když zdrhnul, tak už jim tuplem k srdci nepřirost. Udělal tam z nich ze všech naprostý idioty.“

„Kde sedí?“

„V losangeleské okresní věznici. Zítra ho prý převezou do San Luis.“

„Mluvil jste s ním?“

„Jen stručně, včera.“

„Musel to být šok.“

„Nevěřil jsem vlastním uším. Myslel jsem, že mě klepne pepka.“

Ozvala se Ann. „Bailey vždycky taťkovi říkal, že je nevinný.“

„Taky že je!“ vyštěkl Royce. „Já to tvrdil hned od

začátku. V žádným případě by Jean nikdy nezabil.“

„Já se přece nehádám, tati. Já to jen říkám jí.“

Royce se neobtěžoval s omluvou, ale jeho tón se změnil.

„Už tady na tom světě dlouho nebudu. Chci, aby se to rozčíslo dřív, než bude po mně. Vypátrejte, kdo ji zabil, a dostanete ode mě prémii.“

„To nemusí být,“ řekla jsem. „Jednou týdně dostanete písemnou zprávu a mluvit spolu můžeme, jak často budete chtít.“

„Tak teda jo. Mám ve Floral Beach motel. Můžete tam bydlet gratis, jak dlouho budete potřebovat. Můžete s náma i jíst. Tady Ann vaří.“

Blýskla po něm očima. „Třeba s námi nebude chtít jíst.“

„Jestli ne, tak ať to řekne sama. Nikdo ji do ničeho nenutí.“ Zrudla, ale už nic víc neřekla.

Povedená rodinka, pomyslela jsem si. Nemohla jsem se dočkat, až se seznámím se zbylými členy. Většinou neberu klienty, aniž bych je předem viděla, ale tahle situace mě zaujala a zároveň jsem potřebovala práci, ani ne tak kvůli penězům, jako spíš pro své duševní zdraví. „Jak jsme na tom s časem?“

„Můžete přijet zítra. Advokát je v San Luis. Řekne vám, co chce.“

Vyplnila jsem smlouvu a sledovala jsem, jak ji Royce Fowler podepisuje. Připojila jsem svůj podpis, jednu kopii jsem mu dala a druhou jsem si nechala pro svůj archiv. Šek,

který vyndal ze své portmonky, byl už vypsaný na mé jméno a na sumu dva tisíce dolarů. Ten člověk si byl jistý v kramflecích, to jsem mu nemohla upřít. Když ti dva odešli, podívala jsem se na hodiny. Celá transakce nezabrala víc než dvacet minut.

Skončila jsem brzy a nechala jsem auto v opravně, aby mi ho seřídili. Jezdím v patnáct let starém volkswagenu, v jednom z těch ošklivých béžových modelů se spoustou různých promáčklin. Řachtá to v něm a je celý zrezivělý, ale mně se to vyplatí, protože dobře šlape a nežere moc benzinu.

Šla jsem z autodílny domů v překrásném únorovém odpoledni, slunném a bezmračném, s teplotou kolem pětadvaceti stupňů. Už od vánoc se občas přihnala nějaká ta zimní bouřka, takže hory měly sytě zelenou barvu a nebezpečí ohně bylo zažehnáno, dokud zase nepřijde léto.

Bydlím kousek od pláže v úzké postranní uličce, souběžné s Cabanským bulvárem. Můj byt v garáži, během vánočních svátků bombou srovnaný se zemí, se teď rekonstruuje, ačkoli Henry mně o plánech, které načrtl, neprozradil ani slovíčko. Spolu s investorem proseděli celé týdny s hlavami u sebe, ale on mi zatím stále ještě odmítá ukázat nákresy.

Doma příliš často nebývám, takže mi na tom, jak ten byt bude vypadat, zas tak moc nezáleželo. Hlavně jsem měla obavy, aby to Henry nepojal příliš velkoryse či přepychově, abych se pak necítila zavázaná mu podle toho platit nájem.

V současnosti platím pouhých dvě stě dolarů nájemného, což je dnes naprostá rarita. Pokud mi výlohy za auto kryje klient a kancelářské prostory hradí Kalifornská pojišťovna, můžu bez problémů vyjít se skromnou měsíční částkou.

Nechci mít na své poměry příliš honosný byt. Nicméně ten dům patří jemu a on si s ním může nakládat, jak se mu zlíbí.

Tak jsem si řekla, že nejlíp udělám, když si budu hledět svého a jeho nechám, ať si dělá, co chce.

KAPITOLA DRUHÁ

Vešla jsem dovnitř brankou a obešla jsem novostavbu až

dozadu k Henryho atriu. Právě stál u zadního plotu, vybavoval se s naším sousedem a přitom hadicí kropil šlapáky na trávníku. Nevynechal ani jeden, i když zabrousil očima ke mně a tváří se mu mihl letmý úsměv. Nikdy mi nepřipadá starý, ačkoli před týdnem, na den svatého Valentýna, oslavil své osmdesáté druhé narozeniny. Je vysoký a štíhlý, s úzkým obličejem a modrýma očima barvy plynových hořáků. Kštici hebkých bílých vlasů nosí sčesanou na stranu, má hezké zuby (všechny vlastní) a po celý rok je opálený. Je prudce, leč shovívavě inteligentní, a jeho zvědavost s věkem vůbec neochabla. Až do důchodu pracoval jako pekař. Stále ještě nedokáže nepéct různé chleby a sladké rohlíčky, sušenky a koláče, které prodává místním živnostníkům do obchodů a restaurací. Jeho poslední vášní je vymýšlení křížovek pro takové ty brožované knížečky, které si můžete v samoobsluze vzít ve frontě na pokladnu. Zároveň si vystřihuje kupóny na různé slevy a je pyšný, kolik tím uspoří peněz. Například na Den díkuvzdání se mu podařilo koupit desetikilového krocana za pouhých sedm dolarů. Pak si musel samozřejmě pozvat na

večeři patnáct lidí, aby mu ho pomohli spořádat. Kdybych na něm měla najít nějakou tu mouchu, měla bych se asi zmínit o jeho lehkověrnosti a sklonu k pasivitě ve chvílích, kdy by si měl stát za svým názorem. Do jisté míry si připadám jako jeho ochránkyně, což by ho asi pobavilo, protože on má zřejmě takový pocit vůči mně.

Stále jsem si ještě nezvykla na to, že s ním žiju pod jednou střechou. Můj pobyt byl dočasný, jen do té doby, co se dokončí můj byt, snad do příštího měsíce. Škody, které vznikly na jeho domě zvenčí, se daly urychleně do pořádku, až na verandu, která vzala za své spolu s garáží. Měla jsem vlastní klíč od domu a dělala jsem si, co jsem chtěla, ale čas od času mě přepadla citová klaustrofobie. Mám Henryho ráda. Hodně ráda. Neznám nikoho laskavějšího než je on, ale už přes osm let žiju sama a nejsem zvyklá mít někoho takhle nablízku. Popuzovalo mě to, jako kdyby ode mě očekával něco, co nikdy nebudu s to splnit. Perverzně jsem si uvědomovala, že si připadám provinile kvůli vlastnímu strachu.

Když jsem vešla do zadních dveří, praštila mě přes nos vůně něčeho na plotně: cibule, česnek, rajčata, asi něco s kuřetem. Na kovovém roštu ležel bochník čerstvě upečeného chleba. Na kuchyňském stole bylo prostřeno pro dva. Henry měl krátkou známost, která mu nově zařídila kuchyň. Svého času doufala, že mu přeorganizuje i celoživotní úspory, dvacet tisíc v hotovosti, které by se podle ní lépe vyjímaly

na jejím bankovním kontě. Já jsem jí udělala čáru přes rozpočet a v tuto chvíli tady po ní zbyly jedině kuchyňské závěsy

ze

zeleně

potištěné

bavlny,

podvázané

stejnobarevnými stuhami. Henry v současné době používal látkové ubrousky, které k záclonám barevně ladily, jako kapesníky. Nikdy o Lile nemluvil, ale mě občas napadlo, jestli mu můj vpád do jeho milostného románku nebyl ve skrytu duše proti mysli. Někdy stojí za to i nechat se v lásce oklamat. Člověk aspoň ví, že je ještě naživu a schopen citu, i když mu nakonec nezbude nic než bolavé srdce.

Prošla jsem halou do zadní ložničky, kterou jsem nyní nazývala svým domovem. Stačilo jen vejít do dveří a už

jsem byla celá neklidná, takže jsem se s úlevou upínala ke své cestě do Floral Beach. Zaslechla jsem, jak venku vykvikl utahovaný kohoutek, a představila jsem si, jak Henry úhledně smotává hadici. Třískly dveře se sítí proti hmyzu a za chvilku už bylo slyšet skřípění jeho houpacího křesla a šustění novin, jak si je obracel na sportovní rubriku, kterou vždycky četl nejdřív.

U nohou postele ležel komínek vypraného prádla. Přešla jsem k prádelníku a podívala jsem se na sebe do zrcadla.

Vypadala jsem mrzutě, to bylo bez debaty. Mám tmavé vlasy, které si každých šest neděl stříhám nůžkami na nehty.

Vypadá to přesně podle toho, zubatě a amatérsky. Nedávno mi kdosi řekl, že můj účes připomíná psí prdel. Prohrábla jsem si rukama vlasy, ale moc to nepomohlo. Obočí se mi

svraštilo do nespokojeného uzlíku, který jsem si jedním prstem vyhladila. Lískově hnědé oči, tmavé řasy. Můj nos umí skvěle smrkat a na to, že mi ho dvakrát přerazili, je pozoruhodně rovný. Vycenila jsem na sebe zuby jako šimpanz a s uspokojením jsem shledala, že jsou více méně rovné. Nenosím make-up. Asi bych vypadala lépe, kdybych si něco provedla s očima, řasenkou, tužkou na obočí, očními stíny ve dvou odstínech, jenže to bych pak ty šminky na sebe musela patlat pořád, což mně připadá jako ztráta času. Vychovávala mě většinou moje staropanenská teta, jejíž představa o kosmetice spočívala v tom, že si pod očima občas rozmázla pleťový krém. Nikdy mě neučila, jak se mám líčit, takže teď, ve dvaatřiceti, z toho mám obličej nikterak nezkrášlený kosmetickými triky. Bez všech těch malovátek by se o mně asi sotva dalo říct, že jsem kočka, ale dost na tom, že je na mé hlavě poznat, kde mám obličej a kde týl. Což mi bylo v tu chvíli dost jedno, jelikož to, jak vypadám, mě rozhodně nevzrušovalo. Tak jaký jsem tedy měla problém?

Vrátila jsem se zpátky do kuchyně a ve dveřích jsem se zastavila. Henry si jako každý večer nalil drink, Black Jack s ledem. Líně po mně hodil okem, ale teprve po chvíli ho to trklo a upřeně se na mě zadíval. „Co se stalo?“

„Dostala jsem dnes kšeft ve Floral Beach. Asi budu tak týden až deset dnů pryč.“

„Aha. Nic víc? To je dobře. Potřebujete změnu.“ Otočil

se zpátky k novinám a listoval si v rubrice místních zpráv.

Stála jsem tam s očima upřenýma na jeho zátylek.

Hlavou mi bleskl jeden obraz od Whistlera. V tom okamžiku jsem pochopila, co se děje. „Henry, vy se o mě moc staráte.“

„Jak jste na to přišla?“

„Připadám si tady divně.“

„Jak divně?“

„Já nevím. Večeře na stole a tak.“

„Já jím rád. Někdy jím dvakrát i třikrát denně,“ řekl koženě. Dole na stránce u komiksů si našel křížovku a natáhl se pro propisku. Našemu rozhovoru nevěnoval patřičnou pozornost.

„Dušoval jste se, že mě nebudete obskakovat, když se k vám nastěhuju.“

„Já nikoho neobskakuju.“

„Ale obskakujete.“

„Sama jste si začala. Já jsem ani necekl.“

„A co to prádlo? Srovnal jste mi šaty na kraj postele.“

„Tak je hoďte na zem, když se vám tam nezamlouvají.“

„No tak, Henry. O to přece nejde. Řekla jsem, že si budu prát sama a vy jste byl pro.“

Henry pokrčil rameny. „No jo, tak jsem lhář. Co se dá dělat?“

„Nechte toho, prosím vás. Já mámu nepotřebuju.“

„Vy potřebujete bachaře. Já to říkám už celé měsíce.

Nemáte vůbec páru, jak se o sebe postarat. Jíte nezdravě.

Zmlátili vás. Barák vyletěl do povětří. Říkal jsem vám, abyste si pořídila psa, ale vy ne. Tak teď máte mě, a dobře vám tak, abyste věděla.“

Lezlo mi to na nervy. Připadala jsem si jako takové to kačátko, které nevysvětlitelně lpí na kočičí mámě. Moji rodiče se zabili při autonehodě, když mi bylo pět. Když jsem neměla opravdovou rodinu, prostě jsem se obešla bez rodiny vůbec. Teď se zjevně vynořila na povrch má stará závislost.

Věděla jsem, co to znamená. Tomuhle člověku bylo dvaaosmdesát. Kdo ví, jak dlouho bude naživu? Zrovna ve chvíli, když si dovolím se na něj upnout, zaklepe mi bačkorama. Chacha, a zase bych naletěla.

„Já nechci rodiče. Já vás chci za kamaráda.“

„Já jsem kamarád.“

„V tom případě si dejte pohov. Leze mně to na mozek.“

Herny se laskavě pousmál a pohlédl na hodinky. „Když

si nebudete pouštět pusu na špacír, máte tak akorát čas si jít před večeří zaběhat.“

To mě zabrzdilo. Opravdu jsem se chtěla jít ještě před setměním proběhnout. Bylo už skoro půl páté a pohled z kuchyňského okna ukazoval, že nemám času nazbyt.

Zanechala jsem svých stížností a převlékla jsem se do teplákové soupravy.

Na pláži bylo ten den divně. Ubíhající bouřková mračna potřísnila obzor do sépiového odstínu. Hory byly špinavě hnědé, nebe jako jedovatě vyhlížející jódová tinktura.

Možná, že Los Angeles spaloval požár a stoupala z něj tahle fata morgána měděného kouře, který se na okrajích zbarvoval do umbrového odstínu. Běžela jsem po cyklistické stezce, lemující písek.

Pobřeží u Santa Teresy vlastně vybíhá na východ i na západ. Na mapě to vypadá, jako když se rozeklaný terén prudce stočí doleva a směřuje rovnou do moře, dokud ho proudění nezatlačí zpátky. Bylo vidět, jak se u pobřeží houfují ostrovy s tečkami vrtných plošin, které světélkovaly přes kanál. Člověku to nahání strach, ale pravdou je, že vrtné plošiny v sobě mají jakousi zvláštní krásu, v dnešní době stejně přirozenou pro oko jako satelity na oběžné dráze.

Když jsem se po necelých čtyřech kilometrech běhu vydala po stezce nazpátek, červánky už zmizely a svítily pouliční lampy. Ochladilo se a vzduch byl cítit solí příboje, který bičoval pláž. Za zpěněnými vlnami kotvily loďky, jachtový přístav chudiny. Jedoucí auta působila útěšně, neboť osvětlovala travnatý pruh mezi chodníkem a cyklistickou stezkou. Snažím se běhat každý den, nikoli z nadšení, ale proto, že mi to už nejednou zachránilo život.

Kromě běhání několikrát týdně vzpírám činky, ale toho jsem musela kvůli svým zraněním na čas nechat.

Domů jsem dorazila v lepší náladě. Člověk v sobě těžko může přiživovat úzkost či depresi, když sotva popadá dech.

Po takovéhle zabíračce je člověku tak nějak veselo. Při

večeři jsme si příjemně popovídali. Potom jsem odešla do svého pokoje, abych se sbalila na cestu. O situaci ve Floral Beach jsem ještě pořádně nepřemýšlela, ale našla jsem si chvilku, abych si založila šanon, který jsem nadepsala jménem Baileye Fowlera. Prošla jsem noviny naskládané v komoře, a vystřihovala jsem úryvky, které dopodrobna líčily jeho zatčení.

Podle jednoho článku našli jeho sedmnáctiletou přítelkyni uškrcenou těsně poté, co ho na podmínku pustili z vězení, kde si odpykával trest za ozbrojené přepadení.

Obyvatelé letoviska vypovídali, že Fowler, tehdy třiadvacetiletý, už několik let různě fetoval, a z toho usuzovali, že to děvče zabil, když se dozvěděl, že si začala s jeho kamarádem. Díky té dohodě s obhajobou byl odsouzen k šesti letům ve státní věznici. Když zosnoval svůj útěk, měl za sebou sotva rok v mužském nápravném zařízení v San Luis Obispu. Odjel z Kalifornie a přijal falešné jméno Peter Lambert. Napřed vystřídal několik míst po různých obchodech a nakonec začal pracovat pro jistého výrobce textilu s pobočkami v Arizoně, Coloradu, Novém Mexiku a Kalifornii. V roce 1979 ho povýšili na manažera západní divize. Byl přeložen do Los Angeles, kde od té doby žil. V

novinách se psalo, že jeho kolegy naprosto šokovalo, když

zjistili, že měl někdy nějaký škraloup. Popisovali ho jako výkonného, schopného, přátelského a výřečného člověka, který se aktivně účastnil církevního a společenského života.

Černobílá fotografie Baileye Fowlera ukazovala asi tak čtyřicetiletého muže, napůl natočeného k objektivu, s nevěřícně zaraženým výrazem. Měl rázné rysy, jako jeho otec v jemnějším provedení, a stejnou výbojnou čelist.

Vedle byla policejní fotografie z doby před sedmnácti lety, kdy ho zadrželi pro vraždu Jean Timberlakeové. Od té doby mu trošku prořídly kouty a vypadalo to, že si přibarvuje vlasy načerno, ale to mohlo být také věkem nebo kvalitou fotografie. Býval to fešák a ani teď nevypadal špatně.

To je zvláštní, pomyslela jsem si, že se člověk může předělat. Odložit jednu totožnost a místo ní si vytvořit druhou, na té představě mě něco mimořádně přitahovalo.

Napadlo mě, jestli by na něj odpykání trestu ve vězení bývalo působilo stejně chvályhodně, jako když byl na svobodě a udělal kariéru. O rodině tam žádná zmínka nepadla, takže jsem měla za to, že se asi nikdy neoženil.

Pokud jeho nový obhájce není právnický čaroděj, bude si Bailey muset odsedět zbylé roky svého původního trestu plus dalších šestnáct měsíců až dva roky za útěk z výkonu trestu. Až by ho propustili, mohlo by mu být čtyřicet sedm, a on o tyhle roky asi nechtěl přijít bez boje.

V posledních novinách byl článek s dalšími podrobnostmi, který jsem si taky vystřihla. Většinou to bylo opakování z toho minulého, až na to, že společně s jeho fotografií byla uveřejněna i fotografie ze středoškolského alba, na níž byla ta zavražděná dívka. Byla v posledním

ročníku. Měla lesklé a rovné tmavé vlasy, zastřižené kolem obličeje, uprostřed rozčesané na pěšinku a vzadu na šíji lehounce zvlněné. Vybledlé oči měla černě podmalované, ústa široká a smyslná. Vypadala, jako by se nepatrně usmívala, takže člověku připadalo, že ví o něčem, o čem my ostatní zatím ještě nemáme ani tušení.

Zaklapla jsem výstřižky do šanonu a zasunula jsem si ho do vnější kapsy plátěného cestovního vaku. Cestou jsem se chtěla zastavit u sebe v kanceláři, abych si vyzvedla svůj kufříkový psací stroj.

V devět ráno jsem už byla na cestě a mířila jsem k průsmyku, který protíná Sanrafaelské pohoří. Sotva se dvouproudá silnice vyšplhala až na hřebeny, pohlédla jsem napravo, uchvácená řetězcem zvlněných kopců, které směřují na sever, přerušované holými, strmými skalisky.

Rozeklaná krajina má mlžně modrošedý nádech podle barvy podloží. Země se v těchto místech vyklenula, takže břidlicové a pískovcové hřebeny dnes vytvářejí zřetelně vyčnívající páteř, které se říká Příčné pohoří. Geologové došli k závěru, že západně od Sanandreaského zlomu se Kalifornie během posledních třiceti miliónů let posunula podél tichomořského pobřeží zhruba o čtyři sta osmdesát kilometrů na sever. Tichomořská pánev stále zápolí s pevninou a krabatí přímořské oblasti opakovanými zemětřeseními. To, že si klidně žijeme, aniž nás tento proces nějak vzrušuje, svědčí buď o naší statečnosti, nebo je

důkazem naprostého šílenství. Na vlastní kůži jsem však zažila jen nepatrné záchvěvy, které rozdrnčí nádobí na poličce nebo rozverně zabřinkají s ramínky v šatně.

Nepůsobí to o nic varovněji, než když se vás jemně pokouší vzbudit někdo, kdo je příliš zdvořilý na to, aby vás volal jménem. Obyvatelé San Franciska, Coalingy a Los Angeles mají asi jiné zážitky, ale v Santa Terese (až na jediné velké zemětřesení v roce 1925), jsme měli samá mírná, kamarádská zemětřesení, která tak leda vyšplouchnou pár kapek z bazénů a jinak nic moc.

Silnice se zvolna svažovala do údolí, kde se asi po patnácti kilometrech protnula s dálnicí číslo 101. V 10.35

jsem odbočila na Floral Beach a přes travnaté, zvlněné kopce s roztroušenými duby jsem vyrazila na západ k oceánu. Cítila jsem Pacifik dlouho předtím, než jsem ho uviděla. Jeho zjevení předem ohlašovali pokřikující mořští racci, ale šíře onoho jasně modrého pruhu mě přesto překvapila. Zabočila jsem doleva na hlavní třídu Floral Beach a oceán zůstal po mé pravé straně. O tři bloky dál už

byl vidět motel, jediná dvoupatrová budova na celé Oceánské ulici. Zastavila jsem na placeném parkovišti před recepcí, popadla jsem svůj vak a vešla jsem dovnitř.

KAPITOLA TŘETÍ

Přijímací kancelář byla malá, takže recepční pult zahrazoval přístup dozadu, kde se podle mého odhadu nacházely obytné prostory Fowlerových. Sotva jsem překročila práh, tiše se rozklinkal zvonek.

„Hned jsem tam,“ ozval se něčí hlas. Znělo to jako Ann.

Došla jsem až k pultu a nakoukla jsem doprava.

Otevřenými dveřmi jsem zahlédla nemocniční lůžko. Bylo slyšet mumlání, ale nikde ani noha. Zaslechla jsem přidušené spláchnutí záchodu a hlučný ryk potrubí. Brzy nato se vzduchem začala linout nemožně nasládlá vůně osvěžovače vzduchu. V přírodě takhle jaktěživo nic nevonělo.

Uběhlo několik minut. Posadit se nebylo kde, takže jsem zůstala stát a otočila jsem se, abych si ten uzoučký pokojík prohlédla. Koberec měl žňově zlatou barvu, stěny obložené sukovitým borovým dřevem. Obraz podzimních bříz s ohnivě oranžovým a žlutým listím visel nad stolkem z javorového dřeva, na kterém jsem objevila stojan s letáčky, propagujícími místní turistické atrakce a podniky. Rychle jsem přeběhla vystavenou nabídku a vytáhla jsem prospekt o Eukalyptových lázních, kolem nichž jsem projížděla cestou

do města. Inzeroval bahenní a horké koupele, jakož i pokoje za „rozumné“ ceny, což mohlo znamenat leccos.

„Jean Timberlakeová tam pracovala odpoledne po škole,“ řekla Ann za mými zády. Stála ve dveřích, na sobě námořnické kalhoty a bílou hedvábnou blůzku. Působila mnohem nenuceněji než ve společnosti svého otce. Měla nový účes a vlasy, které jí ve velkých loknách splývaly na ramena, odváděly pozornost od mírně ustupující brady.

Vrátila jsem prospekt na místo. „Co tam dělala?“ zeptala jsem se. „Pokojskou, na půl úvazku. Pár dní v týdnu pracovala i u nás.“

„Znala jste ji dobře?“

„Dost dobře,“ řekla. „Začala s Baileyem chodit, když mu bylo dvacet. Ona chodila do prváku na střední školu.“ Ann měla světle hnědé oči a chovala se neosobně.

„Nebyla pro něj trochu mladá?“

Stroze se pousmála. „Bylo jí čtrnáct.“ Další komentáře zarazil hlas z vedlejšího pokoje.

„Ann, ty tam někoho máš? Říkalas, že budeš hned zpátky. Co se děje?“

„Asi se budete chtít seznámit s matkou,“ zamumlala Ann, jako kdyby o tom pochybovala. Nadzdvihla sklápěcí část pultu a já jsem prošla dovnitř.

„Jak se vede vašemu otci?“

„Špatně. Včera toho na něj bylo moc. Ráno byl chvíli vzhůru, ale snadno se unaví, a tak jsem ho poslala, ať si jde

ještě lehnout.“

„Máte plné ruce práce.“

Bolestně se na mě usmála. „Musela jsem si vzít náhradní volno.“

„Co děláte?“

„Jsem pedagogický poradce na střední škole. Kdo ví, kdy se tam vrátím.“

Následovala jsem ji do obývacího pokoje, kde teď ležela paní Fowlerová, vypodložená polštáři na širokém nemocničním lůžku. Byla zavalitá, šedovlasá, tmavé oči jí zvětšovala silná skla v tlustých umělohmotných obroučkách.

Měla na sobě nemocničního andělíčka z bílé bavlny. Košile byla u krku bez límce a kolem obruby měla inkoustem napsáno

velkými

tiskacími

písmeny

OBLASTNÍ

NEMOCNICE SAN LUIS OBISPO. Připadalo mi prapodivné, že si na sebe vzala takovýhle mundůr, když

přece mohla mít vlastní pyžamo nebo noční košili a župan.

Zřejmě hrála nemoc jako divadlo. Její nohy spočívaly na přikrývkách jako kýty masa s dosud nevykuchaným sádlem.

Měla bosá, rozpláclá chodidla s šedavě mourovatými prsty.

Přešla jsem k jejímu lůžku a vztáhla jsem k ní ruku.

„Dobrý den. Jsem Kinsey Millhoneová,“ řekla jsem.

Potřásly jsme si rukama, pokud se to tak vůbec dalo říct.

Měla prsty studené a gumové jako vařené makaróny. „Váš manžel se zmínil, že se necítíte dobře,“ pokračovala jsem.

Přiložila si k ústům kapesník a v tu ránu propukla v pláč.

„Ach, Kenny, omlouvám se. Nemůžu to zadržet. Úplně mě vykolejilo, že se Bailey objevil. Mysleli jsme, že je mrtvý, a on je zase tady. Jsem nemocná už řadu let, ale kvůli tomu se mi prostě ještě přitížilo.“

„Chápu vás. Správně je to Kinsey,“ řekla jsem.

„Co prosím?“

„Moje křestní jméno je Kinsey, tak se jmenovala moje matka za svobodna. Myslela jsem, že jste řekla ‚Kenny‘, takže jsem si nebyla jistá, jestli jste se předtím nepřeslechla.“

„Proboha. Hrozně se omlouvám. Sluch mi už skoro neslouží a s očima na tom taky nejsem nejlíp. Ann, drahoušku, dones slečně židli. Kam se podělo tvoje dobré vychování?“ Sáhla po papírovém kapesníčku a zatroubila do něj.

„To nic,“ řekla jsem. „Dost jsem se naseděla v autě cestou ze Santa Teresy, takže mi udělá dobře, když

postojím.“

„Kinsey je ta vyšetřovatelka, kterou včera táta najal.“

„To já vím,“ ohradila se paní Fowlerová. Začala nervózně uhlazovat bavlněnou přikrývku, popotahovala ji z jedné strany na druhou, celá nesvá z věcí, které šly mimo ni.

„Chtěla jsem se pořádně upravit, ale Ann řekla, že musí jít něco vyřídit. Strašně nerada ji otravuji víc, než je nutné, ale některé věci s tou svou těžkou artritidou prostě udělat nemůžu. No jen se na mě podívejte. Jsem na tom bledě.

Říkají mi Ori, což je zkráceně Oribelle. Určitě si myslíte, že vypadám příšerně.“

„Ale kdepak. Vypadáte dobře.“ Neustále říkám nějaké lži. Jedna navíc nemohla být na škodu.

„Mám cukrovku,“ řekla, jako bych se jí na to ptala. „Už

odmalička, a takhle mě to zřídilo. Mám mravenčení a trnutí v rukou a nohou, ledvinové potíže, nohy mi neslouží a teď jsem k tomu všemu ještě dostala artritidu.“ Natáhla ruku, abych se přesvědčila. Očekávala jsem, že bude mít klouby naběhlé jako nějaký boxer, ale připadaly mi normální.

„To je mi líto. Musí to být nepříjemné.“

„Zařekla jsem se, že si nebudu stěžovat,“ odpověděla.

„Jestli něčím opovrhuju, tak jsou to lidé, kteří se nedokážou vyrovnat se svým údělem.“

Ozvala se Ann. „Maminko, před chvíli jsi mluvila o čaji.

A co vy, Kinsey? Dáte si?“

„Zatím ne. Díky.“

„Já si nedám, drahoušku,“ řekla Ori. „Už jsem na něj přestala mít chuť, ale klidně si ho běž uvařit pro sebe.“

„Postavím na něj.“

Ann se omluvila a odešla z pokoje. Stála jsem tam a přála jsem si, abych mohla udělat totéž. To, co jsem mohla z jejich bytu zahlédnout, vypadalo podobně jako v kanceláři.

Zlatý koberec s plastickým vzorem, nábytek v raně americkém koloniálním stylu, pravděpodobně z obchodního domu Montgomery Ward. Na zdi u nohou postele visel

obraz Ježíše Krista. Měl rozevřené dlaně, oči obrácené k nebi, nepochybně zmučený vkusem, s jakým si Ori zařídila byt. Všimla si mého pohledu.

„Tenhle džbánek mi daroval Bailey. Takový on byl kluk.“

„Je moc hezký,“ odpověděla jsem. Začala jsem ji zpovídat, dokud to šlo. „Jak se namočil do toho obvinění z vraždy?“

„On za to nemohl. Dostal se do špatné společnosti. Na střední škole se moc dobře neučil, a když odmaturoval, nemohl si najít práci. A pak se setkal s Tapem Grangerem.

Ten otrapa se mi protivil, jen jsem se na něho podívala, ti dva se spolu poflakovali až do noci a pak byli samý malér.

Roye to dovádělo k zuřivosti.“

„Bailey tehdy chodil s Jean Timberlakeovou?“

„Tuším, že ano,“ odpověděla. Po tak dlouhé době si zjevně nebyla jistá detaily. „Přes to, co všichni říkali o té její mámě, to bylo moc hezké a hodné děvče.“

Zazvonil telefon a ona se natáhla k nočnímu stolku, aby ho zvedla. „Motel,“ ohlásila se. „Uhm, voláte správně.

Tenhle měsíc nebo až příští? Okamžíček, podívám se do knihy.“ Přitáhla si objednávkovou knihu a vylovila mezi stránkami tužku. Sledovala jsem ji, jak si nalistovala březen a zblízka se dívala na natištěná písmena. Tón, kterým vedla jednání, byl naprosto věcný. Po známkách churavosti, které podbarvovaly její normální řeč, nebylo ani památky.

Naslinila si hrot tužky a během rozhovoru o různých velikostech postelí si něco poznamenala.

Využila jsem příležitosti a vydala jsem se hledat Ann.

Dveře na protější straně vedly do haly, odkud ubíhala chodba s pokoji po obou stranách. Napravo bylo schodiště, které vedlo do horního patra. Zaslechla jsem, jak v kuchyni po mé levici teče voda, a potom následovalo tiché klokotání konvice na vařiči. Celkový půdorys byl těžko představitelný, takže jsem se musela dovtípit, že byt vznikl propojením několika motelových pokojů, v nichž se vybouraly příčky.

Výsledkem byl prostorný, leč chatrný domek, se spojovacími chodbami jako v labyrintu. Nahlédla jsem do pokoje za halou. Jídelna propojená s koupelnou. Dalo se tudy projít do kuchyně skrz cosi, co musela být kdysi šatna.

Zastavila jsem se ve dveřích. Ann rovnala šálky a talířky na obrovský hliníkový tác. „Chcete pomoct?“

Zavrtěla hlavou. „Porozhlédněte se tady, jestli chcete.

Taťka to tady sám postavil, hned jak se s matkou vzali.“

„Je to tu hezké,“ podotkla jsem.

„Už ani ne, ale jim to vyhovovalo. Už vám dala klíč od vašeho pokoje? Asi si budete chtít vynést nahoru tašky.

Myslím, že vás ubytovala nahoře ve dvaadvacítce. Je tam vyhlídka na oceán a kuchyňka.“

„Díky. To je skvělé. Za chvilku si hodím tašky nahoru.

Ráda bych ještě dnes odpoledne mluvila s advokátem.“

„Myslím, že táta vám smluvil schůzku ve tři čtvrtě na

dvě. Pokud mu bude dobře, bude asi chtít jít s vámi. Dost rád diriguje lidi. Doufám, že vám to nevadí.“

„Vadí. Chci tam jít sama. Připadá mi, že se vaši rodiče Baileye příliš zastávají. Teď, když se snažím ten případ podrobně rozebrat, se tím nechci zabývat.“

„Ano. Dobře. Chápu, o co vám jde. Pokusím se to tátovi vymluvit.“

Na dně konvice začala rachotit voda. Ann vyndala z červenobílé plechovky na pultě pytlíkovaný čaj. Samotná kuchyň byla staromódní. Lino se skládalo z vybledlých mřížkovaných čtverečků béžové a zelené barvy, jako lány vojtěšky a louky s usušeným senem z ptačí perspektivy.

Sporák byl bílý s chromovanými knoflíky, nepoužívané hořáky byly zakryté kloubovými záklopkami. Na dvou fortelných nohách stál mělký dřez z bílého porcelánu, lednička s kulatými rameny, malá a zažloutlá stářím, pravděpodobně s mrazákem velikosti ošatky na chleba.

Konvice začala pískat. Ann vypnula plyn a nalila vroucí vodu do bílé konvičky na čaj. „S čím si ho dáte?“

„Stačí mi jen tak.“

Šla jsem za ní zpátky do obýváku, kde se Ori právě snažila vylézt z postele. Už si přehodila nohy přes pelest.

Košile se jí vysoukala nahoru a odhalila svraštělá bílá stehna.

„Maminko, co to děláš?“

„Musím už zase na záchod a tobě to trvalo tak dlouho, že

jsem to už vážně nemohla vydržet.“

„Proč jsi mě nezavolala? Vždyť víš, že nemáš sama vstávat. Na mou duši!“ Ann položila podnos na dřevěný servírovací vozík a přešla k posteli, aby matce pomohla. Ori neohrabaně slezla dolů. Široká kolena se jí viditelně rozklepala, když na ně dolehla její váha. Obě ženy se plahočily do vedlejšího pokoje.

„Tak já si zatím zajdu vyndat věci z auta, jo?“

„Běžte,“ zavolala. „Nebude nám to dlouho trvat.“

Svítilo sice slunce, ale od oceánu foukal studený vítr. Na okamžik jsem si zaclonila oči a zahleděla jsem se na město, kde s nadcházejícím polednem začínalo být na chodnících rušno. Ulicí se přešouraly dvě mladé matky, které před sebou tlačily skládací kočárky, a za nimi poskakoval pes s umělohmotným talířem na hraní v tlamě. Nebyla zrovna turistická sezóna a na pláži bylo sotva pár lidí. Opuštěné dětské prolézačky zapustily kořeny do písku. Bylo slyšet jedině neustálý sykot příboje a nad hlavou vysoké, tenké kvílení malého letadélka.

Popadla jsem svůj vak a psací stroj a dopotácela jsem se zpátky do kanceláře. Když jsem dorazila do obýváku, Ann právě pomáhala Ori zpátky do postele. Zastavila jsem se a čekala jsem, až si mě všimnou.

„Potřebuju se naobědvat,“ utrhla se Ori na Ann.

„Jistě, maminko. Ale napřed ti uděláme test. Stejně jsme ho měly udělat už před několika hodinami.“

„Nechci s tím tady šaškovat! Tak dobře na tom zase nejsem.“

Všimla jsem si, jak se Ann snaží ovládnout svůj vztek na to, jakým tónem s ní matka mluví. Zavřela oči. „Je toho na tebe moc,“ pronesla klidným hlasem. „Pan doktor Ortego chce, abys na sebe dávala pozor, než tě zase přijde prohlédnout.“

„že to neřekl mně.“

„Protože jsi s ním nemluvila.“

„Když já nemám Mexikány ráda.“

„On není Mexičan. Je to Španěl.“

„A stejně mu nerozumím ani slovo. Proč nemůžu mít opravdového doktora, který mluví anglicky?“

„Hned jsem u vás, Kinsey,“ zamumlala Ann, když mě zahlédla. „Jen napřed obstarám matku.“

„Můžu si vynést věci nahoru, když mně řeknete, kam je mám dát.“

Došlo ke krátkému územnímu sporu, když se ty dvě dohadovaly, který pokoj mi mají přidělit. Ann přitom vytahovala vatové tampony, líh a nějaký testovací proužek zalepený v papírovém sáčku. Celá nesvá jsem jako nedobrovolný svědek přihlížela, jak matce vydezinfikovala bříško prstu a rozřízla je skalpelem. Cítila jsem, že odporem skoro šilhám. Došla jsem ke knihovně a dělala jsem, že mě zajímají tituly na poličkách. Spousta biblické literatury a zkrácené verze románů Leona Urise. Vytáhla jsem

namátkou jednu knihu a listovala jsem si v ní, abych se nemusela dívat na scénu za svými zády.

Chvíli jsem šetrně vyčkala, zasunula jsem knihu a nenuceně jsem se otočila. Ann si už zjevně přečetla výsledky testu z digitálního displeje na přístroji u postele a naplňovala injekční stříkačku z ampulky s bledou, mléčně zbarvenou tekutinou, kterou jsem pokládala za inzulín.

Zaobírala jsem se skleněným těžítkem. Narození Páně ve zvířeném sněhovém mračnu. Ježíšek nebyl větší než ústřižek papíru. Bože můj, z injekcí je mi hned mdlo.

Podle šustivých zvuků za sebou jsem usoudila, že už

jsou hotové. Ann odlomila jehlu ze stříkačky na jedno použití a odhodila ji do koše. Uklidila na nočním stolku, načež jsme spolu odešly do recepce, aby mi mohla dát klíč od pokoje. Ori se už zase něčeho dožadovala.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Do půl druhé jsem ujela dvacet kilometrů do San Luis Obispa a teď jsem kroužila středem města, ve snaze zorientovat se a nasáknout místní atmosféru. Pečlivě udržované obchodní budovy mají tak dvě až čtyři podlaží. Je vidět, že je to památkově chráněné město, v němž byly budovy ve španělském a viktoriánském stylu zrestaurovány a adaptovány pro současné využití. Vývěsní štíty jsou vyvedené v elegantních tmavých odstínech, nad výlohami se často klenou markýzy. Vypadá to, že živnosti jsou půl na půl rozdělené na obchody s módními oděvy a na módní restaurace. Většinu ulic lemují monisie, s řetězci maličkých italských lampiček vpletenými do větví, které překypují zelení. Ty podniky, které přímo neobsluhují turisty, se orientují na vkus studentů kalifornské techniky, kteří tu jsou vidět na každém kroku.

Novým advokátem Baileye Fowlera byl muž jménem Jack Clemson, jehož kancelář sídlila na Míliu, jeden blok od soudní budovy. Zastavila jsem na parkovišti a zamkla jsem auto. Kancelář se nacházela v hnědém dřevěném domku se špičatým štítem a uzoučkou verandou, obklopenou mřížkami na popínavé rostliny. Pozemek byl lemován bílým

dřevěným plotem a mezi plaňkami se prodírala změť pelargónií. Soudě podle ručně vyvedené vývěsky připevněné k brance, byl Jack Clemson jediným nájemníkem.

Vyšla jsem po dřevěných schodech na verandu a vešla jsem do vstupní haly, která nyní sloužila jako přijímací prostora. Jedinou známkou života byly skříňové pendlovky nalevo ode mne, jejichž mosazné kyvadlo se mechanicky houpalo ze strany na stranu. Napravo, v někdejším salonu, stály podél zdí staromódní dubové knihovny se skleněnými výplněmi. Byl tam dubový psací stůl s plošinkou na psací stroj, otáčecí židle a kopírka, ale nikde žádná sekretářka.

Monitor počítače byl vypnutý, na stole se v úhledných komíncích kupily stručné záznamy ze soudních přelíčení a hnědé harmonikově skládané desky převázané šňůrkou.

Dveře do vedlejšího pokoje přes halu byly zavřené. Na telefonu svítil jeden z knoflíků a já jsem zavětřila čerstvý cigaretový kouř, který se linul odkudsi zezadu. Jinak kancelář zela prázdnotou.

Posadila jsem se do staré kostelní lavice s přihrádkou na zpěvník. Byla teď napěchovaná věstníky absolventů

právnické fakulty Kolumbijské univerzity, kterými jsem si líně listovala. Vtom jsem zaslechla kroky a objevil se Clemson.

„Slečna Millhoneová? Jack Clemson. Těší mě. Musíte omluvit to přivítání. Moje sekretářka je nemocná a ta na záskok je pořád ještě na obědě. Pojďte dál.“

Potřásli jsme si rukama a šla jsem za ním. Byl asi pětapadesátiletý, zavalité postavy, takový ten člověk, o kterém se asi odmalička říkalo, že je vařbuchta. Byl malý a rozložitý, ramenatý a proplešlý. Měl rysy jako miminko: řiďounké obočí a měkký, neurčitý nos s červenými vráskami mezi očima. Čtecí brýle s želvovinovými obroučkami si vysunul nad čelo a trčely mu zpod nich pramínky vlasů. Měl rozepnutý límeček u košile a kravatu na půl žerdi. Zjevně se nestihl oholit, jelikož se zkoumavě drbal na bradě, jako by chtěl odměřit, o kolik mu od rána poporostlo strniště.

Tabákově hnědý oblek byl sice bezvadně ušitý, leč na sedací části poněkud zmačkaný.

Jeho kancelář zabírala celou zadní polovinu budovy.

Bylo v ní francouzské okno, kterým se vycházelo na slunnou terasu. Na obou tmavě zelených kožených židlích, určených pro klienty, se vršily záznamy ze soudních přelíčení.

Clemson nabral plnou náruč knih a šanonů a odložil je na podlahu. Pokynul mi, abych se posadila, a zatím obešel stůl dozadu. Zahlédl se v zrcadle, které viselo nalevo od něj na zdi, a ruka se mu bezděčně vrátila ke strništi na bradě. Sotva se posadil, vytáhl ze šuplíku ve stole holicí strojek. Zapnul ho a začal si s ním zručně přejíždět po tváři, až si podél horního rtu vysekal hladkou pěšinku. Strojek pobzukoval jako vzdálené letadlo.

„Za půl hodiny mám stání. Omlouvám se, že vám dneska odpoledne nemůžu věnovat víc času.“

„To nevadí,“ řekla jsem. „Kdy přivezou Baileye?“

„Už tady asi je. Dnes ráno pro něj byl policajt, aby ho sem přivezl. Smluvil jsem vám s ním schůzku na čtvrt na čtyři. Je to sice mimo návštěvní hodiny, ale Quintana řekl, že to nevadí. Je to jeho případ. Byl to tehdy úplný bažant, když na tom dělal.“

„A co obžaloba?“

„Zítra v osm třicet. Jestli chcete, můžete přijít napřed sem a dojít tam se mnou. Aspoň si budeme moct porovnat poznámky.“

„To bych ráda.“

Clemson si něco poznamenal do stolního kalendáře.

„Budete se dnes odpoledne vracet do motelu?“

„Jo.“

Sklidil holicí strojek a zasunul šuplík. Natáhl se pro nějaká lejstra, přeložil je a vsunul do obálky, na niž

načmáral Royceovo jméno. „Řekněte Royceovi, že to může podškrábnout,“ požádal mě.

Strčila jsem obálku do kabelky.

„Co vám řekli o tom, jaké to má pozadí?“

„Nic moc.“

Zapálil si cigaretu a odkašlal si do pěsti. Zakroutil hlavou, zjevně znechucený stavem svých plic. „Dnes ráno jsem měl dlouhý rozhovor s Cliffordem Lehtem, obhájcem, který měl Fowierův případ na starosti. Už je v penzi.

Sympatický člověk. Nějakých sto kiláků odsud si koupil

vinici. Pěstuje tam révu Chardonnay a Pinot Noir. Já sám bych se s klidem taky někdy do něčeho takového pustil. No, ale on kvůli mně prošel archiv a vyndal z něj své záznamy o tom případu.“

„O co tam vlastně šlo? Proč mu státní návladní nabídl tu dohodu?“

Clemson pohrdavě mávl rukou. „Byly jen samé nepřímé důkazy. Zástupcem státního návladního byl George De Witt.

Znáte ho? Asi ne. To jste si ještě hrávala na písečku. Je teď soudcem Nejvyššího soudu. Vyhýbám se mu jako moru.“

„Slyšela jsem o něm. Nemá náhodou politické ambice?“

„To je právě to. Hodně nasává, což je katastrofa. Člověk nikdy neví, jak na který případ půjde. Není sice zrovna podrazák, ale je nedůsledný. Což je průšvih. Býval to frajer.

Rád se předváděl. Štvalo ho, že se musí handrkovat o případ, který má takovou reklamu, ale nebyl padlý na hlavu.

Z toho, co vím, vražda té Timberlakeové vypadala na pohled jako hračka, jenže jim chyběly usvědčující důkazy. Fowler byl ve městě dlouhá léta známá firma. Táta ho vyrazil z domu…“

„Tak moment,“ přerušila jsem ho. „To bylo předtím, než

šel poprvé sedět, nebo až potom? Myslela jsem, že ho zašili za ozbrojené přepadení, ale o tom mi taky nikdo nic neřekl.“

„Jasně. Trochu vám to zopáknu. Tohle bylo tak dva tři roky předtím. Mám to tady někde přesně, ale na tom teď nesejde. Zkrátka a dobře, zrovna když měl Fowler čerstvě

po maturitě, sčuchl se s jedním maníkem, který se jmenoval Tap Granger. Bailey byl fešák a taky mu to dost pálilo, ale nikdy to neuměl pořádně prodat. Byl prostě jeden z těch mladých, kterým jako by bylo souzeno dostat se do maléru.

Podle toho, co říká Lehto, Bailey s Tapem slušně fetovali.

Museli solit místnímu překupníkovi, takže začali přepadat benzínové pumpy. Na moc si nepřišli, jelikož to byli naprostí amatéři. Idioti. Nosili přes hlavu punčochy a dělali ze sebe opravdický gangstery. Samozřejmě, že je dostali. V

tomhle případě měl Bailey za obhájce Ruperta Russella a ten dělal, co mohl.“

„Proč si nevzal soukromého advokáta? Copak na něj neměl?“

„V podstatě ne. On sám byl švorc a fotr nechtěl zatáhnout jakékoli soudní výlohy.“ Clemson si dal šluka z cigarety.

„Provedl Bailey něco jako mladistvý?“

„Ani ň. Rejstřík měl čistý. Asi si spočítal, že ho nanejvýš klepnou přes prsty. Bylo to sice ozbrojené přepadení, rozumějte, ale zbraň měl Tap, takže podle mě si Bailey nejspíš myslel, že je z obliga. Ale naneštěstí pro něj, zákon takovýhle výklad neumožňuje. Nicméně když mu nabídli dohodu, odmítl ji, prohlásil, že v tom nejede, a radši šel k soudu. Porota ho samosebou uznala vinným a soudce byl jako ras. Tehdy bylo za ozbrojené přepadení od jednoho do desíti let ve státním vězení.“

„To ještě existovalo odnětí svobody na dobu neurčitou?“

„Přesně tak. Měli na to Výbor pro vyměření délky trestu, který se scházel a určoval podmínečný trest a přesné datum propuštění na svobodu. Tehdy jsme měli velmi liberální komisi. Hernajs, my jsme vůbec v Kalifornii mívali mnohem liberálnější vládu. Lidi do komise jmenoval guvernér a Pat Brown mladší… no, o tom radši nemluvit. Fór je v tom, že tihle kluci dostávali od jednoho do desíti roků, ale bývali do dvou let venku. A tak hned lidi začali remcat a mrmlat, protože si nikdo nikdy těch devět až deset let pořádně neodseděl. Bailey si odpykal jen osmnáct měsíců.“

„Tady?“

„Ne-e. Ve věznici v Chinu, což je takový venkovský klub. Pustili ho v srpnu. Vrátil se do Floral Beach a začal si hledat nějakou práci, ale měl dost pech. Brzy už byl zase na drogách, jenže tentokrát to byl kokain a taky tráva.

Lomcováky, oblbováky, co vás napadne.“

„Kde byla celou tu dobu Jean?“

„V posledním ročníku centralcoastské střední školy.

Nevím, jestli vám o ní někdo něco řekl.“

„Ani slovo.“

„Bylo to nemanželské dítě. Její máma pořád ještě bydlí ve Floral Beach. Možná byste s ní chtěla hodit řeč. Měla pověst místní coury, teda jako ta matka. Jean byla jedináček.

Hezká holka, ale podle mě měla problémů až nad hlavu.

Jako kdyby my ostatní jsme je neměli.“ Dal si dalšího šluka.

„Pracovala u Royce Fowlera?“

„Jo. Baileye pustili z vězení a ona s ním znovu začala chodit. Podle Lehta Bailey prohlásil, že byli jen dobří kamarádi. Zástupce státního návladního tvrdil, že byli milenci a že ji Bailey zabil v návalu žárlivosti, když zjistil, že měla něco s Tapem. Fowler říká, že ne. S Grangerem to nemělo nic společného, i když ho propustili o dva měsíce dřív než Baileye.“

„A co Granger? Pořád tu ještě bydlí?“

„Jo, dělá pumpaře u jediné benzinové pumpy v celém Floral Beach. Patří někomu jinému, ale on to tam vede, což

je tak akorát to, nač se zmůže. Není to žádnej lumen, ale vypadá to, že seká dobrotu. Zamlada to býval rabiát, ale teď už trochu vyměkl.“

Zapsala jsem si informace o Tapu Grangerovi i o té Timberlakeové. „Nechtěla jsem vás přerušovat. Mluvil jste o Baileyově vztahu k tomu děvčeti, když se dostal ven z vězení.“

„Bailey prostě tvrdí, že se spolu rozešli. Jenže se spolu dál potloukali po městě, a to bylo právě ono. Stejně to byli oba outsideři, Bailey proto, že seděl, a ta Timberlakeovic holka proto, že její máma byla taková kurva. Kromě toho byli Timberlakeovi chudí. Dokud trčela ve Floral Beach, neměla šanci to někam dotáhnout. Nevím, nakolik máte zkušenosti s maloměsty velikosti Floral Beach. Máme nanejvýš tak jedenáct set obyvatel a většina z nich tu je od

roku raz dva. Takže teda začala s Baileyem chodit jako dřív.

Bailey říká, že prý něco měla s nějakým jiným chlapem, že někoho měla a hrozně s tím nadělala. že prý by nikdy neřekla, kdo to je.

Tu noc, kdy byla zavražděna, se spolu rozšoupli.

Obrazili asi šest hospod v San Luis a ještě dvě v Pismu.

Kolem půlnoci se vrátili a zaparkovali na pláži. On tvrdí, že bylo spíš kolem desáté, ale svědek je tam viděl o půlnoci.

Každopádně ona byla rozčilená. Měli s sebou flašku a nějakou tu trávu. Rafli se spolu a on tvrdí, že ji tam nechal a odpotácel se pryč. Dál už ví, že je ráno a je ve svém pokoji v Oceánské. Po pláži se motají mraky děcek a uklízejí tam v rámci nějaké dobročinné akce místní církve. Je mu zle jak psovi… měl takovou kocovinu, že se málem vyblil z podoby. Ona je pořád na pláži, zpitá u schodů… až když se k ní uklízeči četa přiblížila, bylo vidět, že je mrtvá, uškrcená páskem, který, jak potom vysvitlo, patřil jemu.“

„To ale mohl udělat kdokoli.“

„Naprosto. Porota byla samozřejmě na straně Baileye a šlo by to bývalo zaonačit, jenže De Witt měl tehdy za sebou řadu vyhraných procesů a nechtěl riskovat. Lehto viděl příležitost k vyjednávání, a jelikož se Bailey už jednou spálil, tentokrát na dohodu přistoupil. Při tom přepadení byl vinen, šel k soudu a dostal se za mříže. Tentokrát tvrdil, že je nevinen, ale připadalo mu, že nemá šanci, takže když mu nabídli, aby se dobrovolně přiznal k vraždě, tak to prostě

vzal.“ Clemson louskl prsty, zvuk jako když praskne vejpůl dutý klacek.

„Mohl by se z toho obvinění z vraždy vysekat, kdyby šel k soudu?“

„Jo, kdo ví? Soudní proces, to je hazard. Pokaždé se hraje o prachy. Když člověku v kostkách padne sedmička nebo jedenáctka, tak to má v suchu. Jenže když vyjde dvojka, trojka nebo dvanáctka, tak je to zabitý. O tom případu se hodně psalo. Ve městě na něho měli spadeno. Pak tu byl ten jeho škraloup a nikde žádní svědci v jeho prospěch. Udělal líp, že na tu dohodu přistoupil. Před dvaceti lety za to taky mohl vyfasovat provaz, s čímž si pokud možno není radno zahrávat. To je právě ta hra v kostky.“

„Myslela jsem, že když je člověk obviněný z vraždy, tak nejde takhle srazit výšku trestu.“

„To máte teoreticky pravdu, jenže takhle to nefunguje.

Záleželo prostě na blahovůli státního návladního, co nechá zapsat do protokolu. Lehto udělal to, že zašel za Georgem a povídá mu: ‚Hele, Georgi, mám důkazy, že můj mandant byl tehdy pod nátlakem. Důkazy od tvých vlastních lidí.‘

Vytáhne policejní protokol, podívej se do protokolu, píše se tam, že vypadal rozespale, když ho policajti zatkli… A tak dále a tak dále. Clifford to na něj vybalí a kouká, jak se George začíná potit. Ve hře je jeho sebevědomí a nechce přijít do soudní síně s případem děravým jako řešeto. Když

jste státní návladní, očekává se od vás, že vyhrajete aspoň devadesát procent případů, když ne víc.“

„Takže Bailey se přiznal k vraždě a soudce mu napařil nejvyšší sazbu,“ řekla jsem.

„Přesně tak. To máte pravdu, jenže nakonec z toho vylezlo jen šest let. To je výhra. Část by si odseděl, část by mu odpustili za dobré chování a mohl by být za polovičku venku. Fowler si celou tu dobu myslí, že ho natáhli, jenže vůbec nechápe, jakou měl vlastně kliku. Clifford Lehto mu šíleně pomohl. Já bych udělal to samý.“

„A co bude dál?“

Clemson znovu pokrčil rameny a típl cigaretu. „Přijde na to, jak se Bailey zachová ohledně toho útěku z vězení. To řekne: ‚Ne, já jsem nezdrhl?‘ Polehčující okolnosti?

Vždycky může tvrdit, že ho nějaký hrdlořez v lapáku ohrožoval na životě, jenže to sotva vysvětluje, kde byl celou tu dobu po tom, co zdrhl. Ironií je, že si tenkrát měl najmout nějakého superadvokáta na ty první dva případy. Teď už mu to bude dost prd platný. Já se za něj budu bít, ale žádný soudce, který to má v hlavě v pořádku, nezprostí viny někoho, kdo byl šestnáct let na útěku z vězení.“

„Co po mně zatím chcete?“

Clemson vstal a začal se přehrabovat v hromadách papíru na psacím stole. „Pověřil jsem sekretářku, aby připravila všechny výstřižky z doby kolem vraždy. Třeba se na ně budete chtít mrknout. Lehto řekl, že pošle všechno, co

má. Policejní protokoly, seznam svědků. Promluvte si s Baileyem a zjistěte, jestli k tomu má co dodat. Vy víte, jak na to. Proklepněte si všechny aktéry a najděte mi nějakého jiného podezřelého. Třeba se nám podaří nashromáždit důkazy proti někomu jinému a prokázat Baileyovu nevinu.

Jinak ho čeká ještě mnohem víc let za mřížema. Jedině že by se mi podařilo soudce přesvědčit, že by to stejně bylo na houby, což právě chci udělat. Celou tu dobu byl jako lilium a já osobně nevidím žádný důvod, proč by ho měli znovu zavřít, jenže kdo ví? Tady.“

Vykutal šanon a podal mi ho. Vstala jsem a znovu jsme si potřásli rukama, načež jsme vyšli z kanceláře a cestou k východu jsme se bavili o jiných věcech. Síla na záskok už

seděla za svým stolem a snažila se vzbuzovat zdání profesionality. Vypadala mladě a zaskočeně, přičemž ve světě advokacie se zřejmě cítila stejně nejisté jako kdekoli jinde.

„Na jednu věc bych málem zapomněl,“ řekl Clemson, když jsme došli na verandu. „Proč byla v ten večer Jean taková rozrušená? Byla těhotná. V šestém týdnu. Bailey se dušuje, že to nebylo jeho.“

KAPITOLA PÁTÁ

Do schůzky ve věznici mi zbývala asi hodina. Vytáhla jsem si plánek města a našla jsem tmavý čtvereček s vlaječkou, který označoval polohu centralcoastské střední školy. San Luis Obispo není velké město a škola byla jen asi o šest až osm bloků dál. Čáry namalované na hlavních ulicích označovaly Historickou cestu. Říkala jsem si, že bych si ji mohla někdy koncem týdne projít. Mám ráda rané kalifornské dějiny, a když už jsem tam byla, chtěla jsem si prohlédnout španělskou misionářskou architekturu a některé stavby z nepálených cihel.

Když jsem se dostala ke střední škole, projela jsem se kolem a snažila jsem si představit, jak to tady asi vypadalo, když sem chodila Jean Timberlakeová. Mnoho budov bylo zjevně nových: z tmavých, kouřově šedých tvárnic, nahozených krémově zbarveným betonem, s dlouhými, čistými liniemi střech. Tělocvična a jídelna byly staršího data, architektura ve španělském stylu s tmavnoucími štukami a střechami z červených tašek.

O něco výš, kde cesta stoupala a stáčela se doprava, stály panelové buňky, které kdysi sloužily jako třídy a nyní je využívaly různé společnosti, jako například liga proti

obezitě. Areál na mě působil spíš jako vysokoškolské městečko než střední škola. Zvlněné zelené kopce vytvářely bujné pozadí, což celému místu dodávalo nádech vznešenosti. Vražda sedmnáctileté dívky musela mládež, přivyklou takovémuto pastorálnímu prostředí, hluboce citově rozrušit.

Pokud si dobře pamatuju na střední školu, naše tehdejší chování motivoval hlad po senzaci. City se vyhrocovaly na ostří nože a události vrcholily v emocionálních extrémech.

Fantazírování o smrti sice ukojovalo naši touhu po osobním dramatu, avšak realita setrvávala většinou, naštěstí, v jistém bezpečném odstupu. Byli jsme absurdně mladí a zdraví, a ačkoli jsme se chovali lehkomyslně, nikdy nás ani nenapadlo, že bychom za to mohli nést nějaké následky.

Představa opravdové smrti, ať už náhodné či záměrné, by nás naprosto vykolejila. Milostné záležitosti bylo to jediné, v čem jsme jakž takž uměli chodit. Byli jsme tak egocentričtí a měli jsme natolik přemrštěné vědomí tragédie, že jsme byli naprosto nepřipravení vyrovnat se s jakoukoli opravdovou ztrátou. Vražda by pro nás byla něčím naprosto nepochopitelným. Smrt Jean Timberlakeové určitě mezi jejími tehdejšími známými stále vyvolávala debaty a vzbuzovala zneklidnění, které kalilo vzpomínky na mládí.

Nečekaným znovuobjevením Baileye Fowlera ve městě se to všechno mělo znovu rozvířit: znepokojení, vztek, ony téměř nepochopitelné pocity zmaru a hrůzy.

Z náhlého popudu jsem zaparkovala a vyhledala jsem knihovnu, která se hodně podobala té naší na střední škole v Santa Terese. Bylo tam vzdušno a prostorno, všechny zvuky tlumené. Kropenatě béžové vinylové dlaždice na podlaze byly nablýskané do matného lesku. Vzduch čpěl po leštěnce na nábytek, rýsovacím papíru a lepicí pastě. Na základní škole jsem snědla snad šest kelímků bílé lepicí pasty. Jedna moje kamarádka jedla zase odřezky z tužek. Dnes na to existuje termín, když děti jedí neorganické podivnosti jako štěrk a hlínu. Za mých časů nám to prostě připadalo jako skvělá zábava a pokud vím, nikdo se nad tím nikterak nepozastavoval.

Za stoly v knihovně sem tam někdo seděl a kartotéku obhospodařovala mladá dívka s kudrlinkami na hlavě a s rubínem v provrtaném nose. Zjevně prodělala záchvat sebepropichování, protože měla oba boltce rozbodané odshora až k lalůčku. Místo náušnic se ověsila věcmi, které byste u mě doma objevili v nejnižším šuplíku: svorkami na papíry, šroubky, spínacími špendlíky, tkaničkami do bot a křídlatými matkami. Seděla na stoličce a před sebou měla otevřený časopis Rolling Stone. Na obálce byl Mick Jagger, který vypadal nejmíň na šedesát.

„Ahoj.“

Věnovala mi nepřítomný pohled.

„Nevím, jestli bys mi mohla pomoct. Kdysi jsem sem chodila do školy a nemůžu najít svý ročníkový album. Máte

tady nějaký? Ráda bych se do něj mrkla.“

„Pod voknem. První dvě poličky.“

Vytáhla jsem alba tří ročníků a odnesla jsem si je ke stolku na vzdálenější straně řady samonosných knihoven.

Zadrnčel zvonek a chodbou se začal rozléhat šum odcházejících studentů. Třískání dvířek od šatních skříněk se mísilo s klokotáním hlasů a smíchem, který se odrážel od stěn s drsnou ozvěnou tenisového kurtu. Zavanul ke mně přízračný zápach propocených ponožek.

Sledovala jsem fotky Jean Timberlakeové pozpátku, pěkně popořadě, jako převrácený proces stárnutí. Během jejích středoškolských let ostatní kalifornská mládež

protestovala proti válce ve Vietnamu, kouřila trávu a měla namířeno do Haight v San Francisku, ale dívky z Central Coastu si vyčesávaly vlasy do nalakovaných věží, černě si podmalovávaly oči a bílým leskem si líčily rty. Holky z nižších ročníků nosily bílé blůzky a natupírované vlasy, které se jim kolem uší točily do esíček s nánosem tužidla.

Kluci měli na hlavách mokře vyhlížející ježky a na zubech rovnátka. Nemohli tušit, že už co nevidět budou honit vodu v kotletách, vousech, zvonech a psychedelických košilích.

Jean nikdy nevypadala, že by nějak pekla s ostatními. Na těch pár skupinových fotografiích, na kterých jsem ji poznala, se nikdy neusmívala a nebylo v ní nic z oné suverénní nevinnosti všech těch maloměstských nanynek.

Měla přivřené oči, nepřítomný pohled a chabý úsměv, který

jí pohrával na rtech, svědčil o jakési pobavenosti, i po všech těch letech stále ještě patrné. Na maturitním seznamu nebyla uvedena v žádném z klubů či výborů. Netížily ji žádné studijní pochvaly ani volené funkce a neobtěžovala se účastnit jakékoli mimoškolní činnosti. Prolistovala jsem si momentky z různých školních akcí, ale nikde jsem ji nezahlédla. Pokud chodila na fotbalová a basketbalová utkání, musela postávat někde mimo záběr školního fotografa. Neúčinkovala ani ve školním představení maturitního ročníku. Veškeré fotografie z maturitního plesu se soustředily na královnu, Barbie Knoxovou, a její suitu princezniček s bílými rty a včelími úly na hlavách. Tou dobou už byla Jean Timberlakeová mrtvá. Zapsala jsem si jména jejích výraznějších spolužáků, samých kluků. Došlo mi, že pokud ta děvčata tady někde ještě pořád bydlí, budou v telefonním seznamu uvedena pod svými novými jmény, která si budu muset zjistit někde jinde.

Ředitelem školy byl tehdy muž jménem Dwight Shales, jehož fotografie se objevila v oválku na jedné z prvních stránek alba. Školní inspektor a jeho dva zástupci byli vyobrazeni každý zvlášť, jak sedí za pracovním stolem a třímají úředně vyhlížející listiny. Občas přes rameno nějakého muže zvědavě a přidrzle vykoukla jakási úřednice školní správy. Učitelé byli vyfotografováni na rozmanitém pozadí map, pomůcek na praktika, učebnic a tabulí, na nichž

byly velkými písmeny křídou předepsány fráze. Opsala jsem

si některá jejich jména a obory s tím, že se sem třeba budu chtít později vrátit, abych si s někým z nich promluvila.

Mladá Ann Fowlerová byla jedním ze čtyř pedagogických poradců, vyfotografovaných na zvláštní straně, s odstavcem dole: „Tito poradci nám věnovali spoustu času, myšlenek a dobrých rad, když nám pomáhali, abychom si rozumně naplánovali svůj program na příští rok, nebo nám radili při rozhodování o dalším studiu či povolání.“ Napadlo mě, že tehdy Ann vypadala lépe, ne tak unaveně nebo zatrpkle.

Schovala jsem si poznámky a vrátila jsem alba na místo.

Šla jsem chodbou pryč, minula jsem školní ordinaci a kancelář, kde se nahlašovala prezence. Školní správa sídlila hned vedle hlavního vchodu. Podle štítku na zdi vedle dveří byl Shales stále ještě ředitelem školy. Zeptala jsem se sekretářky, jestli bych se s ním mohla vidět. Po chvilce čekání mě uvedla k němu do ředitelny. Všimla jsem si, že moje vizitka trůní na jeho stole uprostřed psací podložky s pijákem.

Mohlo mu být něco kolem pětapadesáti, byl středního vzrůstu, upravený, s hranatým obličejem. Blond vlasy mu předčasně zbělely a česal si je tak, jak mu odrostly z módního sestřihu poloviny šedesátých let. Celkově působil autoritativně, světle hnědé oči měl bedlivé jako policajt.

Vypadal, že se mě snaží ohodnotit, jako kdyby zpytoval svou paměť, aby na mě mohl vyrukovat se seznamem všech mých prohřešků. Cítila jsem, jak mi hoří tváře, a v duchu

jsem si říkala, jestli dokáže od pohledu odhadnout, jaká jsem bývala na střední škole nezvedená studentka.

„Dobrý den,“ řekl. „Jak vám můžu pomoct?“

„Najal mě Royce Fowler z Floral Beach, abych přešetřila smrt vaší bývalé studentky Jean Timberlakeové.“ Čekala jsem, že si ji bude pamatovat bez dalších připomínek, ale on se na mě dál díval s hranou neutrálností. O té trávě, kterou jsem tehdy kouřívala, určitě nemohl nic tušit.

„Jistě si ji pamatujete,“ řekla jsem.

„Samozřejmě. Jen jsem si snažil vybavit, jestli máme ještě uložené její materiály. Nevím, kde by mohly být.“

„Právě jsem mluvila s Baileyovým advokátem. Pokud potřebujete nějaké potvrzení…“

Bezstarostně mávl rukou. „To není zapotřebí. Já Jacka Clemsona znám, a taky celou rodinu. Budu na to muset dostat povolení od školního inspektora, ale nevidím důvod, proč by to měl být nějaký problém… pokud je ovšem najdeme. Jde prostě jen o to, jestli je máme. Mluvíte o něčem, co bylo před více než patnácti lety.“

„Sedmnácti,“ řekla jsem. „Vy si na to děvče pamatujete?“

„Napřed seženu to povolení a pak se vám ozvu. Vy jste zdejší?“

„Jsem ze Santa Teresy, ale teď bydlím v motelu na Oceánské ve Floral Beach. Můžu vám dát číslo…“

„Já ho mám. Zavolám vám hned, jak budu něco vědět.

Může to pár dní trvat, ale uvidíme, co pro to můžeme udělat.

Nemůžu vám nic zaručit.“

„To chápu,“ řekla jsem.

„Dobrá. Pokud to bude v našich silách, pomůžeme vám.“

Měl energický a pevný stisk ruky.

Ve čtvrt na čtyři jsem vyrazila po dálnici číslo jedna k severu na okresní policejní stanici, součást komplexu budov, k němuž patří i věznice. Okolní krajina je otevřená, charakteristická občasnými věžovitými výhřezy skal. Kopce vypadají jako měkké hrby z molitanu potažené měňavým zeleným sametem. Naproti policejní stanici je mužské nápravné zařízení státu Kalifornie, kde byl Bailey uvězněn v době před svým útěkem. Pobavilo mě, že v propagační literatuře, velebící všech pět pé okresu San Luis Obispo, není ani zmínka o šesti tisících vězních, kteří zde také přebývají.

Zaparkovala jsem auto před věznicí na místě vyhrazeném pro návštěvy. Budova vyhlížela nově, architektonické řešení a stavební materiály se podobaly novějším přístavkům střední školy, odkud jsem právě přijela. Vešla jsem do haly a informační tabule mě nasměrovaly po krátké chodbě doprava k oddělení informací o vězních a celách. Legitimovala jsem se uniformovanému policistovi v prosklené kanceláři, v níž jsem zahlédla i vedoucího směny, dozorce a několik počítačů. Nalevo jsem si všimla kryté garáže, kde mohly parkovat antony, které

vězně přivážely.

Zatímco se vyřizovala Baileyova propustka, dovedli mě do jedné z prosklených kójí určených pro jednání obhájců s klienty. Cedule na zdi objasňovala návštěvní řád, přičemž

nás návštěvníky upozorňovala, že na každého vězně připadá na jednu návštěvu pouze jedna registrovaná osoba. Měli jsme si ohlídat děti a jakékoli hrubé či hlučné chování nemělo být trpěno. V těchto regulích se zračily byvší chaotické a bujaré scény, jimž bych bývala ráda přihlížela.

Zaslechla jsem tlumené zařinčení dveří. Objevil se Bailey, jehož pozornost se upírala na bachaře, který odemykal kóji, kde měl sedět během našeho hovoru. Byli jsme odděleni sklem a měli jsme konverzovat pomocí dvou mikrotelefonů, jedním na mé a druhým na jeho straně. Bez zájmu se na mě podíval a posadil se. Choval se rezignovaně a já jsem si uvědomila, že si vůči němu připadám trapně.

Měl na sobě oranžovou košili z hrubé bavlny a tmavě šedé bavlněné kalhoty. Na novinové fotografii byl zachycen v obleku a kravatě. Vypadal, že tenhle mundůr ho vyvedl z konceptu stejně jako jeho nečekané postavení vězně. Byl bezesporu fešák: zasmušilé modré oči, vysoké lícní kosti, plná ústa, tmavší blond vlasy, které už volaly po holiči. Byl to unavený čtyřicátník a měla jsem podezření, že vlivem okolností zestárl přes noc. Poposedl si na dřevěné židli s rovným opěradlem a zastrčil si obě ruce mezi kolena, s naprosto neúčastným výrazem v obličeji.

Zvedla jsem telefon a chvíli jsem počkala, než zvedl sluchátko na své straně. Řekla jsem: „Jsem Kinsey Millhoneová.“

„My se známe?“

Naše hlasy zněly divně, plechově a příliš blízko.

„Jsem soukromý detektiv, kterého si najal váš otec.

Právě jsem se na chvíli sešla s vaším advokátem. Už jste s ním mluvil?“

„Párkrát po telefonu. Měl by se tady dnes odpoledne zastavit.“ Jeho hlas byl stejně bez života jako jeho pohled.

„Můžu vám říkat Bailey?“

„Jo, jasně.“

„Heleďte se, já vím, že je to celé svinstvo, ale Clemson je jednička. Udělá všechno, co bude moct, aby vás odsud dostal.“ Bailey se zamračil. „Ať sebou radši hodí.“

„Máte v Los Angeles rodinu? ženu a děti?“

„Proč?“

„Myslela jsem, že byste třeba chtěl, abych se s někým spojila.“

„Nemám rodinu. Jenom mě odsud sakra dostaňte.“

„No tak, hlavu vzhůru. Já vím, že je to na vás moc.“

Zahleděl se stranou a v očích mu zlostně zablesklo, než

tento letmý projev života znovu přešel v pochmurnou prázdnotu. „Promiňte.“

„Mluvte se mnou. Nemáme moc času.“

„O čem?“

„To je jedno. Kdy jste sem přijel? Jaká byla cesta?“

„Dobrá.“

„A co město? Hodně se změnilo?“

„Nemůžu jen tak kecat. To po mně nechtějte.“

„Přece byste mě takhle nezazdil. Čeká nás pěkná fuška.“

Chvíli mlčel a já jsem viděla, jak se zoufale snaží, aby byl sdílnější. „Celá léta jsem tady tudy ani neprojel autem ze strachu, že by mé zastavili.“ Jeho hlas na drátě se zachvěl, až ztichl docela. Vrhl na mě uštvaný pohled, jako by toužil promluvit, ale nebyl s to nic vyslovit. Připadalo mi, že nás dělí víc než skleněná tabule.

Řekla jsem: „Přece jste ještě neumřel.“

„Nepovídejte.“

„Musel jste vědět, že se to jednou stane.“

Sklonil hlavu a zakroužil s ní, aby rozehnal napětí.

„Když mě teď poprvé sebrali, myslel jsem si, že už to mám všechno z krku. Měl jsem kliku, že byl venku jiný Peter Lambert, kterého stíhali pro vraždu. Když mě propustili, říkal jsem si, že by to mohlo dopadnout dobře.“

„Divím se, že jste nesbalil kufry.“

„Teď si přeju, abych to býval udělal, jenže já už byl moc dlouho na svobodě. Nechtělo se mi věřit, že by mě vyhmátli.

Nechtělo se mi věřit, že by po tom někdo šel. Kromě toho jsem měl práci, takže jsem to nemohl jen tak zabalit a pláchnout.“

„Vy jste něco jako agent se šatama, ne? Psali to v

losangeleských novinách.“

„Pracoval jsem u Needhama. Byl jsem jeden z jejich nejlepších obchodních zástupců, a proto mé povýšili.

Manažer západní divize. Asi jsem to místo neměl brát, ale když já jsem hodně makal a už mě unavovalo pořád něco odmítat. Znamenalo to sice přestěhovat se do Los Angeles, ale já jsem si nedokázal představit, jak by mě mohli po takové době vyhmátnout.“

„Jak dlouho jste tam pracoval?“

„Dvanáct let.“

„Jak se k tomu staví? Můžete počítat s nějakou jejich pomocí?“

„Jsou skvělí. Stojí na mé straně. Můj šéf říkal, že sem přijede a bude svědčit v můj prospěch a tak podobně, ale k čemu to je? Připadám si jako blbec. Celý ty roky jsem sekal dobrotu. Ten váš příslovečný příkladný občan. Ani jsem jakživ nedostal pokutu za špatné parkování. Platil jsem daně, chodil jsem do kostela.“

„Ale to je dobře. To vám přičtou k dobru. Určitě to bude mít vliv.“

„Ale na faktech to nic nemění. Nejde si odejít z vězení a pak jen dostat přes prsty.“

„Tyhle strachy radši přenechte Clemsonovi“

„Asi budu muset,“ povzdechl si. „Co máte dělat vy?“

„Zjistit, kdo ji doopravdy zabil, abychom vás z toho mohli vysekat.“

„To se určitě povede.“

„Za pokus to stojí. Nenapadá vás, kdo by to tak mohl být?“

„Ne.“

„Povězte mi o Jean.“

„Byla to hodná holka. Ulítlá, ale ne špatná. Taková zmatená.“

„Ale těhotná.“

„Jo, jenže to dítě nebylo moje.“

„Jste si tím jistý.“ Vyslovila jsem to jako oznamovací větu, ale otazník tam byl.

Bailey na chvíli svěsil hlavu a zrudl v obličeji. „Tenkrát jsem hodně nasával. Fetoval jsem. V posteli mi to moc nešlo, zvlášť poté, co jsem se vrátil z China. Ne že by na tom nějak záleželo. Ona už tehdy chodila s někým jiným.“

„Byl jste impotentní?“

„Řekněme, ‚dočasně mimo provoz‘.“

„Berete teď nějaké drogy?“

„Ne, a celých patnáct let jsem si nedal ani loka. Alkohol rozvazuje jazyk. To jsem si nemohl dovolit.“

„S kým chodila? Nic nenaznačila?“ Znovu zavrtěl hlavou. „Ten chlap byl ženatej.“

„Jak to víte?“

„To jediný mi řekla.“

„A vy jste jí věřil?“

„Nevidím důvod, proč by lhala. Byl to někdo lepší a ona

byla ještě pod zákonem.“

„Takže to byl někdo, kdo mohl hodně ztratit, pokud by vyšla najevo pravda.“

„Tak bych to odhadoval. Určitě nechtěla, aby mu musela říct, že je v tom. Měla strach.“

„Mohla jít na potrat.“

„Asi… kdyby na to přišlo. To o tom dítěti zjistila teprve ten den.“

„Ke komu chodila?“

„Ještě s tím u doktora nebyla. Rodinným lékařem byl doktor Dunne, ale ona si nechala udělat test na nějaké klinice v Lompocu, aby nikdo nevěděl, co je zač.“

„To působí pěkně paranoidně. To ji znalo tolik lidí?“

„Ve Floral Beach ano.“

„A co Tap? Nemohlo to dítě být jeho?“

„Ne. Myslela si o něm, že je blbec, a on ji taky neměl moc v lásce. Navíc nebyl ženatej, a i kdyby to dítě bylo jeho, bylo mu to ukradený.“

„Co dál? Musel jste se nad tím hodně napřemýšlet.“

„Já nevím. Jean byla nemanželské dítě a snažila se zjistit, kdo byl její táta. Máma jí to nechtěla říct, ale každý měsíc přicházely poštou peníze, takže jí došlo, že musí být někde blízko.“

„Viděla šeky?“

„Myslím, že neplatil šekem, ale nějak se o něm dověděla.“

„Narodila se v sanlouiském okrese?“

Ozvalo se chrastění klíčů a oba jsme uviděli ve dveřích dozorce. „Konec. Pardon, že ruším. Jestli chcete dýl, musí to zařídit pan Clemson.“

Bailey bez řečí vstal, ale já jsem viděla, jak se hroutí.

Záblesk energie, který náš rozhovor vybudil, už vyprchal.

Znovu se mu vrátil ten otupělý výraz, takže působil jako člověk ne právě inteligentní.

„Uvidíme se po obžalobě,“ řekla jsem.

V Baileyově pohledu na rozloučenou problesklo zoufalství.

Když odešel, posadila jsem se a rychle jsem si zapsala pár poznámek. Doufala jsem, že nemá žádné sebevražedné sklony.

KAPITOLA ŠESTÁ

Jen abych si doplnila další mezeru, zastavila jsem u benzinové stanice ve Floral Beach a požádala jsem pumpaře, aby mi načepoval plnou nádrž. Zatímco mi poskok leštil přední sklo, vzala jsem si peněženku a zašla do kanceláře, kde jsem prostudovala prodejní automat. Nic než křupky za dolar pětadvacet. Hňupky, napadlo mě. Za stolem nikdo neseděl, ale všimla jsem si, že někdo něco dělá v opravně.

Šla jsem ke dveřím. Ten člověk měl na zvedáku forda fiestu a elektrickým stahovákem právě sundával bubny z pravého zadního kola.

„Můžete mi rozměnit drobné na automat?“

„Jasně.“

Položil stahovák na zem a otřel si ruce do hadru, který měl zastrčený za pasem. Na jmenovce nad kapsou firemní kombinézy měl ozdobnými písmeny vyšito „Tap“. Šla jsem za ním zpátky do kanceláře. Pohyboval se v auře motorového oleje a pneumatikového pachu a šířil kolem sebe opojnou vůni potu a benzinových výparů. Byl malý a šlachovitý, se širokými rameny a úzkou pánví, ten typ, který by mohl odhalit hojné tetování, kdyby si sundal košili. Měl tmavé, kudrnaté vlasy, nahoře vyčesané do kohouta a z obou

stran sčísnuté dozadu k zátylku. Vypadal tak na čtyřicet, se stále ještě chlapecky vyhlížející tváří, ale kolem očí se mu už začínaly dělat vrásky.

Podala jsem mu dva dolary. „Vyznáte se ve volkswagenech?“

Poprvé se mi podíval do očí. Ty jeho byly hnědé a moc života v nich nebylo. Tušila jsem, že se mi z něj nepodaří vykřesat zájem o nic jiného než o své trable s autem.

Nakoukl ven k pumpě, kde právě finišoval jeho pomocník.

„Máte ňákej problém?“

„Asi to nic moc nebude. Když to rozjedu na stovku, pořád slyším takové vysoké kvílení. Zní to tak nějak divně.“

„Z týdletý popelnice vymáčknete stovku?“ zeptal se.

Fór na auto. Zazubil se a s třísknutím otevřel pokladnu.

Usmála jsem se. „Jasně. Občas.“

„Prubněte to u Guntera v San Luis. Ten vám to seřídí.“

Pustil mi do dlaně osm čtvrtdolarů. „Díky.“

Vrátil se zpátky do autodílny a já jsem si strčila drobné do kapsy. Aspoň jsem teď věděla, kdo to je Tap Granger.

Zaplatila jsem za benzin a vyrazila jsem o dva bloky dál k motelu.

Dopadlo to tak, že jsem to odpoledne s Roycem vůbec nemluvila. Šel brzy spát a nechal po Ann vzkázat, že se se mnou uvidí ráno. Stručně jsem promluvila s její matkou, abych ji informovala o Baileyově současném stavu, a potom jsem šla dál nahoru. Cestou přes San Luis jsem si opatřila

láhev bílého vína a teď jsem si jí dala vychladit do malé ledničky ve svém pokoji. Nevybalila jsem a můj cestovní vak zůstal zastrčený v šatně, kde jsem ho předtím nechala.

Na cestách mám tendencí nechávat všechno v kufru a vyhrabávám si kartáček na zuby, šampon a čisté prádlo, až

když je to potřeba. Pokoj zůstává pustý a nepřirozeně uklizený, což lahodí jisté dávce klášterního asketismu, který v sobě mám. Tento pokoj byl prostorný, místo určené na spaní bylo odděleno od obýváku, jídelny a kuchyňského koutu přepážkou. Když se vzala v úvahu ještě koupelna se záchodem a šatna, bylo to větší než můj původní byt u mě doma.

Štrachala jsem se v kuchyňských šuplatech, až jsem vylovila vývrtku, načež jsem si nalila sklenici vína a vynesla jsem si ji na balkon. Jak na nebi pohasínalo světlo, voda se zbarvovala do svítivé modří a temně levandulová barva pobřeží s ní pronikavě kontrastovala. Západ slunce byl jako světelná show temně růžových a lososových odstínů, které se postupně prolínaly do fuchsiové a indiga, jako by se zapnulo tlumené osvětlení.

V šest hodin u mě někdo zaklepal na dveře. Už jsem dvacet minut psala na stroji, ačkoli informace, které jsem do této chvíle nashromáždila, byly kusé. Zašroubovala jsem víčko na korekční bělobě a šla jsem ke dveřím.

Na chodbě stála Ann. „Říkala jsem si, na kdy asi chcete večeři.“

„Mně to vyhovuje kdykoli. Kdy obyčejně jídáváte?“

„My se vlastně můžeme přizpůsobit. Matku krmím brzy.

Má hodně přísný stravovací režim, a táta jí až později, pokud si vůbec něco dá. Dělám pro nás smažený mořský jazyk, což je za minutu hotové. Doufám, že vám ryby nevadí.“

„Vůbec ne. Zní to skvěle. Nechcete si se mnou napřed dát skleničku bílého?“

Zaváhala. „Ráda si dám,“ řekla. „Jak se má Bailey? Je v pořádku?“

„Šťastný zrovna není, ale s tím toho moc nenadělá. Vy jste se s ním ještě neviděla?“

„Půjdu tam zítra, pokud se mi tam podaří dostat.“

„Spojte se s Clemsonem. Asi vám to dokáže zařídit.

Neměl by to být problém. Obžaloba je v osm třicet.“

„Myslím, že to budu muset vypustit. Matka musí být v devět u doktora a já bych to stejně zpátky včas nestihla. Táta bude chtít jít, pokud mu bude dobře. Mohl by jít s vámi?“

„Klidně. Bez problémů.“

Nalila jsem jí sklenici a sobě jsem dolila. Usadila se na pohovce, zatímco já jsem seděla o pár metrů dál, u kuchyňského pidistolečku, kde jsem měla postavený psací stroj. Vypadala nesvá, usrkávala víno s podivně sevřenými ústy, jako kdyby jí poručili, že do sebe má hodit sklenici nějakého mazání.

„Řekla bych, že se po Chardonnay zrovna neutlučete,“

poznamenala jsem.

Omluvně se usmála. „Já pití moc nedám. Bailey je jediný, komu to kdy zachutnalo.“

Napadlo mě, že bych z ní měla vytáhnout nějaké informace o původu Fowlerů, ale ona mě překvapila tím, že mě sama dobrovolně zasvětila do jejich stručného rodokmenu. Fowlerovi, jak řekla, nikdy alkoholu příliš nepřišli na chuť. Tvrdila, že to je kvůli matčině cukrovce, ale pro mě to dokonale zapadalo do urputně fundamentalistické mentality, která prostupovala celou domácnost.

Podle Ann se Royce narodil a vyrostl v Tennessee a vlivem temných stránek své skotské dědičnosti byl zachmuřený, nemluvný a skoupý. Když vrcholila velká hospodářská krize třicátých let, bylo mu devatenáct a v různých nákladních vlacích dostopoval až na Západ.

Doslechl se o pracovních příležitostech na ropných polích v Kalifornii, kde kousek na jih od Los Angeles vyrůstaly jako kovový les těžní věže. Cestou se seznámil s Oribelle, na dobročinné večeři baptistické církve v arkansasském Fayettevillu. Bylo jí osmnáct, kvůli své chorobě byla zahořklá a odsouzená k životu v pobožnosti a závislosti na inzulínu. Pracovala u svého otce v obchodě s krmivy, takže se mohla těšit nanejvýš na každoroční cestu na trh s mezky ve Fort Smithu.

Onoho středečního večera se v kostele objevil Royce,

který právě vyskočil z nákladního vlaku, aby si opatřil něco teplého do žaludku. Ann řekla, že Ori až dodnes vypráví o tom, jak ho poprvé spatřila, stojícího ve dveřích, ramenatého mladíka s vlasy barvy konopí. Oribelle se mu představila, když si vystál frontu na večeři a nandal si na talíř horu makarónů se sýrem, což byla její specialita. Ke konci večera už vyslechla celý jeho životní příběh a potom ho pozvala k sobě domů. Spával ve stodole a jídával společně s její rodinou. Zůstal u Baileyů hostem celých čtrnáct dní, během nichž se jí tak horečně zvedla hladina hormonů, že měla dvakrát ketoacidózu a musela být krátce hospitalizována.

Její rodiče to brali jako důkaz, že na ni má Royce neblahý vliv. Dlouze a důrazněji domlouvali, aby ho nechala být, ale od kurzu, který nasadila, ji nemohlo nic odradit. Byla odhodlaná se za Royce provdat. Když se její otec postavil proti námluvám, vzala všechny peníze odložené na ekonomickou školu a utekla s ním. To bylo v roce 1932.

„Připadá mi divné představit si je oba ve víru vášně,“

řekla jsem.

Pousmála se. „Mně taky. Měla bych vám ukázat fotku.

Ona byla opravdu docela krásná. Já jsem se samozřejmě narodila až za šest let po tom, v roce 1938, a Bailey přišel za pět let po mně. Všechna ta vášeň, kterou cítili, už tou dobou vyhasla, ale pořád je mezi nimi silné pouto. Je ironií, že jsme si všichni mysleli, že ona umře dávno před ním, a teď to vypadá, že půjde první on.“

„Co mu vlastně je?“

„Rakovina slinivky. Dávají mu půl roku.“

„Což on ví?“

„Ano. To je jeden z důvodů, proč ho tak nadchlo, že se Bailey objevil. Mluví pořád o tom, jak ho to sebralo, ale vůbec to nemyslí vážně.“

„A co vy? Jak je vám?“

„Asi se mi ulevilo. I když půjde zpátky do vězení, budu mít někoho, kdo mi pomůže překonat těch příštích pár měsíců. Od té doby, co zmizel, mě drtila ta zodpovědnost.“

„Jak to snáší vaše matka?“

„Špatně. Je tím, čemu se říká ‚křehký‘ diabetik, což

znamená, že je pořád se zdravím na huntě. Jakékoli citové rozrušení ji skolí.

Stres. Myslím, že to tak či onak zasahuje každého z nás, včetně mě. Od té doby, co tátovi řekli, že je nevyléčitelně nemocný, mám ze života peklo.“

„Zmínila jste se, že jste si v práci vzala neplacené volno.“

„Jinak to nešlo. Někdo tady těch čtyřiadvacet hodin denně být musí. Pečovatelku si dovolit nemůžeme, takže jsem ‚to‘ já.“

„To je drsné.“

„Neměla bych si stěžovat. Někteří lidé jsou na tom určitě hůř.“

Změnila jsem téma. „Máte nějaké teorie o tom, kdo zabil

tu mladou Timberlakeovou?“

Ann zavrtěla hlavou. „Ráda bych měla. Byla to studentka na naši střední škole a taky Baileyovo děvče.“

„Trávila tady hodně času?“

„Dost. Když byl Bailey ve vězení, tak míň.“

„A vy jste přesvědčena, že s její smrtí neměl nic společného?“

„Nevím, čemu mám věřit,“ prohlásila. „Nechci si myslet, že to spáchal on. Na druhé straně mě nikdy netěšila myšlenka, že by ten vrah mohl být pořád někde nablízku.“

„Jeho to taky nepotěší, když je teď Bailey zase ve vazbě.

Ten někdo si musel celé ty roky mnout ruce. Když se obnovilo vyšetřování, kdoví, kam to povede?“

„To máte pravdu. Nechtěla bych být ve vaší kůži.“

Přejela si po pažích, jako by jí byla zima, a pak se sama sobě rozpačitě zasmála. „Tak já radši zase půjdu dolů a podívám se, co je s maminkou. Když jsem odcházela, tak podřimovala, ale ona vždycky spí jako na vodě. Hned, jak otevře oči, chce mě mít při ruce.“

„Jen si opláchnu obličej a jsem dole.“ Doprovodila jsem ji ke dveřím. Když jsem míjela svou kabelku, zahlédla jsem obálku, kterou mi dal Clemson. „Jéje. To je pro vašeho otce.

Jack Clemson mě požádal, abych ji předala.“ Vytáhla jsem ji z tašky a podala jsem ji Ann.

Letmo se na ni podívala a potom se na mě usmála. „Díky za skleničku. Doufám, že jsem vás tou historií naší rodiny

nenudila.“

„Vůbec ne,“ řekla jsem. „Mimochodem, jak je to s matkou Jean Timberlakeové? Bude ji těžké najít?“

„Koho, Shanu? Zkuste to u kulečníku. Je tam skoro každý večer. Tap Granger taky.“

Po večeři jsem ve svém pokoji popadla sako a seběhla jsem po zadním schodišti.

Noc byla chladná a větřík, který vál od Pacifiku, slaně a vlhce voněl. Schoulila jsem se do svého saka a přešla jsem dva bloky do kulečníkového klubu U Perly jako za bílého dne. Noční Floral Beach zalévá mdlé oranžové světlo sodíkových výbojek, které lemují Oceánskou ulici. Měsíc ještě nevyšel a oceán byl černý jako smola. Příboj zaplavoval pláž zubatými zlatými třásněmi, v nichž se zrcadlily odlesky posledních dosahů pouličních lamp.

Padala mlha a vzduch byl hustý a žlutohnědý jako smog.

Blíže ke kulečníkovému klubu protrhával ticho nevázaný ryk country hudby. Dveře do lokálu byly otevřené a cigaretový kouř jsem ucítila už o dva vchody dřív. U

obrubníku jsem napočítala pět harley-davidsonů se zakroucenými výfuky, samý chrom a sedadla z černé kůže.

Mí spolužáci v nižších ročnících na střední škole prodělali záchvat kreslení takovýchto podobných mašin: auťáků a závoďáků, tanků, mučidel, zbraní, nožů a všemožných krveprolití. Měla bych si to opravdu jednou proklepnout a zjistit si, jak se ti hoši později vybarvili.

Samotný klub byl dlouhý tak zrovna na dva kulečníky, mezi nimiž byl dostatečný odstup, aby se hráči mohli dobře rozpřáhnout na pořádný úder. Oba stoly obsadili motorkáři: fortelní čtyřicátníci se špidlatými bradkami a dlouhými vlasy staženými do culíku. Bylo jich pět, rodinka kočovných pirátů silnic. Podél celé zdi nalevo se táhl bar, barové stoličky, obsazené holkami motorkářů a směsicí místních.

Zdi a strop pokrývala koláž z pivních etiket, reklam na cigarety, samolepek, kreslených vtipů, fotek a hospodských výšplechtů. Jedna cedule oznamovala, že bujará nálada panuje od šesti do sedmi, ale ručně namalované hodiny pod ní měly místo každé hodiny pětku. Skutečně k popukání.

Polici za barem lemovaly trofeje ze soutěží v kuželkách, pivní džbánky a stohy bramborových lupínků. Byla tam také vystavena trička kulečníkového klubu U Perly, která byla na prodej za šest dolarů devadesát devět centů. Od stropu nevysvětlitelně visela kožená motoristická rukavice a zrcadlo s reklamou na pivo Miller Lite na zdi krášlily dámské kalhotky. Hladina hluku byla tak vysoká, že by dodatečně nebylo od věci nechat si přezkoušet sluch.

Usadila jsem se na prázdnou stoličku u baru. Barmance bylo něco mezi šedesáti a sedmdesáti, snad to byla právě ta Perla, po které se putyka jmenovala. Byla malá, objemná v pase, s prošedivělými, naondulovanými vlasy, vzadu na krku rovně zastřiženými. Měla na sobě kostkované polyesterové kalhoty a tričko bez rukávů, které odhalovalo paže, dobře

vypracované od vzpírání pivních bas. Třeba občas vzepřela ze dveří za kalhoty i nějakého toho motorkáře.

Objednala jsem si točené pivo, které načepovala a přinesla mi ho v patentní zavařovačce. Jelikož se kvůli tomu rámusu nedalo s nikým mluvit, měla jsem dost času, abych si lokál v klidu obhlédla. Poposedávala jsem na stoličce, až

jsem byla zády k barovému pultu. Pozorovala jsem hráče kulečníku a občas jsem hodila okem po štamgastech na obou stranách vedle sebe. Ještě jsem si nebyla jistá, za koho se tam chci vydávat. Řekla jsem si, že zatím pomlčím o svém povolání i o důvodech své přítomnosti ve Floral Beach.

Místní noviny přinesly na titulních stránkách zprávy o Baileyově zatčení a já jsem si říkala, že bych snad mohla na toto téma zapříst hovor, aniž bych působila příliš vlezle.

Po mé levici, vedle hracího automatu, se spolu daly dvě ženy do tance. Holky od motorkářů měly sice nějaké oplzlé hlášky, ale kromě nich tomu zjevně nikdo nevěnoval přílišnou pozornost. O dvě stoličky dál to se sladkobolným úsměvem sledovala asi padesátiletá žena. Identifikovala jsem ji jako Shanu Timberlakeovou, částečně proto, že žádná jiná žena v baru nevypadala dost stará na to, aby měla před sedmnácti lety dceru v postpubertálním věku.

V deset se motorkáři sbalili a jejich motocykly odsvištěly se slábnoucím duněním ulicí. Hrací automat právě dohrál jednu pecku a ještě nespustil další, takže na okamžik v baru zavládlo zázračné ticho. Někdo řekl: „Ty

brdo!“ a všichni se rozesmáli. Zůstalo nás tam asi tak deset a hladina napětí se uvolnila do rodinnější atmosféry. Bylo úterý večer, místní slezina, něco jako podzemní společenská místnost v kostele, až na to, že tady se točilo pivo. žádný tvrdý alkohol nebylo vidět a já jsem odhadovala, že pokud tu bylo nějaké víno, pak se rozlévalo ze džbánu velikostí ropného barelu, čemuž odpovídala i obsluha.

Muži na stoličce vedle mě mohlo být něco přes šedesát.

Byl obrovský, s pivním pupkem, který mu vyčníval jako dvanáctikilový pytel rýže. Měl široký obličej, spojený s krkem řadou podbradků. Tučný fald měl dokonce i na zátylku, kde se mu prošedivělé vlasy kadeřily přes límeček košile. Všimla jsem si, že po mně zvědavě pokukuje. Ostatní v baru vypadali, že se navzájem znají, soudě podle špičkování, které se točilo převážně kolem místní politiky, starých sportovních šrámů a toho, jak se jistý Ace minulý večer namazal. Bulík Ace, vysoký, hubený, v džínech, džínsbundě a baseballové čapce, se nechal pošťuchovat kvůli tomu, jak se měl ke staré Betty, kterou si zřejmě odvedl domů. Vypadalo to, že Aceovi všechna ta obvinění z pokleslých mravů dělají dobře, a jelikož tam Betty nebyla, aby věci uvedla na pravou míru, všichni měli zato, že ji přefikl.

„Betty je jeho bejvalá,“ utrousil nenuceně muž, který seděl vedle mě, aby mě zahrnul do všeobecného veselí.

„Čtyrykrát ho vykopla, ale dycky ho zase veme zpátky. Hej,

Daisy. Přihraj nám sem ňáký buráky.“

„Já myslela, že je to Perla,“ poznamenala jsem, aby řeč nestála.

„Curtis Pearl jsem já. Pro kamarády Perla,“ řekl.

Daisy nabrala z odpadkového koše pod pultem buráky do čehosi, co vypadalo jako miska pro psa. Oříšky byly ve skořápce a svinčík na zemi napovídal, co s nimi máme udělat. Perla mě překvapil, že schroupal celý burák i se skořápkou. „To je kvůli vláknině,“ řekl. „Je to zdravý. Mám felčara, kterej věří na celulózu. Říká, že to člověka nafutruje. Ty mý starý kosti se po tom líp hejbou.“

Pokrčila jsem rameny a zkusila jsem to taky. Skořápka byla opravdu pěkně křupavá a ostrá solná tresť se příjemně pojila s nevýraznou chutí oříšku uvnitř. Dalo se to brát jako obilnina, nebo by vyšlo nastejno, kdybych snědla kus kartónové krabice?

Hrací automat znovu procitl, tentokrát sladkým vokálem, který zněl jako kříženec mezi Frankem Sinatrou a Dellou Reeseovou. Ty dvě ženy na konci baru zase začaly tančit.

Obě byly tmavovlasé, obě štíhlé. Jedna vyšší. Perla se otočil, aby se na ně podíval, a potom zpátky ke mně. „Vadí ti to?“

„Proč by mi to jako mělo vadit?“

„Stejně to není tak, jak to vypadá,“ řekl. „Ta vysoká ráda tancuje, když je jí smutno.“

„Kvůli čemu by měla truchlit?“

„Právě sebrali chlapa, kterej před pár rokama oddělal její

malou žábu.“

KAPITOLA SEDMÁ

Chvíli jsem ji pozorovala. Ze vzdálenosti, která mě od ní dělila, vypadala na pětadvacet. Stála se zavřenýma očima, s hlavou nakloněnou na stranu. Měla srdcovitý obličej, vlasy sepnuté na temeni do spony se jí v rytmu balady otíraly konečky o rameno. Světlo z hracího automatu jí pozlatilo tvář. žena, se kterou tancovala, ke mně byla otočená zády, takže jsem o ní nemohla vůbec nic říct.

Perla mi celý příběh v kostce převyprávěl dikcí vypracovanou častým vyprávěním. žádné podrobnosti, o nichž bych předtím nevěděla, ale byla jsem vděčná, že na to téma zabrousil bez jakéhokoli dalšího pobízení z mé strany.

Dostával se do ráže a lebedil si ve své roli domorodého vypravěče. „Ty bydlíš v Oceánské? Ptám se, protože to tam patří fotrovi toho chlapa.“

„Fakt,“ opáčila jsem.

„Jo. Našli ji na pláži přímo před barákem,“ řekl.

Obyvatelé Floral Beach tuhle historku vyprávěli celé roky.

Jako sólový komik to měl dokonale načasované, přesně věděl, kdy se odmlčet, přesně věděl, jakou vyvolá reakci.

Musela jsem si dávat pozor na jazyk, protože jsem se nechtěla podřeknout, že o tom něco vím. Ačkoli mi není

proti mysli lhát jako když tiskne, nelžu nikdy, když je pravděpodobné, že mě nachytají. Lidi tyhle věci otráví. „Já vlastně Royce znám.“

„Jó, tak pak o tom všecko víš.“

„Trochu. Vy si fakt myslíte, že to byl Bailey? Royce tvrdí, že ne.“

„Těžko říct. On by to samozřejmě všecko zatloukl.

Nikomu z nás se nechce věřit, že by naše děcka někoho odkrouhly.“

„To je fakt.“

„Máš děti?“

„Ne-e.“

„To můj kluk tenkrát večer viděl, jak to tam ti dva zapíchli. Vylezli z náklaďáku s flaškou a dekou a sešli dolů

po schodech. Říkal, že Bailey mu připadal ožralej jak Dán a ona nevypadala o nic líp. Asi šli tam dolů dělat nemravnosti, jestli chápeš, co tím myslím. Třeba tam na něho vybalila, že je v jiným stavu.“

„Vy tam. Tak co, jak vám běhá ten folksík?“

Otočila jsem se a uviděla jsem za sebou Tapa Grangera, s mazaným úsměškem na tváři.

Perla nevypadal dvakrát nadšeně, že ho vidí, ale zdvořile něco zahuhlal. „Hele, Tape. O co ti jde? Já myslel, že tvou starou štve, když sem chodíš.“

„Ále, tý je to volný. Kohopak to tady máme?“

„Já jsem Kinsey. Těší mě.“

Perla pozvedl obočí. „Vy se znáte?“

„Měla u mě dneska odpoledne svýho brouka a chtěla, abych se na něj mrknul. Říkala, že kolem stovky jí v tom nějak sviští. Svištík folksík,“ řekl a připadal si sám se sebou spokojený. Zblízka jsem cítila pomádu na jeho vlasech.

Perla se otočil a zíral na něj. „Ty máš něco proti Němcům?“

„Kdo, já?“

„Naši jsou Němci, tak si dej radši bacha.“

„Ale ne. Mně je to putna. Ten nacismus nebyl až tak špatnej nápad. Hele, Daisy. Dej mi jedno. A hoď mi pytel smaženejch brambůrek. Velkej. Tadleta kočka vypadá, že by si něco dala. Já jsem Tap.“ Vylezl si na barovou stoličku po mé levici. Patřil k těm mužům, kteří si potřesení rukou šetří na seznámení s jinými muži. žena, pokud ji znal, si mohla vysloužit poplácání po zadku. Jakožto cizí se mě to naštěstí netýkalo.

„Co je to za jméno, Tap?“ zeptala jsem se.

Vpadl do toho Perla. „Původně je to Ťap. Jako že je opravdu poťapanej.“

Tap to zase odbyl smíchem, ale nevypadal, že by ho to až tak pobavilo. Daisy dorazila s pivem a brambůrkami, takže jsem se nikdy nedověděla, z čeho zkrácenina Tap vznikla.

„Právě se bavíme o tvým starým kámošovi Baileyovi,“

řekl Perla. „Ona bydlí v Oceánské a Royce jí tam valí klíny

do hlavy.“

„Jó, to Bailey je jinej,“ řekl Tap. „Tomu to pálí. Měl stovky nápadů. Ke všemu mě ukecal. Skvěle jsme si užili, to ti teda můžu říct.“

„To bych řekl,“ poznamenal Perla. Seděl napravo ode mě, Tap nalevo a bavili se spolu přese mě jako na tenisovém zápase.

„Hodilo nám to takovej balík, jakej jste ještě neviděli,“

vytahoval se Tap.

„Bailey s Tapem si spolu tenkrát kapánek přivydělali,“

sdělil mi Perla důvěrným tónem.

„Vážně? Jakpak?“

„Hele, nech toho, Perlo. Todleto ji nezajímá.“

„Když člověk jí něčí brambůrky, možná by ho zajímalo, s kým vlastně má tu čest.“

Tap se začal vykrucovat. „Teďka už sekám dobrotu, fakt že jo. Mám hodnou ženu a děcka a mám čistý ruce.“

Naklonila jsem se k Perlovi s hranými obavami. „Co provedl, Perlo? Jsem s tím chlapem v bezpečí?“

Perlu to nadchlo. Snažil se ho nějak ještě víc naštvat.

„Bejt tebou, dával bych si bacha na šrajtofli. Oni si s Baileyem nasazovali na hlavy dámský kalhotky… a pak s dětskejma bouchačkama přepadali benzinový pumpy.“

„Perlo! Hergot, nech toho. Víš, že to není pravda.“

Tap zjevně nezvládal, když si z něj kvůli tomu utahovali.

Mohl tu historku buď nechat bez komentáře, anebo ji

opravovat, takže pak vypadal ještě hůř.

Perla odvolal své prohlášení s veškerou kajícností žalobce, který ví, že porota už v tom má jasno. „Houby, pardon. Máš pravdu, Tape. Byla tam jenom jedna bouchačka,“ řekl. „Měl ji tady Tap.“

„Tak za prvý to nebyl můj nápad a za druhý ten krám nebyl nabitej.“

„Tu bouchačku si vymyslel Bailey. Tap přišel na ty kalhotky.“

Tap se mu to pokusil vrátit. „Tendleten chlap nerozezná kalhotky od punčocháčů. To je jeho problém. Měli jsme přes obličeje přetažený punčocháče.“

„Furt jim na těch punčocháčích utíkaly oka,“

improvizoval Perla. „Všechno, co nakradli, utratili v obchoďáku za nový.“

„Kašli na něj. Prostě jen žárlí. Ty punčocháče jsme stáhli jeho starý. Roztáhla nohy a byly dole raz dva.“ Tap se sám sobě zachechtal. Perla nevypadal nijak uraženě.

Dovolila jsem se zasmát, spíš proto, že mi bylo trapně, než že bych se bavila. Bylo to divné, být skřípnutá mezi těmi dvěma mužskými energiemi. Připadalo mi to, jako když na sebe přes bezpečný plot štěkají dva psi.

Vzadu u baru byl nějaký ruch a Perlovo soustředění ochablo. Daisy, která stála kousek od nás, podle všeho věděla, o co jde. „Ten automat se zase porouchal. Celej den žere drobný. Darryl tvrdí, že ho to obralo o dolar

pětadvacet.“

„Vrať mu ty prachy z pokladny a já se na to kouknu.“

Perla slezl ze stoličky a přešel k hracímu automatu. Shana Timberlakeová pořád ještě tancovala, tentokrát sama pro sebe, na hudbu, kterou nemohl slyšet nikdo jiný než ona. Její žal měl přídech exhibicionismu a pár chlapů, kteří hráli kulečník, ji s nepokrytým zájmem sledovali a kalkulovali, jestli mají šanci z její nálady něco vytlouct. Znala jsem takové ženské, které své problémy využívají jako záminku proto, aby se s někým vyspaly, jako kdyby sex byl nějaká mast s hojivými účinky.

Když se Perla vzdálil, napětí ve vzduchu pokleslo na polovinu a já jsem vycítila, že se Tapovi ulehčilo. „Hele, Daisino. Dej mi ještě jedno pivko, holka, semdle. Todleto je holčina Daisina. Dělá pro Perlu už od prvohor.“

Daisy se na mě podívala. „Tak co? Dáte si ještě jedno?“

Tap ji přivolal. „Přines rovnou dvě. Já to zatáhnu.“

Letmo jsem se usmála. „Díky. Jste hodnej.“

„Nechci, aby sis myslela, že tady sedíš s ňákým gaunerem.“

„Ten se do tebe ale rád naváží, co?“

„To je teda fakt,“ řekl Tap. Zaklonil se a podíval se na mě, překvapený, že to pochopil taky někdo jiný než on. „On to tak nemyslí, jenže mně to leze na nervy, to si piš. Kdyby todle nebyla jediná putyka v celým městě, řekl bych mu, ať si… prostě bych mu řekl, co s tím má udělat.“

„Jasně. Každej může šlápnout vedle,“ přitakala jsem.

„Když jsem byla mladší, vyváděla jsem všelijaký vylomeniny. Měla jsem prostě kliku, že mě nesebrali. Teda samozřejmě, ne že by přepadávání benzinovejch pump byla zrovna vylomenina.“

„To neni ani půlka toho všeho. To je jen to, za co nás zašili,“ řekl. Do jeho tónu se vloudila lehce chvástavá nota.

Tohle už jsem slyšela i dřív, většinou od mužů, kteří toužili po glorióle dávných sportovních vítězství, na něž stále vzpomínali. Většinou jsem nepovažovala zločin za vrcholný zážitek, ale Tap asi ano.

Řekla jsem: „Hele, kdyby nás zašili za všechno, co jsme kdy provedli, seděli bysme všichni.“

Zasmál se. „Ty jo, ty se mi líbíš. Ten tvůj přístup se mi líbí.“

Daisy nám přinesla piva a já jsem se dívala, jak Tap vytahuje desetidolarovku. „Spočti nám to,“ řekl jí.

Sebrala účet a vrátila se zpátky k pokladně, kde jsem zahlédla, jak něco zapsala. Tap si mě mezitím studoval a snažil se dopídit, kde jsem se tu vzala. „Vsadím se, že ty jsi nikoho s pistolí nepřepadla.“

„Já ne, ale můj taťka jo,“ řekla jsem, jako by se nechumelilo. „Taky za to seděl.“ Tak tohle se mi líbilo. Lež

mi plynula s jazyka bez jediného zaváhání.

„Ty kecáš. Tak tvůj taťka seděl? S tim na mě nechoď.

Kde?“

„V Lompocu,“ odpověděla jsem.

„To je federální věznice,“ řekl. „Co proved, vyloupil banku?“

Ukázala jsem na něj a prstem jsem mířila jako pistolí.

„Hergot,“ vydechl. „Hergot.“ Byl teď rozrušený, jako by právě zjistil, že můj otec je bývalý prezident. „Jak ho dostali?“

Pokrčila jsem rameny. „Sebrali ho už předtím za falšování šeků, takže si jenom porovnali otisky prstů na bankovce, kterou podal pokladnímu. Nikdy ani neměl příležitost ty prachy utratit.“

„A ty sama si to nikdy nezkusila?“

„Já ne. Já jsem takovej ten spořádanej typ.“

„To je dobře. Toho se drž. Ty seš moc slušná na to, aby ses dostala mezi ty týpky z kriminálu. ženský jsou nejhorší.

Dělaj všechno možný. Slyšel jsem historie, z kterejch by se ti hrůzou ježily chlupy. A ne zrovna chlupy na hlavě.“

„Jasně,“ přikývla jsem. Změnila jsem téma, protože jsem nechtěla lhát víc, než jsem musela. „Kolik máš dětí?“

„Počkej, ukážu ti je,“ řekl a strčil ruku do zadní kapsy.

Vytáhl z ní peněženku a odklápí ji, takže byla vidět fotka, zasunutá v okénku, kde by měl mít svůj řidičák. „To je Joleen.“

žena, která zírala z obrázku, vypadala mladě a poněkud udiveně. Obklopovali ji čtyři caparti, vymydlení, usměvaví, se zářivými obličejíky. Nejstarší byl chlapec, tak devítiletý,

s křivými zuby a s vlasy stále ještě znatelně vlhkými v místech, kde mu je vyčesala do kohouta jako jeho tátovi.

Potom následovaly dvě holčičky, asi šest a osm let.

Mamince na klíně seděl malý chlapeček s buclatýma ručkama. Portrét byl pořízený ve fotoateliéru, všech pět jich pózovalo uprostřed nakašírované piknikové scenérie komplet i s červenobíle kostkovanou utěrkou a umělými větvemi stromů nad hlavou. Mimino svíralo v jedné boubelaté pěstičce atrapu jablka jako balón.

„No ty jsou roztomilý,“ řekla jsem s nadějí, že si nevšiml mého užaslého tónu.

„Jsou to rošťáci,“ řekl láskyplně. „Tohle bylo vloni. Je zase těhotná… Přeje si, aby nemusela chodit do práce, ale takhle se nám vede dost dobře.“

„Co dělá?“

„Je sanitářka na ortopedii ve státní nemocnici, noční směna. Dělá od jedenácti do sedmi. Pak dorazí domu a já vypadnu, hodím děcka do školy a otočím to k pumpě. K

malýmu máme paní na hlídání. Moc nevím, co si počneme, až přijde to další.“

„Něco vymyslíte,“ řekla jsem.

„Asi jo,“ řekl. Zaklapl portmonku a zastrčil si ji zpátky do kapsy.

Koupila jsem mu pivo a pak zase on mně. Připadala jsem si provinile, že toho chudáka opíjím, ale měla jsem na něj ještě pár dotazů a chtěla jsem, aby se zbavil všech zábran.

Mezitím osazenstvo baru prořídlo z deseti tak na šest. S

politováním jsem si všimla, že Shana Timberlakeová už

odešla. Hrací skříň už byla opravená a hudba hrála právě tak hlasitě, aby zaručovala soukromí, ale nebyla přitom natolik ohlušující, aby nás nutila řvát. Byla jsem v pohodě, ale ne tak rozjetá, jak si Tap mohl myslet. Šťouchla jsem ho do ruky.

„Pověz mi něco,“ zahuhlala jsem nalitě. „Jenom jsem zvědavá.“

„Co jako?“

„Kolik vám to s tim Baileyem hodilo?“

„Hodilo?“

„Zaokrouhleně. Kolik jste vydělali? Jen se ptám.

Nemusíš mi to říct.“

„Platili jsme odškodný za dva tisíce dolarů a ňáký drobný.“

„Dva tácy? Prd. Určitě jste vydělali víc,“ Tap se zarděl potěšením. „Myslíš?“

„Jen to vytloukání benzinovejch pump vám určitě hodilo víc, na to dám krk.“

„Víc jsem z toho neviděl,“ řekl.

„Víc ti toho nepřišili,“ opravila jsem ho.

„Víc jsem toho neshrábl do kapsy. A to je svatá pravda.“

„Jenže o kolik víc? Kolik dohromady?“

Tap se nad tím zahloubal, vysunul dopředu bradu a tahal se za ret v parodii hlubokomyslnosti. „Tady po okolí, řek

bych… věřila bys tomu, čtyřicet dva tisíc šest set šest.“

„Kdo to dostal? To dostal Bailey?“

„Jó, to to je tedy čudu. Pokud vím, tak jsem z toho nikdy neviděl ani cent.“

„Odkud se ty prachy vzaly?“

„Z pár kšeftíků, který jsme si hodili a nikdy se na ně nepřišlo.“ Nadšeně jsem se zasmála. „No teda, ty seš ale ďábel, člověče,“ řekla jsem a znovu jsem ho pošťouchla.

„Kam ty prachy přišly?“

„To je mi záhadou.“

Zase jsem se zasmála a jeho to taky rozveselilo. Působilo to jako ta nejlegračnější věc, jakou jsme oba dva kdy slyšeli.

Po půl minutě smích dozněl a Tap zavrtěl hlavou.

„Teda, to je dobrý,“ řekl. „Už ani nepamatuju, kdy jsem se naposled takhle zasmál.“

„Myslíš, že Bailey tu žábu zabil?“

„Nevim,“ řekl, „ale něco ti povím. Než jsme šli do lapáku, dali jsme ty prachy Jean Timberlakeový, aby je schovala. Jeho pustili a hned potom se dovím, že je mrtvá, a on říká, že neví, kde ty prachy jsou. Byly v čudu.“

„Proč sis je nevzal, když vás pustili oba?“

„Ale ne. Poliši si na nás zřejmě dávali bacha a čekali, jestli něco provedeme. Hergot. Každej si řekl, že ji na sto procent zabil on. Já nevím. Nesedí mi to na něho. Jenže ona mohla všechny ty prachy prošustrovat a on ji pak třeba ve vzteku oddělal.“

„Ne. Tomu nevěřím. Myslela jsem, že Perla říkal, že byla zbouchnutá.“

„To byla, ale proto by ji Bailey nezabil. Proč taky? Nám šlo jenom o ty prachy, a proč taky ne? V lapáku jsme si svý odseděli. Zaplatili jsme. Vylezeme ven a nejsme padlí na hlavu, abysme začali kolem rozhazovat prachy. Vyčkávali jsme. Po její smrti mi Bailey řekl, že ona jediná tutově věděla, kde ty prachy jsou, a nikdy to neřekla. On to vědět nechtěl, pro případ, že by někdy musel projít detektorem lži.

Teď už jsou navěky v čudu. Nebo jsou možná pořád schovaný, akorát nikdo neví kde.“

„Možná je přece jenom má on. Třeba právě z nich žil celou tu dobu, co byl fuč.“

„Já nevim. Pochybuju, ale rozhodně bych s nim o tom rád hodil řeč.“

„Ale co si teda myslíš? Fakticky.“

„Jako fakticky opravdu?“ zeptal se a upřeně se na mě zadíval. Naklonil se blíž a mrkl. „Myslím, že bych se s nim kvůli tomu ksindlu měl vidět. Teďka nikam nechoď.“ Slezl se stoličky. Otočil se a slavnostně na mě namířil prst jako pistoli. Hned jsem na něj taky prstem vystřelila. Vydal se na záchod a šel s onou přemrštěnou nonšalancí člověka, který je namol.

Čekala jsem čtvrt hodiny, popíjela jsem pivo a občas jsem mrkla na dveře vedoucí na pánské i dámské zařízení.

žena, která předtím tančila s Shanou Timberlakeovou, teď

hrála kulečník s asi tak osmnáctiletým mladíkem. Tou dobou už byla skoro půlnoc a Daisy začala hadrem pucovat pult.

„Kam šel Tap?“ zeptala jsem se, když se propracovala až

ke mně.

„Měl telefon a pak odešel.“

„Zrovna teď?“

„Před pár minutama. Zůstal nám na tom účtu viset pár dolarů.“

„Já to zatáhnu,“ řekla jsem. Položila jsem na pult pětidolarovku a mávla jsem rukou, že je to v pořádku.

Dívala se na mě. „Víte, on si toho Tap strašně moc navymejšlí.“

„To mi došlo.“

Měla temný pohled. „Před pár lety třeba měl nějakej ten škraloup, ale dneska je to slušnej člověk od rodiny. S

hodnou ženou a dětma.“

„Proč mi to říkáte? Já ho k ničemu nenavádím.“

„A co všechny ty otázky tom mladým Fowlerovi? Celej večer jste z něho tahala rozumy.“

„Mluvila jsem s Roycem. Ta věc s jeho synem mě zajímá, nic víc.“

„Co je vám do toho?“

„Prostě se o tom dá pokecat. O nic jinýho nejde.“

Vypadala, že roztála, zjevně uspokojená blahovolností mých úmyslů. „Vy jste tady na dovolené?“

„Pracovně,“ odpověděla jsem. Myslela jsem, že se tím bude zabývat dál, ale ona to téma nechala být.

„Přes týden zavíráme touhle dobou,“ řekla. „Můžete tady zůstat, než vzadu zamknu, ale Perla nemá rád, aby tady někdo byl, když zavírám pokladnu.“

Vtom jsem si uvědomila, že jsem tam zůstala poslední.

„Asi už to nechám na vás. Mám už stejně dost.“

Mlha se rozvinula rovnou na silnici a zahalila pláž do vlajkoslávy žlutého oparu. Mlhová siréna z dálky opakovala svůj varovný nápěv. Kolem neprojížděla žádná auta a nikde nikdo nešel pěšky. Daisy za mnou zaklapla závoru, zhasla venkovní světla a nechala mě mému osudu. Rázně jsem odkráčela zpět do svého motelového pokoje a vrtalo mi hlavou, proč se se mnou Tap nerozloučil.

KAPITOLA OSMÁ

Baileyova obžaloba se měla konat v místnosti B

městského soudu, v dolním patře soudní budovy pro okres San Luis Obispo na Montereyské ulici. Royce jel se mnou.

Ve skutečnosti na tom nebyl tak dobře, aby mohl jet do města, ale umanul si, že to bude po jeho. Jelikož Ann šla to ráno s matkou k doktorovi a nemohla nás doprovázet, snažily jsme se, aby se nemusel moc namáhat. Vysadila jsem ho před budovou a sledovala jsem, jak se ztěžka šine nahoru po širokých betonových schodech. Dohodli jsme se, že na mě počká v hale, ve vzdušném bufetu se střešními okny a fíkusy v květináčích. Informovala jsem ho už cestou v autě, kolik jsem toho doposud vypátrala, a zdálo se, že ho to uspokojilo. Teď jsem chtěla nějak popohnat Jacka Clemsona.

Auto jsem nechala stát na soukromém parkovišťátku za advokátní kanceláří, o blok dál. Přešli jsme s Clemsonem do soudní budovy společně a tu chvilku jsme využili, abychom si promluvili o Baileyově psychickém stavu, který mu dělal starosti. Se mnou Bailey působil, že kolísá mezi otupělostí a zoufalstvím. Když ten den o něco později mluvil s Clemsonem, nálada mu značně poklesla. Byl přesvědčený,

že se mu nikdy nepodaří uniknout trestu za útěk z vězení.

Věděl, že zase skončí v mužském nápravném zařízení a stejně tak věděl, že to vězení nepřežije.

„Ten člověk je troska,“ řekl Jack. „Nejde si s ním rozumně promluvit.“

„Ale jaké má vyhlídky, střízlivě vzato?“

„Heleďte se, já dělám, co můžu. Kauci vypsali na půl miliónu, což je výsměch. Přece tu nejde o Jacka Rozparovače. Podám návrh na snížení. A možná, že se mi podaří zástupce státního návladního ukecat, aby mu za ten útěk dali nejnižší možný trest. Připočtou mu ten čas navrch, ale tomu se nejde vyhnout.“

„A když přijdu s nějakými přesvědčivými důkazy, že Jean Timberlakeovou zabil někdo jiný?“

„Pak učiním návrh na stažení původní žaloby nebo podám žádost o coram nobis. V každém případě bychom to měli v suchu.“

„Nespoléhejte se na to, ale udělám, co bude v mých silách.“

Usmál se na mě a zvedl ruku, že nám drží palce.

Když jsme vešli dovnitř, nechal mě v hale a šel se do kanceláře pozdravit se zástupcem státního návladního a soudcem. Bufet skutečně nebyl nic víc než široký prostor té haly, nyní plný lidí, bylo vidět i novináře. Royce seděl u stolečku poblíž schodiště, s rukama složenýma na držadle hole. Vypadal unaveně. Jeho vlasy měly onen mdlý, tak

trochu zapocený vzhled jako u nezdravého člověka. Dal si kávu, ale ta zůstala stát v šálku a působila vystydle a netknuté. Posadila jsem se. Servírka se přitočila s dalším hrnkem kafe, ale já jsem zavrtěla hlavou. Royceova úzkost obklopovala stůl jako kyselý, beznadějný zápach. Byl to zjevně hrdý muž, zvyklý ohýbat svět podle své vůle. Soud s Baileyem s sebou přinášel veškerá úskalí veřejné show.

Místní noviny se už několik dní rozepisovaly o jeho zatčení, rozhlasové stanice to komentovaly každou celou hodinu a potom znovu v bleskových přehledech zpráv každou půlhodinu.

Napravo těsně kolem nás prošel štáb s minikamerou a vydal se dolů po schodech, aniž mu došlo, že v dosahu objektivu sedí otec Baileye Fowlera. Uhrančivě na ně pohlédl a úsměv, který následoval, byl trpký a strohý.

„Asi bychom se radši měli vydat dolů,“ řekla jsem.

Pomalou chůzí jsme sešli po schodech dolů. Ovládla jsem nutkání ho fyzicky podepřít, protože jsem vycítila, že by se mohl urazit. Jeho stoický přístup byl svým způsobem sebeironií. Pochmurně ho rozradostňovalo, že až doposud vytrval, a nutil své tělo za každou cenu vykonávat příkazy.

Dolní chodbu z jedné strany lemovala velká okna s tabulovými skly a se dvěma východy, které se svažovaly do dvora. Na chodbě i na venkovním schodišti se už

shromažďovali diváci, z nichž někteří zřejmě Royce poznávali, když jsme je míjeli. Dav se v tichosti

rozestupoval. Když jsme procházeli do soudní síně, všichni odvraceli zraky. Lidé ve třetí řadě se stlačili, aby nám udělali místo. Bylo slyšet stejné přidušené mumlání jako v kostele, než začne mše. Většina lidí se oblékla do svých nejlepších nedělních šatů a vzduchem jako by cloumaly vzájemně neslučitelné parfémy. S Roycem nikdo nepromluvil, ale já jsem všude kolem nás vycítila šumění a pošťuchování. Pokud ho tato reakce pokořila, nedal to najevo. Býval váženým členem místní společnosti, než ho pošpinila Baileyova špatná pověst. Mít syna obžalovaného z vraždy je stejné, jako být sám obviněn ze zločinu, rodičovské selhání nejstrašlivějšího kalibru. Jakkoli to může být nespravedlivé, vždycky vyvstává ta nevyslovená otázka: Co tihle lidé udělali, že proměnili toto kdysi nevinné dítě v chladnokrevného vraha jiné lidské bytosti?

Přečetla jsem si rozpis obžalob, vyvěšený na chodbě v horním patře. Na to ráno bylo kromě té Baileyovy v plánu ještě dalších deset. Dveře do soudcových komnat byly zavřené. Soudní úřednice, štíhlá, hezká žena v tmavomodrém kostýmku, seděla u stolku napravo dole od soudcovské stolice. Zapisovatelka seděla u stejného stolku nalevo. Bylo tam na tucet advokátů, většinou v tmavých, konzervativně střižených oblecích, všichni s bílými košilemi, kravatami tlumených barev a černými polobotkami. Byla mezi nimi jen jediná žena.

Zatímco jsme čekali, až začne líčení, přejížděla jsem

očima dav. Shana Timberlakeová seděla přes uličku od nás, o jednu řadu dozadu. V mdlém zářivkovém osvětlení se iluze mládí vytratila a já jsem v koutcích jejích očí zahlédla temné stíny, které vypovídaly o stáří, únavě a příliš mnoha nocích strávených ve špatné společnosti. Měla široká ramena, těžká prsa, útlý pas a boky, byla oblečená do džínů

a flanelové košile. Jakožto matka zavražděné se mohla klidně obléknout, jak chtěla. Vlasy měla skoro černé, s několika stříbrnými prameny, sčesané bez pěšinky s obličeje a na temeni stažené do spony. Otočila ke mně své žhnoucí, temné oči a já jsem uhnula pohledem. Věděla, že jsem s Roycem. Když jsem se na ni znovu podívala, viděla jsem, že na něj upírá zrak a bezcitně odhaduje, jak je na tom se zdravím.

Ještě jedna žena upoutala mou pozornost, když

procházela uličkou. Bylo jí něco málo přes třicet, sinavá, hubená, v meruňkových úpletových šatech, s velkým flekem na lemu sukně. Přes ně měla bílý svetr a k tomu bílé boty na podpatku, s krátkými bílými bavlněnými ponožkami. Měla špinavě blonďaté vlasy, shrnuté z čela širokou, pouťově vyhlížející čelenkou. Doprovázel ji muž, kterého jsem odhadovala na jejího manžela. Vypadal tak na pětatřicet, s kudrnatými blond vlasy, a byl to takový nafrněný frajer, jaké odjakživa nesnáším. Byl s nimi Perla a já jsem si říkala, jestli je tohleto ten jeho syn, o němž se zmiňoval, že viděl Baileye s Jean Timberlakeovou v tu noc, kdy byla

zavražděna.

Otočila jsem se, protože vzadu v soudní síni mumlání poněkud zesílilo. Pozornost davu tam směřovala jako na svatbě, když se objeví nevěsta, přichystaná projít uličkou.

Přiváděli vězně a pohled na ně byl podivně znepokojivý: devět mužů v želízkách, připoutaných k sobě, se šinulo dopředu s řetězy na nohou. Měli na sobě vězeňské úbory: košile z netkané bavlny v oranžové, světle šedé nebo nahnědlé barvě a šedé nebo světle modré kalhoty s nápisem VĚZNICE vyvedeným podle šablony na zadku, bílé bavlněné ponožky a sandály z průsvitné umělé hmoty.

Většinou byli mladí: pět Latinoameričanů a tři černoši.

Bailey byl jediný běloch. Vypadal, že se cítí velmi trapně, tváře celé rudé, oči sklopené, skromná hvězda téhle přehlídky hrdlořezů. Jeho spoluvězni většinou brali líčení jako normální věc a kývali na přátele a příbuzné roztroušené v sále. Většina obecenstva se přišla podívat na Baileye Fowlera, ale nikdo mu toto jeho výsadní postavení nepřiznával. Uniformovaný policista muže dovedl nahoru k lavici porotců, kde jim sundal řetězy s nohou pro případ, že by někdo z nich měl předstoupit před soudcovskou stolici.

Vězni se usadili, stejně jako my ostatní, aby si tu podívanou dobře užili.

Soudní zřízenec vybídl přítomné, aby povstali, načež

jsme ho všichni řádně uposlechli. Vstoupil soudce a posadil se. Soudce McMahon byl čtyřicátník, sršící energii. Byl

upravený a světlovlasý a vypadal jako člověk, který hraje házenou a tenis, čímž riskuje, že ho skolí infarkt, ačkoli se doposud těšil pevnému zdraví. Díky tomu, že Baileyův případ byl zařazen jako předposlední, jsme měli tu čest zhlédnout několik drobných procedurálních dramat. Bylo nutné přivolat odkudsi z budovy tlumočníka, aby pomohl při líčení se dvěma obžalovanými, kteří nehovořili anglicky.

Protokoly byly omylem zařazené do jiných spisů. Dva případy se přeložily na jiné datum. Další dokumenty byly odeslány, ale nikdy je nikdo neobdržel, což soudce popudilo, jelikož obhájce neměl od zásilky podací lístek, a druhá strana tím pádem nebyla připravena na líčení. Dva další obžalovaní, kteří byli stíháni na svobodě, seděli mezi diváky a jeden po druhém předstupovali před soud, když

vyvolali jejich případ.

V jedné chvíli policista vytáhl svazek klíčů a odemkl jednomu obžalovanému pouta, aby si mohl promluvit se svým advokátem vzadu v místnosti. Zatímco probíhalo toto jednání, jiný z vězňů soudce zatáhl do zdlouhavé diskuse a trval na tom, že se bude hájit sám. Soudce McMahon byl rozhodně proti tomu a celých deset minut ho varoval a napomínal, radil mu a osopoval se na něj. Obžalovaný nechtěl ustoupit. Jelikož byl v právu, musel soudce nakonec jeho přání vyhovět, ale celé ho to zjevně popudilo. Během toho všeho diváky latentní nervozita ponoukala k šeptání a přidušenému hihňání. Byli celí nadržení na hlavní číslo,

jenže teď jím nezbývalo než přetrpět tenhle ubohý seriál vloupaček a pokusů o znásilnění. Napůl jsem očekávala, že začnou sborově tleskat jako obecenstvo v kině, když film ne a ne začít.

Jack Clemson se opíral o zeď a šeptal si něco s advokátem, který stál vedle něj. Když už se blížilo vyvolání Baileyova případu, odtrhl se a přešel místnost. Řekl něco policistovi a ten Baileyovi odemkl želízka. Oba dva právě odstoupili stranou, když se zezadu ozval výkřik. Soudci vyletěla hlava a všichni se najednou otočili. Ve dveřích stál muž v červené lyžařské kukle a výhružně mával upilovanou brokovnicí. Mělo to elektrizující účinek a celou místností projelo zachvění.

„ANI HNOUT!“ zaječel. „Všichni zůstanou na svých místech.“

Jednou vystřelil, zjevně proto, aby svá slova patřičně potvrdil. Rána z pušky byla ohlušující a tlaková vlna strhla jedno se stropních světel s úchytky a s řinčením ho srazila na zem. Roztříštěné sklo pršelo dolů jako při průtrži mračen a lidé vřeštěli a hledali, čím by se přikryli. Nějaké mimino se rozbrečelo. Všichni sebou mrštili na zem, včetně mě.

Baileyův otec stále seděl vzpřímeně, znehybnělý překvapením. Natáhla jsem se nahoru a popadla jsem ho zepředu za košili. Strhla jsem ho k sobě na podlahu a zaštítila jsem ho svým tělem. Vzpíral se a snažil se vztyčit, ale v jeho stavu nedalo žádnou práci jej přemoct. Vykoukla

jsem ven právě včas, abych zahlédla, jak se napravo ode mě jeden z policistů plazí po břiše uličkou, zaštítěný před pistolníkovými zraky dřevěnými lavicemi.

Zahlédla jsem ho a dala bych na to krk, že to byl Tap, kterému se příšerně třásly ruce. Na to, aby působil hrozivě, byl příliš drobný a celé tělo měl našponované strachy.

Opravdovou hrozbou byla ta brokovnice, s širokým, smrtonosným rozpalem, destrukcí nečinící žádné rozdíly, pokud by mu ujel prst na kohoutku. Jakýkoli nečekaný pohyb jej mohl vyplašit a přimět k výstřelu. Dvě ženy na druhé straně od Royce hystericky blábolily a tiskly se k sobě jako milenci.

„BAILEY! DĚLEJ! VYPADNI SAKRA VODSAĎ!“

zařval pistolník. Hrůzou mu selhal hlas a cítila jsem, jak mě zamrazilo, když jsem vykoukla přes sedadlo. Určitě to byl Tap.

Bailey zůstal jako opařený. Nevěřícně zíral, ale potom se rozhýbal. Přeskočil dřevěné zábradlí a hnal se uličkou k zadnímu východu, zatímco Tap znovu vystřelil. Velká zarámovaná fotografie guvernéra státu seskočila se zdi a rozpadávala se, jak střely tříštily sklo, dřevěný rám i paspartu na bílou drť. Dav propukl v další kolo kvílení a skřeků. Tou dobou už byl Bailey pryč. Tap ohnul brokovnici, cpal dovnitř další dva náboje a zároveň couval ven ze soudní síně. Zaslechla jsem, jak někdo běží.

Venkovní dveře se zabouchly a potom se ozývaly výkřiky a

výstřely.

V soudní síni zavládl chaos. Úřednici ani zapisovatelku nebylo vidět a já jsem se jen mohla dovtípit, že soudce se z místnosti odplížil při zemi, a to po čtyřech. Jakmile bezprostřední nebezpečí pominulo, lidé se vrhli v panice kupředu, tlačili se k soudcovské stolici a hrnuli se dozadu do bezpečí kanceláří. Perla popostrkoval svého syna a snachu ven nouzovým východem a spustil poplašný zvonek, který se pronikavě vysoko rozřinčel.

Z chodby se ozval další jekot a někdo tam něco nesrozumitelně řval. Vydala jsem se tím směrem, sehnutá, dokud jsem nezjistila, co se děje. Pokud měly padnout další výstřely, nechtěla jsem, aby mě zasáhly letící kulky. Prošla jsem kolem ženy, která silně krvácela od skleněných střepin, které se jí zasekly do obličeje. Někdo jí už ošetřoval ty nejhorší rány, zatímco vedle ní se k sobě tiskly a plakaly dvě malé děti. Dorazila jsem k zadním dveřím a vyšla jsem ven.

Nalevo ode mě se opírala o zeď Shana Timberlakeová, s pobledlým obličejem a stíny pod očima výraznými jako u divadelní masky.

Venku už ranním vzduchem kroužily policejní sirény.

Stěnami z velkých tabulových skel, které tvořily jednu část chodby, bylo vidět; jak se uniformovaní policejní důstojníci valí po schodech ven na dvůr. Několik žen bez přestání ječivě vykřikovalo, jako kdyby v nich ta střelba uvolnila po léta potlačovaná duševní muka. Dav

hysterických lidí v hale se vrhl kupředu, načež se prudce rozskočil na dvě strany.

Tap Granger ležel na zádech, s rukama rozhozenýma, jako by se opaloval. Červenou lyžařskou kuklu měl staženou s obličeje a ležela mu na zátylku jako povislý kohoutí hřebínek. Měl na sobě košili s krátkými rukávy a já jsem viděla, kde mu na ní žena nažehlila puky. Jeho paže působily vyhuble. Celé tělo vypadalo mrtvě. Bailey nebyl nikde v dohledu.

Vrátila jsem se zpátky do soudní síně a poprvé jsem si uvědomila, že mi cestou pod nohama křupe rozbité sklo a suť. Royce Fowler byl na nohou a nejisté se kymácel mezi řadami prázdných lavic. Rty se mu chvěly.

„Řekněte mi, že v tom nemáte prsty,“ řekla jsem mu.

„Kde je Bailey? Kde je můj kluk? Odprásknou ho jako psa.“

„Kdepak, neodprásknou. Není ozbrojený. Najdou ho.

Předpokládám, že jste nevěděl, že k tomu má dojít.“

„Kdo to byl v té masce?“

„Tap Granger. Je mrtvý.“

Royce se sesul na lavici a zabořil hlavu do dlaní.

Úlomky pod nohama zakřupaly. Když jsem se podívala dolů, zjistila jsem, že podlaha je plná bílých hrudek.

Nechápavě jsem na ně civěla, potom jsem se sehnula a nabrala jsem si je do ruky. „Co to je?“ zeptala jsem se. V

tom okamžiku mi to došlo, ale stejně jsem tomu nerozuměla.

Tapovy patrony do brokovnice byly naplněné kamennou solí.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Když jsme dorazili do motelu, byl už Royce na zhroucení a musela jsem mu pomoct do postele. Ann a Ori se o té události doslechly u doktora v ordinaci a jely rovnou domů, kam dorazily těsně po mně. Bailey Fowler byl označen jako „vrah na útěku, nebezpečný a pravděpodobně ozbrojený.“ Ulice Floral Beach už zely prázdnotou, jako po nějaké přírodní katastrofě. Skoro jsem slyšela, jak všichni po celé ulici zabouchávají dveře, zatahují děti do bezpečí, jak stařenky vykukují zpoza záclon. Proč si všichni mysleli, že by Bailey byl tak hloupý, aby se vrátil do domu svých rodičů, to nevím. Na policii to zřejmě považovali za dost pravděpodobné, protože u motelu zaparkoval policista v hnědé uniformě, který se dlouze a všetečně bavil s Ann, a přitom mu těkal zrak z místa na místo, jak se pídil (dle mého předpokladu) po nějakém důkazu, že v těchto místech přechovávají uprchlíka.

Sotva policejní auto odjelo, začali se trousit přátelé s vážnými výrazy a přinášeli kastrůlky s jídlem. Některé z nich jsem zahlédla u soudu a nedokázala jsem odhadnout, jestli je sem přivedl soucit či zbabělá touha být součástí pokračujícího dramatu. Přišly dvě sousedky, které mi byly

představeny jako paní Emma a paní Maude, stárnoucí sestry, které znaly Baileye odmalička. Robert Haws, pastor baptistické církve, se objevil spolu se svou manželkou June a ještě další ženou, která se představila jako paní Burkeová, majitelka prádelny o dva bloky dál. Zaskočila prý jen na minutku, aby zjistila, jestli nemůže nějak pomoct. Doufala jsem, že nabídne slevu na aviváž, ale to ji zjevně nenapadlo.

Paní Maude, soudě podle jejího výrazu, opovrhovala mraženým tvarohovým koláčem z obchodu, který tam ta dáma z prádelny tak radostně přinesla. Paní Maude si s paní Emmou vyměnila pohled, který svědčil o tom, že to není poprvé, co se paní Burkeová blýskla svým pramalým kulinářským zápalem. Nepřetržitě vyzváněl telefon. Paní Emma se ustanovila telefonistkou, vyřizovala hovory a zaznamenávala si jména a telefonní čísla, pro případ, že by se Ori chtělo později zavolat.

Royce nechtěl nikoho vidět, avšak Ori všechny bavila z postele nekonečným omíláním okolností, za jakých se tu zprávu dověděla, co ji napadlo jako první, když konečně vyšla najevo fakta, a jak se z té mizérie rozeštkala, až jí doktor dal sedativum. Osud Tapa Grangera či skutečnost, že její syn je na útěku, chápala jako něco podružného ve své „Show Ori Fowlerové“, v níž hrála hlavní roli. Než se mi naskytla příležitost vytratit se z místnosti, pastor nás vyzval, abychom se k němu připojili s modlitbou. Musím se přiznat, že mě nikdo nikdy nenaučil správné modlitební etiketě.

Pokud je mi známo, sestává ze sepjatých rukou, pochmurně sklopených hlav a zákazu šmírovat ostatní pokorné prosebníky. Nemám nic proti náboženským praktikám jako takovým. Prostě mě jen nebere, když se mi někdo jiný snaží naočkovat své přesvědčení. Kdykoli se u mých dveří objeví Svědkové Jehovovi, vždycky je hned požádám o adresu a ujistím je, že se u nich někdy v týdnu zastavím, abych jim otravovala život svými názory.

Zatímco se pastor přimlouval u Pána za Baileye Fowlera, obrátila jsem se v duchu jinam a tento čas jsem využila, abych si prohlédla jeho ženu. June Hawsová byla asi tak padesátnice, maximálně metr padesát pět vysoká a stejně jako mnoho žen její váhové kategorie, předurčená k sedavému způsobu života. Svlečená byla pravděpodobně mrtvolně bílá s tukovými dolíčky. Měla bílé bavlněné rukavičky a na zápěstí byl vidět jantarový flek od nějaké mastičky. Kdyby se jí zaslepil obličej, tak měla přesně takové ty ruce a nohy, jaké jsou vidět v lékařských časopisech jakožto ilustrace obzvláště odpudivých výsevů

impetiga a ekzému.

Když se nekonečná modlitba reverenda Hawse dobrala konce, Ann se omluvila a odešla do kuchyně. Bylo nabíledni, že se ve skutečnosti tváří úslužně jen proto, aby se mohla kdykoli vytratit. Šla jsem za ní a pod záminkou pomoci jsem začala rozestavovovat šálky a talířky a ukládala jsem kupované sušenky na talíře, vypodložené

papírovými krajkovými ubrousky, zatímco ona vytáhla velkou nerezovou konvici na kávu, která obyčejně stála v kanceláři. Na kuchyňské lince jsem viděla hrnec s tuňákem, posypaným rozmačkanými hranolky, hovězí sekanou se zapékanými nudlemi a dvě formy s želé (jedno bylo višňové s ovocným koktejlem a druhé limetkové se strouhanou mrkví). Ann mě poprosila, abych je dala vychladit do lednice. Od té doby, co Bailey za palby střel prchl ze soudní budovy, uběhlo pouze půldruhé hodiny. Nemyslela jsem, že želatina tuhne tak rychle, ale tyhle křesťanské ženy asi znaly nějaké fígle s kostkami ledu, kterými pro takovéto příležitosti docílí saláty a dezerty v rekordním čase.

Představila jsem si recepty z pomocné církevní kuchařky pro dámy na Bleskové jednohubky pro náhlé úmrtí… za použití ingrediencí, které by mohly být v zásobě ve spíži pro případ tragédie.

„Můžu vám nějak pomoct?“ zeptala se June Hawsová od kuchyňských dveří. V těch bavlněných rukavičkách vypadala jako funebrák, který třeba nese rakev někoho, kdo zemřel na stejnou chorobu jako ona. Odsunula jsem přečnívající talíř sušenek a přistrčila jsem židli, aby se mohla posadit.

„Kvůli mně ne, zlatíčko,“ řekla. „Já neusedím na místě.

Proč to nenecháš na mně, Ann, aby sis trochu odfoukla.“

„Nám to jde dobře,“ řekla Ann. „Jestli můžete maminku zabavit, aby nemyslela na Baileye, s ničím jiným pomoct

nepotřebujeme.“

„Haws s ní čte z Písma, dokonce i když mluvíme. To je neuvěřitelné, co si ta žena zkusila. Jednomu už by z toho puklo srdce. Jakpak se daří tatínkovi? Je v pořádku?“

„Byl to šok, to jistě.“

„No jistěže byl. Chudák.“ Podívala se na mě. „Jsem June Hawsová. Asi jsme se ještě nepředstavily.“

Vpadla do toho Ann. „Promiňte, June. Tohle je Kinsey Millhoneová. Je to ten soukromý detektiv, kterého si taťka najal, aby nás z toho dostal.“

„Soukromý detektiv?“ otázala se nevěřícně. „Netušila jsem, že něco takového existuje, mimo televizní seriály.“

„Těší mě,“ řekla jsem. „Obávám se, že práce, kterou děláme, není až tak napínavá.“

„To doufám. Všechny ty přestřelky a honičky v autech?

Úplně mi z toho tuhne krev v žilách! Nepřipadá mi to jako vhodné zaměstnání pro takové slušné děvče jako jste vy.“

„Já zas tak slušná nejsem,“ podotkla jsem skromně.

Zasmála se, protože to omylem považovala za vtip.

Zvedla jsem talíř se sušenkami, abych se vyhnula dalšímu střetu. „Jen tam todleto odnesu,“ zamumlala jsem a zamířila jsem do vedlejšího pokoje.

Sotva jsem se dostala do předsíně, zpomalila jsem, rozpolcená mezi vyhlídkou předčítání z bible v jednom pokoji a urputného mlácení prázdné slámy ve druhém.

Zatímco jsem byla pryč, objevil se ředitel střední školy

Dwight Shales, byl však zabrán do rozhovoru s paní Emmou a nevypadal, že by si mě všiml. Vplula jsem do obýváku, kde jsem talíř předala paní Maude, načež jsem se opět omluvila a vyrazila jsem směrem ke kanceláři. Reverend Haws právě přednášel varovnou pasáž ze Starého zákona, plnou moru, zahlazení, ožírajících kobylek a útrap. Ve srovnání s tím musel Oriin úděl působit jako sladký čajíček, o což zřejmě právě šlo.

Šla jsem nahoru do svého pokoje. Bylo už skoro poledne a já jsem odhadovala, že shromáždění se zdrží na teplý oběd.

Mít štěstí, mohla bych proklouznout po venkovních schodech a dojít k autu dřív, než si někdo uvědomí, že jsem pryč. Umyla jsem si obličej a přičísla jsem si vlasy. Měla jsem přes ramena přehozené sako a ruku na klice, když

někdo zaklepal. Na okamžik mi bleskla hlavou podoba Dwighta Shalese. Možná, že dostal to povolení. Otevřela jsem dveře.

Na chodbě stál reverend Haws. „Doufám, že vám to nevadí,“ řekl. „Ann myslela, že jste nejspíš vyšla sem nahoru do svého pokoje. Neměl jsem příležitost, abych se vám představil. Jsem Robert Haws z místní baptistické církve.“

„Brý den.“

„Moje žena June mi říkala, jak si s vámi před chvilinkou pěkně popovídala. Napadlo ji, že byste za námi třeba ráda přišla dnes večer do kostela na biblickou hodinu rozjímání.“

„To je hezké,“ řekla jsem. „Já vlastně ani nevím, kde dneska večer budu, ale díky za pozvání.“ Je mi trapné to přiznat, ale napodobovala jsem onen laskavý, žoviální tón, kterým spolu všichni mluvili.

Stejně jako jeho žena vypadal reverend Haws na něco přes padesát, ale napadlo mě, že stárne lépe než ona. Měl kulatý

obličej,

slušňáckým

způsobem

pohledný:

dvouohniskové brýle s drátěnými obroučkami, prošedivělé nazrzlé vlasy stejnoměrně zastřižené (jen s tím nejnepatrnějším náznakem tužidla). Byl ve vycházkovém keprovém obleku se skotským vzorkem v tlumených barvách a černé košili s kolárkem, která se tvářila protestantsky. Nemyslela jsem, že baptisté nosí takovéhle věci. Choval se s nenuceným šarmem člověka, který po celý svůj dospělý život pouze přijímá farizejské lichotky.

Potřásli jsme si rukama. Přidržel mou ruku ve své a popleskal ji, přičemž mi neustále křesťansky hleděl do očí.

„Slyšel jsem, že jste ze Santa Teresy. Tak mě napadá, jestli tam znáte Miliarda Alstona z baptistické církve v Colgate.

Chodili jsme spolu do bohosloveckého semináře. Ani se mi vám nechce říkat, jak už je to dávno.“

S příjemným úsměvem jsem vyprostila ruku z jeho ovlhlého sevření. „To jméno mi nic neříká. Samozřejmě, já se tam do těch míst moc často nedostanu.“

„Jakéhopak jste vyznání? Doufám, že mi neřeknete, že jste prachobyčejná metodistka.“ Zasmál se při tom, jen aby

mně předvedl, jaký má nekonvenční smysl pro humor.

„Ani náhodou,“ odpověděla jsem.

Nakoukl za mne do místnosti. „Váš manžel cestuje s vámi?“

„Ne-e. Necestuje.“ Mrkla jsem na hodinky. „Jémináčku.

Jdu pozdě.“ To „jémináčku“ se mi dost vzpříčilo v hrdle, ale on se tím nijak nevzrušoval.

Zastrčil si ruce do kapes u kalhot a nenápadně se poupravil. „To mě hrozně mrzí, že takhle brzo utíkáte.

Pokud se ve Floral Beach zdržíte do neděle, třeba byste to stihla na bohoslužbu o jedenácté a pak si s námi zašla na oběd. June už kvůli svému zdravotnímu stavu nevaří, ale rádi bychom vás pozvali do resturace Na jablečné farmě.“

„Jéjda. Já bych hrozně ráda, ale nevím, jestli tady o víkendu budu. Když tak někdy jindy.“

„S vámi hned tak někdo nehne,“ poznamenal. Choval se trochu podrážděně, z čehož jsem musela usoudit, že nebyl zvyklý, aby někdo odrážel jeho mazlavě patetická přátelská gesta.

„To je fakt,“ přikývla jsem. Když jsem vycházela na chodbu, oblékla jsem si sako. Reverend Haws ustoupil stranou, ale přesto pořád stál ke mně blíž, než mi bylo milé.

Zabouchla jsem za sebou dveře a přesvědčila jsem se, že dobře zapadly. Šla jsem ke schodům a on mě následoval.

„Promiňte, že tak spěchám, ale mám schůzku.“ Laskavý, žoviální tón jsem srazila na minimum.

„Nebudu vás tedy zdržovat.“

Naposledy jsem ho zahlédla, jak stojí nahoře na venkovních schodech a shlíží na mě ledovým pohledem, který protiřečil jeho vnější shovívavosti. Nastartovala jsem auto a potom jsem vyčkala na parkovišti, dokud jsem neuviděla, že se vrací zpátky k Fowlerům. Představa, že brousí někde kolem mého pokoje, když jsem mimo, se mi vůbec nezamlouvala.

Ujela jsem necelý kilometr po dvouproudém nájezdu, který spojoval Floral Beach s dálnicí, další dva kilometry na sever. Dojela jsem ke vchodu do Eukalyptových lázní a zabočila jsem na parkoviště. Prospekt v kanceláři motelu uváděl, že tyto sirné prameny objevili koncem devatenáctého století dva muži, kteří hledali ropu. Místo vrtných věží postavili lázně, sloužící jako terapeutické středisko pro churavé Kaliforňany, kteří sem přijížděli vlakem a vystupovali na malinkatém nádražíčku přes silnici od lázní. O postižené pečoval tým lékařů a sester, který nabízel léčbu zahrnující bahenní koupele, různé zázračné medicíny, bylinné kúry a hydroelektrickou terapii. Zařízení krátce vzkvétalo, načež bylo mimo provoz až do třicátých let, kdy byl na jeho pozemku postaven hotel, který tam stojí dodnes. Další etapa následovala počátkem sedmdesátých let, kdy tyto lázně opět přišly do módy. Kromě asi padesáti horkých koupelí, které byly rozsety po svahu pod duby a eukalypty, tam teď byly k dispozici tenisové kurty,

vyhřívaný bazén a kurzy aerobiku spolu s celkovým programem péče o obličej, masáží, kurzů jógy a poradny pro zdravou výživu.

Samotný

hotel

bylo

dvoupodlažní

monstrum,

podivuhodné svědectví o architektuře třicátých let, moderna po španělsku, komplet i s věžičkami, smyslně zaoblenými rohy a prosklenými stěnami. Došla jsem do kanceláře po zastřešeném chodníčku, kde byl vzduch zchlazován hlubokým stínem, neprostřídaným slunečním svitem.

Zblízka byly na štukových zdech budovy vidět vyboulené praskliny, jež se hadovitě plazily od základů až k terakotovým taškám na střeše, které čas ošlehal do skořicové barvy. Sirné aroma minerálních pramenů se zatuchle mísilo s pachem vlhkého listí. Působilo to, jako by tam něco trochu prosakovalo, cosi, co prostupovalo půdou, a mě napadlo, jestli tam někdy později vykopou barely s jedovatými odpady.

Rychle jsem si to tam obešla. Vzala jsem to po strmých dřevěných schodech, které vedly zkratkou přes kopec za hotel. Tu a tam stály altány, každý z nich zastřešující vanu na horkou lázeň, zapuštěnou do dřevěné podlážky. Opršelé dřevěné ploty byly strategicky rozmístěny tak, aby lázeňské hosty zaštiťovaly před pohledy nepovolaných. Každá besídka měla své jméno, snad aby to usnadnilo nějaký postup při rozpisu dole v kanceláři. Prošla jsem kolem „Poklidu“, „Meditace“, „Západu slunce“ a „Míru“, a celá

nesvá jsem si uvědomila, jak se tyto názvy podobají „pokojům odpočinku“ v jistých pohřebních ústavech, které jsem poznala. Dvě z van byly prázdné, špinavé od napadaného listí. Na jedné byl neprůhledný plastický kryt, který ležel na vodní hladině jako kůže. Opět jsem sešla se schodů dolů a jen mě těšilo, že žádnou horkou lázeň nepotřebuju.

Opřela jsem se do skleněných dveří hlavní budovy a prošla jsem do recepce. Hala působila pohostinněji, ale stále jsem ještě měla pocit jako v ubytovně YWCA, která potřebuje peníze na podporu. Podlahy tvořila mozaika černých a bílých dlaždic, a pach čističe s lesní vůní naznačoval, že je právě někdo stáhl mokrým hadrem. Z

útrob budovy ke mně doléhaly duté ozvěny krytého bazénu, kde nějaká žena s německým přízvukem panovačně pokřikovala: „Přednožíme! A výdrž! Přednožíme! A výdrž!“

Její povely přerušovalo letargické šplouchání, při němž se člověku vybavovalo neohrabané páření vodních buvolů.

„Mohu vám nějak pomoct?“

Z malé kanceláře za mnou se vynořila recepční. Byla vysoká, kostnatá, jedna z těch žen, které zřejmě nakupují oděvy v oddělení nadměrných velikostí. Už jí asi táhlo na padesát, měla světle blonďaté vlasy, bílé řasy a bledou, čistou pleť. Měla velké ruce a nohy a nosila šněrovací botky ve stylu vězeňských bachařek.

Podala jsem jí svou vizitku a představila jsem se.

„Hledám někoho, kdo by se mohl pamatovat na Jean Timberlakeovou.“

Neustále mi s nicneříkajícím výrazem visela očima na obličeji. „To budete chtít mluvit s mým manželem, doktorem Durmem. Bohužel, je právě mimo.“

„Můžete mi říct, kdy se má vrátit?“

„Nevím. Když tady necháte číslo, můžu mu vyřídit, ať vám zavolá, až se vrátí.“

Upřely jsme na sebe oči. Ty její byly kamenně šedé jako zimní nebe před vánicí. „A co vy?“ zeptala jsem se. „Vy jste to děvče znala?“

Nastala odmlka. Potom, opatrně: „Vím, co byla zač.“

„Pokud vím, v době kolem své smrti tady pracovala.“

„Nemyslím, že bychom spolu měly hovořit právě o tomhle.“ Pohlédla na vizitku. „Slečno Millhoneová.“

„Je s tím nějaký problém?“

„Když mi řeknete, kde jste k zastižení, řeknu manželovi, ať se s vámi spojí.“

„Pokoj číslo dvacet dva v motelu Oceán –“

„Vím, kde to je. Určitě vám zavolá, pokud bude mít čas.“

„Skvělé. Nebudeme se tak muset obtěžovat obsílkou.“

Samozřejmě jsem jen dělala dusno, což jí mohlo dojít, ale každopádně jsem se kochala bledým ruměncem, který se jí vehnal do tváří. „Pokud se mi neozve, stavím se znovu,“

řekla jsem.

Teprve až když jsem znovu došla k autu, vzpomněla jsem si na majitele, které uváděl ten prospekt, který jsem viděla. MUDr. Joseph Dunne s manželkou ten hotel koupili ve stejném roce, kdy Jean Timberlakeová zemřela.

KAPITOLA DESÁTÁ

Bylo 12.35, když jsem opět zabočila na hlavní třídu ve Floral Beach a zaparkovala jsem auto před kulečníkovým klubem U Perly. Přes víkend měli mít otevřeno od jedenácti dopoledne do dvou do rána. Dveře byly otevřené. Vzduch z minulé noci se valil ven jako lenivý vánek, páchnoucí rozlitým pivem a cigaretami. Uvnitř bylo dusno, o něco tepleji než venku, v oceánem chlazeném povětří. U zadních dveří jsem zahlédla Daisy, jak táhne ven obrovský igelitový pytel odpadků. Netečně se po mně podívala, ale já jsem vycítila, že má zachmuřenou náladu. Posadila jsem se k baru. V tu hodinu jsem byla jediná zákaznice. Prázdná působila tahle putyka ještě ubožeji než minulou noc.

Podlahy byly zametené a vedle smetáku byla vidět hromada burákových skořápek a cigaretových vajglů, která čekala, až

ji někdo shrne na lopatku, opřenou vedle. Zadní dveře se s třísknutím zavřely a znovu se objevila Daisy, která si utírala ruce o froté hadr, zastrčený za pasem. Obezřetně se ke mně přiblížila a tak trochu se mi vyhýbala pohledem. „Tak jak vám jde čmuchání?“

„Omlouvám se, že jsem se včera večer nepředstavila.“

„Co je mi po tom? Mně je fuk, co jste zač.“

„To třeba jo, jenže já jsem nejednala s Tapem úplně na rovinu a teď si to vyčítám.“

„Vypadáte fakt zdrchaně.“

Pokrčila jsem rameny. „Já vím, že to zní nepřesvědčivě, ale je to fakt. Myslela jste, že ho do něčeho navážím a svým způsobem to tak bylo.“

Nic neříkala. Stála a zírala na mě. Po chvilce řekla: „Chcete kolu? Já si dám.“

Přikývla jsem. Sledovala jsem ji, jak vzala dvě zavařovačky a naplnila je z automatu pod pultem. Tu moji postavila přede mě. „Díky.“

„že prej si vás najal Royce,“ řekla. „Proč to udělal?“

„Doufá, že Baileye zprostí obvinění z vraždy.“

„Po tom, co se dneska stalo, mu to dá pěkně zabrat. Jestli je Bailey nevinnej, jak tvrdí, tak proč bere roha?“

„Pod tlakem lidi jednají impulsivně. Když jsem s ním mluvila ve vězení, působil dost zoufale. Možná, že když se Tap objevil, viděl v tom únik.“

Daisyin tón byl opovržlivý. „Ten kluk nikdy neměl kouska rozumu.“

„Vypadalo to tak.“

„Co Royce? Jak mu je?“

„Nic moc. Šel si rovnou lehnout. Je tam spousta lidí s Ori.“

„Ta mi moc nesedí,“ poznamenala Daisy. „Ozval se Bailey někomu?“

„Pokud vím, tak ne.“

Pustila se do práce za barpultem, natočila si plný dřez horké mydlinkové vody a druhý na oplachování. Začala umývat zavařovačky, které zbyly z minulého večera, celý postup vykonávala automatickými pohyby a odkládala čisté sklenice odkapat na utěrku napravo. „Co jste to Tapovi chtěla?“

„Byla jsem zvědavá, jestli má co říct o Jean Timberlakeové.“

„Zaslechla jsem, jak se ptáte na ty vloupačky, v kterých spolu jeli.“

„Zajímalo mě, jestli se ta jeho verze bude shodovat s Baileyovou.“

„A co?“

„Víceméně ano,“ řekla jsem. Studovala jsem ji, když

pracovala, a přemítala jsem, proč ji to najednou tolik zajímá.

Nehodlala jsem se zmínit o těch čtyřiceti dvou tisících dolarů, které podle Tapa zmizely. „Kdo mu to sem včera večer volal? Poznala jste ten hlas?“

„Nějakej chlap. Ne někdo, koho bych hnedka poznala.

Mohl to být někdo, s kým jsem už předtím mluvila, ale krk bych na to nedala. Na celým to rozhovoru bylo něco podivnýho,“ poznamenala. „Myslíte, že měl něco společnýho s tím střílením?“

„Skoro určitě.“

„To si myslím taky, podle toho, jak se odsud zdekoval.

Nicméně bych byla ochotná přísahat, že Bailey to nebyl.“

„Asi ne,“ řekla jsem. „Nedovolili by mu, aby v tu hodinu použil ve vězení telefon, a v žádném případě se nemohl s Tapem setkat. Proč vám ten telefonát připadal tak podivný?“

„Divnej hlas. Hlubokej. A mluvil tak jako zfetovaně, jako někdo, kdo je po mrtvici.“

„Jako vada řeči?“

„Možná. Nad tím se musím kapánek zamyslet.

Nedokážu to přesně pojmenovat.“ Na chvíli se odmlčela, načež zavrtěla hlavou a změnila téma. „Tapovy ženy, Joleen, tý je mi líto. Mluvila jste s ní?“

„Ještě ne. Asi si s ní někdy promluvím.“

„Čtyry malý děti. A další na spadnutí.“

„Je to svinstvo. Kdyby tak myslel hlavou. Vůbec mu to nemohlo projít. Policajti jsou vždycky ozbrojení. Neměl absolutně žádnou šanci,“ řekla jsem.

„Možná to právě takhle chtěli.“

„Kdo?“

„Ti, kdo ho do toho navezli. Znala jsem Tapa od jeho desíti let. Věřte mi, ten nebyl takovej lumen, aby na takovýhle plán přišel sám.“

Se zájmem jsem se na ni podívala. „Dobrý postřeh,“

řekla jsem. Možná to mělo zasáhnout i Baileye, takže by je to zlikvidovalo oba. Sáhla jsem si do kapsy džínů a vyndala jsem odtud seznam spolužáků Jean Timberlakeové. „Bydlí tady ještě někdo z těch chlapů?“

Vzala si seznam a zarazila se, zatímco si z kapsičky u blůzy vyndávala bifokální brýle. Zasunula si zahnuté konce za uši. Držela si papír na délku paže od sebe a se zakloněnou hlavou mžourala na jména. „Tendle je mrtvej. Tak před deseti rokama sjel s autem se silnice. Tendlenten kluk se odstěhoval do Santa Cruz, co jsem naposled slyšela. Zbytek je buď tady ve Floral Beach nebo v San Luis. To chcete mluvit s každým z nich?“

„Když to bude nutné.“

„David Poletti je zubař s ordinací na Marshské. Třeba budete chtít začít od něho. Hodnej člověk. Jeho mámu jsem znala léta.“

„Byl to kamarád Jean?“

„To pochybuju, ale asi by věděl, kdo jo.“. Jak se ukázalo, David Poletti byl dětský zubař, který trávil středeční odpoledne ve své ordinaci a vyřizoval si administrativní záležitosti. Krátce jsem čekala v pastelově vymalovaném

přijímacím

apartmá

se

zmenšeným

nábytečkem a salátovými vydáními Vybrané četby pro děti, srovnanými na nízkých stolcích, spolu s dětskými časopisy Jack a Jill a Dívka. V tom posledním mě obzvláště zaujala rubrika nazvaná „To jsem tehdy zrudla!“, v níž se mladé dívky zajíkavě svěřují s trapnými chvilkami, což byly většinou věci, které jsem prováděla poměrně dost nedávno.

Tak třeba jsem zvrhla ze zábradlí na balkóně plný kelímek koly. Ty lidi tam dole fakt ječí, co?

Personál ordinace doktora Polettiho tvořily tři ženy kolem dvacítky, typ Alenka v říši divů, s velkýma očima, dlouhými rovnými vlasy a působící celkově neškodně. Ze stěn se jako obláčky rajského plynu linula uklidňující hudba.

Když mě uvedly do ordinace, už bych se málem uvolila posadit do dětského zubařského křesla a nechala bych si vyšetřit dásně takovým tím mrňavým zahradnickým háčkem z nerez oceli.

Když jsem si doktorem Polettim potřásla rukou, měl na sobě stále ještě bílý plášť s děsivou krvavou skvrnou na prsou. Zahlédl ji asi tak ve stejnou chvíli jako já, stáhl si plášť a s jemným, omluvným úsměvem jej hodil přes židli.

Pod pláštěm měl oblečenou frakovou košili a pletenou vestu.

Pokynul mi, abych se posadila a mezitím se nasoukal do sportovního saka z hnědého tvídu a upravil si manžety. Byl asi pětatřicetiletý, vysoký, s úzkým obličejem. Vlasy se mu kudrnatily do pevných prstýnků, které už na spáncích šedivěly. Z jeho fotografií ve školním albu jsem věděla, že na střední škole hrával basketbal, a představila jsem si, jak se nad ním rozplývají druhačky ve školní jídelně. Nebyl vlastně ani hezký, ale byl něčím přitažlivý, jakousi vlídností ve svém chování, která musela na ženy a malé děti působit konejšivě. Za odlehčenými kovovými obroučkami měl malá očka světle hnědé barvy, v koutcích mírně sešikmená dolů.

Posadil se k psacímu stolu. Barevný ateliérový portrét své ženy a dvou malých chlapců měl okatě vystavený, asi

aby rozptýlil jakékoli sny, které by personál mohl chovat o jeho použitelnosti. „Tawna říká, že se chcete něco dovědět o nějaké mé bývalé spolužačce ze střední školy. Soudě podle současných událostí, předpokládám, že jde o Jean Timberlakeovou.“

„Jak dobře jste ji znal?“

„Moc ne. Věděl jsem, která to byla, ale snad jsem s ní ani nechodil do ročníku.“ Natáhl se po sádrovém otisku, který stál na jeho stole, s horní čelistí vysunutou v předkusu nad dolní. Odkašlal si. „Jaké informace potřebujete?“

„Všechno, co mi můžete říct. Najal mě otec Baileye Fowlera, abych pokud možno našla nějaké nové důkazy.

Myslela jsem, že začnu u Jean a odtud budu pátrat dál.“

„Proč jste přišla za mnou?“

Řekla jsem mu o svém rozhovoru s Daisy a o jejím nápadu, že by mohl nějak pomoct. Jeho chování se trochu změnilo, přestal být tak podezíravý, ačkoli jistá obezřetnost přetrvávala. Líně nadzvedl horní čelist odlitku, strčil dovnitř prst a nahmatal křivé dolní řezáky. Kdybych do toho odlitku bouchla pěstí, mohla bych mu ten prst ukousnout. Kvůli téhle myšlence jsem se těžko soustřeďovala na to, co říká.

„Od té doby, co Baileye zatkli, jsem o té vraždě hodně přemýšlel. Strašlivá věc. Prostě strašlivá.“

„Nebyl jste náhodou v té partě mladých, která ji našla?“

„Ne, ne. Já jsem katolík. To byla skupina mládeže z baptistické církve.“

„Té z Floral Beach?“

Přikývl a já jsem si to v duchu zaznamenala. Myslela jsem přitom na reverenda Hawse. „Doslechla jsem se, že svou přízní příliš nešetřila,“ řekla jsem.

„Takovou měla pověst. Některé z mých pacientek jsou mladé dívky v jejím věku. Čtrnáct, patnáct. Působí prostě tak nedospěle. Nedokážu si představit, že jsou sexuálně aktivní, a přece jsem si jistý, že některé z nich jsou.“

„Viděla jsem fotky Jean. Byla to krásná dívka.“

„Jenže jí to bylo houby platné. Nebyla jako my ostatní.

V některých ohledech byla příliš stará, v jiných zase nevinná. Řekl bych, že si myslela, že bude oblíbená, když

bude dávat, a tak to dělala. Spousta kluků toho využila.“

Odmlčel se, aby si odkašlal. „Promiňte,“ řekl. Nalil si půl sklenice vody z termosky, která stála na pracovním stole.

„Dáte si trochu vody?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Kdo konkrétně?“

„Co?“

„Zajímá mě, jestli chodila s někým, koho jste znal.“

Bezvýrazně se na mě podíval. „Nevzpomínám si.“ Ucítila jsem, jak ručička na mém kecoměru vyletěla na červenou.

„Co vy?“

Zaskočený smích. „Já?“

„Jo, napadlo mě, jestli jste s ní něco měl.“ Viděla jsem jak střídavě rudne a bledne, takže jsem si ještě přisadila.

„Vlastně mi někdo říkal, že jste s ní chodil. Nemůžu si teď

vzpomenout, kdo se o tom zmiňoval, ale někdo, kdo vás oba znal.“

Pokrčil rameny. „Možná ano. Jen krátce. Nikdy jsem s ní nechodil napořád nebo tak nějak.“

„Ale znali jste se důvěrně.“

„S Jean?“

„Pane doktore, ušetřete mě toho slovního kličkování a povězte mi o vašem vztahu. Mluvíme o věcech, které se staly před sedmnácti lety.“

Chvíli mlčel a pohrával si se sádrovou čelistí, na které zřejmě bylo něco, co měl vytrhnout. „Nechtěl bych, aby se to rozneslo, ať už se budeme bavit o čemkoli.“

„Přísně důvěrné.“

Poposedl si na židli. „Asi jsem svého vztahu k ní vždycky litoval. Takového, jaký byl. Teď se za to stydím, protože jsem nedokázal být lepší. Jestli to dokázala ona, tím si nejsem jistý.“

„Všichni děláme věci, kterých litujeme,“ řekla jsem. „To patří k dospívání. Co na tom po takové době sejde?“

„Já vím. Máte pravdu. Nevím, proč se mi o tom tak těžko mluví.“

„Nemusíte pospíchat.“

„Opravdu jsem s ní chodil. Měsíc. Ani ne. Nemůžu tvrdit, že jsem měl čisté úmysly. Bylo mi sedmnáct. Víte, jací kluci v tomhle věku jsou. Když už se jednou rozneslo, že Jeanie jde snadno dostat do postele, začali jsme tím být

posedlí. Byli jsme sešikovaní jako psí smečka a snažili jsme se ji ulovit. Mluvilo se pořád jen o tom, jak se jí dostat pod sukně. Asi jsem nebyl o nic lepší než ti ostatní.“ Rozpačitě se na mě usmál.

„Mluvte dál.“

„Někteří z nich ani nedělali žádné okolky. Prostěji sbalili a vzali ji na pláž. Dokonce ji ani nevzali nikam na rande.“

„Ale vy ano.“

Sklopil zrak. „Párkrát jsem s ní někde byl. I kvůli tomu jsem si připadal provinile. Byla taková patetická… a zároveň plachá. Byla dost chytrá, ale chtěla zoufale věřit, že na ní někomu záleží. Člověk se z toho cítil provinile, takže se potom spřáhl s ostatními a pomlouval ji.“

„Za to, co jste provedl sám,“ dodala jsem.

„Přesně tak. Pořád ještě na ni nemůžu pomyslet, aby se necítil tak nějak divně. Zvláštní je, že si pořád ještě pamatuju, jak to dělala.“ Na okamžik se odmlčel a povytáhl obočí. Jednou zakroutil hlavou a vyfoukl obláček vzduchu.

„Byla opravdu fantastická… neukojitelná, to je to slovo…

ale nepudil ji k tomu sex. Byla to… nevím, sebenenávist nebo potřeba mít navrch. Byli jsme jí vydáni napospas, protože jsme ji tolik chtěli. Řekl bych, že jsme se jí mstili tím, že jsme jí vlastně nikdy nedali to, co chtěla, totiž

staromódní respekt.“

„A co ona?“

„Čím se mstila? Nevím. že vzbuzovala ten chtíč.

Připomínala nám, že tohle je jen v ní, že nikdy v životě nebudeme mít dost jí ani ničeho, co je byť jen zpola takové jako ona. Potřebovala pochválit, potřebovala, aby na ni byl nějaký kluk hodný. A my jsme ji celou tu dobu jen za zády pomlouvali, což musela vědět.“

„Upnula se na vás?“

„Asi ano. Ne nadlouho. Neřekl bych.“

„Pomohlo by, kdybyste mi mohl říct, kdo ještě s ní mohl něco mít.“

Zavrtěl hlavou. „To nemůžu. Nepřinutíte mě, abych někoho práskl. S některými z těch kluků se pořád ještě vídám.“

„Co kdybych vám přečetla některá jména ze seznamu?“

„Nemůžu to udělat. Opravdu. Nevadí mi přiznat, co jsem s tím měl společného já, ale nemůžu do toho zatahovat nikoho dalšího. Je to takové divné pouto a cosi, o čem se nebavíme, ale něco vám řeknu, když padne její jméno, neřekneme ani slovo, ale všichni myslíme na jedno a to samé.“

„Co kluci, s kterými jste se nekamarádil?“

„Co tím chcete říct?“

„V době kolem vraždy měla zjevně nějakou známost a nechala se zbouchnout.“

„To nevím.“

„Tipněte si. Musely o tom kolovat nějaké zvěsti.“

„Ke mně se nic nedoneslo.“

„Nemůžete se poptat? Někdo to musí vědět.“

„Heleďte, já bych vám rád pomohl, ale už jsem asi řekl víc, než jsem měl.“

„Co nějaké holky z vaší třídy? Někdo o tom tehdy musel něco vědět.“

Znovu si odkašlal. „Třeba by to mohla vědět Barbara.

Snad bych se jí mohl zeptat.“

„Jaká Barbara?“

„Moje žena. Chodili jsme spolu do třídy.“ Podívala jsem se na fotografii na jeho psacím stole a opožděně jsem ji poznala. „Ta královna plesu?“

„Jak jste se to dověděla?“

„Viděla jsem nějaké její fotky ve školním albu. Zeptal byste se jí, jestli by mohla pomoct?“

„Pochybuju, že něco ví, ale můžu se o tom zmínit.“

„To by bylo skvělé. Ať mi zavolá. Pokud o tom nic neví, mohl by ji napadnout někdo, kdo ano.“

„Nechtěl bych, aby přišla řeč na…“

„Chápu,“ řekla jsem.

Dala jsem mu svou vizitku s poznámkou na rubu, s mým telefonním číslem do motelu. Odešla jsem z jeho ordinace s pocitem mírného optimismu a více než lehkého zneklidnění.

Na představě dospělých mužů, pronásledovaných sexualitou sedmnáctileté dívky, bylo něco fascinujícího, zároveň politováníhodného i perverzního. Doktor Poletti mi vykreslil takový obraz minulosti, že jsem si připadala, jako bych ho s

Jean při tom šmírovala.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Ve dvě hodiny jsem proklouzla po venkovním schodišti do motelu a převlékla jsem se do běžecké soupravy.

Neobědvala jsem, ale cítila jsem, že překypuji vitalitou, že na to, abych jedla, jsem příliš napružená. Po té hysterii v soudní budově jsem strávila hodiny v úzkém kontaktu s jinými lidmi a hladina mé energie stoupla na úroveň nervozity. Natáhla jsem si mikinu, tepláky a boty na běhání a znovu jsem vyrazila ven s klíčem od pokoje přivázaným ke tkaničkám bot. To odpoledne byla trochu zima, s mlžným oparem ve vzduchu. Moře se na obzoru mísilo s nebem a nebyla mezi nimi vidět žádná dělící čára. Roční období v Kalifornii se od sebe dají někdy dost těžko rozlišit, což prý lidi, kteří vyrostli na Středozápadě a na Východě, dost mate.

Je ovšem pravda, že každý den je takovým malým ročním obdobím. Moře podléhá zvratům. Vzduch se mění. Krajina zaznamenává nepatrné proměny barev, takže sytá zimní zeleň časem vybledne do slaměných odstínů letní trávy, která se tak snadno vznítí. Stromy vybuchují barvami, ohnivě rudé a zářivě zlaté odstíny, které by mohly konkurovat podzimu kdekoli jinde, a sežehlé větve, jež

potom zůstanou, jsou stejně holé a černé jako stromy na

Východě: pomalu se vzpamatovávají, pomalu znovu pučí.

Běžela jsem podél chodníku, který ohraničoval pláž.

Sem tam se objevil nějaký ten turista. Dvě asi tak osmileté děti uskakovaly před vlnami a pokřikovaly stejně krákavě jako ptáci, kteří jim kroužili nad hlavami. Už bylo skoro po přílivu a široký, třpytivý pruh odděloval pěnivý příboj od suchého písku. Dvanáctiletý chlapec na prkně zkušeně klouzal po hřebenech vln. Před sebou jsem mohla vidět klikatou linii mořského břehu, lemovanou asfaltem v místech, kde cesta opisovala obrysy pobřeží. Na konci cesty bylo sanluiské přístaviště, teplárna a molo, odkud odplouvaly místní loďky.

Dorazila jsem až k cestě, souběžné s dálnicí, a prudce jsem zabočila doleva, kde jsem proběhla po silnici, která vedla po hrázi přes bažiny. Nahoře na kopci po mé pravici byl ten velký hotel s úhledně tvarovanými keři a zastřiženými trávníky. Travnaté plochy hotelového golfového hřiště ohraničoval široký kanál s mořskou vodou.

Vzdálenost byla ošidná a trvalo mi půl hodiny, než jsem doběhla ke slepému konci silnice, odkud odplouvaly loďky.

Zpomalila jsem, abych popadla dech. Měla jsem propocené tričko a cítila jsem, jak se mi po spáncích řine pot. Už jsem v životě bývala v lepší formě a netěšilo mě znovu dobývat ztracená území. Otočila jsem se a se zájmem jsem sledovala, jak tři muži spustili jeřábem do vody výletní člun. V suchém doku stál rybářský trauler, jehož vystavený trup se zužoval

ke kormidlu, úzkému jako hrana brusle. Pod přístřeškem z vlnitého plechu jsem objevila kohoutek, kde jsem si smočila hlavu a zhluboka jsem se napila, než jsem vyrazila zpátky.

Sotva jsem zrychlila, moje svaly na nohou začaly reptat.

Když jsem znovu doběhla na hlavní třídu ve Floral Beach, byly už skoro čtyři a únorové slunce vrhalo podél svahu kopce hluboké stíny.

Osprchovala jsem se a natáhla jsem si džíny, tenisky a čistý rolák, připravená čelit světu.

Telefonní seznam Floral Beach byl velký asi jako knížka komiksů, s velkými písmeny, kusý na zlatých stránkách a s nepříliš hojnou inzercí. Ve Floral Beach nebylo co na práci a pokud ano, pak to každý věděl. Vyhledala jsem si Shanu Timberlakeovou a zapsala jsem si její adresu na Kelleyské, což bylo podle mého odhadu hned za rohem. Cestou ven jsem nakoukla do kanceláře, ale nikde nebyla ani noha.

Nechala jsem auto na parkovišti a ty dva bloky jsem přešla pěšky. Jeanina matka bydlela v čemsi, co vypadalo jako přestavěný motel z padesátých let, obrácené účko z úzkých dřevěných domků, před každým z nich s prostorem na parkování. Místní požární stanice sídlila hned vedle v garáži pro čtyři auta, natřené na bledě modro s tmavomodrými hranami. Až se vrátím zpátky do Santa Teresy, bude mi to tam ve srovnání s tímhle připadat jako v New Yorku.

Vedle buňky číslo jedna byl zaparkovaný otřískaný

zelený plymouth. Nakoukla jsem dovnitř okénkem na řidičově straně. Klíčky zůstaly v zapalování a od kroužku viselo velké kovové písmeno T, jako Timberlakeová, řekla jsem si. Ty lidi jsou ale důvěřiví. Ve Floral Beach autokrádeže zřejmě nepatří k oblíbeným zločinům. Přední verandička

Shany

Timberlakeové

byla

přeplněná

plechovkami od kávy, ve kterých byly zasázené bylinky, každá úhledně označená dřívkem od nanuka s nápisem černým inkoustem: tymián, majoránka, oregano, kopr a sedmikilovka od rajského protlaku plná petržele. Okna po stranách hlavních dveří byla pootevřená, ale závěsy byly zatažené. Zaklepala jsem.

Teď jsem ji zaslechla z druhé strany. „Co je?“

Mluvila jsem s ní skrz dveře a své poznámky jsem adresovala jednomu z pantů. „Paní Timberlakeová? Jmenuju se Kinsey Millhoneová. Jsem soukromý detektiv ze Santa Teresy. Mohla bych s vámi mluvit?“

Ticho. Načež: „Vy jste ta, kterou si Royce najal, aby z toho Baileye vysekal?“ Zdálo se, že ji ta myšlenka příliš nenadchla.

„Dejme tomu, že to tak jde taky brát,“ řekla jsem. „Ve skutečnosti jsem ve městě, abych tu vraždu přešetřila. Bailey teď tvrdí, že je nevinný.“

Ticho.

Zkusila jsem to znovu. „Víte, když už se k té vraždě přiznal, moc se to nevyšetřovalo.“

„No a?“

„Co když mluví pravdu? Co když ten, kdo ji zabil, si pořád běhá po městě a strouhá nám mrkvičku?“

Dlouho bylo ticho a potom otevřela dveře.

Měla rozcuchané vlasy, nateklé oči, rozmazanou řasenku a teklo jí z nosu. Páchla bourbonem. Přitáhla si pásek na květovaném bavlněném kimonu a zírala na mě kalným zrakem. „Vy jste byla u soudu.“

„Ano.“

Lehce se naklonila a snažila se zaostřit. „Vy věříte ve spravedlnost? Vy věříte, že spravedlnost vítězí?“

„Občas.“

„Jo, tak to já teda ne. Tak o čem se bavit? Tapa odbouchli. Jean uškrtili. Myslíte, že mi něco z toho vrátí moji dceru?“

Nic jsem neřekla, ale nespouštěla jsem s ní zrak a čekala jsem, až se uklidní.

Výraz jí potemněl opovržením. „Vy asi nemáte děti.

Vsadím se, že jste nikdy neměla ani psa. Vypadáte jako někdo, kdo si jede po svým prkně a na všechno kašle. Stojíte si tam a žvaníte o ‚nevinnosti‘. Co vy tak víte o nevinnosti?“

Snažila jsem se mluvit mírným tónem, ale musela jsem se ovládat. „Řekněme to takhle, paní Timberlakeová.

Kdybych měla dceru a někdo ji zabil, nebyla bych nalitá za bílého dne. Vydala bych se ven a celé tohle město bych obrátila vzhůru nohama, až bych zjistila, kdo to udělal. A

pak bych si vymyslela nějakou vlastní spravedlnost, kdyby na to přišlo.“

„Nemůžu vám pomoct.“

„To nevíte. Vždyť ani nevíte, co chci.“

„Proč mi to neřeknete?“

„Proč mě nepozvete dál, abychom si promluvily?“

Ohlédla se přes rameno. „Je tady strašnej bordel.“

„To je fuk.“

Znovu na mě zaostřila. „Kolik máte dětí?“

„žádné.“

„Tak tolik jich mám taky,“ řekla. Odtáhla posuvné dveře a já jsem vešla dovnitř.

Byt byl vlastně jedna dlouhá místnost se sporákem, dřezem a lednicí, které stály v řadě u protější zdi. Na všech odkladních plochách se vršily hory špinavého nádobí.

Dřevěný stolek se dvěma židlemi odděloval kuchyň od obývacího pokoje, jehož jeden roh zabírala mosazná postel s napůl odestlanými peřinami. Matrace byla uprostřed prověšená a vypadala, jako by měla propuknout v symfonii pružin, sotva na ni dosednete. Napravo jsem za závěsem na dveřích zahlédla koupelnu. Na druhé straně byla šatna a za ní zadní vchod.

Následovala jsem ji ke kuchyňskému stolu. Sesula se do jedné ze židlí, ale vzápětí byla opět na nohou. Zamračila se a veleopatrně došla do koupelny, kde hodila pořádnou šavli.

Nesnáším, když mám poslouchat, jak lidi zvracejí. Přešla

jsem ke dřezu, vyndala z něj špinavé nádobí a pak jsem napustila horkou vodu, abych přehlušila zvuky, které se ozývaly z koupelny. Vymáčkla jsem do rozvířené vody mycí prostředek a s uspokojením jsem sledovala, jak se začal tvořit obláček bublinek. Ponořila jsem do hlubin dřezu talíře a po stranách jsem zastrkala stříbrné příbory.

Zatímco se nádobí odmáčelo, vysypala jsem odpadky, které sestávaly téměř výhradně z prázdných lahví od whisky a plechovek od piva. Nakoukla jsem do lednice. Světýlko bylo zhasnuté a uvnitř to páchlo plísní. Kovové rošty byly potažené čímsi, co vypadalo jako psí lejno. Znovu jsem zavřela dvířka, s obavou, že budu muset Shanu v koupelně vystřídat.

Znovu jsem se zaposlouchala, co dělá Shana. Zaslechla jsem rachocení záchodu a potom konejšivý, bílý šum puštěné sprchy. Jelikož jsem v jádru nenapravitelný čmuchal, lenivě jsem obrátila svou pozornost k poště, která se kupila na kuchyňském stole. Jakožto maminčina malá pomocnice jsem skoro měla pocit, že mám právo strkat nos do jejích záležitostí. Probrala jsem nějaké neotevřené účty a reklamní prospekty. Na první pohled nic zajímavého. Byl tam jen jediný osobní dopis, velká hranatá obálka s poštovním razítkem z Los Angeles. Blahopřání? Sakra. Ta obálka byla tak důkladně zalepená, že jsem ani nemohla zatáhnout za chlopeň, abych ji pootevřela. Když jsem ji nastavila proti světlu, nebylo nic vidět. žádná vůně. Shanino

jméno a adresa byly ručně napsané inkoustem, bezpohlavním písmem, které mi o jeho autorovi pranic neříkalo. Neochotně jsem ji zasunula na místo a vrátila jsem se ke dřezu.

Když už jsem měla nádobí umyté a naskládané do nebezpečné hromady na odkapávači, Shana vycházela z koupelny, s jedním ručníkem omotaným kolem hlavy a druhým kolem těla. Naprosto bezostyšně se celá osušila a oblékla se. Tělo měla mnohem starší než obličej. Posadila se ke kuchyňskému stolu v džínech a tričku, bosa. Vypadala vyčerpaně, ale měla vydrhnutý obličej a oči se jí jakžtakž

projasnily. Zapálila si kamelku bez filtru. Tahle dáma brala kouření vážně. Netušila jsem, že se ještě dnes v Americe prodávají cigarety bez filtru.

Posadila jsem se naproti ní. „Kdy jste naposledy jedla?“

„Nevím. Začala jsem chlastat dneska ráno, když jsem se vrátila. Chudák Tap. Stála jsem přímo tam.“ Odmlčela se a oči se jí znovu zalily slzami. Nos jí pohnutím celý zrůžověl.

„Nemohla jsem uvěřit, co se to děje. Prostě jsem vypnula.

Nešlo to zvládnout. Ne že bych po něm zrovna šílela, ale byl to fajn chlap. Trochu nemehlo. Cvok, kterej dělal hrozný vtipy. Nemůžu uvěřit, že to zase začíná. Na co myslel?

Muselo mu rupnout v bedně. Bailey se vrátí do města a hele co se stane. Zase další mrtvej. Tentokrát jeho nejlepší kámoš.“

„Podle Daisy k tomu Tapa někdo navedl.“

„To byl určitě Bailey,“ odsekla.

„Tak moment,“ řekla jsem. „Včera večer Tapovi do baru někdo telefonoval. Tap s ním chvíli mluvil a potom se vypařil.“

Vysmrkala se. „To muselo být po tom, co jsem odešla,“

řekla pochybovačně. „Chcete trochu kafe? Je rozpustný.“

„Jasně, dám si.“

Nechala cigaretu ve žlábku popelníku a vstala. Natočila do rendlíku vodu, postavila ho na zadní hořák a zapálila plyn. Vyprostila z odkapávače dva hrnky na kávu. „Díky za uklizení. To jste nemusela dělat.“

„S chutí do toho…,“ řekla jsem, ale nezmínila jsem se, že jsem stihla taky trochu ďáblovy prácičky.

Shana vyhrabala pikslu instantní kávy a dvě lžičky, které postavila na stůl, zatímco jsme čekaly, až voda začne vařit.

Znovu zatáhla z cigarety a vyfoukla kouř ke stropu. Úplně jsem cítila, jak se ten dým po mně rozprostírá jako lehoučký závoj. Říkala jsem si, že si znovu umyju vlasy a převléknu se.

„Já furt tvrdím, že ji zabil Bailey,“ řekla Shana.

„Proč by to dělal?“

„Proč by to dělal někdo jiný?“

„To nevím, ale podle toho, co jsem slyšela, to byl jediný opravdový kamarád, kterého měla.“

Potřásla hlavou. Měla pořád ještě mokré vlasy, rozčesané do dlouhých pramenů, které jí na ramenou namáčely tričko.

„Panebože, mě to štve. Občas si říkám, kam by to asi dotáhla. Hodně jsem se nad tím napřemýšlela. Nikdy jsem nebyla taková ta mamina, jak má bejt, ale moc jsme si s tou holkou rozuměly. Spíš jako sestry.“

„Viděla jsem pár jejích fotek ve školním albu. Byla krásná.“

„Kdyby jí to aspoň k něčemu bylo. Někdy si myslím, že všechny její problémy způsobilo to, jak vypadala.“

„Víte, s kým chodila?“

Zavrtěla hlavou. „Nevěděla jsem, že je těhotná, dokud jsem neslyšela koronerovu zprávu. Věděla jsem, že se po nocích potají plíží ven, ale kam chodí, to jsem netušila. A co jsem měla dělat, zatlouct dveře? Dítě v tomhle věku nejde kontrolovat. Asi jsem měla jít do sebe. Dřív jsme si vždycky rozuměly. Myslela jsem, že to tak pořád ještě je. Když měla problémy, mohla přijít za mnou. Já bych pro ni udělala všechno na světě.“

„Slyšela jsem, že se snažila zjistit, kdo je její otec.“

Shana se na mě vyjeveně podívala, ale potom své překvapení zamaskovala zaneprázdněností. Zamáčkla cigaretu a přešla ke sporáku, kde si vzala chňapku a zbytečně poposunala rendlík. „Kde jste to slyšela?“

„Od Baileye. Mluvila jsem s ním včera ve věznici. Vy jste jí nikdy neřekla, kdo je její otec?“

„Ne,“

„Proč ne?“

„Před lety jsem se s ním na tom dohodla a držela jsem slovo. Mohla jsem ho porušit a říct jí to, ale nechápala jsem, k čemu by jí to bylo.“

„Zeptala se?“

„Možná na to přišla řeč, ale ona nevypadala, že by ji odpověď nějak zvlášť zajímala, a tak jsem to pustila z hlavy.“

„Bailey říkal, že už o tom člověku něco věděla. Mohla se ho nějak dopátrat?“

„Proč by to dělala, když měla mě?“

„Možná že toužila po uznání nebo třeba potřebovala pomoct.“

„Protože byla těhotná?“

„Je to možné,“ řekla jsem. „Já to vidím tak, že se jí to akorát potvrdilo, ale musela to už tušit dřív, když se jí opozdila menstruace. Proč by jinak jezdila až do Lompocu na test?“

„Nemám tušení.“

„Co kdyby ho našla? Jak by reagoval?“

„Nenašla ho,“ odsekla. „Řekl by mi to.“

„Ledaže by nechtěl, abyste to věděla.“

„Na co narážíte?“

„Někdo ji zabil.“

„On to nebyl.“ Zvýšila hlas a já jsem viděla, jak jí plane tvář.

„Mohla to být náhoda. Mohl být rozrušený nebo

rozčilený.“

„Je to jeho dcera, proboha! Sedmnáctiletou holku? On by nikdy nic takového neudělal. Je to slušnej člověk. Skvělej chlap.“

„Tak proč na sebe nevzal odpovědnost, když byl tak slušný?“

„Protože nemohl. Nešlo to. Mimochodem, vzal. Posílal peníze. Pořád ještě posílá. Nic víc jsem po něm nechtěla.“

„Shano, potřebuju vědět, kdo to je.“

„Do toho vám nic není. Není do toho nic nikomu kromě jeho a mě.“

„Proč všechny ty tajnosti? O co vám jde? Tak je ženatý.

A co má být?“

„Já jsem neřekla, že je ženatý. To jste řekla vy. Nechci se o tom bavit. Nemá s tím nic společného, tak ho vypusťte.

Ještě se mě na něho zeptáte a vyrazím vás ze dveří.“

„Co Baileyovy peníze? Zmínila se o nich někdy?“

„Jaký peníze?“

Pečlivě jsem ji sledovala. „Tap mi říkal, že spolu měli balík, o kterém nikdo nevěděl. Požádali ji, aby si ho nechala u sebe, než se dostanou z vězení. Víc už o tom nikdo nic neslyšel.“

„Já o žádných penězích nevím.“

„A co Jean? Připadalo vám, že utrácí víc, než si mohla vydělat v práci?“

„Nikdy jsem si nevšimla. Kdyby něco měla, nedonutila

byste ji, aby žila tak, jak žila.“

„V době kolem její smrti jste bydlely tady?“

„Měly jsme kvartýr o pár bloků dál, ale nebyl o nic lepší než tenhle.“

Ještě jsme chvíli mluvily, ale nedokázala jsem z ní vypáčit žádné další informace. V šest jsem se vrátila do svého pokoje a nebyla jsem o moc chytřejší, než když jsem odcházela. Sepsala jsem na stroji zprávu, kterou jsem dovycpávala slovy, abych zamaskovala skutečnost, že jsem toho moc nevypátrala.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Ten večer jsem povečeřela časně s Fowlerovými. Ori musela dostávat jídlo v pravidelných intervalech, aby měla stálou hladinu cukru v krvi, Ann udělala dušené hovězí, se salátem a bagetou, všechno móc dobroučké, pochvalovala jsem si. Royce měl s jídlem problémy. Nemoc z něj spolu se sílou vysávala i chuť k jídlu a v důsledku jakési hluboce zakořeněné netrpělivosti jen špatně snášel veškeré společenské povinnosti. Nedokázala jsem si představit, jaké to muselo být, vyrůstat vedle takového člověka jako on. Byl mrzutý, skoro neotesaný, až na chvíle, kdy padlo Baileyovo jméno, to sklouzl do sentimentality, kterou se nepokoušel skrývat. Na skutečnost, že Bailey je oblíbenec, Ann příliš nereagovala, ale koneckonců měla celý život, aby si na to zvykla. Ori se v jídle nimrala, protože se chtěla ubezpečit, že Royceova choroba nepřetrumfla tu její. Sice na ně nereptala, nicméně hlasitě vzdychala. Zjevně se cítila „mizerně“, a skutečnost, že se Royce nehodlal vyptávat na její zdraví, jen způsobila, že své úsilí zdvojnásobila. Chovala jsem se nenápadně a v duchu jsem vypustila obsah jejich konverzace, abych se mohla soustředit na to, jak se k sobě navzájem chovají. Jako dítě jsem si rodiny příliš neužila, a

když pak nějakou vidím zblízka, jsem z toho většinou tak trochu na větvi. Tohle nebyl žádný rodinný televizní seriál.

Lidé hovoří o „dysfunkčních“ rodinách: já jsem nikdy žádnou jinou neviděla. Zapnula jsem svůj vnitřní ovladač hlasitosti.

Ori položila vidličku a odsunula talíř. „Udělám nejlíp, když půjdu nachystat věci. Ráno přijde Maxine.“

Ann si dobře všimla, kolik toho Ori snědla, a já jsem viděla, jak váhá, jestli má promluvit nebo ne. „Ona si zase prohodila dny? Myslela jsem, že chodívá v pondělí.“

„Poprosila jsem ji, aby výjimečně přišla. Je čas na jarní úklid.“

„To nemusíš dělat, maminko. Tady nikdo žádný jarní úklid nedělá.“

„To já vím, že nemusím. Co to s tím má společného? Je tu binec.

Všude je špína. Leze mi to na nervy. Možná jsem invalida, ale nejsem žádná bábovka.“

„To nikdo netvrdil.“

Ori mlela dál. „Pořád ještě k něčemu jsem, i když to nikdo neocení.“

„Jistěže si tě ceníme,“ zamumlala poslušně Ann. „Kdy má přijít?“

„Říkala kolem deváté. Budeme to tady muset vzít z gruntu.“

„O svůj pokoj se postarám sama,“ řekla Ann. „Přísahala

bych, že když tady byla minule, tak mi prohrabala všechno, co mám.“

„Jsem si jistá, že tohle by Maxine nikdy neudělala.

Kromě toho jsem jí už řekla, aby tam u tebe umyla podlahu a sundala záclony. Nemůžu obrátit a říct jí pravý opak.“

„S tím si nedělej hlavu. Řeknu jí to sama.“

„Ne abys ji urazila,“ varovala ji Ori.

„Já jí jen řeknu, že si ve svém vlastním pokoji uklidím sama.“

„Co proti té ženské máš? Ona tě měla vždycky ráda.“

Royce se podrážděně ošil. „Hernajs, Ori. Existuje něco jako soukromí. Když jí Ann ve svým pokoji nechce, tak to nech být. Do mýho pokoje ji taky nepouštěj, když už seš u toho. Mám stejný pocit jako Ann.“

„Tak teda pardon, pro mě za mě!“ odfrkla si Ori.

Ann vypadala překvapeně, že se jí Royce zastal, ale neodvážila se to komentovat. Už jsem si všimla, že jeho přízeň nevysvětlitelně kolísá, ale nezdálo se, že by se tyto posuny řídily nějakým pravidlem. V důsledku toho se Ann často ocitala v úzkých nebo se kvůli něčemu ztrapnila.

Ori teď byla rozmrzelá a obličej se jí kabonil tvrdohlavostí. Zmlkla. Ann zírala na její talíř od večeře.

Zoufale jsem si hledala důvod, abych se mohla omluvit.

Royce se zaměřil na mě. „S kým jste dnes mluvila?“

Nesnáším, když mě u stolu někdo zpovídá. Je to jeden z důvodů, proč radši jím sama. Zmínila jsem se o svém

rozhovoru s Daisy a krátkém pohovoru s tím zubařem. Právě jsem se rozpovídala o vedlejších informacích, které jsem o Jean shromáždila, když mi skočil do řeči.

„Ztráta času,“ řekl.

Odmlčela jsem se, protože mi přerušil tok myšlenek. „To není jisté.“

„Neplatím vás, abyste se bavila s tim přihřátým zubařem.“

„V tom případě to budu dělat ve svém vlastním čase,“

řekla jsem.

„Ten chlap je idiot. Nikdy neměl s Jean nic společného.

Ani by o ni nezavadil. Myslel si o sobě, že je něco extra.

Sama mi to řikala.“ Royce si odkašlal do pěsti.

„Krátce s ní chodil.“

Ann pozvedla obličej. „David Poletti?“

„Udělejte, co vám řikám, a nemotejte ho do toho.“

„Tati, jestli si Kinsey myslí, že by mohl poskytnout užitečné informace, proč ji nenecháš pátrat dál?“

„Kdo tu ženskou platí, ty nebo já?“

Ann zmlkla. Ori netrpělivě mávla a s námahou se postavila. „Zkazil jsi večeři,“ vyjela na něho. „Tak běž

zpátky do postele, když se k naší návštěvě neumíš slušně chovat. Prokristapána, Roýci, já už to tvoje mrzoutství nesnesu!“

Nad stolem teď zajiskřila podrážděnost mezi Ori a Roycem. Ann vstala a odešla ke kuchyňskému pultu,

pravděpodobně poháněná stejným napětím, ze kterého mě rozbolel žaludek. Má osiřelost se mi stále víc zamlouvala.

Ori popadla svou hůlku a začala se belhat do obývacího pokoje.

„Omlouvám se za to přerušení. Ona je kapku nervózní,“

řekl mně.

„Není,“ vystřelila přes rameno.

Royce ji ignoroval, aby se mohl soustředit na mě. „S

nikým jiným jste nemluvila? S Daisy a s tím… zubařským buzerantem?“

„Mluvila jsem se Shanou Timberlakeovou.“

„Proč?“

Ori se zastavila ve dveřích, protože si ten špek nechtěla nechat ujít. „Maxine říká, že si nabrnkla Dwighta Shalese.

Věřili byste tomu?“

„Ale maminko. Nebuď směšná. S tou by se Dwight nikdy nedal dohromady.“

„Je to pravda. Maxine ji viděla, jak minulou sobotu vystupovala kousek od krámu z jeho auta.“

„No a?“

„V šest ráno?“ řekla Ori. „Maxine neví, o čem mluví.“

„To dozajista ví. Měla přece pravdu se Sárou Brunswickovou a tím jejím pomocným dělníkem, no ne?“

Royce se otočil a pichlavě se na ni podíval. „Tobě to vadí?“ Annin obličej začal nachovět, sotva se konflikt mezi nimi znovu rozhořel. Royce se otočil zpátky ke mně. „Co

má Shana Timberlakeová společného s mým synem?“

„Snažím se přijít na to, kdo byl otcem Jeanina dítěte.

Předpokládám, že byl ženatý.“

„Uvedla nějaká jména?“ zeptal se Royce. Ann se vrátila s novým košíčkem chleba a podala mu ho. Vzal si krajíček a podal ošatku mně. Položila jsem ji na stůl, protože jsem se nechtěla rozptylovat rituálními gesty.

„Tvrdí, že jí to Jean neřekla, ale musí někoho podezírat.

Nechám to trochu odležet a pak to zkusím znovu. Bailey naznačil, že se Jean snažila zjistit, kdo byl její otec, a to by taky mohlo otevřít nějaké možnosti.“

Royce si zmáčkl nos, popotáhl a pak nad tou myšlenkou mávl rukou. „Asi ňákej řidič kamiónu, kterýho si narazila.

Ta ženská si nikdy nevybírala. Pokud měl chlap v kapse prachy, udělala všecko, co jí řek.“ Otřásl s ním další mírný záchvat kašle a musela jsem s odpovědí počkat, dokud ho nepřešel.

„Kdyby to byl řidič kamiónu, proč by tajila jeho totožnost? Skoro určitě to musí být někdo místní, pravděpodobně někdo vážený.“

„Plky. Nikdo váženej by se nenechal nachytat s tou kurvou…“

„Pak to byl někdo, kdo nechtěl, aby se to vědělo,“ řekla jsem.

„Houby! Nevěřím ani slovo z těch…“

V mžiku jsem ho setřela. „Royci, já vím, co dělám. Mohl

byste laskavě zmlknout a nechat to na mně?“

Hrozivě na mě zíral a obličej mu brunátněl. „Cože?“

„Najal jste si mě, abych dělala práci, což činím. Nechci ospravedlňovat a obhajovat každý svůj krok.“

Royceův vztek se vznítil jako lehká kapalina vystříknutá do ohně. Ruka mu vystřelila a roztřeseným prstem mi zamířil do obličeje. „Ty si na mě nebudeš vyskakovat, děvenko!“

„Bezva. A vy si zase nebudete vyskakovat na mě. Buď to budu dělat po svém, nebo si můžete najít někoho jiného.“

Royce se napůl vztyčil ze židle a opřel se o stůl. „Jak se opovažuješ se mnou takhle mluvit!“ Obličej mu jen hořel a paže se mu třásly tam, kde na ně doléhala jeho váha.

Seděla jsem na místě a mlhou vzteku jsem ho odtažitě pozorovala. Měla jsem na jazyku tak drzou poznámku, že jsem se ji zdráhala vyslovit, když vtom se Royce rozkašlal.

Chvíli bylo ticho, jak se snažil kašel potlačit. Zalapal po dechu. Kašel zesílil. Vytáhl kapesník a připlácí si ho přes ústa. Ann i já jsme ho soustředěně sledovaly, protože nás vyburcovala skutečnost, že nemůže popadnout dech.

Hrudník se mu vzepjal ve svíravé křeči, která s ním svou nashromážděnou silou cloumala po pokoji. „Tati, jsi v pořádku?“

S vyplazeným jazykem zavrtěl hlavou, neschopen slova, jak jím kašel otřásal od hlavy až k patě. Chroptěl a svíral předek košile, jako by hledal oporu. Mimovolně jsem k

němu vztáhla ruce, když pozpátku odvrávoral na židli a zalapal po dechu. Skoro jsem se taky začala dusit, když jsem se na něj dívala. Kašel ho trhal, až dávil krev a hleny. Na obličeji mu vyrazil pot.

Ann řekla: „Panebože.“ Vstala, s rukama přitisknutýma k ústům. Ori zůstala stát ve dveřích jako solný sloup. Celé Royceovo tělo vypadalo jako troska. Bouchla jsem ho do zad, popadla jsem jednu jeho paži a přidržela jsem ji zdviženou, aby se jeho plíce měly kam roztáhnout.

„Zavolejte sanitku!“ zaječela jsem.

Ann na mě vrhla prázdný pohled, načež se vzchopila natolik, aby došla k telefonu a namačkala tísňové číslo 911.

Oči nespouštěla s otcova obličeje, zatímco já jsem mu rozepínala límeček a zápolila jsem s jeho páskem. V návalu adrenalinu jsem zaslechla, jak popisuje situaci dispečerovi na druhém konci drátu a odříkává adresu a instrukce.

Když položila telefon, Royce se už vzpamatoval, ale byl celý propocený a ztěžka dýchal. Nakonec kašel zcela polevil a on zůstal sinalý a upocený, s očima zapadlýma vyčerpáním, s vlasy připlácnutými k hlavě. Vyždímala jsem ve studené vodě ručník a otřela jsem mu obličej. Rozklepal se. Mumlala jsem nesmyslné slabiky a hladila ho po rukou.

Nebyly jsme s Ann s to ho zvednout, ale podařilo se nám ho položit na podlahu, protože jsme si myslely, že to pro něj třeba bude pohodlnější. Ann ho přikryla dekou a pod hlavu mu zastrčila polštář. Ori tam stála v slzách a bezmocně

kňourala. Zdálo se, že jí poprvé došlo, jak je jeho nemoc vážná, a plakala jako tříletá holčička, která se zcela poddává svému žalu. On odejde první. Teď už to pochopila.

V dálce jsme zaslechli houkačku sanitního vozu.

Dorazili zdravotníci, kteří celou situaci zkušeným okem ohodnotili a postupovali s tak svědomitou neutrálností, že celá ta krize se rozložila na řadu drobných problémů, které se měly postupně vyřešit. Puls, dýchání, zornice. Dali kyslík a nasadili kapačku. Royce s námahou zvedli na nosítka a vymanévrovali je z pokoje do sanitky u chodníku. Ann jela na pohotovost s otcem. Ani jsem se nenadála a byla jsem sama s Ori. Prudce jsem si sedla. Pokoj vypadal, jako by ho vybrakovali.

Z kanceláře jsem zaslechla opatrný hlas. „Haló? Ori?“

„To je Bert,“ zamumlala Ori. „Noční recepční.“

Bert nahlédl do obýváku. Bylo mu kolem pětašedesáti, byl drobný, ne vyšší než metr pětapadesát, v obleku, který nejspíš koupil v oddělení chlapecké konfekce. „Zahlédl jsem, jak odjíždí sanitka. Je všechno v pořádku?“

Ori mu pověděla, co se stalo, a to vyprávění zjevně poněkud obnovilo rovnováhu v jejím vesmíru. Bert projevil patřičnou účast a oba se navzájem obšťastnili několika rozvláčnými historkami o podobných případech. Pak se Bert musel vrátit do recepce, protože zazvonil telefon.

Uložila jsem Ori do postele. Měla jsem starosti o její inzulín, ale ona o tom nechtěla mluvit, takže jsem to musela

vzdát. Příhoda s Roycem ji uvrhla do stavu neodbytné závislosti. Chtěla fyzický kontakt, neustálé ujišťování.

Uvařila jsem jí trochu bylinkového čaje. Ztlumila jsem světla. Stála jsem u postele a ona mi svírala ruku. Pořád zeširoka vyprávěla o Royceovi a dětech a já jsem se jí různě vyptávala, aby řeč nevázla. Na cokoli, jen aby to odvedlo její myšlenky od Royceova zhroucení.

Konečně usnula, ale než se vrátila Ann, byla už půlnoc.

Royce vzali na příjem a ona tam zůstala, dokud ho neuložili.

Hned ráno měl jít na spoustu testů. Doktor odhadoval, že mu rakovina napadla plíce. Nemohl si být jistý, dokud nedostane nový snímek, ale nevypadalo to dobře.

Ori se převalila. Mluvily jsme šeptem, ale bylo jasné, že ji rušíme. Vyšly jsme přes kuchyň ven a sedly jsme si na zadních schodech. Byla tam tma, budova nás ochraňovala před špinavou žlutí pouličních lamp. Ann si přitáhla kolena k tělu a unaveně si položila hlavu na paže. „Panebože. Jak přežiju těch dalších pár měsíců?“

„Pomohlo by, kdyby se nám podařilo osvobodit Baileye.“

„Bailey,“ řekla. „o ničem jiném neslyším.“ Trpce se usmála. „Tak copak je nového?“

„Kolik vám bylo, když se narodil, tak pět?“

Přikývla. „Máma s tátou byli celí pryč. Já jsem byla takové neduživé mimino. Prý jsem nevydržela spát déle než

půl hodiny v jednom kuse.“

„Kolik?“

„To si mysleli. Později se ukázalo, že to byla nějaká alergie na lepek. Bylo mi zle jak psovi… průjem, strašné bolesti břicha. Byla jsem hubená jak tyčka. Chvíli to vypadalo, že je to lepší. Potom přišel Bailey a začalo to nanovo. Tehdy už jsem chodila do školky a učitelka usoudila, že to jen hraju kvůli němu.“

„žárlila jste?“

„Rozhodně. Byla jsem šíleně žárlivá. Nemohla jsem se ovládnout. Oni ho zbožňovali. Byl všechno. A samozřejmě byl hodný… spal jako andílek, a podobné kecy. Já jsem už

zatím byla polomrtvá. Pak na to nějaký doktor přišel. Teď už ani nevím, kdo to byl, ale trval na biopsii střev a tehdy mi právě našli tu celiakii. Když jsem držela bezlepkovou dietu, byla jsem v pořádku, ačkoli si myslím, že taťka byl vždycky víceméně přesvědčený, že jsem to udělala natruc. Ha. Příběh mého života.“ Podívala se na hodinky. „Sakra, už je skoro jedna. Radši vás nebudu zdržovat.“

Popřály jsme si dobrou noc a potom jsem odešla nahoru.

Teprve když jsem byla přichystaná do postele, uvědomila jsem si, že v mém pokoji někdo byl.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

To, čeho jsem si všimla, byl neúplný srpek stopy podpatku na koberci, hned za posuvnými dveřmi. Ani nevím, co mě vlastně přimělo, abych se podívala na podlahu. Napřed jsem si zašla do kuchyně nalít sklenici vína. Zamáčkla jsem zátku zpátky do láhve a láhev jsem zastrčila do dvířek lednice. Přešla jsem k posuvným skleněným dveřím a odhrnula jsem si záclony, načež jsem odklapla zámek a poposunula dveře, abych vpustila dovnitř pořádný závan oceánského větříku. Chvíli jsem stála a jen jsem to všechno vdechovala. Ta vůně mi byla moc příjemná.

Lahodil mi zvuk, který vydával oceán, a linie zpěněného stříbra, která se stočila na písku, kdykoli se roztříštila nějaká vlna. Byla mlha a v ledovém nočním vzduchu jsem zaslechla tklivé bučení pobřežní sirény.

Moje pozornost se zatoulala k uzlíku na lemu záclony.

Těsně vedle kovové kolejničky, v níž jezdily posuvné dveře, byla stopa mokrého písku. Nechápavě jsem se na ni zadívala. Odložila jsem sklenici s vínem a klekla jsem si na všechny čtyři, abych to místo prozkoumala. V tom okamžiku, kdy jsem zjistila, co to je, jsem se vymrštila a vycouvala jsem ode dveří. Rozhlížela jsem se na všechny

strany a pátrala jsem očima po nějaké skrýši. Nebylo se tam kde schovat. Šatnu tvořil výklenek bez dveří. Postel byla přišroubovaná ke zdi a dost nízká, dole obestavěná dřevěnými laťkami, které sahaly až ke koberci. Právě jsem vyšla z koupelny, ale ještě jednou jsem ji automatickými pohyby zkontrolovala. Sprchové dveře z mléčného skla byly otevřené, kout prázdný. Věděla jsem, že jsem sama, ale pocit té jiné přítomnosti byl tak živý, až mi z toho vstávaly chlupy na rukou. Přepadl mě bezděčný záchvěv tak akutního strachu, že v mém krku vyloudil hluboký zvuk, podobný vrčení.

Probrala jsem své osobní věci. Moje kabela vypadala netknuté, ačkoli bylo dost dobře možné, že ji někdo potajmu prošacoval. Vrátila jsem se ke kuchyňskému stolu a zkontrolovala jsem své papíry. Můj kufříkový psací stroj značky Smith-Corona tam stál otevřený jako předtím, mé poznámky v deskách nalevo. Pokud jsem to mohla posoudit, nic nechybělo. Nedokázala jsem říct, jestli ty papíry byly zpřeházené, protože jsem jim nevěnovala nijak zvláštní pozornost, když jsem je tam zastrkovala. To bylo před večeří, před šesti hodinami.

Zkontrolovala jsem zámek na posuvných dveřích. Teď, když už jsem věděla, co hledám, byly stopy po páčidle neklamné a viděla jsem, kde byl hliníkový rám kolem závory promáčknutý. Ten zámek byl v každém případě prostinký vynález a sotva byl vymyšlený na to, aby odolal

hrubé síle. Závora sice ještě šla otočit, ale mechanismus byl poškozený. Jazýček zámku teď přesně nezapadal do jamky na futrech, takže veškeré zamykání bylo naprosto iluzorní.

Vetřelec musel nechat závoru v uzamčené poloze a k východu použil dveře na chodbu. Vyndala jsem z kabelky kapesní baterku a pečlivě jsem prohledala balkón. Kolem zábradlí byly další stopy písku. Nakoukla jsem o patro níž, ve snaze představit si, jak sem mohl někdo vylézt, třeba to vzal přes jeden z pokojů na stejném patře a šplhal z balkónu na balkón. Příjezdová cesta k motelu vedla přímo pod mým oknem a končila na krytém parkovišti podél obvodu dvora, který vytvářely čtyři stěny budovy. Někdo mohl na té cestě zaparkovat, potom vylézt na střechu auta a odtud se vyhoupnout na balkón. Netrvalo by to dlouho. Příjezdová cesta mohla být dočasně zatarasená, ale v tuto hodinu byl malý nebo žádný provoz. Ve městě bylo po zavírací hodině a hosté motelu už šlí pravděpodobně na kutě.

Zavolala jsem dolů do recepce, řekla jsem Bertovi, co se stalo, a požádala jsem ho, aby mě přestěhoval do jiného pokoje. Úplně jsem slyšela, jak se škrábe na bradě. Když se ozval jeho hlas, byl slabý a tenoučký jako papírek.

„Jéje, slečno Millhoneová. Nevím, co vám mám takhle v noci říct. Mohl bych vás přestěhovat hned zítra ráno.“

„Berte,“ řekla jsem, „někdo se mi vloupal do pokoje!

Nezůstanu tady ani za nic.“

„Když já vlastně ani nevím, co můžeme v tuhle hodinu

udělat.“

„Neříkejte mi, že nemáte někde další pokoj. Vidím tu ceduli s nápisem ‚volno‘ až odsud.“

Chvíli bylo ticho. „Řekl bych, že bysme vás mohli přestěhovat,“ pronesl skepticky. „Je sice strašně pozdě, ale já netvrdím, že nemůžeme. Kdy myslíte, že se to mohlo stát, to vloupání, co o něm mluvíte?“

„Co na tom sejde? Zámek na těch zašupovacích skleněných dveřích je vypáčený. Nemůžu je ani pořádně zavřít, natož zamknout.“

„Hm. Ale stejně. Někdy se můžete splést. To víte, některé ty čudlíky se za ta léta zohýbaly. Dveře tady dole, tedy aspoň některé, ty musíte…“

„Mohl byste mě spojit s Ann Fowlerovou, prosím vás?“

„Ta už určitě spí. Rád přijdu nahoru sám a podívám se na to. Nevěřím, že by vám hrozilo nějaké nebezpečí. Chápu vaše obavy, ale jste tam nahoře ve druhém patře a nevím, jak by na ten balkón mohl někdo vylézt.“

„Zřejmě stejně jako sem vylezl prvně,“ vyletěla jsem.

„Hm… ehm. Tak co abych tam k vám zašel a mrknul se na to? Snad bych mohl na chvíli odejít z recepce. Třeba něco vymyslíme.“

„Berte. Ksakru, já chci jiný pokoj!“

„Já vás chápu. Ale je tady taky otázka pojištění, víte.

Nevím, jestli jste to zvážila i v tomhle ohledu. Pravdou je, že jsme za ta léta, co jsem tady, což je, hm… letos skoro

osmnáct let, žádnou vloupačku neměli. Vedle v Příboji je to samozřejmě jiné…“

„Já… chci… jiný… pokoj,“ opakovala jsem a zřetelně jsem vyslovovala každou slabiku.

„Ech. No.“ Pauza. „Já se teda kouknu a uvidím, co můžu udělat. Nezavěšujte, jen si přisunu knihu hostí.“

Nechal mě čekat na drátě, čímž mi poskytl pár minut oddechu, abych se ovládla. Svým způsobem bylo příjemnější být podrážděná než vynervovaná.

Znovu vzal telefon. Slyšela jsem, jak vzadu listuje registračními kartičkami a asi si sliní prst, aby mu to lépe klouzalo. Odkašlal si. „Můžete zkusit vedlejší pokoj,“ řekl.

„To je číslo dvacet čtyři. Můžu vám donést nahoru klíč.

Spojovací dveře by mohly být otevřené, jestli to chcete zkusit. Pokud ovšem samozřejmě nemáte pocit, že je taky někdo poškodil…“

Zavěsila jsem, což mi přišlo lepší než se zbláznit.

Skutečnosti, že můj pokoj je propojený s vedlejším, jsem doposud nevěnovala přílišnou pozornost. Přístup do pokoje číslo 24 vlastně obstarávaly dvoje dveře s malým spojovacím prostorem. Odemkla jsem je ze své strany.

Druhé dveře byly dokořán, pokoj ve tmě. Posvítila jsem si kolem kapesní baterkou. Místnost byla prázdná, uklizená, s oním lehce naplesnivělým zápachem koberce, který v létě příliš často zmáčely dupající nohy. Našla jsem vypínač a rozsvítila jsem, načež jsem zkontrolovala posuvné dveře,

které se otevíraly na balkón sousedící s mým.

Když jsem usoudila, že se pokoj dá zabezpečit, naházela jsem si svých pár švestek do vaku a přestěhovala jsem se vedle. Pobrala jsem svůj psací stroj, papíry a láhev vína.

Během pár minut jsem byla zabydlená. Navlékla jsem na sebe nějaké šaty, vzala jsem klíče a sešla jsem dolů k autu.

Pistoli jsem měla pořád ještě zamčenou v kufříku za zadním sedadlem. Zastavila jsem se v kanceláři, kde jsem si vyzvedla nový klíč od pokoje a stroze jsem odmítla zabřednout do dalšího z Bertových blouznivých dialogů.

Nevypadal, že by mu to vadilo. Choval se tolerantně.

„Některé ženy jako by se bály víc než ostatní,“

poznamenal.

Vynesla jsem si kufřík do pokoje, kde jsem zamkla dveře a zahákla jsem řetízek. Potom jsem si sedla ke kuchyňskému stolu, zasunula jsem do zásobníku sedm nábojů a zacvakla jsem ho na místo. Byla to moje nová jednoruční střelná zbraň. Pistole Davis ráže dvaatřicet, z chromu a ořechového dřeva, s pětiačtvrtpalcovým bubínkem. Mou starou pistoli to odpálilo na věčnost, když v mém bytě vybuchla bomba.

Tahle vážila úhledných dvaadvacet uncí a už jsem s ní byla jedna ruka, o to víc, že měla přesnou mušku. Byla jedna hodina ráno. Zhasla jsem světlo a zatáhla jsem síťované záclony přes skleněné dveře, které jsem pokládala za moudřejší nechat zamčené. Nakoukla jsem do prázdné ulice.

Příboj jednotvárně duněl a přes sklo se jeho zvuk tlumil na

tiché hučení. Přidušená mlžná siréna vyvolávala své plané varování všem lodím na moři. Bez přístupu čerstvého vzduchu působil pokoj jako vězeňská cela, dusná a zatuchlá.

Zůstala jsem v šatech a vlezla jsem si do postele, kde jsem seděla rovně jako svíčka, s očima přilepenýma na posuvné skleněné dveře, napůl v očekávání, že uvidím, jak se zespodu přes zábradlí přehupuje přízračná postava.

Sodíkové pouliční lampy zalévaly balkón žlutohnědou záři.

Dopadající světlo filtrovaly závěsy. Neonová vývěska „volné pokoje“ začala poblikávat, takže pokoj pulsoval červení. Někdo věděl, kde jsem. Spoustě lidí jsem řekla, že bydlím v motelu Oceán, ale ne v jakém pokoji. Znovu jsem vstala a přešla jsem ke stolu, kde jsem sebrala své poznámky a zastrčila jsem je do kufříku. Od téhle chvíle je budu nosit s sebou. Od téhle chvíle budu mít u sebe taky svou zbraň.

Vlezla jsem si zpátky do postele.

Ve 2.47 ráno zazvonil telefon a já jsem nadskočila, protože mi nedošlo, že jsem spala. S návalem adrenalinu mi srdce v hrudníku zařinčelo jako kus doběla rozžhaveného kovu na kamenné podlaze. Strach a pronikavé drnčení telefonu se spojily do jediného vjemu. Popadla jsem sluchátko. „Ano?“

Mluvil tiše. „To jsem já.“

Dokonce i ve tmě jsem se kradmo porozhlédla kolem.

„Bailey?“

„Jste sama?“

„Jasně. Kde jste?“

„S tím si nelamte hlavu. Nemám moc času. Bert ví, že jsem to já, a nechci riskovat, že zavolá policajty.“

„Na to se vykašlete. Nemůžou hovor napíchnout tak rychle,“ řekla jsem. „Jste v pořádku?“

„V pohodě. Jak to tam jde, dost špatně, co?“

Stručně jsem mu shrnula, co se stalo. O Royceově kolapsu jsem se moc nešířila, protože jsem ho nechtěla znepokojovat, ale zmínila jsem se, že se ke mně někdo vloupal. „Nebyl jste to náhodou vy?“

„Já? Ani náhodou. Teď jsem poprvé venku,“ řekl.

„Slyšel jsem o Tapovi. Bože, chudák kluk.“

„Já vím,“ řekla jsem. „Byl pěkný pako. Vypadá to, že v té pušce neměl ani opravdické náboje. Střílel kamennou solí.“

„Solí?“

„Přesně tak. Prohlédla jsem si zbytky na scéně. Nevím, jestli mu došlo, co to je, nebo ne.“

„Ježiši,“ vydechl Bailey. „Byl naprosto bez šance.“

„Proč jste utekl? To byl ten nejhorší tah, jaký jste vůbec mohl provést. Zburcovali asi všechny policajty v celém státě. To jste zpunktoval vy?“

„Samozřejmě že ne! Napřed jsem ani nevěděl, kdo to je, a potom jediná věc, která mě napadla, bylo odtud zdrhnout.“

„Kdo ho k tomu mohl navést?“

„Nemám sebemenší tušení, ale někdo to byl.“

„Mohla by to vědět Joleen. Pokusím se u ní zítra stavit.

Mezitím nemůžete zůstat na svobodě. Vedou vás jako ozbrojeného a nebezpečného.“

„To už mi došlo, ale co mám dělat? V okamžiku, kdy se objevím, smetou mě s povrchu zemského, zrovna jako Tapa.“

„Zavolejte Jacku Clemsonovi. Vydejte se mu.“

„Odkud víme, že to na mě nenarafičil on?“

„Váš vlastní advokát?“

„Heleďte, jestli umřu, je po všem. Všichni jsou z obliga.

Ale stejně se musím odsud dostat, než –“ Zaslechla jsem, jak zatajil dech. „Nezavěšujte.“ Bylo ticho. Na jeho konci drátu to rezonovalo dutou ozvěnou telefonní budky. Teď jsem zaslechla, jak zaskřípěly dveře z dvojitého plechu. „Dobrý, už jsem zpátky. Myslel jsem, že tam venku někdo je, ale nevypadá to tak.“

„Poslyšte, Bailey. Dělám, co můžu, ale hodilo by se mi, kdybyste mi trochu pomohl.“

„Jako s čím?“

„Co se stalo s penězi z toho melouchu, který jste měli v bance?“ Pauza. „Kdo vám o tom řekl?“

„Tap, včera v noci u kulečníku. Řekl, že jste je nechal u Jean, ale potom se už jen doslechl, že celých těch dvaačtyřicet tisíc zmizelo. Mohla si je vzít sama?“

„Jean ne. To by nám neudělala.“

„Co vám o tom pověděla? Musela něco říct.“

„Vím jedině, že to tam šla vyzvednout a celý balík byl pryč.“

„Nebo to tak tvrdila,“ dodala jsem.

Úplně jsem slyšela, jak pokrčil rameny. „I kdyby to šlohla, co jsem měl dělat, udat ji fízlům?“

„Řekla vám, kde ty peníze schovala?“

„Ne, ale měl jsem dojem, že to bylo někde tam u těch horkých pramenů, kde tehdy pracovala.“

„No tě pic. To je jako hledat špendlík v kupce sena. Kdo ještě o těch penězích věděl?“

„Pokud já vím, tak nikdo.“ Zasyčel do telefonu.

Cítila jsem, jak mi srdce udělalo kotrmelec. „Co se děje?“

Ticho.

„Bailey?“

Přerušil spojení.

Téměř okamžitě znovu zazvonil telefon. Policista mi doporučil, abych setrvala na místě, dokud mě nevyzvedne policejní auto. Starý dobrý Bert. Zbytek noci jsem strávila na policii, kde mě různě vyslýchal, obviňoval, urážel a vyhrožoval mi, samozřejmě celkem zdvořile, detektiv z oddělení vražd jménem Sal Quintana, který v tu chvíli neměl o moc lepší náladu než já. Druhý detektiv se opíral o zeď a zlomenou dřevěnou zápalkou si vyšťourával povlak mezi zuby. Byla jsem si jistá, že jeho zubařka mu za jeho snahu zatleská, až k ní příště přijde.

Quintanovi bylo kolem pětačtyřiceti, měl nakrátko ostříhané černé vlasy, velké, tmavé oči a obličej, který se vyznačoval naprostou odtažitostí. Stejný kamenný výraz měl obličej Dwighta Shalese: neoblomný, neúčastný, agresivně prázdný. Tenhle člověk měl tak deset kilo nadváhy a košili velikosti, která na tuto skutečnost nebrala příliš zřetel.

Pneumatika kolem zad mu povytáhla o pár čísel rukávy a za zápěstím mu už mezi černými chloupky prorůstalo pár šedivých. Měl dobré zuby a bývala bych jeho vzhled ohodnotila výše, kdyby se usmál. Takovou kliku jsem neměla. Zdálo se, že postupuje na základě teorie, že jsme s Baileyem Fowlerem komplici.

„Neblázněte,“ řekla jsem. „Toho člověka jsem viděla jen jednou.“

„Kdy to bylo?“

„Vy víte kdy. Včera. Podepsala jsem se na příjmu. Máte to tam přímo před sebou.“

Pohled mu sjel k papírům na stole. „Chcete nám říct, o čem jste hovořili?“

„Byl v depresi. Snažila jsem se ho povzbudit.“

„Je vám pan Fowler sympatický?“

„Do toho vám nic není. Nejsem ve vazbě a nejsem z ničeho obviněna, ne?“

„Správně,“ řekl trpělivě. „Jen se tu situaci snažíme pochopit. Jsem si jistý, že to za těchto okolností oceníte.“

Odmlčel se, zatímco se k němu ten druhý detektiv naklonil a

něco nesrozumitelného zamumlal. Quintana se na mě znovu podíval. „Mám dojem, že jste byla v soudní síni, když pan Fowler uprchl. Byla jste s ním v tu dobu v nějakém kontaktu?“

„V žádném. Simsala bum.“

Na mou uštěpačnost vůbec nereagoval. „Když jste hovořila s panem Fowlerem po telefonu, naznačil vám nějak, odkud volá?“

„Ne.“

„Měla jste dojem, že je stále někde v okolí?“

„Nevím. Asi. Mohl volat odkudkoli.“

„Co vám řekl o tom útěku?“

„Nic. O tom jsme se nebavili.“

„Máte nějakou představu, kdo ho ukryl?“

„Ani nevím, jakým směrem běžel. Když se střílelo, byla jsem ještě v soudní síni.“

„Co Tap Granger?“

„O Tapovi nic nevím.“

„Minulou noc jste s ním strávila dost času,“ poznamenal.

„Jo, on zas nebyl tak sdílný.“

„Víte, kdo mu mohl zaplatit?“

„Tapovi někdo zaplatil?“ zeptala jsem se.

Quintana nereagoval, prostě mě dusil.

„O tom líčení se ani nezmínil. Šokovalo mě, když jsem se otočila a uvědomila jsem si, že je to on.“

„Vraťme se zpátky k Baileyovu telefonátu,“ řekl

Quintana. „Skoro všechno jsem už vypověděla.“

„O čem jste ještě mluvili?“

„Řekla jsem mu, ať se spojí s Jackem Clemsonem a vydá se mu.“

„Řekl, že to udělá?“

„Ech, ne. Nevypadal, že by ho to nějak zvlášť nadchlo, ale možná si to ještě rozmyslí.“

„Opravdu se nám nechce věřit, že mohl zmizet beze stopy. Určitě mu musel někdo pomoci.“

„Já jsem to teda nebyla.“

„Myslíte, že se u někoho ukrývá?“

„Jak to mám vědět?“

„Proč se s vámi spojil?“

„Nemám tušení. Hovor se přerušil, ještě než se k tomu dostal.“

Pokračovali jsme v tomto monotónním duchu pořád dokola, až jsem myslela, že padnu. Quintana byl nezdolně zdvořilý, vážný, neodbytný, ba neoblomný, a uvolil se, že mě nechá odjet zpátky do motelu teprve poté, co ze mě vyždímal

všechny

myslitelné

informace.

„Slečno

Millhoneová, dovolte, abych vám jednu věc řekl naprosto jasně,“ upozornil mě a poposedl si. „Tohle je věc policie.

Chceme Baileye Fowlera zpátky do vazby. Ať raději nezjistím, že mu jakkoli pomáháte. Je vám to jasné?“

„Naprosto,“ řekla jsem.

Vrhl na mě pohled, který prozrazoval, že o mé

upřímnosti pochybuje.

V 6.22 jsem se domotala zpátky do postele a spala jsem do devíti, kdy u mě Ann zaklepala na dveře a vzbudila mě.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Ann se vypravila do nemocnice navštívit otce. Uklízečka Maxine se opozdila, ačkoli se dušovala, že tam do desíti dorazí. Ann měla pocit, že Ori je příliš úzko, aby tam do té doby zůstala sama. „Volala jsem paní Maude. Ona i paní Emma souhlasily, že maminku pohlídají, ale ani jedna to nestihne dřív než odpoledne. Připadám si příšerně, že vás prosím, abyste ji tu chvíli pohlídala…“

„S tím si nelamte hlavu. Hned jsem dole.“

„Díky.“

Vůbec jsem si nesvlékla šaty, takže jsem nemusela ztrácet čas oblékáním. Vyčistila jsem si zuby a šplouchla jsem si na obličej trochu vody, přičemž jsem nebrala na vědomí temné šmouhy kolem očí. Za mého mládí bývaly časy, kdy mi připadalo dobrodružné zůstat vzhůru celou noc.

Svítání mě tehdy rozjařovalo a měla jsem pocit, že zdroje mých fyzických sil jsou bezedné. Teď nedostatek spánku vytvářel podivnou špičku, která věštila pád s rozbouřeným žaludkem. Ještě jsem pořád byla v ráži, takže jsem cestou ven sbírala síly. Bodla by mně káva, ale ta by jen oddálila nevyhnutelný krach. Tohle mi jen tak neprojde.

Ori seděla na posteli a zavazovala si kličky na noční

košili. Podle pomůcek na nočním stolku a slabého pachu alkoholu bylo znát, že Ann udělala Ori glukotest a už jí píchla ranní dávku inzulínu. Kapka krve na testovacím proužku, zaschla do rezavě hnědé barvy. Na podnosu u postele ležela jako vyplivnutý žvanec žvýkačky smotaná leukoplast. Byl k ní přilípnutý tampón vaty s plstnatě vyhlížející rudou tečkou. Tohleto před snídaní. V duchu jsem cítila, jak mi jdou oči šejdrem, nicméně jsem poletovala sem tam a ze všech sil jsem se snažila hrát roli pečovatelky. Díky dlouholeté zkušenosti jsem se dokázala obrnit při pohledu na násilnou smrt, ale z těchhle pozůstatků

diabetických fidlátek se mi málem zvedal žaludek.

Rezolutně jsem to všechno smetla do umělohmotného koše na odpadky a odsunula jsem ho z dohledu, načež jsem srovnala lékovky, sklenici na vodu, karafu a obvazy. Ori měla obyčejně nohy omotané těžkými růžovými elastickými obinadly, ale dnes si je zjevně provětrávala. Vyhnula jsem se pohledu na její mramorovaná lýtka, ledově studená chodidla, v nichž tak chabě pulsovala krev, a modrošedé prsty, suché a popraskané. Na vnitřní straně pravého kotníku měla vřídek velikosti pěticentu.

„Asi si na chvilku sednu,“ zamumlala jsem.

„Ale ale, zlatíčko. Jste bledá jak stěna. Běžte do kuchyně a napijte se trochu šťávy.“

Pomerančový džus pomohl, a když jsem snědla kousek toastu, uklidila jsem po sobě kuchyň, jen abych se vyhnula

té ženě ve vedlejším pokoji. Tři tisíce hodin detektivního výcviku mě jaksi nepřipravily na vedlejší zaměstnání poskoka. Připadalo mi, jako kdybych polovinu času na tomto případě strávila umýváním nádobí. Jak to, že ti drsní soukromí detektivové z televizních seriálů nikdy nic takového dělat nemusejí?

Dvacet minut po desáté se zjevila Maxine, s čistícími potřebami přes rameno v plastikovém kýblu. Patřila k těm ženám, kterým se jejich padesát kilo nadváhy kolébá kolem těla jako z masa vyrobená bečka. Měla jeden špičák velikosti a barvy rezavého hřebíku. Bez sebemenší pauzy vytasila prachovku a jala se šůrovat pokoj. „Omlouvám se, že jdu pozdě, ale nemohla jsem ten starej křáp rozhejbat, abych se sem dostala. Nakonec jsem zavolala Johnu Robertovi a ukecala jsem ho, aby za mnou dojel s přepojkama, jenomže jemu trvalo dobrou půlhodinu, než

tam vůbec dorazil. Slyšela jsem o Royceovi. Pomáhej mu Pánbůh.“

„Chci, aby mě tam Ann dnes večer dovezla,“ řekla Ori.

„Pokud se budu cítit dost dobře.“

Maxine jen mlaskla a zavrtěla hlavou. „To teda jo,“

řekla. „A vsadím se, že se vám Bailey vůbec neozval. Neví se, kde je.“

„Ééj, je mi z toho hrůzou nanic. Za celou tu dobu jsem ho ani neviděla. A teď zase utekl.“

Maxine udělala grimasu, která vyjadřovala soucit a

politování, načež vytřepala prachovku, aby dala najevo, že přeladí na jinou notu. „Mary Burneyová se chová jako naprostej idiot. Zašpérovaný okna, zámek přes celý vrata, je přesvědčená, že tam Bailey přijde a unese ji jako rukojmí.“

„To jako proč?“ zeptala se Ori, které to naprosto nedocházelo.

„Já nikdy netvrdila, že je Mary nějak zvlášť inteligentní, jenže když ona polovička lidí, s kterýma jsem mluvila, si futruje bouchačky. V rádiu říkaj, že ‚může hledat útočiště u bývalých známých‘. Přesně tak. ‚Může hledat útočiště.‘ To je teda ta největší volovina, jakou jsem kdy slyšela… Řekla jsem Johnu Robertovi: ‚Bailey je daleko chytřejší,‘

povídám. ‚Za prvý, Mary Burneyová je mu ukradená a kromě toho by se k tomu jejímu baráku nepřiblížil ani na krok, protože hned vzadu sousedí se zbrojnicí národní gardy.

Kolem samý řetězy a všude takový ty… Světlomety?

Panebože,‘ povídám. ‚Bailey je třeba zločinec, ale neni padlej na hlavu.‘

Hned, jak jsem se mohla decentně vložit do konverzace, sdělila jsem Ori, že odcházím. Maxine nápadně ztichla, nepochybně v naději, že pochytí nějaké informace, které by mohla předat Johnu Robertovi a Mary Burneyové, sotva se jí k tomu naskytne příležitost. Dala jsem si pozor, abych nijak nenaznačila, kam mám namířeno. Když jsem je naposled zahlédla, Maxine podávala Ori hromadu reklamní pošty, aby si ji protřídila, zatímco ona citrónovým čističem setře vršek

knihovničky, na které pošta předtím ležela.

Vdova po Tapu Grangerovi bydlela v Kayeské ulici, v přízemním dřevěném domku s krytou verandou. Zvenčí byl kdysi dávno natřený na tyrkysovo s blatouchově žlutými rámy. Schody na verandu byly rozežrané od něčeho, co zanechávalo zlověstné díry ve dřevě. Přišla otevřít, celá bledá a hubená, až na břicho, které před ní vyčnívalo jako zeměkoule. Nos měla matně růžový pláčem, oči nateklé a veškerý make-up smytý od slz. Její vlasy měly onen zmučený vzhled nedávno doma dělané trvalé. Měla na sobě seprané džíny, které jí plandaly na úzkém zadku, a nátělník, v němž její odhalené paže vypadaly kostnatě a z chladného ranního vzduchu jí na nich naskočila husí kůže. K jednomu boku se jí lepilo buclaté mimino, jehož silná stehna jí obepínala mohutné břicho jako jezdec, který se chystá povstat. Dudlík v jeho puse vypadal jako nějaká zástrčka, kterou byste mohli vytáhnout, kdybyste chtěli vypustit vzduch. Vážné oči, nudle u nosu.

„Omlouvám se, že vás obtěžuji, paní Grangerová.

Jmenuji se Kinsey Millhoneová. Jsem soukromý detektiv.

Mohla bych s vámi mluvit?“

„Snad jo,“ řekla. S tímhle uondaným vzezřením ženy, obrané o mládí, jí mohlo být nanejvýš šestadvacet. Kde si teď měla najít někoho, kdo by si uvázal na krk pět harantů, nějakého jiného chlapa?

Dům byl malý a prostý, primitivní konstrukce, ale

nábytek vypadal nově. Všechny věci byly na půjčku od Searse, stále ještě v záruce. Pohovka a dvě barevně sladěné klubovky hrály do zelena, kávový stolek a dva stolečky po stranách gauče byly ze světlé laťovky, zatím ještě nezjizvené dětskými botičkami. Připosražené stolní lampy měly plisovaná stínidla doposud zabalená v průsvitném celofánu. Bude to všechno splácet, dokud děti nebudou na střední škole. Sedla si na jeden z polštářů na pohovce, který se trochu promáčkl a povzdechl, jak se v něm stlačil vzduch.

Posadila jsem se na krajíček jedné z klubovek, celá nesvá z nakousnutého sendviče s ibiškovým krémem a burákovým máslem, který mi dělal na sedadle společnost.

„Linnetto, nech toho!“ zahalekala zničehonic, ačkoli se nezdálo, že by v místnosti ještě někdo byl. Opožděně mi došlo, že právě utichlo břinkání, které vyluzovalo dítě poskakující po posteli. Odtrhla mimino a postavila ho na nohy. Klimbalo se, pevně jí svíralo džíny a v puse se mu vrklal dudlík, který začalo s tichým broukáním cumlat.

„Co byste chtěla?“ zeptala se. „Policie tu byla dvakrát a já už jsem jim řekla všechno, co vím.“

„Vynasnažím se být stručná. Musí toho být na vás moc.“

„To je jedno,“ pokrčila rameny. Stres z Tapovy smrti způsobil, že se v obličeji celá osypala, bradu měla flekatou a ohnivě růžovou.

„Věděla jste, co měl včera Tap podniknout?“

„Věděla jsem, že má nějaký prachy, jenže on říkal, že

vyhrál sázku s jedním chlapem, kterej konečně zaplatil.“

„Sázku?“

„Možná to nebyla pravda,“ řekla trochu omluvně, „ale Bůh ví, že jsme ty peníze potřebovali, a já jsem se v tom nehodlala moc šťourat.“

„Viděla jste ho odcházet z domova?“

„Ani ne. Vrátila jsem se z práce a šla jsem si lehnout, hned jak odjel s dětma. Asi vyložil Ronnieho a holky a potom odvezl Maca na hlídání. Potom asi musel jet do San Luis Obispa. Teda, určitě tam jel, protože tam přece skončil.“

„Ale o tom přepadení nebo o tom, kdo ho do toho navezl, neřekl ani slovo?“

„Kdybych to věděla, byla bych proti tomu.“

„Víte, kolik mu zaplatili?“

Oči v jejím bezvýrazném obličeji zostražitěly. Začala se pomalu popotahovat za bradu. „Ne-e.“

„Nikdo vám to nevezme. Jen mě zajímalo, kolik to bylo.“

„Dva tisíce,“ zamumlala. Svatá prostoto, bezelstná žena, provdaná za bezhlavého muže. Za dva tisíce dolarů riskovat život?

„Víte, že patrony v brokovnici byly naplněné solí?“

Znovu na mě udělala ten tajnosnubný kukuč. „Tap říkal, že se tak nikomu nic nestane.“

„Až na něho.“

V tom vzdáleném světě IQ = 98 se rozsvítilo. „Ach.“

„Byla ta puška jeho?“

„Ne-e. Tap nikdy zbraň neměl. S těma dětma bych doma žádnou nestrpěla,“ řekla.

„Máte vůbec nějakou představu, s kým jednal?“

„že prý s nějakou ženskou.“ To mě zaujalo. „Vážně?“

Ruka jí zase vyjela na bradu. Štíp, štíp. „Někdo je spolu viděl v herně večer předtím, než umřel.“

Trvalo mi to zlomek sekundy. „Do pytle, to jsem byla já.

Snažila jsem se doptat na něco ohledně Baileye Fowlera a věděla jsem, že bývali kamarádi.“

„Ach. Myslela jsem si, že třeba on a nějaká ženská…“

„To rozhodně ne,“ řekla jsem. „Vlastně mi skoro celou tu dobu ukazoval fotky vás a dětí.“

Trochu zrůžověla a oči se jí zalily slzami. „To je dojemný. Tak ráda bych vám pomohla. Připadáte mi strašně hodná.“

Vyndala jsem svou vizitku a z druhé strany jsem na ni poznamenala telefon do motelu. „Tady budu příštích pár dnů. Pokud vás něco napadne, ozvěte se.“

„Přijdete na pohřeb? Je zítra odpoledne v baptistickém kostele. Měla by to být velká sešlost, protože Tapa měl každý rád.“

O tom jsem měla své pochybnosti, ale zjevně to bylo cosi, čemu potřebovala věřit. „Uvidíme. Možná něco budu mít, ale jestli budu moct, tak přijdu.“ Vzpomínka na

reverenda Hawse mou účast dost zpochybnila, ale zcela vyloučit jsem ji nemohla. Během posledních pár měsíců

jsem byla hned na několika pohřbech a neměla jsem pocit, že dokážu přetrpět ještě jeden. Organizovaná víra se mi znechutila, když mi bylo pět let a byla jsem vydána napospas učitelce nedělní školy, které čouhaly z nosu chlupy a páchlo jí z pusy. Na mou duši. Takže mi presbyteriáni doporučili prázdninovou školu biblické výuky v kongregacionalistickém kostele o kousek dál. Jelikož mě už

předtím vyhodili od metodistů, moji tetu začínala přecházet kuráž. Já osobně jsem se těšila, že tam bude zase další flanelová tabule. Člověk si mohl vyrobit Ježíška s takovými látkovými kuličkami na zádech, připevnit ho na to flanelové nebe jako ptáka a potom ho nechat střemhlav bombardovat jesličky.

Joleen nechala mimino pochodovat podél gauče a šla mě doprovodit ke dveřím. Zvonek zazvonil téměř současně s tím, jak je otevřela. Na prahu stál Dwight Shales, který vypadal stejně překvapeně jako my. Přejel očima z jejího obličeje na můj a zase zpátky. Kývl na Joleen. „Říkal jsem si, že se tu stavím a podívám se, jak se vám vede.“

„Díky, pane Shalesi. To je od vás opravdu pěkné. To je, ehm…“

Vztáhla jsem ruku. „Kinsey Millhoneová. Už jsme se viděli.“ Potřásli jsme si rukama.

„Pamatuji se,“ řekl. „Vlastně jsem se právě stavoval v

motelu. Jestli můžete chvilku počkat, mohli bychom si promluvit.“

„Jasně,“ řekla jsem. Stála jsem tam, zatímco s Joleen chvíli mluvili. Z jejich rozhovoru jsem vyrozuměla, že to není tak dávno, co chodila na střední školu.

„Právě mi zemřela žena, takže vím, jaké to je,“ říkal. To mentorské chování, které mi utkvělo v paměti, bylo to tam.

Jeho bolest působila tak živě, že z toho Joleen znovu vyhrkly slzy.

„Nesmírně si toho vážím, pane Shalesi, opravdu. Paní Shalesová byla hodná a já vím, že si zažila peklo. Chcete jít dál? Můžu vám uvařit čaj.“

Pohlédl na hodinky. „Teď zrovna nemůžu. Už jdu pozdě, ale zase se tu stavím. Chtěl jsem, abyste věděla, že na vás u nás na škole všichni myslíme. Nemůžu vám s něčím pomoct? Máte dost peněz?“

Joleen vypadala naprosto zdrceně, nos jí zrůžověl, a když promluvila, zadrhával se jí hlas. „Jsem v pořádku. Naši dnes večer přijedou z Los Angeles. Hned, jak sem dorazí, mi bude dobře.“

„Tak nám dejte vědět, kdybychom pro vás mohli něco udělat., Zítra odpoledne vám mohu poslat nějaké děvče ze čtvrtého ročníku na hlídání dětí. Bob Haws říkal, že bohoslužba je naplánována na druhou.“

„To by se mi hodilo. Ani mě nenapadlo, kdo ohlídá děti.

Přijdete na pohřeb? Tap by měl hroznou radost.“

„Jistěže tam přijdu. Byl to skvělý člověk a všichni jsme na něj byli hrdí.“

Vyšla jsem za ním na ulici, kde měl zaparkované auto.

„Stáhl jsem ty školní materiály o Jean Timberlakeové,“ řekl.

„Jestli se chcete zastavit u mě v ředitelně, můžete se podívat, co máme. Máte auto? Mohu vás svézt.“

„Radši pojedu svým. Stojí u motelu.“

„Nasedněte si. Vysadím vás tam.“

„Opravdu? Nechci vás zdržovat.“

„To je hned. Stejně jedu tím směrem.“

Přidržel mi dveře a já jsem si nasedla. Během krátké jízdy zpátky do Oceánu jsme nezávazně tlachali. Mohla jsem jít pěšky, ale chtěla jsem se mu vetřít do přízně s nadějí, že by mohl mít osobní vzpomínky, které by doplnily všechna možná fakta, která najdu v Jeaniných materiálech.

Ann už byla zpátky z nemocnice a viděla jsem, jak vykoukla z okna kanceláře, když jsme zastavili. Se Shalesem se na sebe usmáli a zamávali si, načež ona zmizela.

Vystoupila jsem z auta a naklonila jsem se do otevřeného okénka. „Musím ještě něco vyřídit a potom se u vás zastavím.“

„Dobře. Já to mezitím projdu a zjistím, jestli by někdo ze sboru mohl přispět nějakými informacemi.“

„Díky,“ řekla jsem.

Sotva odjel, otočila jsem se a těsně za mnou stála Ann.

Vypadala překvapeně, že ho vidí odjíždět. „On nejde dál?“

„Myslím, že musel jet zpátky do školy. Jen jsme se spolu náhodou srazili u Joleen Grangerové. Jak je vašemu otci?“

Annin pohled se zdráhavě přenesl na můj obličej. „Asi tak, jak se dalo čekat. Rakovina se mu rozšířila clo plic, jater a sleziny. Teď říkají, že už asi nemá víc než měsíc.“

„Jak to bere?“

„Špatně. Myslela jsem, že už se uklidnil, ale vypadal opravdu rozčileně. Chce s vámi mluvit.“

Zmocnila se mě úzkost. To bylo to poslední, co jsem měla zapotřebí, konverzaci se smrtelně nemocným.

„Pokusím se tam někdy odpoledne stavit.“

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Seděla jsem ve vestibulu před ředitelnou Dwighta Shalese, na přeskáčku jsem se probírala papíry ve školních materiálech Jean Timberlakeové a odposlouchávala jsem rozzuřenou čtvrťačku, kterou nachytali, jak si v umývárně myla hlavu. Při kázeňských přestupcích zjevně bylo dobrým zvykem, aby pachatel použil placeného telefonu ve školní kanceláři a zpravil patřičného rodiče o povaze svého prohřešku.

„…Hele, čoveče, mami. Jak jsem to měla vědět? No jo, ty s tím nadělaj,“ rozčilovala se. „…Protože jsem neměla čas! Čovečéééé… Dyť mně to nikdy nikdo neřek’… Dyť jsme snad sakra ve svobodným státě. Já si jen umyla hlavu!… To nééé… Já se nevykrucuju! Jo, ty seš taky hubatá.“ Tady její tón přešel z podrážděného do krajně mučednického a hlas jí přeskakoval nahoru a dolů. „No jóóó! Dyť jsem řekla no jó. No, jasně, mami. Proboha… Ty bys mě ušprtala k smrti. Jasně. Nó, fakticky, je mi to jasný.

Běž s tím někam, jo? Ty seš tak blbá! Já tě nesnáším!“

Hlasitě práskla telefonem a hlučně se rozbrečela.

Odolala jsem pokušení nakouknout za roh, abych ji viděla. Zaslechla jsem tichý šepot její spolukonspirátorky.

„Ježiši, Jennifer, to je tak nespravedlivý,“ řekla ta druhá dívka.

Jennifer neutěšitelně vzlykala. „Kráva jedna zasraná. Já ji nenávidím…“

Snažila jsem si sebe sama představit v jejím věku, jak mluvím takhle se svou tetou. Musela bych si bývala vzít půjčku na zubařský zákrok, který by posléze následoval.

Listovala jsem Jeaninými výsledky testů v různých předmětech, záznamy o docházce, psanými poznámkami, které občas připojili její profesoři. S tím pláčem v pozadí, to bylo skoro jako by tomu přihlížel duch Jean Timberlakeové.

Každopádně to vypadalo, že si na střední škole užila smutku víc než dost. Pozdní příchody, důtky, hodiny po škole, naplánované schůzky s rodičem, které se pak zrušily, když

se paní Timberlakeová nedostavila. Byly tam opakované záznamy z pohovorů s jedním ze školních pedagogických poradců a potom s dalším z celkového počtu čtyř, což byla Ann Fowlerová. Jean strávila značnou část prvního ročníku po škole v ředitelně u pana Shalese, sedíc na lavici, možná zakaboněně, možná s onou naprostou bohorovností, jež z ní vyzařovala na těch pár fotografiích z ročníkového alba, které jsem viděla. Třeba tam seděla a vzpomínala v tichosti na lascívní sexuální experimenty, které provozovala s chlapci v soukromí zaparkovaných aut. Nebo třeba flirtovala s nějakým ze vzorných studentů čtvrtého ročníku, který měl službu u hlavního stolu. Od okamžiku, kdy dosáhla puberty,

se její průměrný prospěch neustále zhoršoval, navzdory protiřečícím důkazům o jejím IQ a předchozím známkám.

Prakticky jsem úplně cítila, jak ten žár zhoubných hormonů

prosakuje mezi stránkami, drama, zmatek a nakonec mlčenlivě tajemství. Školní zdravotní sestře se náhle přestala svěřovat. Tam, kde si paní Berringerová dělala žoviální zápisky o křečích a silných menstruacích a doporučovala konzultaci s rodinným lékařem, se najednou objevily obavy o dívčino narůstající záškoláctví. Jeaniny problémy neprošly bez povšimnutí ani bez upozornění. Profesorskému sboru je nutno přiznat, že panovalo celkové znepokojení. Podle papírové stopy, která zbyla, to vypadalo, jako by se ji všemožně snažili odvést zpět od okraje propasti. Potom, 5.

listopadu, někdo formálně tmavomodrým inkoustem zaznamenal, že dívka zemřela. To slovo bylo jednou podtržené a pod ním byla stránka prázdná. „Pomůže to?“

Nadskočila jsem. Dwight Shales se vynořil z ředitelny a teď stál ve dveřích. Plačící dívka byla pryč a ke mně doléhal dusot kroků studentů, přecházejících z jedné třídy do druhé.

„Vy jste mě vyděsil,“ řekla jsem a poklepala jsem si na prsa.

„Omlouvám se. Pojďte dovnitř. Na druhou mám naplánovanou schůzi, ale do té doby si můžeme promluvit.

Vezměte s sebou ten spis.“

Sebrala jsem Jeaniny materiály a šla jsem za ním dovnitř. „Posaďte se,“ řekl.

Jeho chování se změnilo. Ten dobrák, kterého jsem

viděla předtím, zmizel. Teď vypadal, že je ve střehu, dává si pozor na jazyk a jedná věcně, trochu odměřeně, jako by za těch dvacet let zacházení s rozjívenými teenagery zatrpkl vůči všem ostatním. Měla jsem podezření, že v jeho jednání se přesto projevovaly jisté diktátorské sklony a jeho tón měl ostří bojechtivosti. Byl zvyklý nést odpovědnost. Na první pohled působil pohledně, ale jeho přitažlivý vzhled označovaly výstražné cedulky. Měl vytrénované tělo.

Tělesnou konstitucí i držením těla připomínal bývalého vojáka, přivyklého manévrovat pod palbou. Pokud sportoval, tipovala bych ho na experta ve střelbě na lovecké kolo a asfaltové holuby. Jeho hry by byly házená, poker a šachy. Pokud by běhal, pokaždé by ho to nutilo vylepšit si o pár sekund čas. Možná kdysi býval otevřený, zranitelný nebo měkký, ale teď byl uzavřený a jediným jakýms takýms stínem laskavosti bylo jen jeho chování k Joleen. Smrt manželky v něm zjevně prolomila hráze sebeovládání.

Pokud šlo o soustrast, stále se ještě dokázal otevřít.

Posadila jsem se a položila jsem před sebe na stůl tlusté hnědé desky s oslíma ušima. Neobjevila jsem nic zarážejícího, ale udělala jsem si pár poznámek. Její původní adresa. Datum narození, číslo sociálního zabezpečení, holá kostra fakt, která se s její smrtí stala nesmyslnými. „Co jste si o ní myslel?“ zeptala jsem se ho.

„Byl to pěkně zapeklitý případ. To vám povídám.“

„To jsem pochopila. Vypadá to, že strávila skoro

polovinu času po škole.“

„To minimálně. Člověk si připadal bezmocně, tedy alespoň já, a klidně si o tom můžete promluvit s některým jiným z profesorů, protože to byla moc půvabná dívka.

Chytrá, tichá, přátelská, tedy alespoň k dospělým. Nemůžu říct, že byla oblíbená mezi svými spolužáky, ale ve sboru ji měli rádi. Posadila byste si ji, abyste si s ni promluvila, a měla byste pocit, že to k něčemu vede. Přikyvovala by a souhlasila by s vámi, patřičně by vám přizvukovala a potom by se otočila a udělala přesně to, za co jste ji předtím pokárala.“

„Můžete mi uvést nějaký příklad?“

„Cokoli, co vás napadne. Ulejvala se, chodila pozdě, neodevzdávala úkoly, odmítala psát písemky. Kouřila v prostorách školy, což bylo tehdy hrubé porušení školního řádu, schovávala si v šatně alkohol. Každého vytáčela. Ne že by prováděla horší věci než kdokoli jiný. Jí to prostě neleželo na svědomí a vůbec se nehodlala polepšit. Jak jednáte s někým takovým? Řekla by cokoli, aby to měla z krku. Tahle holka uměla přesvědčit. Dokázala, že jste uvěřila všemu, co řekla, ale v momentě, kdy odešla z místnosti, se po tom jen zakouřilo.“

„Měla nějaké kamarádky?“

„Nikdy jsem žádné neviděl.“

„Měla vztah specielně k nějakému z profesorů?“

„Pochybuju. Můžete se přeptat někoho z profesorského

sboru, jestli chcete.“

„Co její promiskuita?“

Nervózně si poposedl. „Slyšel jsem o tom nějaké řeči, ale nikdy jsem neměl žádné konkrétní informace.

Nepřekvapilo by mě to. Měla nějaké problémy se sebeúctou.“

„Mluvila jsem s jedním jejím spolužákem, který naznačoval, že to byl dost odvaz.“

Shales zdráhavě zavrtěl hlavou. „Nemohli jsme s tím nic moc dělat. Doporučili jsme ji dvakrát třikrát na poradu s psychologem, ale samozřejmě se nikdy nedostavila.“

„Školní poradci s tím asi moc nehnuli.“

„Bohužel ne. Sotva by se dalo pochybovat o našem upřímném znepokojení, ale nemohli jsme ji do ničeho nutit.

A její matka nespolupracovala. Chtěl bych mít pětník za tu každou obsílku, kterou jsme poslali domů. Faktem je, že jsme Jean měli rádi a mysleli jsme si, že má šanci. V určitém okamžiku to vypadalo, že to paní Timberlakeová vzdala. My možná taky. Nevím. Když se na tu situaci podívám zpětně, nemám z toho dobrý pocit, ale nevím, jak jinak jsme to mohli udělat. Je to prostě jedno z těch dětí, které se člověku prosmýknou pod rukama. Je to škoda, ale je to tak.“

„Jak dobře se teď znáte s paní Timberlakeovou?“

„Proč se ptáte?“

„Jsem za to placená.“

„Jsme přátelé,“ řekl po nepatrném zaváhání.

Počkala jsem, ale on to nerozváděl. „Co ten člověk, s kterým Jean údajně chodila?“

„Mě se ptejte. Hned po její smrti o tom začala kolovat spousta historek, ale nikdy jsem neslyšel žádné konkrétní jméno.“

„Nenapadá vás ještě něco jiného, co by mohlo pomoct?

Někdo, ke komu by pojala důvěru?“

„Nevzpomínám si.“ V očích se mu zablesklo. „Vlastně tam byla jedna věc, která mi vždycky připadala divná.

Tehdy na podzim jsem ji několikrát zahlédl v kostele, což

mi k ní vůbec nepasovalo.“

„V kostele?“

„Ve sboru Boba Hawse. Zapomněl jsem, kdo mi to říkal, ale povídalo se, že jede po jednom klukovi, který tam vedl skupinu mládeže. Jak se sakra jmenoval? Počkejte.“ Vstal a šel ke dveřím školní kanceláře. „Kathy, jak se jmenoval ten kluk, který dělal pokladníka ve čtvrtém ročníku v tom roce, kdy byla zavražděna Jean Timberlakeová? Pamatujete se na něho?“

Následovala pauza a zamumlaná odpověď, kterou jsem pořádně neslyšela.

„Jo, to je on. Díky.“ Dwight Shales se otočil zpátky ke mně. „John Clemson. Jeho táta je ten advokát, který zastupuje Fowlera, ne?“

Zastavila jsem na parkovišťátku za kanceláří Jacka Clemsona a po dlážděné pěšině jsem se vydala kolem

domku k průčelí. Svítilo slunce, ale vítr byl chladný. Muž v uniformě zakázkového zahradnictví tvaroval živý plot, který zastiňoval postranní dvorek. Elektrické zahradnické nůžky značky Malý zázrak mu švitořily v rukách, když s nimi zepředu přejížděl po keři, z něhož pršelo listí.

Vyšla jsem na verandu, a než jsem vstoupila dovnitř, na chvíli jsem se zastavila. Celou cestu jsem si nacvičovala, co řeknu, protože jsem byla nemálo otrávená, že mi tu informaci zatajil. Možná se ukáže jako nepodstatná, ale to jsem měla posoudit já. Dveře byly dokořán a já jsem vešla do haly. žena, která vzhlédla od stolu, musela být jeho řádná sekretářka. Bylo jí kolem čtyřicítky, byla drobná, ba titěrná, vlasy henou odbarvené na rezavo, pronikavé šedé oči a stříbrný náramek ve tvaru hada, který se jí ovíjel kolem zápěstí.

„Je tady pan Clemson?“

„Očekává vás?“

„Stavila jsem se tady, abych ho nově informovala o jednom případu,“ řekla jsem. „Jsem Kinsey Millhoneová.“

Zevrubně zhodnotila mé oblečení, sjela pohledem od roláku přes džíny až k botám s téměř nepostřehnutelným záchvěvem odporu. Nejspíš jsem vypadala jako někdo, koho by Clemson mohl zastupovat za obvinění z machinací se sociálními dávkami. „Okamžíček, podívám se.“ Její pohled říkal: To teda ani náhodou.

Místo aby mu zavolala, vstala od stolu a odcupitala přes

halu do kanceláře, až se jí zvonová sukně při chůzi cukala na droboučkých bocích. Měla postavu desetileté dívenky.

Zatímco byla pryč, zběžně jsem si prohlédla její pracovní stůl. Čtení vzhůru nohama je jen jednou z několika obskurních vloh, které jsem si vypěstovala během své praxe soukromého detektiva. „… A tudíž je mu soudem zakázáno a zamezeno obtěžovat, fyzicky napadat, obtěžovat či poškodit žalobkyni…“ Vezmeme-li v úvahu dnešní průměrné manželství, pak tohle znělo jako předsvatební úmluva.

„Kinsey? No to jsem rád, že vás vidím! Pojďte dozadu.“

Clemson stál ve dveřích své kanceláře. Měl sundané sako, rozepnutý límeček u košile, vyhrnuté rukávy a kravatu nakřivo. Gabardénové kalhoty vypadaly stejně jako ty, které měl na sobě přede dvěma dny, na zadku vytahané a na klíně zvrásněné do příčného plisovaní. Šla jsem za ním do kanceláře, v těsném závěsu za cigaretovým kouřem. Jeho sekretářka odcupitala dopředu ke svému stolu a přímo sálala nelibostí.

Obě židle byly zavaleny právními příručkami a v místech, kde si něco zatrhl, vyčuhovaly jazýčky utrhaných papírků. Stála jsem, zatímco mi uvolňoval místo, abych se mohla posadit. Se slyšitelným oddechováním přešel na svou stranu stolu. Zavrtěl hlavou a zamáčkl cigaretu.

„Nejsem ve formě,“ poznamenal. Sedl si a zaklonil se v otáčecí židli. „Tak co vyvedeme s tím Baileyem, he? Ten

chlap je naprostej magor, takhle pláchnout.“

Řekla jsem mu o Baileyově pozdním nočním telefonátu a přerecitovala jsem mu jeho verzi útěku, zatímco Jack Clemson si třel nos mezi očima a zoufale kroutil hlavou.

„To je ale pako. To nemá vejšku, jak tihle lidi berou věci.“

Natáhl se pro dopis a opovržlivě ho odhodil. „Koukněte se na tohle. Víte, co to je? Nenávistný dopis. Nějakýho chlapa zašili před dvaadvaceti rokama, když jsem byl veřejný obhájce. Každý rok mi píše z vězení, jako kdyby to bylo něco, co jsem mu provedl já. Kristepane. Když jsem pracoval na prokuratuře, dělal se průzkum mínění vězňů, jako komu kladou vinu za své uvěznění, víte, ‚proč jste ve vězení a čí je to vina?‘ Nikdo nikdy neřekne: ‚Můžu si za to sám… protože jsem byl blbec.‘ Jako muž číslo jedna bývá obviňován jejich vlastní advokát. ‚Kdybych bejval měl opravdickýho advokáta místo veřejnýho obhájce, byl bych bejval venku.‘ Jako muž číslo jedna, jasný? Jeho vlastní advokát. Jako muž číslo dvě, na kterého se svalovala vina, byl svědek, který svědčil proti němu. Číslo tři, podržte se, je soudce, který ho odsoudil. ‚Kdybych bejval měl spravedlivýho soudce, tak by se mi to nikdá nestalo.‘ Číslo čtyři byla policie, která případ vyšetřovala, samotný vyšetřovatel, který ho dopadl. A až úplně na chvostě byl státní návladní. Míň než deset procent dotazovaných si vůbec bylo s to zapamatovat, jak se jmenoval. Vzal jsem právničinu za špatný konec.“ Odfrkl si, zapřel se lokty o stůl

a postrkoval před sebou spisy. „Ále, vykašlete se na to. Jak to s váma vypadá? Přišla jste na něco?“

„Ještě nevím,“ řekla jsem opatrně. „Právě jsem mluvila s ředitelem centralcoastské střední školy. Říká, že pár měsíců

před vraždou několikrát viděl Jean v baptistickém kostele.

že prý byla zamilovaná do vašeho syna.“

Hrobové ticho. „Do mýho?“ řekl.

Nezávazně jsem pokrčila rameny. „Do kluka jménem John Clemson. Předpokládám, že je to váš syn. Byl studentským vedoucím skupiny církevní mládeže?“

„Ale jo, to John dělal, ale to o ní je pro mě novinka.“

„On vám nikdy nic neřekl?“

„Ne, ale zeptám se.“

„Proč ne já?“

Pauza. Na to, aby měl nějaké námitky, byl Jack Clemson příliš velký profesionál. „Jasně, proč ne?“ Napsal mi do poznámkového bloku adresu a telefonní číslo. „Tady pracuje.“

Odtrhl list a s upřeným pohledem mi ho podal přes stůl.

„S její smrtí nemá nic společného.“

Vstala jsem. „Doufejme, že ne.“

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Ukázalo se, že adresa do práce, kterou jsem dostala, je lékárna zhruba o šesti stech padesáti metrech čtverečních, u východu ze zdravotnického zařízení půl bloku od Higuery.

Samotný komplex mi podivně připomínal ubytovny polních kurátů asi tak v polovině kalifornských misií, které jsem kdy viděla: tlusté stěny z vepřovicových cihel, komplet i s umělými prasklinami, dlouhá kolonáda s jednadvaceti oblouky, s červenou taškovou střechou a s čímsi, co vypadalo jako akvadukt, umístěný v parkové zahradě. Mezi okapy spolu dováděli holubi, kteří dokázali kopulovat i na nebezpečně uzoučké římse.

Lékárna kupodivu neprodávala plážové balóny, zahradní nábytek, dětské šatičky ani motorový olej. Napravo od vchodu byly úhledně vystavené výrobky pro péči o chrup, dámské hygienické zboží, ohřívací láhve a elektrické podušky, starosvětské medicíny, tělesné výztuže i rovnátka všelikého druhu a pomůcky pro vývod tlustého střeva.

Obhlížela jsem si léky na výdej bez předpisu, zatímco se lékárnice bavila se zákaznicí o účinnosti vitamínu E na návaly horkosti. Čpěl tam tak trochu chemický pach, který připomínal lepkavý povlak na čerstvě vyvolaných

polaroidových fotografiích. Člověk, jehož jsem považovala za Johna Clemsona, stál v bílém plášti za přepážkou, která mu sahala po ramena, s hlavou skloněnou k práci. Nepodíval se na mě, ale sotva zákaznice odešla, zašeptal něco své asistentce, která se naklonila přes pult.

„Slečna Millhoneová?“ řekla. Měla na sobě kalhoty a žlutou polyesterovou halenu s našitými kapsami, takovou tu uniformu, která by se hodila stejně dobře pro servírku, děvče na hlídání či pečovatelku.

„Ano.“

„Mohla byste projít sem dozadu, prosím vás? Máme toho dnes ráno moc, ale John říká, že si s vámi promluví při práci, pokud vám to nevadí.“

„To je v pořádku. Díky,“

Nadzvedla otvírací část pultu s panty a přidržela mi ji, zatímco já jsem se sklonila a protáhla jsem se úzkou uličkou. Z této strany stála podél pultu samá technika: dva počítačové monitory, psací stroj, štítkovač, tiskárna a čtečka na mikrofiše. Zásobníky pod pultem byly plné prázdných průhledných lékovek z umělé hmoty. Papírové role s přídavnými štítky visely v řadě a samolepky varovaly uživatele:

PŘED

POUžITÍM

PROTŘEPAT,

JEDNORÁZOVÉ BALENÍ, ZPůSOBUJE ZABARVENÍ

MOČI NEBO STOLICE, NEUžÍVAT VNITŘNĚ a SKLADUJTE PŘI TEPLOTĚ DO 10° C. Napravo byly lékárnické regály, poličky od podlahy až ke stropu zaplněné

antibiotiky, sirupy, mastmi na vnější použití a orálními preparáty, seřazenými podle abecedy. Měla jsem na dosah ruky lék na většinu životních nesnází: depresi, bolest, přecitlivělost, apatii, nespavost, pálení žáhy, horečku, infekci, posedlost i nevolnost, podrážděnost, záchvaty, hysterii a výčitky svědomí. Jelikož jsem v noci tak mizerně spala, hodila by se mi nějaká ta dráždidla, ale skučet a škemrat mi připadalo neprofesionální.

Čekala jsem, že John Clemson bude podobný svému otci, ale nemohl být odlišnější. Byl vysoký a štíhlý, s kšticí tmavých vlasů. Jeho obličej byl z profilu hubený a vrásčitý, propadlé tváře, vystouplé lícní kosti. Muselo mu být zhruba tolik co mně, ale působil nějak sešle, měl kolem sebe auru znavenosti, chatrného zdraví či zoufalství. Nepodíval se mi do očí a upíral pozornost na práci před sebou. Pomocí špachtličky po pěti kutálel pilulky přes desku dávkovače. S

chrastěním je shrnul do postranního žlábku a sesypal do prázdné plastikové lékovky, kterou uzavřel víčkem s pojistkou proti otevření dětmi. Přilepil štítek, odložil lahvičku a začal znovu, přičemž pracoval se stejnou automatickou elegancí jako krupiér v Las Vegas. Úzká zápěstí, dlouhé, štíhlé prsty. Napadlo mě, jestli mu ruce páchnou po Phisodermu proti akné.

„Omlouvám se, že nemohu přerušit práci,“ řekl jemně.

„Čím vám mohu být nápomocen?“ Jeho tón zněl lehce parodicky, jako by ho pobavilo něco, co může nebo nemusí

odhalit.

„Předpokládám, že vám volal váš otec. Kolik vám toho řekl?“

„že na jeho žádost vyšetřujete vraždu Jean Timberlakeové. Samozřejmě vím, že byl najatý, aby zastupoval Baileye Fowlera. Nevím, co chcete mně.“

„Pamatujete se na Jean?“

„Ano.“

Doufala jsem v něco trochu informativnějšího, ale byla jsem ochotná přitlačit. „Mohl byste mi povědět, jaký jste k ni měl vztah?“ Trochu se mu zkřivila ústa. „Já a vztah?“

„Někdo mi totiž řekl, že se zdržovala v baptistickém kostele. Pokud se nepletu, byl jste její spolužák a tehdy jste tam vedl skupinu mládeže. Napadlo mě, že jste se třeba spolu skamarádili.“

„Jean neměla žádné kamarády. Ta měla trofeje.“

„Byl jste to i vy?“

Pobavený úsměv. „Ne.“

O co tady sakra šlo? „Vzpomínáte si, že chodila do kostela?“

„Ale jistě, jenže o mě zájem neměla. Kéž bych tak mohl říct, že ano. Ona byla pěkně vyběračná, naše slečna Timberlakeová.“

„Co tím chcete říct?“

„Tím chci říct, že s takovými, jako jsem já, nikdy nepekla.“

„Ale, opravdu? A pročpak?“

Otočil svou tvář. Celá jedna strana byla znetvořená, pravé oko chybělo, víčko měl svařené lesklou růžovou a stříbrnou jizevnatou tkání, která se mu táhla od vlasů až k čelisti. Zdravé oko měl velké a tmavé, plné uvědomění sebe sama. Chybějící oko vytvářelo iluzi nepřetržitého mrkání.

Teď jsem mohla vidět, že i jeho pravá paže je ošklivě zjizvená.

„Jak se to stalo?“

„Autohavárie, když mi bylo deset. Vybouchla benzínová nádrž. Moje matka zahynula a já jsem z toho vyšel s takovouhle vizáží. Teď je to lepší. Byl jsem na dvou operacích. Tehdy byla církev mou spásou, doslova. Byl jsem pokřtěný, když mi bylo dvanáct, a zasvětí! jsem svůj život Ježíšovi. Kdo jiný by mě chtěl? Jean Timberlakeová rozhodně ne.“

„Zajímal jste se o ni?“

„Jistěže. Bylo mi sedmnáct a byl jsem odsouzený k tomu, zůstat nadosmrti panicem. Moje smůla. Ona hodně dala na dobrý vzhled, protože sama byla tak krásná. Potom jí šlo o peníze, moc… o sex, samozřejmě. Neustále jsem na ni myslel. Mohl si ji koupit každý.“

„Ale vy ne?“

Vrátil se zpátky ke své práci a smetal pilulky clo žlábku.

„Bohužel ne.“

„Kdo teda?“

Rty se mu znovu zkřivily do toho téměř blaženého úsměvu. „Tak se na to podívejme. Kolikpak toho mám vykecat?“

Pokrčila jsem rameny a pozorně jsem si ho prohlížela.

„Prostě mi řekněte pravdu. Co jiného můžete dělat?“

„Mohl bych držet jazyk za zuby, což jsem dělal až

doposud.“

„Možná že je čas promluvit,“ řekla jsem.

Chvíli byl zticha.

„S kým chodila?“

Jeho úsměv se konečně vytratil. „S reverendem Hawsem.

Z toho se, panečku, vyklubal kámoš. Věděl, že po ní toužím, tak mi udílel rady ohledně čistoty a sebeovládání. Nikdy se nezmínil o tom, co s ní sám prováděl.“

Zírala jsem na něho. „Víte to určitě?“

„Pracovala v kostele, uklízela tam třídy nedělní školy.

Každou středu ve čtyři hodiny odpoledne, než začaly bohoslužby, si stáhl kaťata na půl žerdi a položil se na svůj psací stůl, zatímco ona na něm makala. Díval jsem se na to z kaple… Paní Hawsová, naše drahá June, trpí podivnými stigmaty, která se objevila zhruba v tu dobu. Odolná vůči jakékoli léčbě. Vím to, protože připravuji recepty, jeden za druhým. To je ale psina, viďte?“

Zamrazilo mě v zádech. Představa byla živá, jeho tón věcný. „Kdo ještě o tom ví?“

„Nikdo, pokud je mi známo.“

„Vy jste se o tom tehdy nikomu nezmínil?“

„Nikdo se neptal a já jsem potom z církve odešel.

Ukázalo se, že to není ta pravá útěcha, v jakou jsem doufal.“

Sanluiská okresní matrika je umístěna v přístavbě, hned vedle okresního soudu na Montereyské ulici. Bylo k nevíře, že teprve včera jsme se tady všichni sešlí na Baileyově přelíčení. Našla jsem si parkoviště přes ulici, zastrčila jsem mince do parkovacího automatu a kolem mohutné sekvoje jsem prošla ke vchodu do přístavby. Chodba byla obložena mramorem, studeně šedým s tmavšími žilkami. Matrika sídlila za dvojitými dveřmi v přízemí. Dala jsem se do práce.

Podle celého jména a data narození Jean Timberlakeové, které jsem vyčetla z jejích školních materiálů, jsem si našla svazek a stránku s uvedením jejího rodného listu. Matriční úředník vyhledal originál a za jedenáct dolarů mi vyhotovil ověřenou kopii. Bylo mi celkem jedno, jestli je ověřená nebo ne. Zajímaly mě informace, které obsahovala. Etta Jean Timberlakeová se narodila ve 2.26 ráno, 3. června 1949, vážila 2,65 kg, měřila 48,3 cm. Její matka byla uvedena jako primigravida a primipara, patnáctiletá, nezaměstnaná. Její otec byl „neznámý“. Ošetřující lékař byl MUDr. Joseph Dunne.

Našla jsem veřejný telefon a vyhledala jsem si číslo k němu do ordinace. Po čtvrtém zazvonění zvedla telefon služba vyřizující vzkazy. Každý čtvrtek je mimo, nebude dřív než v pondělí v deset ráno. „Nevíte, kde ho můžu

zastihnout?“

„Pan doktor Corsell je na výjezdu. Když nám necháte své jméno a telefonní číslo, můžu mu říct, aby vám zavolal.“

„A co Eukalyptové lázně? Mohl by být pan doktor Dunne tam?“

„Vy jste jeho pacientka?“

Zavěsila jsem sluchátko na vidlici a vyšla jsem z budky.

Jelikož jsem už byla v centru, zběžně jsem zvážila, že bych se stavila za Roycem v nemocnici. Ann říkala, že se po mně sháněl, ale já jsem s ním hned teď nechtěla mluvit. Jela jsem zpátky do Floral Beach, po jedné z vedlejších silnic, zvlněném asfaltovém pásu, který se vinul podél rančů, „nemovitostí“ obehnaných zdmi a nově zastavěných pozemků.

Na lázeňském parkovišti stálo velmi málo aut. Hotel nemohl natolik prosperovat, aby uživil hodného lékaře a jeho ženu. Zajela jsem se svým volkswagenem těsně k budově a stejně jako předtím jsem si všimla, že je tu dost chladný vzduch. Sirný zápach zkažených vajec vyvolával představy jakéhosi zaprděného hnízdečka.

Tentokrát jsem prošla kolem vchodu do lázní a obešla jsem budovu dopředu, po širokých betonových schodech až

k panoramatické verandě. Řada lehátek jí propůjčovala vzhled lodní paluby. Teren se pod baldachýnem dubů

postupně svažoval a než dospěl až k silnici, vedl zhruba sto metrů po rovině. Na mýtině po mé levici jsem v plochém

obdélníku sluneční záře zahlédla opuštěný bazén. Jedinou další část pozemku, která oplývala sluncem, zabíraly dva tenisové kurty. Plot, který je obklopoval, byl zarostlý keři, ale duté pinkání naznačovalo, že alespoň jeden z kurtů je používaný.

Prošla jsem dvoukřídlými dveřmi z vyřezávaného mahagonu, s prosklenou horní polovinou. Hala byla vystavěna ve velkém stylu, lemovaná dřevěnými balustrádami a zaplavená světlem pronikajícím dvěma stropními okny z mléčného skla. V hlavním salónu právě probíhala rekonstrukce. Koberce byly potaženy metry šedé plátěné celty, pocákané starou barvou. Lešení, vztyčené podél dvou zdí, svědčilo o tom, že dřevěné obložení se právě brousí smirkovým papírem a přetírá. Aspoň tady ostrý pach laku přehlušil čpavé aroma minerálních pramenů, které pod celými lázněmi bublaly jako obrovský kotel.

Recepce se táhla po celé šířce haly, ale nebylo tam nikoho vidět. žádný recepční, žádný poslíček, žádní malíři při práci. To ticho v sobě mělo něco, co mě nutilo, abych se ohlédla přes rameno a přejela pohledem galerii ve druhém podlaží. Nikde ani noha. Mezi převisy visely stíny jako pavučiny. Po obou stranách od recepčního pultu se do ponurých temnot hotelu táhly široké chodby, potažené koberci. V tichosti jsem chvíli slušně vyčkala. Nikdo se neobjevil. Když jsem si to tam tak prohlížela, otočila jsem se o sto osmdesát stupňů. Vhodná chvilka na to, si to tady

proslídit, řekla jsem si.

Nenuceně jsem se loudala po pravé chodbě. Na podlahách, pokrytých tlustými koberci, mé kroky nevydávaly žádný zvuk. Na půli cesty z haly se prosklené dveře otvíraly do obrovské půlkruhové jídelny s dřevěnou podlahou, vybavenou bezpočtem kulatých dubových stolů a odpovídajícími židlemi s příčlemi na opěradlech. Přešla jsem k arkýřovým oknům na protější straně místnosti. Skrz vodovité vlnky starého skla jsem viděla, jak tenisté odcházejí z kurtů a ubírají se mým směrem.

Po mé levici byly dvoje dřevěné lítačky. Přešla jsem po špičkách přes celý pokoj a nahlédla jsem do hotelové kuchyně. Mdlé osvětlení z kuchyňských oken vrhalo šedé světlo na plochu pultu z nerez oceli. Nerezové baterie, chrom, staré linoleum. Na otevřených policích bylo vyrovnané bílé nádobí z tlustostěnné kameniny. Ta místnost mohla být muzejním exponátem, návrat zpátky do „moderního“ stylu, kuchyně budoucnosti, circa 1966.

Vydala jsem se zpět k chodbě. Šum hlasů.

Vklouzla jsem do trojúhelníku mezi dveřmi do jídelny a zdí a zmáčkla jsem se na placku. Škvírou mezi panty jsem viděla projít paní Dunneovou v tenisovém úboru, s raketou pod paží. Měla nohy tvarované asi tak ladně jako dva dórské sloupy, zakončené nohavičkami spodních kalhotek, které jí nevzhledně vyčnívaly zpod volánu krátké sukénky. Kolem jednoho lýtka se jí jako réva vinula křečová žíla. Neměla

rozcuchaný ani jediný pramínek světlounce blonďatých vlasů. Předpokládala jsem, že společnost jí dělá její manžel, doktor Dunne. Rázem byli pryč a jejich hlasy se vzdalovaly.

Jediný dojem, který jsem z něho měla, byly kudrnaté bílé vlasy, růžová pleť a obtloustlost.

Sotva zmizeli z dohledu, vyklouzla jsem ze své skrýše a vrátila jsem se do haly. Za registračním pultem teď stála žena v hnědooranžovém hotelovém blejzru. Když mě uviděla vycházet, stočil se jí zrak směrem k chodbě, ale zjevně byla příliš vycepovaná ve správném chování recepční, než aby mě zpovídala, kde jsem byla.

„Jen jsem si to tady obhlížela,“ řekla jsem. „Možná si tu budu chtít rezervovat pokoj.“

„Hotel je na tři měsíce zavřený z důvodu renovace.

Znovu budeme mít otevřeno prvního dubna.“

„Máte nějaký prospekt?“

„Jistě.“ Natáhla se pod pult a automaticky jeden vyndala.

Bylo jí kolem třiceti, možná měla vystudovaný hotelový management a nepochybně ji napadalo, jestli v místě, kde to zapáchá jako špatně odvezené odpadky, nepřichází její odborná kvalifikace vniveč. Podívala jsem se na pamflet, který mi podala. Jako by z oka vypadl tomu, který jsem viděla v motelu.

„Je tady někde tenhle doktor Dunne? Ráda bych s ním mluvila.“

„Právě sem přišel z tenisových kurtů. Musela jste se s

ním minout v hale.“

Zaraženě jsem zavrtěla hlavou. „Já jsem nikoho neviděla.“

„Momentík. Zavolám.“

Zvedla domovní telefon a otočila se ke mně zády, abych jí nemohla odezírat ze rtů, zatímco někomu na druhém konci drátu něco šeptala. Položila sluchátko. „Hned tady bude paní Dunneová.“

„Skvělé. Jé, máte tady někde toaletu?“

Ukázala směrem k chodbě nalevo od recepce. „Odtud druhé dveře.“

„Hned jsem zpátky.“

Byla to taková nevinná lež. Sotva jsem jí zmizela z dohledu, přešla jsem chodbu závodní chůzí až na protější konec, kde ústila do příčné chodby s administrativními kancelářemi po obou stranách. Všechny, až na jednu, byly prázdné. Hezký mosazný štítek ji označoval jako kancelář MUDr. Dunnea. Vešla jsem dovnitř. Nevypadalo to, že tam je, ale na židli byla hromada zapocených tenisových svršků

a za dveřmi označenými Vstup zakázán, bylo slyšet pleskání puštěné sprchy. Zatímco jsem na něj čekala, vydala jsem se na obhlídku jeho psacího stolu. Proběhla jsem prsty mezi lejstry, ale nenarazila jsem na nic zajímavého. Agent s léky tam zanechal nějaké vzorky nového anticholinergika s doprovodnou literaturou. Lesklá barevná zvětšenina ukazovala dvanáctníkový vřed velikosti planety Jupiter. Brr.

Představte si, že vám ten vyžírka sedí ve střevě.

Kartotéky byly zamčené. Doufala jsem, že probádám šuplíky jeho stolu, ale nechtěla jsem pokoušet štěstí. Některé lidi to podráždi, když jim takhle čmucháte po domě.

Přiložila jsem si ruku k uchu. Sprcha vypnutá. Á, to bylo prima. Hodíme spolu s doktůrkem řeč.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Doktor Dunne se vynořil z koupelny zcela oblečený, ve světle zelených kalhotách s bílým páskem, sportovní košili s růžovými a zelenými kostičkami, bílých mokasínách a růžových ponožkách. Potřeboval už jen bílý sportovní plášť, aby dotvořil to, čemu se říká „kompletní Cleveland“, který se na Středozápadě těší velké popularitě mezi bonvivány v nejlepších letech. Měl hlavu porostlou bílými vlasy, ještě vlhkými a sčesaných bez pěšinky dozadu. Kolem uší se mu už vlnily kadeře, které připomínaly úponky nějaké popínavé rostliny. Měl plný obličej, zapáleně růžovou pleť a velmi modré oči pod rozježeným bílým obočím. Měřil tak metr osmdesát a nesl si pětadvacetikilový pupek, který si opatřil konzumací kvalitního jídla a pití, a tlačil ho před sebou jako by byl v šestém měsíci těhotenství. Čím to, že všichni muži v tomhle městě byli takoví bachratí?

Když si mě všiml, zarazil se. „Ano, slečno,“ řekl v odpověď na nějakou otázku, kterou jsem mu ještě nepoložila.

Zatvářila jsem se blahosklonně a promluvila jsem co nejvřelejším tónem. „Zdravíčko, pane doktore. Jsem Kinsey Millhoneová,“ pozdravila jsem a vztáhla jsem k němu ruku.

Odvětil minimálním, tříprstovým stiskem.

„Personální oddělení je v hale, ale teď nezaměstnáváme.

Hotel nebude v provozu až do prvního dubna.“

„Já nehledám práci. Potřebuji nějaké informace o vaší bývalé pacientce.“

V očích se mu objevil výraz doktorské nadřazenosti. „A kdo by to měl být?“

„Jean Timberlakeová.“

Jeho gestikulace se přepojila na kód, který jsem nedokázala rozluštit. „Jste od policie?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Jsem soukromý detektiv, najal mě…“

„V tom případě vám nemohu pomoci.“

„Vadilo by vám, kdybych si sedla?“

Bezvýrazně na mě zíral, protože byl zvyklý, že jeho prohlášení jsou brána jako zákon. Zřejmé nikdy nemusel jednat s otravnými lidmi mého ražení. Před veřejností ho chránily jeho recepční, jeho laborantka, jeho sestra, jeho účetní, jeho telefonistka, jeho sekretářka, jeho žena, armáda žen, která pana doktora chovala jako v bavlnce. „Asi jsem se nevyjádřil dostatečně přesně, slečno Millhoneová.

Nemáme se spolu o čem bavit.“

„To nerada slyším,“ poznamenala jsem nevzrušeně.

„Snažím se zjistit, kdo byl její otec.“

„Kdo vás sem pustil?“

„Recepční právě hovořila s vaší ženou,“ řekla jsem, což

bylo sice pravdivé, avšak nepodstatné.

„Mladá dámo, budu vás muset požádat, abyste se vzdálila. Za žádnou cenu vám o Timberlakeových nepodám žádné informace. Jsem jejich rodinný lékař už spoustu let.“

„To chápu,“ přikývla jsem. „Nechci po vás, abyste porušil důvěrnost…“

„To tedy rozhodně chcete!“

„Pane doktore, snažím se vypátrat podezřelého z vraždy.

Vím, že Jean Timberlakeová byla nemanželské dítě. Mám kopii jejího rodného listu, kde je její otec uveden jako neznámý. Nevidím nejmenší důvod, proč toho člověka chránit, pokud víte, kdo to byl. Pokud to nevíte, prostě to řekněte a ušetřete nám oběma trochu času.“

„To je setsakramentská hanebnost, takhle ke mně vtrhnout! Nemáte žádné právo šťourat se v minulosti té nebohé dívky. Promiňte,“ řekl zlověstně a přešel ke dveřím.

„Elvo!“ zaječel. „El!“

Zaslechla jsem, jak někdo odhodlaně dusá po chodbě.

Položila jsem mu na kraj stolu svou vizitku. „Jsem v motelu Oceán, pokud se rozhodnete pomoct.“

Byla jsem už napůl venku ze dveří, když se objevila paní Dunneová. Měla na sobě pořád ještě tenisové šatky, bledé tváře se jí rděly. Viděla jsem, že mě poznala z mé první návštěvy v těchto končinách. Můj návrat nepřivítala s nadšením, v jaké jsem doufala. Držela raketu jako tomahavk, s dřevěným rámem na hranu. Ustoupila jsem a

jedním okem jsem ji neustále sledovala. Koňské ženy s obrovitýma nohama ve mně většinou nevzbuzují takový pocit ohrožení, ale ona už překročila čáru mého psychologického prostoru. Postoupila o krok dopředu, takže teď stála tak blízko, že jsem mohla cítit její dech. žádná velká sláva.

„Doufala jsem, že mi trochu pomůžete s mým případem, ale asi jsem se spletla.“

„Zavolej policii,“ řekla mu suše.

Bez jakéhokoli varování zvedla raketu jako samurajský meč.

Když po mně vyjela, uskočila jsem dozadu. „Tak to prr, madam. Na to si radši dejte bacha,“ řekla jsem.

Ohnala se po mně znovu, ale nestrefila se.

Instinktivně jsem uhnula. „No tak! Nechte toho!“

Znovu po mně vyjela a zvířila vzduch pár centimetrů od mého obličeje. Ucukla jsem. Bylo to absurdní. Chtělo se mi smát, ale raketa zasyčela s brutálností, z níž se mi zvedl žaludek. Tančila jsem dozadu, jak se ke mně přibližovala.

Znovu se po mně wilsonkou rozmáchla, ale nestrefila se. V

obličeji se jí zračil výraz dychtivého soustředění, oči se jí leskly, rty lehce pootevřené. Matně jsem si uvědomovala, že postoj doktora Dunnea za ní se změnil z ostražitého na účastný.

„Elvo, to stačí,“ špitl.

Nemyslím, že ho slyšela, ovšem pokud ano, pak nedbala.

Raketa po mně vyjela z boku. Tentokrát ji třímala jako širočinu. Přešlápla si, popadla raketu oběma rukama a řízla s ní napříč, a ještě jednou.

Třísk, třísk!

Minula mě jen o vlásek, a to jedině proto, že jsem byla hbitá. Byla naprosto soustředěná a já jsem měla strach, že kdybych se obrátila na útěk, majzla by mě zezadu po hlavě.

Po takové slupce by vám tekla z úst červená, vážení. Ne zrovna smrtelný úder, ale takový, který byste radši oželeli.

Raketa se zase vymrštila. Dřevěný rám sjel jako žiletka, tentokrát příliš rychle na to, abych uhnula. Hlavní zásah jsem chytila na levé předloktí, které jsem instinktivně zvedla, abych si ochránila obličej. Raketa se zakřupnutím dopadla. Úder byl jako bílý blesk žáru, který mi vyjel nahoru po paži. Nemůžu říct, že jsem cítila bolest. Byl to spíš otřes pro mou psychiku, uvolňující agresivitu.

Zasáhla jsem ji hřbetem ruky do úst a srazila jsem ji dozadu na něho. Oba se sesuli se společným překvapeným vyjeknutím. Vzduch kolem mě mi připadal bílý, prázdný a čistý. S ďábelskou silou jsem ji popadla za košili a vytáhla jsem ji na nohy. Naprosto bezmyšlenkovitě jsem jí jednu vrazila a za okamžik jsem zaregisrovala mlasknutí, jak moje ruka přistála na jejím obličeji.

Někdo mě zezadu popadl za ruku. Visela na mně recepční a nesouvisle ječela. Levou ruku jsem měla pořád zauzlovanou v Elvině blůze. Snažila se mi naznak odplavat z

dostřelu, tloukla kolem sebe rukama a jódlovala hrůzou, oči doširoka otevřené.

Znovu jsem se ovládla a spustila jsem pěst. Doslova zakokrhala úlevou a nevěřícně na mě zírala. Nevím, co viděla v mém obličeji, ale já věděla, co jsem zahlédla v jejím. Opájela jsem se mocí, štěstí se ve mně vzdouvalo jako čistý kyslík. Ve fyzickém souboji je něco, co člověku dodává energii a osvobozuje ho, čímž se do těla vlévá jakási pradávná chemická sloučenina, laciná extáze s důsledkem, který někdy bývá smrtící. Rána do obličeje je strašně ponižující a nelze předpovědět, co sklidíte na oplátku. Už

jsem zažila, jak drobné hospodské šarvátky skončily kvůli jedné facce smrtí.

Už měla naběhlá ústa, zuby zalité krví. Mé opojení vyvrcholilo a při pohledu na ni opadlo. Teď jsem cítila, jak mi v paži tepe bolest, a s těžkým oddechováním jsem se poddala jejímu pulsu. Šrám byla ostře modrá podélná čára a na rudé pruhové podlitině se pod kůží rozlézal obláček krve.

Přísahala bych, že jsem viděla nateklou čáru v místech, kde se výplet prohnul podél hrany rakety. Napadena nevrlou tenisovou fanynkou. Bylo to všechno tak příšerně slabomyslné. Ještě štěstí, že jsem ji nevyrušila z partičky golfu. Rozsekala by mě klínovitou holí na fašírku. V

místech, kde se sedřela kůže, mě pálily klouby na prstech.

Doufala jsem, že se nechala přeočkovat proti vzteklině.

Elva se srdceryvně rozplakala a dělala ze sebe oběť,

když se přece snažila rozcupovat ona mě! Cítila jsem, jak se ve mně něco pohnulo a měla jsem sto chutí po ní znovu vyrazit, jenže faktem bylo, že jsem byla zraněná, a převládla ve mně potřeba nechat se ošetřit. Doktor Dunne odvedl svou ženu k sobě do ordinace. Recepční v oranžovém blejzru cupkala za nimi, zatímco já jsem se opřela o zeď a snažila jsem se popadnout dech. Možná, že volal na polici, ale mně to bylo dost jedno.

Za okamžik se doktor vrátil, plný konejšivých omluv a starostlivých rad. Jediné, co jsem chtěla, bylo už odtud konečně vypadnout, ale on trval na tom, že mi prohlédne ruku, a ujišťoval mě, že není zlomená. Prokristapána, to mě ten chlap považoval za idiota? Jasně, že nebyla zlomená.

Zavedl mě do hotelové ošetřovny, kde mi pochroumanou ruku ošetřil. Zjevně se bál, a to mě zajímalo víc, než

všechno, co vyšlo až doposud najevo.

„Je mi líto, že jste se s Elvou nepohodly.“ Nanesl mi na ruku pálivou dezinfekci a rychle mrkl na můj obličej, jestli nějak zareaguju.

Řekla jsem: „Znáte ženské. Občas si takhle kapku vjedeme do vlasů.“ Ironie na něho zjevně nepůsobila.

„Je ochranářská. Určitě vám nechtěla ublížit. Byla tak rozrušená, že jsem jí musel dát sedativum.“

„Doufám, že máte všechno svoje nářadí pod zámkem.

Nerada bych tu dámu viděla s hasákem.“

Začal odkládat své potřeby první pomoci. „Myslím, že

bychom na ten incident měli zapomenout.“

„To se vám snadno řekne,“ řekla jsem. Ohýbala jsem pravou ruku a obdivovala jsem, jak motýlkovitá náplast zacelila prasklinu na mém kloubu, kterou prorazily Elviny přední zuby. „Předpokládám, že mi i nadále nebudete chtít poskytnout informace o Jean Timberlakeové.“

Přešel místností k umyvadlu, kde si zády ke mně umýval ruce. „Ten den jsem ji viděl,“ řekl bezbarvě. „Tolik jsem také svého času sdělil policii.“

„Ten den, kdy byla zavražděna?“

„Ano. Přišla za mnou do ordinace, když dostala výsledky gravitestu.“

„Proč si ten test nenechala udělat rovnou u vás?“

„Těžko říct. Možná jí bylo trapně z té tíživé situace, ve které se nacházela. Říkala, že žádala doktora v Lompocu, aby jí udělal potrat. Odmítl to a já jsem byl další na řadě.“

Důkladně si osušil ruce a pověsil ručník na věšák.

„A vy jste to odmítl?“

„Samosebou.“

„Proč ‚samosebou‘?“

„Pomineme-li skutečnost, že tehdy bylo umělé přerušení těhotenství nezákonné, je to něco, co bych neudělal nikdy.

Její matka přežila nemanželské těhotenství. Není důvod, proč by to tahle dívka neměla zvládnout taky. Svět se nezboří, ačkoli ona to zřejmě tak neviděla. Řekla, že jí to zničí život, ale to prostě nebyla pravda.“

Mezi řečí odemkl skříňku a vyndal z ní velkou lahvičku s tabletami. Vytřepl jich pět do bílé obálčičky a podal mi ji.

„Co to je?“

„Tylenol s kodeinem.“

Nechtělo se mi věřit, že budu potřebovat analgetika, ale zastrčila jsem si obálku do kabely. Při své práci často někde vyfasuju pár facek. „Řekl jste Jeanině matce, co se děje?“

„Bohužel ne. Jean byla nezletilá a já její matku měl informovat, ale souhlasil jsem, že celou záležitost uchovám v tajnosti. Teď si říkám, že jsem jí to měl sdělit. Možná, že by se věci vyvinuly jinak.“

„A vy nemáte žádnou představu, kdo byl Jeaniným otcem?“

„Zkusím na tu paži led,“ řekl. „Pokud vám ten otok nesplaskne, přijďte se mi znovu ukázat. Do ordinace, pokud vám to nevadí. Bude to zdarma.“

„Nenaznačila vám jakkoli, s kým chodila?“

Doktor Dunne bez jediného slova opustil místnost.

Vyhrabala jsem na zadním sedadle auta košili s dlouhým rukávem a natáhla jsem si ji přes tričko, aby nebyly vidět mé duhové pohmožděniny. Chvíli jsem tam seděla s hlavou opřenou o opěradlo a snažila jsem se zmobilizovat síly k tomu, co mělo následovat. Byla jsem odrovnaná. Byly teprve čtyři a já jsem měla dojem, že ten den trvá už celou věčnost. Tolik věcí mi nešlo do hlavy. Tap a jeho patrony do

brokovnice, naplněné kamennou solí. Nevysvětlených dvaačtyřicet tisíc dolarů. Kdosi kličkoval a míhal se jako nejasná silueta v mlze. Párkrát jsem ho zahlédla, ale nemohla jsem identifikovat jeho obličej. Narovnala jsem se, nastartovala jsem auto a vyrazila jsem znovu do města, abych si mohla promluvit s Roycem.

Nemocnici jsem našla na Johnsonově, jen pár bloků od střední školy. Byla vystavěna v robustním a naprosto nedefinovatelném stylu. Tenhle projekt rozhodně žádnou cenu v architektonické soutěži nevynesl.

Royce byl na chirurgickém oddělení. Podrážky mých bot nesměle kvíkaly na nablýskaných vinylových dlaždicích.

Prošla jsem kolem sesterny a sledovala jsem čísla pokojů.

Nikdo si mě nevšímal, když jsem procházela chodbou a odvracela jsem zraky, kdykoli jsem míjela otevřené dveře.

Nemocní, zranění a umírající už mají jen málo soukromí.

Koutkem oka jsem zahlédla, že skoro všichni leží na lůžku v hromadách kytic a rozevřených přáních brzkého uzdravení a mají puštěné televize. Cítila jsem zelené fazolky.

Nemocnice mi vždycky páchly nakládanou zeleninou.

Vešla jsem do Royceova pokoje. Těsně přede dveřmi jsem se zastavila a odpoutala jsem se od svých pocitů.

Vstoupila jsem dovnitř. Vypadal jako zajatec, kolem postele měl postavené zástěny a kapačka ho spojovala se stojanem jako řetěz. Nos měl zakrytý jasně modrou kyslíkovou maskou z umělé hmoty. Jediným zvukem byl dech, který mu

střídavě chroptěl a hvízdal mezi rty. Zuby mu vyndali, aby se neuhryzal k smrti. Stála jsem u postele a pozorovala jsem ho.

Potil se a dlouhé vlasy mu zplihly a přilíply se v dlouhých pramenech přes čelo. Jeho ruce spočívaly dlaněmi vzhůru na pokrývkách, velké a hrubé, a v prstech mu občas cukalo. Snil, jako pes, o svých loveckých časech? Za měsíc bude po něm, po té tuctové mase protoplazmy, kterou zmítají nespočetná podráždění, sny a nenaplněné touhy.

Napadlo mě, jestli bude žít tak dlouho, aby měl to, co chtěl ze všeho nejvíc, svého syna Baileye, kterého svěřil do mé péče.

KAPITOLA OSMNÁCÁTÁ

V pět třicet jsem klepala na dveře u Shany Timberlakeové a přitom jsem už byla přesvědčená, že nikdo není doma. Její otlučený plymouth tam už neparkoval. Okna domku byla potemnělá a zatažené přední závěsy měly onen bezvýrazný vzhled neobydlenosti. Bezvýsledně jsem zmáčkla za kliku, jako vždy zaujatá představou nepovolené domovní prohlídky, což byla moje specialita. Rychle jsem obešla dům a zkontrolovala jsem zadní dveře. Vyndala ven další pytel s odpadky, ale kuchyňským oknem bylo vidět, že už se tam zase kupí špinavé nádobí a postel je nezasílaná.

Vypadalo to tam jako v noclehárně.

Vrátila jsem se do motelu. Ze všeho nejvíc se mi chtělo položit hlavičku a jít spinkat, ale nedokázala jsem si představit, jak to provést. Čekalo mě ještě hodně práce, ještě jsem musela položit příliš mnoho znepokojujících otázek.

Vešla jsem do kanceláře. V recepci jako obvykle nikdo nebyl, ale z obýváku bylo slyšet Ori u telefonu. Podklouzla jsem pod pultem a zdvořile jsem zaťukala na futro. Zvedla oči od hovoru, zahlédla mě a pokynula mi, abych šla dál.

Přijímala objednávku pro pětičlennou rodinu a vyjednávala rozkládací gauč, přistýlku a dětskou postýlku, s

přirážkou k ceně za pokoj. Maxine, ta uklízečka, tudy prošla způsobem, který svědčil o prachbídné výkonnosti. Pokud jsem to mohla posoudit, pak veškerá její činnost spočívala v tom, že setřela pár ploch a nechala na nich zbytky leštěnky, na kterých se už usazoval prach. Prošívaná deka na Oriině nemocničním lůžku teď byla poseta reklamní poštou, výstřižky novinových zpráv a starými časopisy, spolu s onou záhadnou sbírkou kupónů a ústřižků, které se rozplemeňují na konferenčních stolcích snad v každé domácnosti.

Odpadkový koš vedle postele už přetékal. Ori mluvila a přitom beze spěchu třídila a vyhazovala. Když dojednala objednávku, položila telefon, ovívajíc se obálkou s okénkem.

„Á, Kinsey. To byl ale den. Mám pocit, že na mě něco leze. Kdoví, co to je. Každý, s kým mluvím, má jednodenní chřipku. Bolí mě celé tělo a mám pocit, že se mi rozskočí hlava.“

„To je mi líto,“ řekla jsem. „Je tady Ann?“

„Kontroluje nějaké pokoje. Pokaždé když zaměstnáme novou pokojskou, musíme to znovu a znovu kontrolovat, abysme se ujistili, že je ta práce dobře udělaná. A samozřejmě sotva ji vycepujeme, tak si zase odejde, a člověk musí začít znovu od začátku. Koukněte se na sebe.

Co jste to vyváděla s tou rukou, to jste s ní vysklila výlohu?“

Podívala jsem se na své klouby na prstech a snažila jsem si vymyslet nějakou přesvědčivou lež. Neměla jsem dojem,

že si mě najali, abych dala do nosu manželce místního doktora. Trapas, a já jsem se teď za ten svůj výpadek styděla. Naštěstí o mé neduhy brzy ztratila zájem, a než jsem se zmohla na odpověď, byla už zpátky u těch svých.

Poškrábala se na ruce. „Mám tudletu vyrážku,“ řekla, celá zaražená. „Vidíte ty mrňavé pupínky? Jak svědí? Asi se z toho zblázním. Nikdy jsem o takové chřipce neslyšela, ale nevím, co jiného by to mohlo být, co říkáte?“

Natáhla paži. Poslušně jsem se podívala, ale neviděla jsem nic než škrábance, které si udělala, když se drbala.

Byla ten typ ženy, která kdykoli spustí dlouhý monolog o svém zažívání, jelikož si zřejmě myslí, že její plynatost oplývá jakousi fascinující silou. Jak dokázala Ann Fowlerová přežít v této atmosféře léčebného narcismu, to se vymykalo mému chápání.

Podívala jsem se na hodinky. „Jéje, já radši půjdu nahoru.“

„Tak to vám teda zatrhnu. Hezky si tady sedněte a povídejte,“ řekla Ori. „Jak je Royce pryč a k tomu ta moje artritida, tak jsem snad zapomněla na slušné vychování. Ani jsme neměly příležitost se spolu seznámit.“ Uhladila kraj postele, jako kdybych byla štěně, kterému se konečně poštěstilo sednout k paničce na dečku.

„Já bych ráda, Ori, ale víte, já musím –“

„Ale kdepak, nemusíte. Je už po páté a ještě není ani čas na večeři. Proč byste v tuhle hodinu musela někam utíkat?“

Měla jsem výpadek. Tupě jsem na ni zírala a nebyla jsem si schopná vymyslet žádnou věrohodnou výmluvu. Mám kamaráda jménem Leo, který dostal fobii ze starých dam poté, co mu jedna zabalila do voskovaného papíru lejno a strčila mu ho do jeho kolednického pytle. Bylo mu tehdy dvanáct a kromě toho, že mu to pokazilo celou slavnost v předvečer Všech svatých, zničilo mu to i všechnu praženou sladkou kukuřici. Potom už nikdy nebyl s to věřit starým lidem. Já jsem měla staroušky vždycky ráda, ale teď se ve mně rodila dost podobná nechuť.

Ve dveřích se objevila Ann s psací podložkou v ruce.

Roztržitě na mě pohlédla. „Jé, nazdar, Kinsey.“

Ori do toho hned vpadla, protože nechtěla, aby jí někdo přebral vydobytou konverzační pozici. Znovu vztáhla ruku.

„Ann, zlatíčko, podívej se mi tady na to. Kinsey říká, že nikdy v životě nic takového neviděla.“

Ann se na svou matku podívala. „Mohla bys jenom chvíli počkat, prosím tě?“

Zdálo se, že Ori její uštěpačnost nedochází. „Budeš muset hned ráno skočit do banky. Vyplatila jsem Maxine z hotovosti a už tam skoro nic nezbylo.“

„Kam přišla ta padesátka, kterou jsem ti včera dala?“

„Právě jsem ti to řekla. Zaplatila jsem s ní Maxine.“

„Tys jí zaplatila padesát dolarů? Jak dlouho tady byla?“

„Nemusíš nasazovat ten tón. Přišla v deset a neodešla až

do čtyř a až na to, že si snědla oběd, byla pořád v jednom

kole.“

„Vsadím se, že spásla všechno, na co přišla.“ Ori vypadala uraženě. „Doufám, že té nebohé ženě neupřeš ten kousek žvance.“

„Matko, pracovala šest hodin. Za co jí platíš?“

Ori z toho zrozpačitěla a začala poškubávat přikrývkami.

„Když její syn je nemocný a ona říká, že neví, jak zvládne uklízet za šest dolarů na hodinu. Řekla jsem jí, že bychom mohli jít na sedm.“

„Tys jí zvýšila plat?“

„Nemohla jsem jí dost dobře říct ne.“. „Proč ne? To je výsměch. Vleče se jak smrádek a prd tady udělá.“

„No to si tedy vyprošuju. Co to s tebou je?“

„Nic se mnou není. Mám svých problémů až nad hlavu.

Nahoře v pokojích byl bordel a dva z nich jsem musela uklidit znovu a…“

Ori jí vpadla do řeči. „Kvůli tomu se na mě nemusíš utrhovat. Já jsem ti říkala, abys tu holku nezaměstnávala.

Vypadala jako nějaká cizinka, s těma černýma vlasama zapletenýma na zádech.“

„Proč to děláš? Sotva vstoupím do dveří, hned po mně vyjedeš. Kolikrát už jsem tě žádala, abys mě nechala popadnout dech! Ale ty ne… to, co chceš ty, je ta nejdůležitější věc na světě.“

Ori po mně loupla okem. Tak takovéhle zacházení musí vytrpět nemocná stará žena. „Já se jen snažila pomoct,“

řekla roztřeseným hlasem.

„Nech toho,“ vyjela Ann. Popuzeně opustila místnost. Po chvíli jsme ji zaslechly z kuchyně, jak tříská šuplíky a dvířky od kredence. Ori si otřela oči, ale přitom se ujistila, že jsem zpozorovala, jak je rozrušená.

„Musím si jít zavolat,“ zahuhlala jsem a vytratila jsem se z pokoje, než si stačila získat mou podporu.

Šla jsem nahoru a bylo mně nějak divně. Nikdy v životě jsem nepracovala pro tak nesympatické lidi. Zamkla jsem se v pokoji a lehla jsem si na postel, příliš vyčerpaná na to, abych se pohnula, a příliš neklidná, abych usnula. Napětí z celého dne se nastřádalo a já jsem cítila, jak se mi rozbušilo v hlavě od nedostatku spánku. Opožděně jsem si uvědomila, že jsem vůbec neobědvala. Měla jsem hrozný hlad.

„Proboha,“ řekla jsem nahlas.

Vstala jsem z postele, svlékla jsem se a šla jsem do sprchy. Za čtvrt hodiny jsem byla oblečená do čistých šatů a mířila jsem ven. Dobrá večeře mi třeba pomůže zapadnout zpátky do svých kolejí. Bylo absurdně brzy, ale já stejně nikdy nejím v tu pravou hodinu a v téhle díře by to stejně bylo na draka.

Ve Floral Beach je spousta restaurací. V Palmové je pizzerie a v Oceánské jsou hospody U vlnolamu a Na galeoně a taky Café Oceán, kde mají otevřeno jen na snídani. Před Galeonou se už tvořila fronta. Měla jsem zato, že pravidelná televizní show přilákala davy až ze

vzdálenosti dvou bloků. Cedule hlásala „stolování v rodinném stylu“, což znamená, že se nepodává žádný alkohol a na židličkách trůní vřeštící fakani, kteří třískají lžičkami.

Vešla jsem do restaurace U vlnolamu, povzbuzená představou

plného

baru.

Interiér

byl

směskou

mořeplaveckého a raně amerického stylu; lodní křesílka z javorového dřeva se špryclovými opěradly a šikmýma nohama, modrobíle kostičkované ubrusy na stolech, svíčky v tlustých červených nádobkách, potažených takovou tou plastikovou síťkou, která se bezvadně šolichá, když se člověk s někým baví. Nad barem byly přes dřevěné paprskové rukojeti kormidla nařasené rybářské sítě. Servírka na sobě měla rádoby poutnický kostým, který sestával z dlouhé sukně a upnutého živůtku s hlubokým výstřihem.

Zjevně si navlékla raně americký korzet, takže její sebejistá, mrňavá prsa byla k sobě přimáčknutá jako dvě formičky s pudinkem. Když se předklonila příliš dopředu, jedno z nich se chystalo vyjuknout ven. Dva chlapi u baru z ní nespouštěli oči a doufali v neuskutečnitelné.

Až na tyhle dva tam bylo jako po vymření a jí se zjevně ulevilo, že má co na práci. Posadila mě do nekuřáckého oddělení, což bylo místo mezi kuchyní a veřejným telefonem. Jídelní lístek, který mi podala, byl obrovský, ovázaný šňůrkou se střapcem a nabízel bifteky a hovězí pečeni. Všechno ostatní bylo fritované. Právě jsem zápasila

nad výběrem ‚masitého garnáta, lehce obaleného v těstíčku a podávaného s omáčkou, tajemství šéfkuchaře‘ či ‚křehoučkých mořských hřebenatek, lehce osmahnutých a servírovaných s pikantním sladkokyselým krémem‘, když se u mého stolu zjevil Dwight Shales. Vypadal, jako by se taky osprchoval a převlékl, aby byl připravený na velký, divoký mejdan.

„Myslel jsem si, že jste to vy,“ řekl. „Vadilo by vám, kdybych si přisedl?“

„Buďte mým hostem,“ řekla jsem a ukázala jsem na volné místo. „O co tady jde? To jsem měla radši jíst U

galeony?“

Odsunul židli a posadil se. „Obojí patří stejným lidem.“

„Tak jak to, že tam je tak dlouhá fronta a tady není ani noha?“

„Protože je čtvrtek, a to U galeony nabízejí zadarmo jako předkrm opékaná žebírka. Obsluha je tam vždycky mizerná, takže o nic nepřicházíte.“

Znovu jsem prozkoumala jídelní lístek. „Co tady mají dobrého?“

„Nic moc. Všechny ryby jsou mražené a polívka je z konzervy. Biftek celkem ujde. Pokaždé, když sem přijdu, si objednávám jedno a to samé. Malý biftek, středně propečený, k tomu opékané brambory, zeleninový salát s rokfórem a jako zákusek jablečný koláč. Když do sebe předtím hodíte dvě martini, řeknete si, že to je čtvrté nejlepší

jídlo, jaké jste kdy jedla. Lepší už je jenom jakýkoli sýrový hamburger.“

Usmála jsem se. Flirtoval, což byla až doposud netušená stránka jeho osobnosti. „Doufám, že si dáte se mnou.“

„Díky. To bych rád. Šíleně nerad jím sám.“

„Já taky.“

Objevila se servírka a objednali jsme si pití. Přiznávám se, že jsem si svou únavu kurýrovala martinim s ledem, ale zabíralo to rychle a účinně a já jsem si vychutnávala každý doušek. Zatímco jsme se bavili, potajmu jsem si ho otipovávala. Zajímá mě, jak lidi jinak vypadají, když je lépe poznáte. Ten první dojem je asi nejvýstižnější, ale stává se, že obličej prodělá takovou proměnu, že to působí skoro zázračně. U Dwighta Shalese to vypadalo, že v pětapadesátileté škebli je zanořená mladistvější osoba. Jak mluvil, jeho skryté já se mi více odhalovalo.

Naslouchala jsem oběma očima a jedním uchem a snažila jsem se rozpoznat, o co ve skutečnosti jde. Zdánlivě jsme si povídali o tom, jak trávíme svůj volný čas. On tíhnul k turistice, zatímco já jsem se spíš rozptylovala zkráceným vydáním kalifornského trestního zákoníku a příručkami o krádežích aut. Zatímco jeho ústa vydávala zvuky o tom, jak ho na nedávné túře přepadla klíšťata, jeho oči říkaly něco jiného. Odpojila jsem mozek a vyladila jsem svůj přijímač na jeho vlnovou délku. Tenhle muž byl po citové stránce nezadaný. Taková byla podprahová informace.

Z vidličky se mi svezl kus salátu a pusa mi sklapla naprázdno. Ach ta etiketa. Snažila jsem se chovat, jako kdybych nejradši jedla salát právě takhle.

Uprostřed jídla jsem změnila tok rozhovoru, zvědavá, co on na to, budeme-li hovořit o něčem osobním. „Co se stalo s vaší ženou? Mám za to, že zemřela.“

„Roztroušená skleróza. Mockrát se jí to zlepšovalo, ale nakonec ji to udolalo. Dvacet let s tím ksindlem. Ke konci už nemohla nic udělat sama. Měla větší štěstí než většina ostatních, jestli to chcete brát takhle. Z některých pacientů

jsou okamžitě kriplové, ale Karen byla na vozíčku až těch posledních šestnáct měsíců nebo tak.“

„To je mi líto. Zní to pochmurně.“

Pokrčil rameny. „Taky že to bylo pochmurné. Chvílemi to vypadalo, že se z toho vylízala. Dlouhá období bez jakýchkoli příznaků. Nejhorší na tom bylo to, že jí ze začátku stanovili špatnou diagnózu. Sužovala ji spousta menších zdravotních potíží, a tak začala chodit k místnímu chiropraktikovi s tím, co považovala za dnu. Samozřejmě sotva se mu dostala do spárů, naplánoval jí celý program, tak akorát na prd, a jen se tím oddálilo, než dostala opravdovou péči. Subluxace třetí třídy. To jí řekl, že to je.

Měl bych ho hnát k soudu, ale k čemu by to bylo?“

„Nebyla náhodou pacientkou doktora Dunnea?“

Zavrtěl hlavou. „Nakonec jsem ji donutil, aby ve městě navštívila internistu, a ten ji poslal do fakultní nemocnice na

laboratorní vyšetření. Asi to bylo v konečném důsledku jedno. Tak jako tak by to asi dopadlo stejně. Ona to zvládala mnohem líp než já, to je bez debaty.“

Nenapadalo mě nic, co bych mu řekla. Chvíli o ní mluvil a pak přešel k něčemu jinému.

„Mohu se vás zeptat na váš vztah k Shaně Timberlakeové?“

Vypadal, že krátce zaváhal. „Jasně, proč ne? Stala se mojí dobrou přítelkyní. Od té doby, co mi zemřela žena, jsem s ní strávil hodně času. Nemám s ní žádný poměr, ale je mi s ní dobře. Vím, že se o tom ve městě šušká, ale čert to vem. Už jsem moc starý, abych si s něčím takovým ještě dělal hlavu.“

„Viděl jste ji dnes? Snažila jsem se ji vystopovat.“

„Ne, myslím, že ne.“

Otočila jsem se a zahlédla jsem, jak do dveří vchází Ann Fowlerová. „Jéje, tamhle je Ann,“ řekla jsem.

Dwight se otočil, zachytil její pohled a radostně na ni zamával. Když k nám přicházela, vstal, aby si půjčil od vedlejšího stolu židli, a přisunul ji k našemu. Pořád ještě měla tu ponurou náladu. Vyzařovalo z ní napětí a její ústa vypadala sevřeně. Pokud si to Dwight uvědomoval, nedával to nijak najevo.

Přidržel jí židli. „Dáš si něco k pití?“

„Ano, sherry.“ Pokynula na servírku dřív, než to stačil on. Znovu se posadil. Všimla jsem si, že se mi Ann vyhýbá

očima. A dává si alkohol? To mi nějak nehrálo.

„Jedla jste?“ zeptala jsem se.

„Taky jste mi mohla říct, že s námi dnes večer nezůstanete na večeři.“

Cítila jsem, jak mi z jejího tónu hoří tváře. „Omlouvám se. Ani mě to nenapadlo. Chystala jsem se, že si zdřímnu, když mi došlo, že jsem celý den nejedla. Honem jsem se osprchovala a šla jsem rovnou sem. Doufám, že jsem vás tím neotrávila.“

Neobtěžovala se mi na to odpovědět. Všimla jsem si, že tím, jak lpí na svém mučednictví a využívá ho, podvědomě zvolila strategii své matky. Jakožto způsob vzájemného vztahu mě tohle moc nebere.

Dorazila servírka a zeptala se Ann, co si přeje. Než

zmizela, obrátil se na ni Dwight. „Ahoj, Dorothy. Byla tady dnes Shana Timberlakeová?“

„Ne-e. Já ji teda neviděla. Většinou tu bývá na oběd, ale mohla jet do San Luis. Čtvrtek je její nákupní den.“

„Jestli ji uvidíš, řekni jí, ať mi brnkne, buď tak hodná.“

„Jo.“ Dorothy odešla od stolu a on se obrátil zpátky k nám.

„Jak se máš, Dwighte?“ zeptala se Ann s nucenou laskavostí. Bylo jasné, že mě odřezává rovnou od smyčky.

Byla jsem příliš utahaná, než abych to s ní hrála. Dopila jsem kafe, hodila jsem na stůl dvacku a omluvila jsem se.

„Vy nás opouštíte?“ zeptal se Dwight s letmým

pohledem na hodinky. „Není ani půl desáté.“

„Měla jsem dlouhý den a jsem utahaná.“

Odbyli jsme si své manévrování na dobrou noc, přičemž

Ann byla jen o ždibec zdvořilejší než předtím. Donesli jí sherry, právě když jsem odešla od stolu a vydala jsem se ke dveřím. Pomyslela jsem si, že Dwighta můj odchod lehce rozladil, ale možná jsem si to jen namlouvala. Martini ve mně probouzí skrytého romantika. Taky mám po něm bolení hlavy, jestli to někoho zajímá.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Byla jasná noc. Měsíc byl bledě zlatý, s šedivými skvrnami, které přes jeho tvář vytvářely vzory jako na natlučené broskvi. Když jsem procházela kolem kulečníkového klubu U Perly, byly dveře otevřené, ale nikde, žádní hráči kulečníku a u baru jen hrstka lidí. Hrací skříň vyhrávala country popěvek s jakousi vtíravou melodií.

Na parketu byl jeden pár, žena se s kamenným obličejem dívala muži přes rameno. On se vlnil v bocích a podupával ze strany na stranu, zatímco ona se točila na místě.

Zpomalila jsem, protože jsem je viděla u obžaloby. Perlův syn a snacha. Bez rozmyslu jsem vešla dovnitř.

Usadila jsem se na barové stoličce a natočila jsem se, abych je mohla sledovat. Vypadal, že je ponořený sám do sebe. Ona se nudila. Připomínali mi jeden z mnoha párů ve středních letech, které vídávám po restauracích. Jejich zájem o druhého už dávno opadl. On byl v upnutém bílém tričku, které měl v místech, kde se mu vyboulila pneumatika, trochu podkasané. Džíny mu seděly na bocích, ale nesahaly ani k podpatkům jeho kovbojských bot. Měl kudrnaté blond vlasy, vlhké od spousty fixačního želé, které podle mě určitě čpělo jako bizoní pižmo. Obličej měl hladký a plný, s

rozpláclým nosem, vzdorovitými ústy a výrazem, který prozrazoval, že je zahleděný sám do sebe. Tenhle chlap trávil hodně času v koupelně před zrcadlem a rozhodoval se, u kterého koutku úst si má nechat viset cigáro. Přišla Daisy a zahleděla se stejným směrem jako já.

„To je Perlův syn se snachou?“

„Jo. Rick a Cherie.“

„Šťastně vyhlížející páreček. Co on dělá?“

„Svářeče u firmy, která vyrábí cisterny. Je to starý Tapův kamarád. Ona pracuje pro telefonní společnost, nebo aspoň pracovala. Před pár týdny odtud odešla a od té doby se spolu furt hadrkujou. Dáte si pivo?“

„Jasně, proč ne?“

Perla byl na vzdáleném konci místnosti zabraný clo hovoru se dvěma chlapy v kulečníkových trikách. Kývl na mě, když mě uviděl, a já jsem mu zamávala. Daisy mi přinesla pivo v ojíněné zavařovačce.

Taneční číslo skončilo. Cherie odešla z parketu, s Rickem v závěsu. Položila jsem na barpult pár dolarů, a hned jak se posadili, jsem přešla k jejich stolku. Zblízka měla jemné rysy, modré oči zvýrazněné tmavými řasami a obočím. Kdyby věděla, co se sebou vyvést, mohla být hezká. Takhle byla vyzáblá způsobem, který vypovídal o nezdravé výživě: kostnatá ramena, špatná barva, urousané vlasy stažené několika umělohmotnými sponkami. Nehty měla okousané až do živého masa. Záhyby na jejím svetru

prozrazovaly, že ho ve spěchu vylovila z hromady na podlaze v ložnici. Rick i Cherie kouřili.

Představila jsem se. „Nevadilo by vám, kdybychom si promluvili?“

Rick se rozvalil na židli, přehodil si ruko o opěradlo a otipovával si mě. Nohy mi bezostyšně natáhl do cesty. Ta póza měla pravděpodobně vypadat chlapácky, ale já jsem měla podezření, že mu pásek od kalhot přimáčkl žaludek rovnou na slezinu a že si teď dopřává trochu úlevy. „O tobě jsem slyšel. Ty seš to soukromý očko, který si najal starej Fowler.“ Měl vševědoucí tón. Ať si nikdo nemyslí, že si na něj bude vyskakovat.

„Mohla bych se posadit?“ Pokynul mi na židli, kterou odkopl nohou, což byla zřejmě jeho představa o společenské etiketě. Posadila jsem se. Cherie nevypadala, že by ji moje společnost dvakrát nadchla, ale aspoň s ním nemusela zůstat o samotě. „Tak ven s tím kšeftem.“

„Kšeftem?“

„Jo. Co po mně chceš?“

„Informaci o vraždě. Mám za to, že jste viděl Baileye spolu s Jean ten večer, kdy byla zavražděna.“

„A co má bejt?“

„Můžete mi říct, jak to bylo? Snažím se vpravit do toho, co se dělo.“

Všimla jsem si, že na protějším konci místnosti se Perlova pozornost soustřeďuje na náš stůl. Vyvlékl se z

rozhovoru a přiloudal se k nám. Byl to chlap jako hora, takže ztěžka supěl, ačkoli pouze přešel místnost. „Koukám, že ses seznámila s mým klukem a jeho ženou.“

Nadzvihla jsem se ze židle a potřásla jsem mu rukou.

„Dobry večer, Perlo. Sednete si k nám?“

„Tak jo.“ Vysunul židli a posadil se, načež mávl na Daisy, aby mu přinesla pivo. „Vy mladý si něco dáte?“

Cherie zavrtěla hlavou. Rick si objednal další pivo.

„A co ty?“ obrátil se na mě Perla.

„Já jsem v pohodě.“

Vztyčil dva prsty a Daisy začala čepovat do zavařovačky z pípy u baru. Perla se otočil zpátky ke mně. „Už chytli Baileye?“

„Pokud vím, tak ne.“

„že prej Royce dostal infarkt.“

„Dostal nějaký záchvat. Nevím přesně, co to bylo. Je teď v nemocnici, ale pořádně jsem s ním nemluvila.“

„Ten si tady dlouho nepobude.“

„Právě proto bych celou tu věc chtěla rychle dotáhnout,“

řekla jsem. „Zrovna jsem se Ricka ptala na tu noc, co viděl Jean Timberlakeovou.“

„Pardon, že přerušuju. Jen pokračujte.“

„Nemám toho moc co říct,“ ošíval se Rick. „Jel jsem kolem a všiml jsem si, jak ti dva vystupujou z Baileyova náklaďáku. Připadali mi namazaní.“

„Motali se?“

„No, to zrovna ne, ale viseli na sobě.“

„A to bylo o půlnoci?“

Rick hledal pohledem svého otce, který se otočil na přicházející Daisy. „Mohlo bejt trochu po, ale tak nějak kolem.“ Daisy postavila na stůl dvě piva a odešla k baru.

„Viděl jste projíždět nějaká auta? Někoho jiného na ulici?“

„Ne-e.“

„Bailey tvrdí, že bylo deset hodin. Ta nesrovnalost mě zaráží.“

Vložil se do toho Perla. „Koroner určil čas úmrtí těsně kolem půlnoci. Bailey by přirozeně chtěl, aby všichni uvěřili, že už byl dávno doma v posteli.“

Pohlédla jsem na Ricka. Ten by měl býval být taky doma v posteli. „Kolik vám tehdy bylo, sedmnáct?“

„Komu, mně? Byl jsem na škole v prváku.“

„Vy jste měl tehdy rande?“

„Byl jsem u babičky a akorát sem jel domů. Byla po mrtvici a taťka chtěl, abych u ní zůstal, dokavad nedorazí pečovatelka.“ Rick si zapálil další cigaretu.

Cheriin obličej byl bez výrazu, až na občasné pocuknutí ústy, co to asi mělo znamenat? Zkontrolovala si nehty a rozhodla se, že si udělá manikúru svými zuby.

„Což bylo kdy?“

„Deset minut po půlnoci. Tak nějak.“

Znovu se ozval Perla. „Pečovatelka z večerní směny

volala, že marodí, takže jsem tam nechal Ricka čekat, dokud nedorazila ta další.“

„Předpokládám, že vaše babička bydlela v sousedství.“

„Na co všecky ty otázky?“ zeptal se Rick.

„Protože jste jediný svědek, který ho skutečně dokáže identifikovat na místě činu.“

„Jasně, že tam byl. Sám to přiznává. Viděl jsem ty dva, jak spolu vylezli z jeho náklaďáku.“

„Nemohl to být někdo jiný?“

„Já Baileye znám. Znám ho odjakživa. Nebyl o nic dál než vodsaď semhle. Ty dva dojeli až na pláž a on to tam zapíchl, načež vylezli a sešli po schodech dolů.“ Rickovy zraky opět zabloudily k otcovu obličeji. Lhal, jako když

tiskne.

„Omluvte mě,“ řekla Cherie. „Vadí někomu, že půjdu domů? Bolí mě hlava.“

„Jen běž domů, děvenko,“ řekl Perla. „Za chvilku jsme tam.“

„Těšilo mě,“ řekla mi úsečně, když vstala. Neobtěžovala se říct něco Rickovi. Perla, který ji měl zjevně rád, sledoval, jak odchází.

Znovu jsem si vynutila Rickovu pozornost. „Viděl jste někoho vycházet z motelu nebo jít dovnitř?“ Věděla jsem, že jsem neodbytná, ale říkala jsem si, že je to možná jediná příležitost vyslechnout ho, která se mi naskytne. Přítomnost jeho otce tomu zřejmě neprospěla, ale co jsem měla dělat?

„Ne.“

„Nic zvláštního?“

„Už jsem to říkal. Bylo to jako vždycky. Normálka.“

Ozval se Perla. „Todle téma už jsi skoro vyčerpala, ne?“

„Vypadá to tak,“ řekla jsem. „Pořád doufám, že najdu nějaké vodítko.“

„To by byla po takový době setsakramentská klika.“

„Já si tu kliku občas dokážu zařídit.“

Perla se předklonil a vyvalil na mě své dvojité brady. „Já ti něco povím. S tímhletím se nikdy nikam nedostaneš.

Nemá to cenu. Bailey přiznal barvu a přísahám Bohu, že to sedí. Royce nechce věřit, že je vinen, což dokážu pochopit.

Je už jednou nohou v hrobě a nechce se mu zhebnout, když

nad ním visí takový mrak. Je mi toho starýho blázna líto, ale na faktech to nic nemění.“

„Jak vůbec teď víme, jaká ta fakta jsou?“ opáčila jsem.

„Umřela před sedmnácti lety. Za rok po tom Bailey zmizel.“

„Moje řeč,“ řekl Perla. „To je stará zpráva. Máš to zabitý. Bailey přece tenkrát kápl božskou. Teď už mohl být venku, místo aby s tím znovu začínal. A koukni na něj. Zase zdrhl. Kdoví kam a kdoví, co vyvádí. Může ohrozit kohokoli z nás. Nevíme, co se mu v tý jeho palici honí.“

„Perlo, já se s vámi nebudu dohadovat, ale nevzdám to.“

„Pak seš ještě větší magor než on.“

Argumentujících dědků už jsem měla zrovna po krk.

Kdo se ho prosil? „Vážím si vašeho odhadu. Budu ho mít na

paměti.“ Pohlédla jsem na hodinky. „Radši půjdu.“ Ani Rick, ani Perla zřejmě nelitovali, že mě vidí odcházet. Když

jsem šla pryč, cítila jsem na sobě jejich oči, které mě doprovázely pohledem, jenž člověka nutí přidat do kroku.

Obešla jsem dva bloky k motelu. Bylo těsně po desáté, a napříč ulicí stály zaparkované dva policejní vozy. Dva mladí policisté se opírali o blatníky, v rukou kávové šálky, zatímco jejich rádio neustále průběžně hlásilo, co se děje ve městě.

Pořád jsem myslela na Ricka. Věděla jsem, že lže, ale netušila jsem proč. Pokud ji nezabil on sám. Třeba jí dělal sexuální návrhy a ona se mu vysmála. Nebo se tehdy možná prostě snažil vypadat důležitě, poslední člověk, který viděl Jean Timberlakeovou naživu. V obci velikosti Floral Beach mu to nutně muselo vynést uznání.

Když jsem vycházela nahoru po vnějším schodišti, vyndala jsem si klíče. Na odpočívadle ve druhém podlaží byla tma, ale já jsem zachytila pach cigaretového kouře.

Zastavila jsem se.

Ve stínu prodejního automatu naproti mému pokoji někdo stál. Sáhla jsem do kabelky pro kapesní baterku a rozsvítila jsem ji.

Cherie.

„Co tady děláte?“

Vykročila ze tmy a chabé světlo baterky jí bíle ozářilo obličej. „Je mi z těch Rickových keců nanic.“

Přešla jsem ke dveřím a odemkla jsem je. Obrátila jsem

se k ní. „Chcete jít dovnitř a promluvit si?“

„To radši ne. Jestli dorazí domů a já budu pryč, bude chtít vědět, kde jsem byla.“

„On lhal, viďte?“

„Když je viděl, nebyla půlnoc. Bylo to blíž k desáté.

Zrovna šel za mnou. Věděl, že kdyby jeho taťka přišel na to, že tam babičku nechal samotnou, vytloukl by z něho duši.“

„A co se stalo potom, odešel a vrátil se tam?“

„Přesně tak. Vrátil se, právě když pečovatelka dorazila na svou směnu. Později, když se ukázalo, že Jean Timberlakeová byla zavražděna, řekl, že ji viděl s Baileyem.

Jen to tak plácl, než mu došlo, jak si to zavařil. Takže potom musel změnit ten čas, aby nedostal výprask.“

„A Perla to pořád neví?“

„Tím si nejsem jistá. Hrozně Ricka ochraňuje, takže to možná tuší. Když už se Bailey přiznal, zdálo se, že na tom ani tak nesejde. Řekl, že ji zabil, takže každému bylo dost jedno, v kolik to bylo.“

„Řekl vám Rick, co se doopravdy stalo?“

„Skutečně je viděl vystoupit z toho náklaďáku a sejít dolů na pláž. Tehdy mi to řekl, ale Bailey se opravdu mohl vrátit do svého pokoje a ztuhnout tak, jak tvrdil.“

„Proč mi to vykládáte?“

„Já to mám na háku. Stejně od něj zdrhnu, hned jak k tomu budu mít příležitost.“

„Nikdy jste to nikomu jinému neřekla?“

„Když byl Bailey celé ty roky pryč, komu jsem to měla říct? Rick mě donutil, abych přísahala, že budu držet jazyk za zuby, a já to udělala, ale nedokážu vydržet poslouchat žádné další kecy. Chci mít čistý svědomí a pak odsud vypadnu.“

„Kam půjdete, když opustíte Floral Beach?“

Pokrčila rameny. „Do Los Angeles. Do San Franciska.

Mám sto dolarů na autobus a prostě uvidím, kam až dojedu.“

„Je možné, že s ní Rick něco měl?“

„Nemyslím, že ji zabil, pokud máte na myslí tohle.

Nezůstala bych s ním, kdybych si myslela, že to udělal.

Mimochodem, policajti věděli, že o tom čase lhal, a vždycky jim to bylo srdečně jedno.“

„Policajti to věděli?“

„Jasně, řekla bych, že jo. Asi ji viděli sami. Deset hodin, to jsou vždycky tady na pláži. Dávají si tam pauzu na kafe.“

„Ježišmarjá, vždyť si tady všichni z Baileye spokojeně udělali obětního beránka.“

Cherie sebou nervózně trhla. „Musím jít domů.“

„Pokud vás ještě něco napadne, dáte mi vědět?“

„Pokud tady ještě budu, tak jo, ale nespoléhejte na to.“

„Vážím si toho. Dávejte na sebe pozor.“

Ale už byla pryč.

KAPITOLA DVACÁTÁ

Když jsem se konečně dostala do postele, bylo jedenáct.

Vyčerpáním mě bolelo celé tělo. Ležela jsem tam a ostře jsem si uvědomovala bušení vlastního srdce, které mi pulsovalo v zaníceném předloktí. Tak takhle to dál nepůjde.

Dovlekla jsem se do koupelny a spláchla jsem do sebe pár tylenolů s kodeinem. Ani se mi nechtělo myslet na události uplynulého dne. Bylo mi jedno, co se stalo před sedmnácti lety nebo co se stane za dalších sedmnáct let. Chtěla jsem koňskou dávku hojivého spánku, až jsem se konečně oddala beztvarému zapomnění, nerušenému sny.

Byly dvě ráno, když mě z bezvědomí probralo zvonění telefonu. Zvedla jsem sluchátko a automaticky jsem si ho přiložila k uchu. Řekla jsem: „Co je.“

Hlas byl nepřirozený a pomalý, hluboký, chraplavý, s uměle setřelou výslovností. „Ty kurvo, já z tebe nadělám fašírku. Jen počkej, budeš si přát, abys do Floral Beach nikdy nepáchla…“

Třískla jsem telefonem a ucukla jsem rukou dřív, než ten chlap stačil vypustit další slovo. S tlukoucím srdcem jsem se posadila. Spala jsem tak hlubokým spánkem, že jsem nevěděla, kde jsem a co se děje. Dezorientované jsem

zkoumala stíny a až opožděně jsem zachytila zvuk oceánu, který burácel necelých padesát metrů odsud, a ve žlutavém odrazu pouličních lamp jsem rozpoznala, že jsem v motelovém pokoji. Aha, Floral Beach. Už teď jsem si přála, abych sem byla nikdy nejezdila. Odkopla jsem přikrývky a v kalhotkách a nátělníku jsem přebelhala pokoj a vykoukla jsem skrz záclony.

Měsíc nesvítil, noc byla černá, příboj vyklápěl na písek své cínové kuličky. Ulice dole byla liduprázdná. Konejšivý obdélník žlutého světla nalevo ode mě prozrazoval, že je vzhůru ještě někdo jiný, asi si četl nebo se díval na noční program v televizi. Jak jsem se dívala, světlo zhaslo a zanechalo balkón v tmách.

Telefon znovu zařinčel, až jsem nadskočila. Přešla jsem k nočnímu stolku, obezřetně jsem zvedla sluchátko a přiložila jsem si ho k uchu. Opět jsem uslyšela přidušený, rozvláčný hlas. Musel to být stejný hlas, který slyšela Daisy U Perly, když někdo zavolal a chtěl Tapa k telefonu.

Přitiskla jsem si k volnému uchu ruku a snažila jsem se rozpoznat nějaké zvuky v pozadí na druhém konci drátu.

Bylo to obvyklé vyhrožování, naprosto rutinně odvedené.

Mlčela jsem a nechala jsem hlas blábolit. Co to bylo za člověka, který provozoval takovéhle úchylné telefonáty?

Skutečná zlomyslnost spočívala v přerušení spánku, což je ďábelská forma trýznění.

Opakované zavolání bylo taktickou chybou. Poprvé jsem

byla příliš vyřízená, než aby mi něco došlo, ale teď jsem byla naprosto při smyslech. Mžourala jsem do tmy a vypouštěla jsem význam, abych se mohla soustředit na způsob provedení. Spousta bílého šumu. Zaslechla jsem cvaknutí, ale linka byla pořád obsazená. Řekla jsem: „Poslouchej, ty hajzle jeden. Já vím, po čem paseš. Já se domáknu, kdo seš, a nebude mi to dlouho trvat, tak se těš.“

Telefon ohluchl. Svůj jsem nechala vyvěšený.

Nechala jsem zhasnuto, zatímco jsem se chvatně oblékla a bleskově jsem si vyčistila zuby. Ten fór jsem znala. V

kabelce s sebou nosím magnetofonek s páskem reagujícím na lidský hlas a nastavitelnou rychlostí. Když nahráváte na 2,4 centimetry za sekundu a přehrajete to na 1,2, můžete docílit stejného výsledku: toho pochmurného, zkresleného, bručivého tónu, který jako by vyluzovala mluvící gorila s vadou řeči. Samozřejmě se nedalo uhodnout, jak by ten hlas zněl, kdyby se přehrál znovu správnou rychlostí. Mohl být mužský či ženský, mladý či starý, ale skoro určitě to musel být hlas, který bych poznala. Proč by se jinak maskoval?

Odemkla jsem kufřík a vyndala jsem svou malou dvaatřicítku, jejíž hladká, chladivá tíha mi byla příjemná do dlaně. Střílela jsem ze své davisky jen na cvičný terč, ale dokázala bych se strefit skoro do všeho. Zastrčila jsem si klíč od pokoje do kapsy u džínů a pootevřela jsem dveře. Na chodbě byla tma, ale působila prázdně. Ani jsem si vlastně nemyslela, že by tam někdo byl. Lidé, kteří mají v úmyslu

zabít, vás většinou předem čestně nevarují. Vrazi jsou svými podrazy notoricky známí, jelikož odmítají hrát podle pravidel, kterými se řídíme my ostatní. Tohle byla zastrašující taktiku, která měla vyvolat stihomam. Já ty řeči o smrti a roztrhání na cucky zase neberu až tak vážně. Kde by vám takhle v noci půjčili řetězovou pilu? Zavřela jsem za sebou dveře a neslyšně jsem sešla po schodech.

V kanceláři se svítilo, ale dveře vedoucí k Fowlerům do bytu byly zavřené. Bert spal. Seděl na dřevěné židli za pultem, s hlavou nakloněnou na stranu. Chrápání, které se mu pleskavě dralo z úst, znělo jako když nafukuje splasklou a mokrou matračku. Sako měl úhledně pověšené na drátěném ramínku na zdi. Oblékl si svetr s manžetkami z papírových ručníků, připevněných gumičkami, aby si nezašpinil rukávy. Od čeho, to jsem dost dobře nevěděla.

Nezdálo se, že by měl na práci ještě něco jiného kromě toho, že seděl za pultem pro případ, kdyby se chtěl někdo v noci ubytovat.

„Berte,“ řekla jsem. žádná odpověď. „Berte?“

Vztyčil se a jednou rukou si nasucho protřel obličej.

Pohlédl na mě kalným zrakem, načež se se zamžouráním probral.

„Předpokládám, že ty hovory, které jsem právě měla, nešly přes centrálu,“ řekla jsem. Vyčkala jsem, dokud se mu v mozku znovu nezapojily elektrické obvody.

„Pardon?“

„Právě jsem měla dva hovory. Potřebuju vědět, odkud byly.“

„Centrála je zavřená,“ řekl. „Po desáté hodině hovory nespojujeme.“ Hlas měl ochraptělý od spánku a musel si odkašlat.

„To je pro mě novinka,“ řekla jsem. „Bailey mi minulou noc zavolal ve dvě ráno. Jakpak se mu to povedlo?“

„Spojil jsem ho. Trval na tom, jinak bych to neudělal.

Doufám, že chápete, že jsem zavolal na policii. Je to uprchlík z…“

„Já vím, co je, Berte. Mohli bychom si promluvit o těch hovorech, které jsem měla před chvílí?“

„S tím vám nepomůžu. Já o tom nic nevím.“

„Mohl někdo zavolat do mého pokoje, aniž by se spojil přes centrálu?“

Podrbal se na bradě. „To teda nevím jak. Můžete volat ven, ale dovnitř ne. Podle mě je to celé na levačku. Naproti v Příboji ani nemají telefony na pokojích. Ten systém stojí víc, než se na něm dá vydělat. Nechali jsme si ho nainstalovat před pár lety a pak to věčně nefunguje. K čemu to je?“

„Mohla bych vidět ovládací panel?“

„Klidně se podívejte, ale já vám můžu říct rovnou, že jsem žádné hovory nespojoval. Mám službu od devíti a nebyl ani jediný. Vyřizoval jsem účty z knihy závazků.

Telefon ani necinknul.“

Zahlédla jsem hromadu obálek, zastrčených v krabici s poštou na odeslání. Sklonila jsem se pod pult. Telefonní skříňka byla na jednom konci, asi půl metru široká, s očíslovaným knoflíkem pro každý pokoj. Jediné světlo, které blikalo, byl můj pokoj číslo 24, protože jsem nechala vyvěšené sluchátko. „Vy podle toho světýlka poznáte, kdy někdo telefonuje?“

„Podle toho světýlka,“ přikývl. „Přesně tak.“

„A co hovory mezi pokoji? Nemohl by motelový host vynechat centrálu a vytočit přímé číslo?“

„Jedině kdyby věděl, jaké máte číslo pokoje.“

Vzpomněla jsem si na všechny ty případy, kdy jsem během posledních pár dnů někomu dala svou vizitku, s úhledně poznamenaným telefonním číslem do motelu na rubu, někdy i s číslem svého pokoje… ale kdy? „Pokud je telefon obsazený, tak podle toho světýlka nepoznáte, jestli se volá ven, mezi pokoji nebo je vyvěšeno, nemám pravdu?“

„Ano. Mohl bych si to tady přepojit, ale to by samozřejmě bylo proti předpisům.“

Zkoumala jsem panel. „Kolik pokojů je obsazených?“

„To vám nesmím říct.“

„Copak tady jde o státní bezpečnost, nebo co?“

Chvíli na mě zíral a potom jako z donucení pokynul, že si můžu zkontrolovat registrační karty v kartotéce. Zatímco jsem si jimi listovala, postával vedle, protože si chtěl být jistý, že nic nešlohnu. Patnáct pokojů ze čtyřiceti bylo

obsazených, ale jména mi nic neříkala. Nevím, co jsem si od toho slibovala.

„Doufám, že se nesnažíte zase vyměnit pokoj,“ řekl.

„Museli bychom vám naúčtovat příplatek.“

„Vážně. To jako proč?“

„Politika motelu,“ řekl a zatahal se za kalhoty.

Proč jsem ho ponoukala? Vypadal, jako by se chystal pustit do debaty o strategii managementu naproti v Příboji.

Dala jsem mu dobrou noc a šla jsem zpátky nahoru.

Nemohla jsem usnout. Telefon začal vydávat žalostné kvíkání, jako by byl nemocný, takže jsem zavěsila sluchátko a vypojila jsem ten přístroj ze zásuvky. Stejně jako minulou noc jsem zůstala v šatech, a aby mi bylo teplo, natáhla jsem přes sebe i přehoz na postel. Ležela jsem, zírala do stropu a naslouchala přidušeným zvukům za zdí: kašli, spláchnutí záchodu. Potrubí rachotilo a sténalo jako celý gang duchů.

Pouliční osvětlení postupně vystřídal sluneční svit a já jsem si uvědomila, že střídavě nabývám a pozbývám vědomí. V

sedm jsem to vzdala, dovlekla jsem se do sprchy a vypotřebovala jsem svůj denní příděl horké vody.

Zkusila jsem na snídani Café Oceán, kde jsem do sebe obracela šálky černé kávy a před sebou jsem měla podepřené místní noviny, abych mohla odposlouchávat pravidelné návštěvníky. Tváře mi začínaly připadat povědomé. žena, která vedla prádelnu, seděla u barpultu, hned vedle Aceho, z něhož si zase utahovali kvůli jeho

bývalé ženě Betty, usazené vedle něj z druhé strany. Byli tam dva další muži, které jsem znala od Perly.

Seděla jsem v kóji u vchodu, čelem k oknům z tabulového skla, s vyhlídkou na pláž. Podél pásu navlhlého písku klusali běžci. Byla jsem příliš unavená, abych si šla taky zaběhat, ačkoli by mě to možná vzpružilo. Za mnou se mezi sebou bavili zákazníci, tak jako pravděpodobně den co den po celé roky.

„Kde myslíš, že je?“

„Kdoví. Doufám, že už je za hranicema. Je nebezpečnej.“

„Já jen říkám, že by ho radši měli rychle chytit. Jestli ho tady někde zmerčím, střelím mu jednu do prdele.“

„O co, že se kvůli němu večer koukáš pod postel.“

„Já se tam koukám každej večer. To je jediný vzrůšo, který mám. Furt doufám, že na mě taky někdo vykoukne.“

Smích byl pronikavý, podbarvený úzkostí.

„Přijdu za tebou a pomůžu ti z toho.“

„Ty bys mi tak pomoh’.“

„Taky že jo. Mám pistoli,“ chlubil se Ace.

„Betty říká něco jinýho.“

„Jó, on je sice skoro furt zbušenej, ale to neznamená, že mu ta bouchačka střílí.“

„Bailey Fowler vystrčí nos a spustíš jinou,“ řekl Ace.

„Když ho dostanu první, tak ne,“ řekl jeden z mužů.

Na titulní straně místních novin se celý případ znovu

probíral, ale tón reportáže byl čím dál tím rozohněnější.

Baileyovy fotografie. Fotografie Jean. Starý snímek místa činu, místní obyvatelé stojící v pozadí. Obličeje v davu byly rozmazané a nezřetelné, o sedmnáct let mladší, než vypadaly teď. Jeanino tělo, sotva viditelné, bylo zakryté plentou.

Zdupaný písek. Napravo betonové schody vedoucí nahoru.

Citovali tam Quintanu, který se už tehdy vyjadřoval pompézně. Zřejmě od té doby, co se dal k policii, si dělal zálusk na místo šerifa. Vypadal jako ten typ.

Zhltla jsem snídani a vrátila jsem se do motelu.

Když jsem šla nahoru po venkovních schodech, zahlédla jsem, jak jedna z pokojských klepe na dveře pokoje číslo 20.

Kousek odtud měla zaparkovaný vozík s nákladem čistého povlečení, vzadu s upevněným vysavačem.

„Úklid,“ zavolala. žádná odpověď.

Byla malá, podsaditá a když se usmála, byl vidět zub se zlatou korunkou. Univerzální klíč se jí neotočil v zámku, takže přešla k pokoji, kde jsem bydlela předtím, než se Bert tak velkoryse uvolil, že mě přestěhuje. Zašla jsem do čtyřiadvacítky a zavřela jsem dveře.

Moje postel byla změtí přikrývek, které mě svůdně vábily. Po kávě to ve mně vřelo, ale pod stříbřitým tetelením kofeinu bylo mé tělo únavou ztěžklé jako olovo. Na mé dveře zaklepala pokojská. Rozloučila jsem se s veškerými nadějemi na spánek a vpustila jsem ji dovnitř. Přešla do koupelny v ruce s umělohmotným kbelíkem plným hadrů a

čistících prostředků. Člověk si nikdy nepřipadá tak zbytečně, jako když se jen tak poflakuje a někdo při tom uklízí. Sešla jsem dolů do kanceláře.

Ori stála za pultem a roztřeseně svírala svou berli, probírajíc účty, které Bert nechal v krabici s poštou na odeslání. Přes nemocniční košili měla oblečené bavlněné domácí propínací šaty.

Z vedlejšího pokoje zavolala Ann. „Maminko! Kde jsi?

Proboha…“

„Tady jsem!“

Ann se objevila ve dveřích. „Co to děláš? Říkala jsem ti, že ti chci udělat ten rozbor krve, než půjdu za tátou.“ Všimla si mě a usmála se, její ponurá nálada byla ta tam. „Dobré jitro.“

„Dobré jitro, Ann.“

Ori se šinula do obývacího pokoje a přitom se ztěžka opírala o Annino pomocné rameno. „Potřebujete pomoct?“

„Mohla byste, prosím vás?“

Podklouzla jsem pod pultem a podepřela jsem Ori z druhé strany. Ann odstranila berli matce z cesty a společně jsme ji odvedly zpátky do postele.

„Nepotřebuješ si zajít na záchod, když už jsi na nohou?“

„Asi radši ano,“ přikývla.

Pomalu jsme prošly k záchodu. Ann ji usadila na mísu, načež vyšla ven do haly a zavřela dveře.

Pohlédla jsem na ni. „Mohla bych vám položit pár

otázek o Jean, dokud vás tady mám?“

„Dobře,“ souhlasila.

„Včera jsem si prohlížela její školní materiály a všimla jsem si, že jste byla jedním z poradců, kteří s ní pracovali.

Můžete mi říct, čeho se ta sezení týkala?“

„Především její docházky. My čtyři jsme dělali hlavně pedagogickou poradnu, požadavky přípravek na vysokou, vypouštění nebo přibíráni předmětů. Pokud někdo nevycházel s profesorem nebo se nechoval, jak se patří, pak jsme se to do toho vložili a někdy jsme udělali nějaké testy nebo jsme žehlili spory, ale to bylo tak všechno. Jean měla zjevně potíže s učením a my jsme mluvili o skutečnosti, že to mělo pravděpodobně spojitost s jejím rodinným životem, ale nemyslím, že se někdo z nás doopravdy cítil povolaný dělat jí psychiatra. Mohli jsme jí doporučit, aby navštívila psychologa, ale já jsem se jí to ve svém postavení nepokoušela vnucovat.“

„Co její vztah k vaší rodině? Bývala tady dost často, ne?“

„To ano. V tu dobu, kdy spolu s Baileyem chodili.“

„Mám takový dojem, že si ji oba vaši rodiče oblíbili.“

„Velmi. Takže bylo o to trapnější, když jsem se k ní ve škole snažila přistupovat profesionálně. V jistých ohledech byly ty vztahy příliš blízké, aby připouštěly jakoukoli objektivitu.“

„Svěřila se vám někdy jako přítelkyni?“

Ann se zakabonila. „Já jsem ji v tom nepodporovala.

Občas si postěžovala na Baileye, když jim to spolu neklapalo, ale koneckonců to byl můj bratr. Sotva jsem mohla obrátit a souhlasit s ní. Nevím. Možná jsem se měla víc snažit. Často jsem se na to sama sebe ptala.“

„Co ostatní profesoři nebo zaměstnanci školy? Nikomu jinému se svěřit nemohla?“

Zavrtěla hlavou. „To jsem se nikdy nedozvěděla.“

Zaslechly jsme spláchnutí záchodu. Ann vešla zpátky dovnitř a já jsem počkala na chodbě. Když se Ori vynořila, vmanévrovaly jsme ji zpět do obýváku.

Svlékla si své domácí šatky a potom jsme se ji snažily dostat do postele. Musela vážit kolem sto pětadvaceti kilo, samé rozbředlé sádlo a papírově bílá pleť. Zatuchle to z ní táhlo a já jsem měla co dělat, abych nedala najevo svůj odpor.

Ann začala chystat líh, vatový tampón a skalpel.

Kdybych se ještě jednou musela dívat na tuhle proceduru, složila bych se.

„Vadilo by vám, kdybych si zavolala?“

Ori promluvila. „Potřebuji mít tuhle linku volnou na služební hovory.“

„Zkuste to v kuchyni,“ řekla Ann. „Volejte přes devítku.“ Odešla jsem z pokoje.

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

Z kuchyně jsem zkusila číslo Shany Timberlakeové, ale nedovolala jsem se. Možná se u ní zase za chvíli zastavím.

Chtěla jsem z ní vymáčknout informace, hned jak ji zastihnu. Velký kus té skládačky měla v ruce ona a nemohla jsem připustit, aby jí to prošlo. Na kuchyňském pultu ležel telefonní seznam. Našla jsem si číslo do ordinace doktora Dunnea a zkusila jsem ho jako další. Na druhém konci to vzala nějaká žena, asi zdravotní sestra. „Praxe rodinného lékaře,“ řekla.

„Dobrý den. Ordinuje už pan doktor Dunne?“ Řekla mi, že bude pryč do pondělka. Měla u mě vroubek.

„Ne, je mi líto. Má dnes velkou vizitu na klinice v Los Angeles. Mohu vám nějak pomoci?“

„To doufám,“ řekla jsem. „Před několika lety jsem se u něj léčila a potřebuji záznamy o nemoci, se kterou jsem k němu chodila. Můžete mi říct, jak se k nim můžu dostat?“

Ann vešla do kuchyně a přešla k lednici, odkud vyndala skleněnou ampulku s inzulínem. Stála tam a převalovala ji v dlaních, aby ji zahřála.

„Kdy to mělo být?“

„Ehm, no teda, vlastně v šestašedesátém.“

„Je mi líto, ale tak dlouho materiály nearchivujeme.

Pokud jste u pana doktora pět let nebyla, považujeme kartu za nepoužívanou. Po sedmi letech jsou záznamy skartovány.“

Ann odešla z pokoje. Jestli to tady dostatečně protáhnu, úplně se té injekci vyhnu.

„A to platí, i když pacient zemřel?“

„Zemřel? Já myslela, že mluvíme o vaší kartě,“ řekla.

„Mohla byste mi laskavě sdělit své jméno?“

Zavěsila jsem. Tolik o staré lékařské kartě Jean Timberlakeové. Frustrující. Nenávidím slepé uličky. Vrátila jsem se do obývacího pokoje.

Neotálela jsem dostatečně dlouho.

Ann koukala na stříkačku, kterou držela jehlou vzhůru a přitom na ni poklepávala, aby se ujistila, že v bledém, mléčném inzulínu nejsou žádné bublinky. Vydala jsem se ke dveřím ve snaze brát to sportovně. Když jsem ji míjela, vzhlédla ke mně. „Zapomněla jsem se zeptat, byla jste včera za tátou?“

„Stavovala jsem se tam pozdě odpoledne, ale spal. Ptal se po mně znovu?“ Snažila jsem se dívat všude možně, jen ne na ni.

„Volali dnes ráno,“ řekla podrážděně. „Dělá jim tam rotyku. Jak ho znám, chce odtud ven.“ Přetřela své matce alkoholem lysé maso na stehně.

Když jehlu zabodla, zašmátrala jsem v kabele po

papírovém kapesníku. Ori viditelně nadskočila. Měla jsem zpocené ruce a už jsem cítila, jak se mi točí hlava.

„Asi tam všem znepříjemňuje život.“ Klábosila dál, ale její hlas se mi začínal rozplývat. Koutkem oka jsem zahlédla, jak odlomila jehlu ze stříkačky na jedno použití a odhodila ji do odpadkového koše. Začala sklízet vatové tamponky a papír od skalpelu. Posadila jsem se na pohovku.

Zarazila se a obličejem jí přelétl starostlivý výraz. „Jste v pořádku?“

„Je mi dobře. Jen mám chuť si sednout,“ zamumlala jsem. Jsem si jistá, že přesně tak se na člověka připlíží smrt, ale co jsem měla říct? že jsem přiblblý detektiv, který jde do vrtule, když se ocitne v jednom pokojí s injekcí? Mile jsem se na ni usmála, abych jí předvedla, že jsem v pořádku. Mé periferní vidění se halilo do tmy.

Zabývala se dál svou prací a odešla do kuchyně uložit inzulín. V okamžiku, kdy odešla z místnosti, jsem sklonila hlavu mezi kolena. že prý když to uděláte, není možné omdlít, ale mně už se to víc než jednou podařilo. Omluvně jsem pohlédla na Ori. Nervózně šoupala nohama, jako obvykle neochotná přiznat, že by někomu mohlo být hůř než

jí. Snažila jsem se, abych si příliš hlubokým dýcháním nepřivodila hyperventilaci. Plíživá temnota ustoupila. Sedla jsem si a ovívala jsem se, jako by to bylo něco, co je u mě na denním pořádku.

„Není mi dobře,“ řekla. Znepokojeně se poškrábala na

paži. Jaký jsme to byly pěkný páreček. Její vybájená vyrážka se zjevně znovu rozbouřila a já jsem jí to měla lékařsky ohodnotit. Strojeně jsem se na ni usmála, ale cítila jsem, jak mi úsměv tuhne na rtech. Ona už chroptěla a z hrdla se jí dralo pomňoukávání, jak si zaryla nehty do paže.

Zděšeně na mě pohlédla skrz tlustá skla, která zvětšovala hrůzu v jejích očích.

„Panebože,“ zaskřehotala. „To přece nemohlo…“

Obličej měla popelavý, viditelně natékající, a na krku se jí dělaly ohnivě růžové podlitiny.

„Co je vám, Ori? Můžu vám něco přinést?“

Její potíže se zhoršovaly tak rychle, že mi to nestačilo dojít. Přešla jsem k posteli, načež jsem zaječela směrem ke kuchyni. „Ann, mohla byste sem přijít? Něco se děje.“

„Hned jsem tam,“ zavolala. Z jejího tónu jsem vyrozuměla, že jsem nevzbudila žádný pocit naléhavosti.

„Ann! Proboha, pojďte sem!“

Najednou jsem věděla, kde jsem to už jednou viděla.

Bylo mi osm a šla jsem vedle k sousedům na oslavu narozenin Donnieho Dixona. Píchl ho sršeň a bylo po něm dřív, než jeho matka stačila doběhnout na dvorek.

Oriiny ruce vylétly ke krku, oči se jí divoce koulely a vyvstal na ní pot. Bylo jasné, že nemůže popadnout dech.

Snažila jsem se pomoct, ale nedalo se nic dělat. Chňapla po mně jako tonoucí a svírala mou paži s takovou silou, až jsem myslela, že mi vyrve kus masa.

„Tak co je?“ řekla Ann.

Objevila se ve dveřích s výrazem, který byl směsicí shovívavosti a podráždění nad další snahou své matky na sebe upozornit. Zarazila se a zamrkala, jak se snažila pochopit podívanou, která se jí skýtala. „Prokristapána!

Maminko, co se stalo? Panebože!“

Nemyslím, že od té chvíle, co záchvat začal, uběhly víc než dvě minuty. Ori se svíjela v křečích a zahlédla jsem, jak se po ložním prádle pod ní rozpíjí povodeň moči. Zvuky, které vydávala, se nepodobaly ničemu, co jsem kdy slyšela od lidské bytosti.

Ann se v panice vydral z hloubi hrdla zpěvavý tón.

Popadla telefon a ve spěchu se přehmatávala. Když konečně vytočila 911, Oriino tělo sebou pocukávalo, jako kdyby ho někdo léčil elektrickými šoky.

Dispečerka na pohotovosti patrně zvedla telefon. Bylo slyšet, jak pokojem jako moucha bzučí tenounký ženský hlas. Ann se snažila odpovědět, ale když zahlédla obličej své matky, její slova se proměnila ve skřek. Zuřivě jsem zkoušela resuscitační techniky, ale věděla jsem, že to nemá cenu.

Ori znehybněla, s očima doširoka otevřenýma a vyhaslýma. Už byla mimo dosah lékařské pomoci.

Automaticky jsem se podívala na budík, abych zaznamenala čas úmrtí. Bylo 9,06. Vzala jsem Ann z ruky telefon a požádala jsem o policii.

Zhruba dvacet procent všech lidí umírá za okolností, které by byly dostatečným oprávněním pro oficiální šetření o příčinách úmrtí. Břemeno určení příčiny a způsobu úmrtí většinou dopadá na policejního důstojníka, který se jako první objeví na místě činu. V tomto případě musel být na náš telefonát upozorněn sám Quintana, jelikož během půl hodiny byt Fowlerů opanovali lidé od policie: detektiv Quintana a jeho kolega, jehož jméno jsem stále neznala, koroner, fotograf, dva odborníci na doličné předměty, jeden na daktyloskopii, tři uniformovaní policisté, kteří zabezpečovali prostor, a posádka sanitky, která trpělivě čekala, až bude moct odnést tělo. Jakákoli záležitost, která měla něco společného s Baileyem Fowlerem, měla být podrobena oficiálnímu šetření.

Ann a já jsme byly od sebe odděleny krátce poté, co dorazilo první policejní auto. Bylo nasnadě, že nikdo nechtěl, abychom se spolu radily. Neriskovali. Podle všeho jsme se spolu spikly, abychom zavraždily Ori Fowlerovou.

Samozřejmě, když už jsme měly tu drzost ji zabít, řekli byste, že budeme natolik mazané, abychom se předem domluvily, co budeme říkat, ještě dřív než zavoláme policajty. Možná se tak jen snažili pojistit, abychom se navzájem nepřerušovaly při líčení událostí.

Ann, sinalá a otřesená, seděla v jídelně. Krátce a nepřesvědčivě zavzlykala, zatímco koroner se snažil vzbudit dojem, že poslouchá tlukot Oriina srdce. Teď byla zaražená

a tichým hlasem odpovídala na Quintanovy otázky.

Vypadala, že ji ta situace úplně ochromila. Viděla jsem tu reakci nesčetněkrát, když je smrt příliš náhlá, než aby přesvědčila ty, kterých se týká nejvíce. Později, když se nezvratnost té události vryje do vědomí, propukne žal hlučným přívalem vzteku a slz.

Když jsem procházela kolem dveří, vrhl Quintana pohled mým směrem. Šla jsem právě do kuchyně, doprovázena policistkou, jíž musela výzbroj pro prosazování zákona přidávat v pase dobrých pětadvacet čísel: těžký opasek, přenosná vysílačka, pendrek, želízka, klíče, baterka, náboje, zbraň a pouzdro. Nepříjemně mi to připomnělo mé dny v uniformě. To se člověk těžko cítí jako žena, když má kalhoty, v kterých zezadu vypadá jako velbloud.

Posadila jsem se u kuchyňského stolu. Tvářila jsem se neutrálně a snažila jsem se chovat, jako bych nehltala každičký detail toho, co se dálo na místě zločinu. Upřímně se mi ulevilo, že mám z dohledu Ori, která ve smrti ochabla jako starý lvoun vyplavený na písek. Ještě nemohla být ani vychladlá, ale její pleť už prostoupil onen odbarvený, skvrnitý vzhled rozkladu. Když schází život, tělo jako by vám chátralo přímo před očima. Samozřejmě je to iluze, asi stejný optický klam, který způsobuje, že mrtví vypadají, jako by dýchali.

Ann jim musela říct o píchání inzulínu, protože během pár minut vešel do kuchyně specialita na doličné předměty.

Vyndal z lednice ampulku inzulínu, vložil ji do sáčku a označil ho štítkem. Pokud místní laboratoře nebyly mnohem vybavenější než je běžné pro město této velikosti, pak inzulín plus všechny vzorky Oriiny krve, moči, obsahu žaludku, vnitřností a žluči budou odeslány k analýze clo státní kriminální laboratoře v Sacramentu. Příčinou smrti byl téměř určitě anafylaktický šok. Otázkou však bylo, co ho vyvolalo? Jistě to po všech těch letech nebyl inzulin, jedině že by někdo šachoval s ampulkou, což nebyla neoprávněná domněnka. Smrt mohla být náhodná, ale já jsem o tom pochybovala.

Podívala jsem se k zadnímu vchodu, kde byla otevřená zástrčka na zámku. Podle toho, co jsem viděla, byla kancelář motelu zřídkakdy zabezpečena. Okna zůstávala otevřená, dveře nezamčené. Když jsem si vybavila všechny ty lidi, kteří se tudy prohnali, připadalo mi jasné, že se kdokoli z nich mohl přitočit k lednici a nakouknout dovnitř. Oriina cukrovka byla všobecně známá a závislost na inzulínu byl dokonalý způsob, jak jí podat smrtící dávku té správné látky.

To, že injekci píchla Ann, jen způsobilo, že se k jejímu žalu jako kruté postskriptum přidal pocit viny. Byla jsem zvědavá, co z toho vyvodí detektiv Quintana.

Jako na zavolanou se přišoural do kuchyně a posadil se naproti mně ke stolu. Netěšila jsem se, že si s ním pokecám.

Jako hodně policajtů, zabíral víc psychologického prostoru, než mu patřilo. Být s ním bylo jako trčet mezi patry v

přecpaném výtahu. Ne zrovna zážitek, který člověk vyhledává.

„Teď si poslechneme vaši verzi,“ řekl.

Musím uznat, že působil soucitněji než minule, snad z úcty k Ann. Jala jsem se to líčit s veškerou upřímností, jaké jsem byla schopna. Neměla jsem co tajit a nebylo důvodu, proč bych s tím člověkem měla hrát nějakou hru. Začala jsem s tím výhružným telefonátem uprostřed noci a pokračovala jsem k okamžiku, kdy jsem Ann vzala sluchátko a zavolala jsem policii. Dělal si pečlivě poznámky a rychle si je zapisoval písmem, které vypadalo jako natištěné. Když už mě přestal zpovídat, uvědomila jsem si, že jsem k jeho důkladnosti a vnímavosti vůči detailům pojala důvěru. Zaklapl sešitek a zastrčil si ho do kapsy u kabátu.

„Budu potřebovat seznam lidí, kteří tudy za posledních pár dnů prošli. Byl bych rád, kdybyste mi s tím pomohla. A ještě, slečna Fowlerová říká, že jejich rodinný doktor v pátek neordinuje. Takže kdybyste na ni dohlédla. Vypadá, že je na pokraji zhroucení. Upřímně řečeno, vy taky nevypadáte dvakrát skvěle,“ podotkl.

„Dobrý spánek je lék na všechno.“

„Brnkněte mi, jestli něco vyplave.“

Udělil pokyny hlídkujícímu policistovi. Když odešel, bylo už skoro po všem tom práškování, sáčkování, štítkování a fotografování, a tým kriminalistů si balil

fidlátka. Našla jsem Ann, jak pořád ještě sedí u stolu v jídelně. Když jsem vstoupila do pokoje, padl jí zrak na můj obličej, ale nijak nereagovala.

„Jste v pořádku?“ zeptala jsem se.

žádná odpověď.

Posadila jsem se vedle ní. Vzala bych ji za ruku, ale nevypadala jako typ, kterého se lze dotknout, aniž jste se předtím dovolili. „Vím, že se vás na to Quintana musel ptát, ale byla vaše matka na něco alergická?“

„Na penicilin,“ řekla tupě. „Pamatuju se, že měla jednou hrozně ošklivou reakci na penicilin.“

„Jaké jiné léky brala?“

Ann zavrtěla hlavou. „Jen to, co je na nočním stolku, a samozřejmě inzulín. Nechápu, co se to stalo.“

„Kdo věděl o té alergii?“ Ann chtěla promluvit a potom zavrtěla hlavou. „Věděl to Bailey?“

„On by nikdy nic takového neudělal. Nemohl…“

„Kdo ještě?“

„Táta. Doktor…“

„Dunne?“

„Ano. Byla u něho s tou první ošklivou reakcí.“

„Co John Clemson? Užívá léky z jeho lékárny?“

Přikývla.

„Lidi z kostela?“

„Asi ano. Netajila se s tím a znáte jí. Věčně mluvila o svých chorobách…“

Mrkla a já jsem si všimla, že zrůžověla v obličej. Ústa se jí sevřela a poklesly jí koutky, jak se jí oči zalily slzami.

„Zavolám někoho, aby tady s vámi poseděl. Je vám někdo milejší? Paní Emma? Paní Maude?“

Schoulila se do klubíčka a položila si tvář na desku stolu, jako by měla jít spát. Místo toho vzlykala a slzy jí tryskaly na nablýskanou dřevenou plochu jako horký vosk. „Bože, Kinsey. Já to udělala. Nemůžu tomu uvěřit. Já tam fakticky stála a vstříkla jsem jí to. Jak s tím mám žít?“

Nevěděla jsem, co jí na to mám říct.

Vrátila jsem se do obývacího pokoje a vyhýbala jsem se pohledu na postel, která teď zela prázdnotou. Lůžkoviny policisté stáhli a spolu s dalšími hmatatelnými důkazy odvezli. Kdo věděl, co mohli v tom ložním prádle objevit?

Brejlovce, jedovatého pavouka, sebevražedný dopis, zasunutý dospodu mezi špinavá prostěradla?

Zavolala jsem paní Maude a řekla jsem jí, co se stalo.

Jakmile jsme absolvovaly obligátní vyjádření šoku a úděsu, řekla, že tam hned bude. Napřed si ještě pravděpodobně párkrát stručně zatelefonovala, aby obvolala Jednotku rychlého zásahu v rodinné krizi. Skoro jsem slyšela, jak všichni rozmačkávají hranolky, aby mohli zahájit prudký útok s čersvě navařenými obědy.

Sotva dorazila a vzala na sebe vedení kanceláře, vyšla jsem nahoru clo pokoje, zamkla jsem dveře a sedla jsem si na postel. Oriina smrt mě zmátla. Nedokázala jsem si

sesumírovat, co znamená nebo jak by do toho všeho mohla zapadat. Únava na mě doléhala jako kovadlina a téměř mě drtila svou tíhou. Věděla jsem, že si nemůžu dovolit jít spát, ale nebyla jsem si jistá, jak dlouho to ještě dokážu táhnout dál.

Vedle mě zařinčel telefon. Doufala, jsem, že to proboha nebude další výhrůžka. „Haló?“

„Kinsey, to jsem já. Co se to sakra děje?“

„Bailey, kde jste?“

„Řekněte mi, co se stalo s mou matkou.“ Řekla jsem mu, co jsem věděla, což nebylo nic moc. Mlčel tak dlouho, až

jsem si myslela, že zavěsil. „Jste tam?“

„Ano, jsem tady.“

„Je mi to líto. Opravdu. Ani jste se s ní neviděl.“

„Jo.“

„Bailey, buďte tak hodný. Musíte se ohlásit.“

„To neudělám, dokud nebudu vědět, co se děje.“

„Poslouchejte mě…“

„S tím nepočítejte!“

„Tak mě sakra vyslechněte do konce. Pak si můžete dělat, co chcete. Dokud jste venku, svedou na vás všechno, co se stane. Copak to nechápete? Tapa odprásknou a vy se zdejchnete. Načež se dovíte, že vaše matka je taky mrtvá.“

„Vy víte, že jsem to neudělal.“

„Tak se běžte ohlásit. Když budete ve vazbě, aspoň na vás nemůžou hodit, když se zase něco semele.“

Ticho. Konečně řekl: „Možná. Já nevím. Mně se ta špína nelíbí.“

„Mně taky ne. Je mi z toho nanic. Heleďte se, prostě udělejte tohle. Zavolejte Clemsonovi a uvidíte, co vám řekne.“

„Já vím, co mi řekne.“

„Tak ho poslechněte a udělejte jednou něco rozumnýho!“ Práskla jsem telefonem.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

Musela jsem se jít nadýchat vzduchu. Zamkla jsem za sebou dveře a vyšla jsem z motelu. Přešla jsem ulici a posadila jsem se na vlnolam, odkud jsem zírala na pruh pláže, kde zemřela Jean Timberlakeová. Za sebou jsem měla Floral Beach jako na dlani, na šest ulic do délky, na tři ulice do šířky. Nějak mě znepokojovalo, že to městečko je tak malé. Všechno se stalo právě tady, v prostoru těchto osmnácti bloků. Právě tyhle chodníky, budovy, místní lokály, to všechno tehdy muselo být skoro stejné. Místní lidé se nezměnili. Někteří se odstěhovali, někteří zemřeli. Za tu dobu, co jsem tady byla, jsem já sama s tím vrahem aspoň jednou mluvila. Svým způsobem to byla potupa. Otočila jsem se a podívala jsem se na část města, kterou jsem odtud viděla. Napadlo mě, jestli někdo v některém z těch pastelových domků v tu noc něco viděl. Kam až mohla moje beznaděj dojít? Já jsem si vlastně v duchu proklepávala popořadě všechny obyvatele Floral Beach. Ale něco jsem dělat musela, Podívala jsem se na hodinky. Bylo po desáté.

Pohřeb Tapa Grangera měl být ve dvě. Bude tam spousta lidí. Od té doby, co ho zastřelili, se místní nebaví skoro o ničem jiném. Komu by se chtělo přijít o vyvrcholení?

Přešla jsem zpátky k motelu, tam jsem si vzala auto a přejela jsem půl druhého bloku k domku Shany Timberlakeové. Když jsem jí ráno volata, byla pryč, ale teď už bude určitě doma, aby se oblékla na Tapův pohřeb, pokud tam chtěla jít. Zastavila jsem přes ulici. Dřevěné domky v bloku, kde bydlela, oplývaly přímo kasárenským půvabem.

Na příjezdové cestě pořád žádný plymouth. Přední závěsy byly stejně nehybné jako předtím. Před verandou teď ležela dvoudenní hromada novin. Zaklepala jsem na dveře, a když

se nikdo neozval, lišácky jsem zkusila za kliku. Pořád zamčeno.

Na verandičce vedlejšího domku stála stařena.

Pozorovala mě pytlíkovitýma očima jako lovecký beagle.

„Víte, kam šla Shana?“

„Čeho?“

„Je tady Shana?“

Netrpělivě zagestikulovala, otočila se a s třísknutím dveří zašla zpátky k sobě. Nedokázala jsem posoudit, jestli byla naštvaná, že mě neslyšela, nebo proto, že jí bylo fuk, co Shana dělá. Pokrčila jsem rameny, odešla jsem z přední verandy a prošla jsem mezi dvěma domky dozadu.

Všechno vypadalo stejně, až na to, že nějaké zvíře, pes nebo možná mýval, převrhlo její popelnice a rozneslo odpadky kolem. Chuťovka. Vyšla jsem po schodech na verandu a nakoukla jsem do kuchyňského okna stejně jako minule. Bylo nasnadě, že Shana Timberlakeová nebývala

doma celé dny. Zkusila jsem zadní dveře a přemítala jsem, zda je nějaký důvod, proč se vlámat dovnitř. žádný mě nenapadal. Koneckonců je to protizákonné, a nerada to dělám, pokud mi z toho něco nekyne.

Když jsem scházela se schodů, všimla jsem si mezí papíry poházenými na dvorku bílé čtvercové obálky. Stejná, kterou jsem očmuchávala onehdy, když jsem u ní byla?

Zvedla jsem ji. Prázdná. Do pytle. Opatrně jsem se začala probírat v odpadcích. A měla jsem to. Na přáníčku byla reprodukce zátiší, olejomalby opulentních růží ve váze.

Nebylo tam předtištěno žádné blahopřání, ale uvnitř někdo připsal rukou „Svatyně. 2.00. Stř.“ S kým se to mohla setkat? S Bobem Hawsem? S June? Zastrčila jsem si přání do kabely a odjela jsem do kostela.

Místní baptistický kostel (jediný místní kostel, pokud to chcete přesně) se nacházel na rohu Kayeské a Palmové ulice, bílá dřevěná stavba nevelkých rozměrů, s různými přístavbami. Po celé šíři hlavní budovy se táhla betonová veranda s bílým sloupovím, podpírajícím neforemnou střechu. Baptisté rozhodně nemají ve zvyku zbytečně utrácet peníze svého sboru za nějakého neschopného architekta.

Přesně tenhleten půdorys kostela jsem už viděla několikrát předtím a představovala jsem si, že asi potřebovali ušetřit na projektu, aby mohli zaplatit poštovné za své propagační letáčky. Venku na ulici parkovala květinářská dodávka, která zřejmě dovezla kytice a věnce na pohřeb.

Dvoukřídlé dveře byly dokořán, takže jsem vstoupila dovnitř. Bylo tam několik oken z barevného skla s křížovou cestou, zobrazující Ježíše v noční košili po kotníky, kvůli které by ho v tomhle městě ukamenovali. U nohou se mu rozsadili apoštolově a vzhlíželi k němu s blazeovanými úsměvy jako nakadeřené ženy. To se tehdy muži opravdu holili? Jako dítěti se mi nikdy nepodařilo nikoho přimět, aby mi na takové podobné otázky dal odpověď.

Vnitřní zdi byly bílé, podlaha pokrytá béžovými linoleovými dlaždicemi. Lavice byly ozdobené černými saténovými mašlemi. Rakev Tapa Grangera byla umístěna kousek od přední řady. Poznala jsem, že Joleen umluvili, aby zaplatila víc, než si mohla dovolit, jenomže v truchlivém rozpoložení se tomuhle nátlaku těžko odolává.

Nejlevnější rakev v pohřebním ústavu má nevyhnutelně takový podivný nafialovělý odstín a vypadá, jako by na ni nastříkali stejnou hmotu, jaká se používá na akustické stropy, aby se ztlumil hluk.

žena v bílé haleně upevňovala na stojan srdcovitý věnec.

Na široké levandulové stuze bylo obrovitými zlatými písmeny napsáno: „Odpočívej v náruči Ježíšově“. Na kůru jsem zahlédla June Hawsovou, kolébající se dopředu a dozadu, jak hrála za urputného šlapání nohou na varhany.

Přehrávala si chvalozpěv, který připomínal slzavý okamžik v nějakém starém cajdáku, a broukala si pro sebe hlasem, který zněl dost vysoko. S těmi obvazy na rukou vypadala

jako bytost, která právě povstala z mrtvých. Když jsem se k ní přiblížila, přestala hrát a otočila se, aby se na mě podívala.

„Omlouvám se, že ruším,“ řekla jsem.

Položila si ruce do klína. Bylo v ní něco nevzrušeného, navzdory skutečnosti, že jódová tinktura se jí šplhala po pažích nahoru. To se rozlézal ten mor, ta jedovatá škumpa duše?

„Nevěděla jsem, že zaskakujete za varhaníka.“

„Většinou ne, ale paní Emma je u Ann. Haws odjel do nemocnice, aby se poradil s Roycem. Doktoři mu asi řekli o Oribelle. Nebohá duše. Reakce na její léky, ne? Tak nám to řekli.“

„Vypadá to tak. Musejí si počkat na výsledky z laboratoře, aby to věděli jistě.“

„Dej jí Pán Bůh věčnou slávu,“ zamumlala a zatahala se za zafačovanou ránu kolem pravé ruky. Sundala si rukavice, aby mohla hrát. Bylo vidět její prsty, silné a nehezké, s tupě zastřiženými nehty.

Vyndala jsem z kabelky přání. „Mluvila jste před pár dny se Shanou Timberlakeovou?“

Přejela očima přáníčko a zavrtěla hlavou.

„Mohl se s ní vidět váš muž?“

„Na to se musíte zeptat jeho.“

„Neměly jsme příležitost si promluvit o Jean Timberlakeové,“ poznamenala jsem.

„Byla to velmi zbloudilá dívka. Moc hezká, ale pochybuji, že byla spasena.“

„To asi nebyla,“ řekla jsem. „Znala jste ji dobře?“

Zavrtěla hlavou. Jakési trápení jí zakalilo zraky a já jsem vyčkávala, jestli se o něm rozpovídá. To zjevně ne. „Byla členkou místní skupiny mládeže, viďte?“ Ticho.

„Paní Hawsová?“

„Ale, slečno Millhoneová. Na bohoslužbu je kapánek brzo a mám takové obavy, že nejste do kostela vhodně oblečena,“ řekl za mými zády Bob Haws.

Otočila jsem se. Právě se navlékal do černého hábitu. Na svou ženu se nedíval, ale zdálo se, že se od něj odtáhla.

Výraz měl zdvořilý, oči ledové. živě jsem si ho představila, jak je roztažený na stole a Jean se na něm dobrovolnicky činí.

„Asi si ten pohřeb musím nechat ujít,“ řekla jsem. „Jak je Royceovi?“

„Tak, jak se dá očekávat. Nechtěla byste projít do kanceláře? Určitě vám mohu být nápomocen jakýmikoli informacemi, které se snažíte vymámit z paní Hawsové.“

Proč ne? řekla jsem si. Z toho člověka mi běhal mráz po zádech, ale byli jsme přece v kostele za bílého dne, s dalšími lidmi nablízku. Šla jsem za ním do kanceláře. Zavřel dveře.

Obyčejně shovívavý výraz reverenda Hawse teď vystřídalo cosi méně soucitného. Neposadil se a přešel k opačnému konci svého psacího stolu.

Prohlížela jsem si místnost a dávala jsem si s tím načas.

Stěny byly obložené borovým dřevem, zelené závěsy působily zaprášeně. Byl tam tmavě zelený koženkový gauč, velký dubový psací stůl, otočná židle, knihovny, různé zarámované diplomy, osvědčení a biblicky vyhlížející pergameny na zdech.

„Royce mě požádal, abych vám vyřídil vzkaz. Snažil se vás sehnat. Vaše služby už nebude potřebovat. Když mi dáte prohlášení s rozepsanými položkami, postarám se, abyste dostala zaplaceno za čas, který jste tomu věnovala.“

„Díky, ale myslím, že počkám a poslechnu si to od něho.“

„Je to nemocný člověk. Silně rozrušený. Jakožto jeho pastor mám pravomoc vás na místě propustit.“

„Máme spolu s Roycem podepsanou smlouvu. Chcete se mrknout?“

„Sarkasmus nemám v oblibě a váš přístup se mi příčí.“

„Já jsem skeptická od přírody. Omlouvám se, pokud vás to uráží.“

„Tak uveďte své argumenty a kliďte se odsud.“

„Nemám, jaký ‚argument‘ bych v tuto chvíli uvedla.

Myslela jsem, že by třeba mohla pomoct vaše žena.“

„Ta s tím nemá nic společného. Veškeré pomoci se vám dostane z mé strany.“

„To zní rozumně,“ řekla jsem. „Chcete mi říct o své schůzce se Shanou Timberlakeovou?“

„Je mi líto. S paní Timberlakeovou jsem se nikdy nesetkal.“

„Co teda podle vás znamená tohle?“ zeptala jsem se.

Vytasila jsem přání a dala jsem si pozor, aby byl vidět napsaný vzkaz.

„Ujišťuji vás, že nemám ponětí.“ Zaměstnával se tím, že zbytečně přerovnával na stole nějaké papíry. „Máte ještě něco jiného?“

„Doslechla jsem se něco o vás a Jean Timberlakeové.

Možná že bychom si o tom měli promluvit, dokud jsem tady.“

„Cokoli, co jste se mohla doslechnout, by po takové době šlo těžko doložit, nemyslíte?“

„Já mám těžkosti ráda. Proto je moje práce tak zábavná.

Vy nechcete vědět, co že jsem se to doslechla?“

„Ani v nejmenším mě to nezajímá.“

„Aha,“ řekla jsem. „Tak třeba někdy jindy. Lidi jsou většinou zvědaví, když koluje takovýhle drb. To mé těší, že vás to netrápí.“

„Já drby neberu vážně. Překvapuje mě, že vy ano.“

Ledově se na mě usmál a popotáhl si manžety na košili pod širokými rukávy hábitu. „A teď myslím, že už jste mi zabrala času ažaž. Musím sloužit o pohřbu a rád bych se o samotě pomodlil.“

Přešla jsem ke dveřím a otevřela jsem je, načež jsem se nenuceně otočila. „Byl u toho samozřejmě svědek.“

„Svědek?“

„No víte, někdo, kdo vidí někoho jiného, jak tropí nějakou lumpárnu.“

„Obávám se, že nevím, o čem mluvíte. Svědek čeho?“

Přejela jsem ve vzduchu rukou a použila jsem gesto, které zjevně hned pochopil.

Když jsem za sebou zavírala dveře, záře jeho úsměvu už

pohasínala.

Vzduch venku mi připadal milosrdně teplý. Nastoupila jsem si do auta a pár minut jsem tam seděla. Listovala jsem si ve svých poznámkách a pátrala jsem po neobrácených balvanech. Ani nevím, co jsem doufala, že najdu. Znovu jsem pročetla informace, které jsem si zapsala, když jsem se probírala školními materiály Jean Timberlakeové. Bydlela tehdy v Palmové, hned za rohem od místa, kde jsem seděla.

Natahovala jsem na sedadle krk a rozmýšlela jsem se, jestli stojí za to, zajít se tam podívat. Ksakru, proč ne? Místo průkazných fakt jsem se stejně tak dobře mohla nadít nějakého psychického záblesku.

Nastartovala jsem volkswagen a vydala jsem se na starou adresu Timberlakeových. Bylo to o pouhý blok dál, takže jsem mohla auto nechat tam, kde stálo, ale říkala jsem si, že to parkoviště radši přenechám pohřebnímu vozu. Budova byla nalevo, dvě podlaží s oprýskanou, světle zelenou omítkou, přimáčknutá k strmé pobřežní hrázi.

Když jsem tam dorazila, došlo mi, že tam není nic moc k

vidění. Dům byl opuštěný, okna zatlučená prkny. Dřevěné schodiště se nalevo tyčilo do prvního patra, kde po celém obvodu vedla pavlač. Vyšla jsem po schodech nahoru.

Timberlakeovi bydleli v čísle 6, ve stínu kopce. Všude to tam vypadalo úděsně. V hlavních dveřích jejich bytu, kde měla být klika, byla dokonalá kruhová díra. Opřela jsem se do dveří a otevřela jsem je. Fornýr už byla odštípnutý, takže podél spodního okraje byly vidět stalagmity třísek, které tam zbyly.

Okna zůstala v celku, ale byla tak zašpiněná, že mohla být stejně tak dobře zatlučená. Světlo přicházející zvenčí filtroval prach. Na linu na podlahách se usadily saze. Pulty na kuchyňské lince se zkroutily do vrtule a dvířka od kredence visela za panty. Myší bobky svědčily o nedávném osídlení. Ložnice tam byla jen jedna. Vedly z ní dveře do zadního traktu budovy, kde pavlač navazovala na neforemné schodiště zapuštěné do svahu kopce. Podívala jsem se nahoru. Strmé strany hráze s navezenou hlušinou byly zerodované. Asi tak o sto metrů výš přetékaly přes převis kopce husté šlahouny. Na vrcholku jsem zahlédla soukromou vilu, která se honosila okázalým výhledem na město, s oceánem, který se táhl nalevo, a zvlněným kopcem napravo.

Vrátila jsem se do bytu a snažila jsem se v duchu překulit léta zpátky. Kdysi to tady bylo zařízené, asi ne zrovna přepychově, ale s citem pro uměřený komfort. Podle

rýh na podlaze se dalo odhadnout, kde stával gauč.

Domnívala jsem se, že jídelní kout využívaly na spaní, a přemítala jsem, která z nich tam asi spala. Shana se zmínila o tom, že Jean se v noci vykrádala ven.

Prošla jsem přes ložnici k zadnímu východu a zkoumala jsem nouzové schodiště. Sledovala jsem okem linii stoupání.

Mohla chodit tudy, vylézt až na horní ulici, kde ji její různí nápadníci mohli naložit a zase vypustit. Vyzkoušela jsem zábradlí z neopracovaného dřeva, které mělo vetchou konstrukci a za léta nepoužívání drželo na čestné slovo.

Schody byly nepřirozeně strmé, takže výstup byl dost riskantní. Hodně sloupků v zábradlí chybělo.

Plahočila jsem se nahoru a s funěním a supěním jsem mířila až k vrcholu. Hřeben hráze byl ohraničen drátěným plotem. Teď tam žádná branka nebyla, ale kdysi tam být mohla. Opatrně jsem otočila hlavu a přes střechy domů jsem přehlédla okolí. Pohled byl opojný, koruny stromů u mých nohou, dole rozprostřené město, což způsobovalo mírnou závrať. Zaparkované auto bylo velké asi jako kus mýdla.

Studovala jsem dům před sebou, dvoupodlažní stavbu ze dřeva a skla, s exteriérem ošlehaným od větru. Zahrada byla udržovaná a krásně založená, komplet s bazénem, terasou, horkou lázní i Brown-Jordanovým stolkem se skleněnou deskou a židlemi. Kdyby tato nemovitost stála kdekoli jinde v tomto městě, vyžadovala by zástěnu keřů kvůli soukromí.

Tady nahoře se majitelé mohli kochat ničím nerušenou

panoramatickou vyhlídkou.

Uhnula jsem doprava a tiskla jsem se k plotu, abych prošla po uzounké pěšince, která lemovala pozemek. Když

jsem dorazila až k hranici pozemku z pravé strany, šla jsem podél plotu ohraničujícího prázdnou vedlejší parcelu. Ulice přede mnou byla posledním úsekem slepé uličky, s jediným domem v dohledu. Pokud mi bylo známo, tohle byla jediná nóbl čtvrť v celém Floral Beach.

Došla jsem k domu zepředu a zazvonila jsem. Otočila jsem se a zadívala jsem se do ulice. Tady nahoře na kopci slunce neúprosně pražilo do hustých nízkých křovisek. Bylo tu jen pár stromů, takže jen máloco mohlo čelit nárazům větru. Oceán byl na dohled, asi tak čtyři sta metrů daleko.

Napadlo mě, jestli se mlha dotáhne až sem, že by to mohlo být dost deprimující. Znovu jsem zazvonila, ale zjevně nebyl nikdo doma. Co teď?

Neustále

mi

vrtalo

hlavou

slovo

„svatyně.“

Předpokládala jsem, že znamená kostel, ale byla tu další možnost. Podobně se jmenovaly všechny horké koupele v lázních. Možná, že přišel čas znovu navštívit manžele Dunneovy.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

Lázeňské parkoviště bylo prázdné až na dva náklaďáky, jeden od firmy na údržbu bazénů a druhý s vysokou korbou, na které bylo vidět zahradnické nářadí. Odkudsi z pozemku ke mně doléhalo kvílení motorové pily, z čehož jsem usuzovala, že se kácí porost. Přišla jsem k lázním zezadu, jako při své první návštěvě.

V recepci bylo ticho a za pultem nikdo nestál. Asi byli všichni na Tapově pohřbu. Prohlédla jsem si vývěsní tabuli.

Páteční odpoledne byla na rozvrhu hodin volná. Nebylo mi proti mysli trochu si to tady okouknout, když už jsem tu byla, ale měla jsem nepříjemný pocit, že bych mohla narazit na Elvu Dunneovou.

Vystrčila jsem hlavu do chodby, s nadějí, že zahlédnu schodiště, které povede nahoru do hotelové haly. Vypadalo to, že tam vůbec nikdo není. No tak, šmarjá lidi zlatý, co jsem měla dělat? Nenuceně jsem proklouzla do recepce.

Napravo byla k pultu přilepená mapa pozemku se všemi horkými koupelemi na kopci. Vlnité čáry představovaly klikaté cestičky mezi lázněmi. Pás napříč horní částí mapy byl označený jako protipožární komunikace. Přejížděla jsem prsty kolem „Míru“, „Ticha“, „Poklidu“ a „Vyrovnanosti.“

Pěkná živáčka, tyhle lázně. „Svatyně“ byla malá koupel pro dvě osoby, umístěná v odlehlém rohu nahoře na kopci.

Podle rozpisu, který ležel otevřený na stole, na středu odpoledne ani na žádný další den do „Svatyně“ nikdo objednán nebyl. Otočila jsem list o týden zpátky. Nic.

Odhadovala jsem, že Shana měla rande smluvené na dvě ráno, a ne odpoledne, a zřejmě nebylo nikde v rozpisu uvedeno. Rychle jsem prohledala šuplíky, které neskrývaly nic důležitého. Lepenková krabice na pultě, označená „Ztráty a nálezy“, obsahovala stříbrný náramek, umělohmotový kartáč na vlasy, klíčky od auta a plnicí pero.

Zkontrolovala jsem přihrádky nalevo, a vtom mě něco trklo.

Klíčky v krabici ztrát a nálezů měly na kroužku připevněné velké kovové téčko. Shaniny.

Zaslechla jsem na chodbě kroky. Rychle jsem se po špičkách vypařila zpoza pultu. Vrazila jsem do dveří a otočila jsem se, přičemž jsem si svůj vstup načasovala tak, že to vypadalo, jako bych právě přicházela, když Elva a Joe Dunneovi vešli do přijímací haly. Když si mě Elva všimla, zatmělo se jí před očima. Vytáhla jsem z kabely přání.

Doktor Dunne vypadal, že hned ví, kolik uhodilo. Popleskal ji po paži a cosi zamumlal. Zřejmě jí sděloval, že na sebe bere veškerá jednání, která se mnou Dunneovi museli podstoupit. Šla dál do malé postranní kanceláře. Doktor Dunne mě chytil za loket a vyvedl mě ze dveří. Tím směrem se mi zrovna moc jít nechtělo.

„To není dobrý nápad,“ zaševelil mi do levého ucha.

Pořád mě držel za paži a popoháněl mě k parkovišti.

„Myslela jsem, že je dnes váš den na klinice v Los Angeles…“

„Musel jsem paní Dunneovou hodně dlouho přemlouvat, aby vás nezažalovala za ublížení na těle,“ poznamenal bez souvislosti. Nebo to měla být výhrůžka?

„Jen ji nechte, ať to udělá,“ řekla jsem. „Dejte si pozor, ať to stihne, než se mi zahojí ten kloub. A když už o tom mluvíme, tak ať se policajti mrknou na tohle.“ Vytáhla jsem si rukáv dost vysoko na to, aby viděl vzoreček z podlitin, který zanechalo tenisové podání té dámy. Vytrhla jsem paži z jeho sevření a vytasila jsem se s přáníčkem. „Chcete se pobavit o tomhle?“

„Co to je?“

„Ale no tak. To je vzkaz, který jste poslal Shaně Timberlakeové.“

Zavrtěl hlavou. „V životě jsem to neviděl.“

„Promiňte mi ten výraz, pane doktore, ale děláte si z huby hajzl. Napsal jste jí minulý týden, když jste byl v Los Angeles. Musel jste se dovědět o Baileyově zatčení a říkal jste si, že byste si spolu radši měli promluvit. O co jde? To nemůžete prostě zvednout telefon a své milence zavolat?“

„Prosím vás, mluvte tišeji.“

Když jsme dorazili k parkovišti, ohlédl se zpátky k budově. Sledovala jsem jeho pohled a zahlédla jsem jeho

ženu, jak na nás vykukuje z okna kanceláře. Došlo jí, že jsme si jí všimli, a stáhla se. Doktor Dunne mi otevřel dvířka od auta na straně řidiče, jako kdyby mě chtěl posadit dovnitř. Choval se rozpačitě a zrak mu pořád bloudil k budově za námi. Představila jsem si, jak se paní Dunneová plazí po břiše houštím s kudlou mezi zuby.

„Moje žena je paranoidní schizofrenička. Je agresivní.“

„Neříkejte! A co má být?“

„Vede mi všechny účty. Kdyby zjistila, že jsem volal Shaně, tak by… no, nevím, co by udělala.“

„O co, že bych to uhodla. Třeba žárlila na Jean a omotala jí kolem krku pásek.“

Ruměná pleť mu zevnitř zaplanula dorůžova, jako by se mu za obličejem rozsvítila žárovka. Ve faldech na krku se mu sléval pot. „Ona by nikdy nic takového neudělala,“

vyrazil ze sebe. Vytáhl z kapsy na boku kapesník a otřel si čelo.

„Co by teda udělala?“

„Tohle s ní nemá nic společného.“

„Tak jak to teda bylo? Kde je Shana?“

„Měla se tady se mnou setkat ve středu v noci. Dorazil jsem pozdě. Vůbec se tam neukázala nebo možná brzy odešla. Nemluvil jsem s ní, takže nevím, kde byla.“

„Vy byste se s ní sešel tady v areálu?“ Samou nevěřícností jsem skoro vykvikla.

„Elva si bere každý večer prášek na spaní. Nikdy se

neprobudí.“

„Pokud je vám známo,“ poznamenala jsem suše.

„Předpokládám, že váš poměr trvá?“

Viděla jsem, že váhá. „Není to poměr v pravém slova smyslu. Už léta spolu po sexuální stránce nic nemáme.

Shana je skvělá ženská. Jsem s ní rád. Mám právo na přátelství.“

„No jasně, já taky veškeré své přátelské vztahy udržuju uprostřed noci.“

„Prosím vás. Snažně vás prosím. Nasedněte do auta a jeďte. Elva bude chtít vědět každé slovo, které jsme řekli.“

„Řekněte jí, že jsme mluvili o smrti Ori Fowlerové.“

Vytřeštil na mě oči. „Ori je mrtvá?“

„No jo. Dnes ráno dostala injekci, ve které byl pravděpodobně

penicilin.

Hned

potom

zaklepala

bačkorama.“

Chvíli neřekl ani slovo. Výraz v jeho tváři byl daleko přesvědčivější, než kdyby se začal hájit, že ji nezabil. „Jak se to stalo?“

Stručně jsem mu vylíčila události onoho rána. „Má Elva přístup k penicilinu?“

Prudce se otočil a vydal se směrem k budově.

Neměla jsem v plánu ho nechat takhle hladce vyklouznout. „Vy jste byl otcem Jean Timberlakeové, viďte?“

„Je po tom. Je mrtvá. Stejně to nikdy nedokážete, tak co

na tom sejde?“

„Moje řeč. Věděla, kdo jste, když vás žádala o ten potrat?“ Zavrtěl hlavou a šel dál.

Hnala jsem se za ním. „Vy jste jí neřekl pravdu? Vy jste jí ani nenabídl pomoc?“

„Nechci se o tom bavit,“ řekl úsečně.

„Vy ale víte, s kým to měla, na to dám krk.“

„Proč zničit slibnou kariéru?“ řekl.

„Něčí kariéra vám byla milejší než její život?“

Došel ke dveřím přijímací haly a vstoupil. Rozvažovala jsem, že půjdu dovnitř, ale neviděla jsem důvod, proč bych se tím měla dál zabývat. Potřebovala jsem napřed usvědčující důkazy. Otočila jsem se a zamířila jsem k autu.

Ohlédla jsem se přes rameno. Paní Dunneová s nevypočitatelným výrazem už zase stála v okně. Nebyla jsem si jistá, jestli můj hlas dolehl až tak daleko nebo ne, a bylo mi to jedno. Ať si to rozeberou sami. O něj jsem strach neměla. Věděl, jak na sebe dát pozor. Bála jsem se o Shanu.

Pokud se ve středu v noci vůbec neukázala, jak se tam vzaly její klíče? A pokud dorazila na schůzku podle plánu, tak kam se sakra poděla?

Odjela jsem zpátky do motelu. V recepci sloužil Bert.

Paní Emma s paní Maude se mezitím postaraly o obývací pokoj Fowlerových. Stály tam vedle sebe, buclaté babky kolem sedmdesátky, jedna ve vínovém, druhá v lila svetříku.

Ann odpočívá, říkaly. Dovolily si přesunout Oriinu postel

do Royceova pokoje. Obývák přestavěly podle nějakého původního uskupení nábytku a různých krámů. Působil nějak obrovitě, když už ho teď nezavalovala nemocniční postel s opěrkami a postranními zábradlíčky. Noční stolek byl pryč. Podnos s léky odstranila policie. Nic nemohlo Ori účinněji vyhladit.

Dorazila Maxine a působila jaksi oklamaně, že tam je a nemá na starost žádný úklid. „Uvařím trochu čaje,“

zahuhlala, právě když jsem vešla.

Všechny jsme hovořily tlumeně jako v knihovně. Zjistila jsem, že napodobuji ten tón, kterým všechny mluvily, sacharínový, starostlivý, očividně mateřský. Vlastně jsem zjišťovala, že se pro situace, jako je tahle, docela hodí. Paní Maude byla celá žhavá, že mi přinese něco malého k obědu, ale já jsem odmítla.

„Musím si něco zařídit. Možná budu chviličku pryč.“

„No jistě, to je v pořádku,“ řekla paní Emma a pohladila mě po ruce. „O všechno se tady postaráme, takže s tím si nelamte hlavu.

A jestli si chcete dát něco k snědku později, můžeme vám udělat něco nastudeno.“

„Díky.“ Navzájem jsme se všechny obdařily truchlivými úsměvy v trpitelském duchu. Ty jejich byly upřímnější než

ten můj, ale musím říct, že Oriina smrt vyvolala v mých útrobách jakýsi hlodavý pocit. Proč byla zavražděna? Co tak asi mohla vědět? Na první pohled jsem nechápala, jak její

smrt souvisela se smrtí Jean Timberlakeové.

Ve dveřích se objevil Bert a podíval se na mě. „Máte hovor,“ řekl. „Je to ten právník.“

„Clemson? Bezva. Vezmu si to v kuchyni. Můžu si to tam vzít?“

„Jen si poslužte,“ řekl.

Přešla jsem do kuchyně a zvedla jsem telefon. „Brý den, to jsem já,“ řekla jsem. „Moment.“ Decentně jsem se odmlčela, načež jsem řekla. „Díky, Berte. Už to mám.“

Ozvalo se tiché cvaknutí. „Pokračujte.“

„O co šlo?“ zeptal se Clemson.

„To nestojí za řeč. Jak jste na tom vy?“

„Zajímavý vývoj. Právě mi z kostela volala June Hawsová. Jako že jsem vám to neřekl, ale ona zřejmě celou dobu Baileye ukrývala.“

„On je u ní?“

„To je právě ten problém. Byl. Policie zahájila pátrání od domu k domu. Řekl bych, že k ní domů přišel policajt, a než

se nadála, Bailey vzal roha. Neví, kam se poděl. Ozval se vám?“

„Vůbec ne.“

„Tak zůstaňte doma. Pokud se vám ozve, musíte ho umluvit, aby se sám přihlásil. Když se rozneslo, že jeho máma je mrtvá, celé město šílí. Mám obavy o jeho bezpečnost.“

„Já taky, ale co mám jako dělat?“

„Prostě zůstaňte na telefonu. Je to kritické.“

„Já nemůžu, Jacku. Shana Timberlakeová je nezvěstná.

Viděla jsem její klíče v lázních a jdu se tam po setmění podívat.“

„Na Shanu se vykašlete. Tohle je důležitější.“

„Tak proč sem nepřijdete sám? Když Bailey zavolá, můžete s ním mluvit.“

„Mně Bailey nevěří!“

„Pročpak, Jacku?“

„Jak to mám ksakru vědět. Kdyby mě zaslechl na drátě, v mžiku by zdrhnul, protože by byl přesvědčený, že ten telefon je napíchnutý. June tvrdí, že kromě ní jste jediný člověk, kterému věří.“

„Heleďte se, mně to snad nebude trvat dlouho. Vrátím se co nejdřív a hned se s vámi spojím. Pokud se mi Bailey ozve, ukecám ho. Na mou duši.“

„On se musí vzdát.“

„Jacku, já to vím!“ Cítila jsem, jak se ve mně vzedmulo podráždění, když jsem zavěšovala sluchátko. Proč mi ten chlap najednou lezl do zelí? Já jsem přece věděla, jaké nebezpečí Baileymu Fowlerovi hrozí.

Otočila jsem se, že odejdu z kuchyně. V hale stál Bert.

Vešel do kuchyně, jako kdyby celou tu dobu byl v pohybu.

„Slečna Ann chce trochu vody,“ zamumlal.

Houby s octem, pomyslela jsem si. Ty šmíráku jeden.

Vyšla jsem do svého pokoje a přezula jsem si boty na

běhání. Zastrčila jsem si do kapsy u džínů kapesní baterku, šperháky a klíč od pokoje. Nevěděla jsem najisto, jestli ty šperháky budu potřebovat, ale říkala jsem si, že musím být připravená na všechno. Přemítala jsem nad svou malou dvaatřicítkou. Když jsem si tu davisku koupila, pořídila jsem si na zakázku šitý Alessiův ramenní popruh, který byl vyrobený tak, aby pouzdro se zbraní přiléhalo přesně k mé levé straně, přímo pod prsem. Strhla jsem ze sebe triko a připoutala jsem si popruh. Přetáhla jsem přes něj černý rolák a výsledek jsem studovala před zrcadlem v koupelně. Ušlo to.

Napřed jsem se zkusila stavit u Shany, jen abych se ujistila, že se mezitím nevrátila. Pořád nikdo nebyl doma a žádná známka, že by tady byla. Dala jsem se jednou z postranních ulic, které se klenuly vzhůru přes kopec a protínaly Floral Beach Road na opačném konci městečka.

Pohřební procesí Tapa Grangera se asi vydalo po stejné trase a já jsem měla starost, abych sešla z cesty dřív, než se budou vracet. Pomalu jsem klusala na sever, směrem na sto jedničku. Dvouproudá vozovka voněla eukalypty, horkým sluncem a šalvěji. Chvíli se mnou držela krok světle hnědá luční kobylka, která přeskakovala s jedné špičky nějakého plevele na druhou. Napravo ode mě byl úzký kamenitý příkop, nízký drátěný plot a potom travnatý svah kopce posetý balvany. Pod duby se vytvářely občasné ostrůvky stínu. Ticho protrhával jen pronikavý zpěv ptáků.

Zaslechla jsem, jak ze zatáčky přede mnou přijíždí nějaké vozidlo. Na dohled se přiřítila nákladní fordka, která zpomalila, když mě řidič zahlédl. Byl to Perla se synem Rickem na sedadle spolujezdce. Zpomalila jsem a potom jsem se u něj zastavila. Z otevřeného okénka se vyvalila starcova mohutná, masitá paže. Měl na sobě frakovou košili s krátkým rukávem a kravatu, kterou si povolil, aby si mohl rozepnout límeček.

„Nazdar, Perlo. Jak se vede?“ řekla jsem a kývla jsem na Ricka.

„Prošvihla jsi pohřeb,“ řekl Perla.

„Neznala jsem Tapa až tak dobře a měla jsem pocit, že by obřad měl být vyhrazen pro jeho přátele. Vy se právě vracíte?“

„Všichni ostatní jsou asi ještě na hřbitově. My s Rickem jsme se vytratili brzy, abysme stihli otevřít lokál na pohřební hostinu. Joleen říká, že to by on chtěl. Kampak máš namířeno? Vyběhla sis zacvičit?“

„Přesně tak,“ přikývla jsem. Musela jsem se přenést přes představu samotné hostiny, hranolky a štěňata s pivem.

Rick něco zašeptal svému otci.

„No jo. Rick chce vědět, jestli jsi viděla Cherii.“

„Cherii? Myslím, že ne.“ Došlo mi, že už je v autobusu do Los Angeles, ale neřekla jsem to.

„Měla jet s náma, jenže odešla do krámu, a když jsme odjížděli, ještě se nevrátila. Jestli ji uvidíš, vyřiď jí, že jsme

v lokálu.“ Podíval se do zpětného zrcátka. „Radši se odsaď zdekuju, než to do mě někdo naboří. Nechceš se stavit na jedno, až se vyběháš?“

„Udělám to. Díky.“

Perla odjel a já jsem se dala do klusu. Sotva náklaďák zmizel z dohledu, překročila jsem příkop a přehoupla jsem se přes drátěný plot. Stoupala jsem rovnou nahoru a mířila jsem k úkrytu ve stromoví. Za další dvě minuty jsem vystoupila na hřeben a shlížela jsem se svahu směrem k lázeňskému hotelu, napůl zacloněnému blahovičníkovým hájkem.

Na tenisových kurtech bylo prázdno. Z místa, kde jsem se krčila, nebyl vidět bazén, ale napravo, kousek ode mě, jsem si silně uvědomovala pracovní četu: tři muže a řetězovou pilu. Našla jsem si přirozenou skrýš ve stínu nějakého kamení a usadila jsem se, abych čekala. Bez lidí, materiálů ke čtení a zvonění telefonů mě přepadla únava a usnula jsem.

Kolem čtvrté začalo slunce na obloze klesat. Byla vlastně zima, což v Kalifornii znamená, že dokonalé dny se krátí ze čtrnácti hodin na deset. V minulých letech s únorem většinou přicházely deště, to se však poslední dobou změnilo. Na kopci teď byl klid, pracovní četa zjevně pryč.

Vyhrabala jsem se ze svého úkrytu, znovu jsem se ujistila o svém soukromí a vyčůrala jsem se v jakémsi mlází, přičemž

jsem si dávala bacha, abych si nenamočila svoje výborné

běžecké boty. Moje jediná námitka proti tomu, že jsem žena, je, že nemůžu čůrat vestoje.

Zaujala jsem pozici, odkud jsem mohla pozorovat hotel.

V jednu chvíli zastavilo na parkovišti neoznačené policejní auto: Quintana se svým kumpánem opět v akci. Nebo možná Elva ohlásila svou stížnost. To by bylo k popukání. Za čtvrt hodiny zase vyšli ven a odjeli. Ve stromech se začala shlukovat tma, ale rozsvítilo se jen pár světel. V sedm jsem se konečně vydala přes kopec a zamířila jsem k protipožární komunikaci, která nahoře protínala pozemek. Odtud jsem mohla sejít k hotelu zezadu. Občas jsem si posvítila baterkou, opatrně jsem se prodírala křovinami a pod nohama mi praskaly větvičky. Doufala jsem, že mi pracovní četa vysekala hezkou pěšinku, ale oni se zřejmě dřeli o něco níž.

Doklopýtala jsem na protipožární komunikaci, udusanou cestu, širokou tak zrovna, aby po ní projelo jedno vozidlo.

Přešla jsem nalevo a snažila jsem se vydedukovat, jakým směrem ode mě se hotel nachází. Celá zadní strana budovy byla potemnělá, a odvodit, kde přesně jsem, bylo dost ošemetné. Riskla jsem baterku. Mdlý paprsek ozářil předmět, který se mi zjevil v cestě. Zůstala jsem stát jako opařená. Přede mnou, téměř zacloněný převislými větvemi, stál Shanin otlučený plymouth.

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

Obešla jsem auto, které na té cestičce vypadalo podivně zlověstně,

jako

mohutná

zdechlina

nějakého

nevysvětlitelného zvířete. Všechny čtyři pneumatiky byly vypuštěné. Někdo chtěl, aby se Shana nikam nedostala.

Skoro bych se byla ochotná vsadit, že je mrtvá, že dorazila na své rande s Dunnem a jaksi už nikdy neodešla. Zvedla jsem hlavu. V lese bylo chladno a bylo v něm cítit plesnivé listí, vlhké mechy a síru. Temnota byla intenzívní, noční zvuky vymizely, jako by pro cikády a rosničky, jejichž písně umlkly, byla výstrahou pouhá má přítomnost. Nechtěla jsem ji najít. Nechtěla jsem se podívat. Cítila jsem v kostech, že její tělo tady určitě někde je.

Sevřel se mi žaludek, a posvítila jsem si úzkým paprskem z baterky přes přední sedadlo Shanina auta. Nic.

Prozkoumala jsem zadní sedadlo. Prázdno. Zírala jsem na víko kufru. Moje šperháky by se na to asi nehodily, takže pokud by byl kufr zamčený, musela bych sejít dolů do kanceláře, vloupat se tam, sebrat z krabice ztrát a nálezů

Shaniny klíče a vrátit se zpátky. Zmáčkla jsem západku a kufr se se zhoupnutím otevřel. Prázdný. Vydechla jsem, protože jsem podvědomě zadržovala dech. Nechala jsem

víko otevřené, jelikož jsem nechtěla riskovat, že udělám hluk, pokud ho přibouchnu. „Svatyně“ musela být někde nablízku.

Snažila jsem si vybavit na mapě pozemku tuto část lázní.

Posvítila jsem si hustým porostem keřů, abych našla cestu.

Listí, které ve dne vypadalo svěže zeleně, teď mělo matný, vyšisovaný vzhled rýsovacího papíru. Mezerou mezi keři vedlo dolů několik udusaných schodů, lemovaných železničními pražci.

Sešla jsem dolů. Rustikální dřevěný šíp ukazoval, že „Orlí hnízdo“ je nalevo těsně vedle mě. Minula jsem „Útočiště“ a „Vrcholek“. „Svatyně“ byla čtvrtá koupel od vrcholu. Vtom jsem si vzpomněla, že se nacházela na konci dlouhé, klikaté stezky, ze které vybíhaly dvě menší pěšinky.

Listy pod nohama byly nasáklé vodou a sotva vydávaly nějaký zvuk, ale všimla jsem si, že za sebou zanechávám bahnité stopy. Když jsem dorazila ke „Svatyni“, přejela jsem po zemi baterkou. Mezi listy byly pohozené tři cigaretové vajgly. Dřepla jsem si a nahnula jsem se až k nim. Kamelka bez filtru. Shanina značka.

Ticho proťalo přerušované kvílení houkačky na silnici.

Mezi větvemi stromů zachřestil bludný vánek, vlahý jako vnitřek ledničky. Při tom ostrém zápachu minerálních pramenů ve vzduchu bylo těžké rozpoznat jakýkoli jiný pach. Vědělo se o mně, že nacházím těla podle čichu, ale v tomto případě to nešlo.

Lázeň byla zakrytá dvojitým izolovaným poklopem s plastickým držadlem podél okraje. Na okamžik jsem zaváhala a potom jsem poklop zvedla. Do obličeje mi zavanul oblak síry. Voda v nádrži z borového dřeva byla černá jako smola a nehybná jako sklo. Nad hladinou se vznášel mlžný opar. Cítila jsem, jak se mi stahují ústa. Teda lidi, nechystala jsem se, že tam strčím ruku. Nechystala jsem se, že se tam zanořím až po loket a budu hmatat kolem sebe, abych zjistila, jestli je v hlubinách ponořeno Shanino tělo.

Na konečcích prstů jsem zakoušela téměř fyzický pocit zvlněných chloupků, měkkých a jemných jako peříčka. V

duchu mě napadlo, že pokud Shanu někdo zavraždil a potom ji tady odložil, teď už by plula na vodě, díky nahromaděným plynům by plavala jako bóje… něco jako nafukovací hračka.

Cítila jsem, jak se mi protáčejí panenky. Někdy se mi dělá zle z mých vlastních myšlenek.

Ve výšce kolenou byla dřevěná dvířka vedoucí k topnému tělesu a k čerpadlu, ukrytým z dohledu. Tahem jsem otevřela dveře. Tělo bylo nacpané dovnitř nohama dopředu. Zlomila se v pase a její zkrvavená hlava mi dopadla na nohu, vyhaslé oči zíraly vzhůru na mě. Z hrdla se mi jako žluč vydral skřek.

„Ani hnout!“

Nadskočila jsem a otočila jsem se jako na obrtlíku, s rukou na rozbušeném srdci.

Stála tam Elva Dunneová, s baterkou v levé ruce.

„Ježišmarjá, Elvo. K smrti jste mě vyděsila,“ vyjela jsem na ni.

Zběžně pohlédla na Shanu, ale ta podívaná ji zdaleka tak nevyděsila jako mě. Opožděně jsem si všimla, že míří na moje břicho poloautomatickou pistolkou ráže dvaadvacet.

Nadšenci do zbraní dvaadvacítkou pohrdají, nejspíš v přesvědčení, že to, co nepropálí do prkna díru velikou jako pěst, se nepočítá za zbraň. O tom Elva bohužel neslyšela a vypadala, jako že se mi chystá těsně nad pupíkem provrtat ještě jeden. Zkuste si nechat rozpárat vnitřnosti kulkou ráže dvaadvacet a uvidíte, jak skvěle vám bude. Odrazí se od kosti jako autíčko na pouťovém autodromu a rozerve každý orgán, který jí přijde do cesty.

„Volal mi nějaký chlap, který říkal, že je tady Bailey Fowler,“ řekla. „Jen zůstaň na místě a nehýbej se, nebo střelím.“

Zdvihla jsem ruce, jako se to dělá ve filmu, abych ji ujistila. „No tak, žádný Bailey tu není. To jsem jenom já a já jsem v klidu,“ řekla jsem. Kývla jsem na Shanino tělo.

„Doufám, že si nemyslíte, že jsem to udělala já.“

„Prdlajs. Jasně že jo. Proč bys tu jinak byla?“

Teď jsem zaslechla, jak se zespoda po klikaté cestě blíží siréna. Někdo musel taky zavolat policajty. Stačí zmínit Baileyovo jméno a obslouží vás raz dva. „Heleďte se, dejte tu bouchačku dolů. Přísámbohu, že jsem dnes odpoledne zahlédla Shaniny klíčky v krabici ztrát a nálezů. Došlo mi,

že tady musela někdy být, tak jsem si říkala, že si to omrknu.“

„Kde je zbraň? Jak jste to provedla? To jste ji bacila baseballovou pálkou?“

„Elvo, ona už je mrtvá několik dní. Asi byla zavražděna ve středu v noci. Kdybych to právě udělala já, tak ta krev by byla červená jako malinovka a, ehm, víte… tekla by.“

Nesnáším, když lidem nedochází základní věci.

Elva těkala kolem pohledem a nervózně přešlapovala.

Doktor Dunne říkal, že je to paranoidní schizofrenička, ale co to znamená? Myslela jsem, že všichni takoví lidé dnes fetují thorazin a jsou krotcí jako beránci. Tahle ženská byla mohutná, takový ten nordický typ, který má ramena jako šunky. Už jsem věděla, že dokáže být dost divný brouk.

Když se po mně ohnala wilsonkou, co měla teď za lubem s tou pistolí v ruce? Po pěšině zdola kličkovali dva policisti s baterkami. Vypadalo to bledě.

Sklouzla jsem očima k jejím kalhotům a trochu jsem pozvedla obočí. „No teda. Mohlo by mi to být fuk, ale leze vám po noze pavouk velký jako karbanátek.“

Musela se podívat. Jak by ne?

Vykopla jsem dopředu a moje běžecká bota jí rovnou vyrazila zbraň z ruky. Viděla jsem, jak dvaadvacítka udělala vysoké, točené salto a zmizela ve tmě. Vrazila jsem do ní a hned nato jsem ji překotila nohama vzhůru. Vyjekla, jak padala dozadu a řítila se dolů s kopce.

První z policistů vylezl zřejmě tak doprostřed svahu.

Zastrčila jsem si baterku do kapsy a uháněla jsem, co mi nohy stačily. Nevěděla jsem, kam běžím, ale doufala jsem, že tam dorazím co nejdřív. Vyrazila jsem mezi stromy směrem k protipožární cestě, poněvadž mi došlo, že tam bych mohla chvíli běžet bez překážek. Zarostlý průjezd zahradil Shanin plymouth, takže i kdyby se jim podařilo dostat s policejním vozem až nahoru, těžko by se jim tam projíždělo. Na to, abych slyšela, jestli za mnou někdo je, jsem dělala příliš velký randál, ale připadalo mi chytřejší předpokládat, že mám policajty těsně v patách. Zrychlila jsem a přehoupla jsem se přes kmen stromu, který mi stál v cestě.

Protipožární komunikace začala prudce stoupat a končila slepou uličkou u vrat s drátěným plotem, který se po obou stranách táhl do dáli. Vymrštila jsem se do výšky, položila jsem ruku na sloup u vrat a shrbila jsem se, abych se dotkla chodidla, ve snaze přeskočit vrata bez doteku nohou.

Dopadla jsem s dunivým „Uf!“ a hned jsem se s potlačovaným sténáním vztyčila. Pád mi zarazil davisku rovnou pod žebra. Šílená bolest.

Vzchopila jsem se a namířila jsem nahoru. Kopec se vyrovnal do rozeklané pastviny, poseté zakrslými doubky a keříky manzanity. Měsíc nebyl v úplňku, ale bylo ho dost na to, aby ozářil hrbolatou loučku, po které jsem běžela.

Musela jsem být tak čtvrt kilometru od cesty, na prostranství

nepřístupném vozidlům. Zoufale jsem si potřebovala odpočinout. Ohlédla jsem se přes rameno. Ani známka pronásledování. Zpomalila jsem do poklusu a vyhledala jsem si prohlubeň v trávě.

Celá udýchaná jsem se do ní svalila a otřela jsem si zpocené čelo do rukávu roláku. Jakýsi okřídlený tvor se střemhlav snesl na píď ode mě, ale hned zase odletěl.

Zřejmě mě omylem pokládal za něco k snědku. Nenávidím přírodu. Fakt že jo. Příroda sestává výhradně z klacků, bláta, míst, kde se člověk může přizabít, kousavých pichlavých věcí a krutostí, kterých je tolik, že nejdou vyčíslit. A nejsem sama, komu to tak připadá. Člověk stavěl města od roku raz dva, jen aby před tím vším uprchl. Teď máme namířeno na Měsíc a jiná pustá místa, kde nic neroste a kde můžete zvednout kámen, aniž na vás něco vyskočí. Pokud jde o mě, čím rychleji se tam dostaneme, tím líp.

Čas vyrazit na cestu. Znovu jsem se vyhrabala na nohy, dala jsem se do klusu a přitom jsem si přála, abych měla nějaký plán. Zpátky do motelu jsem se vrátit nemohla, policie tam bude přesně za deset minut, jenže bez klíčků od auta a nějakých těch prachů, co jsem si měla počít? Napadlo mě, že bych možná udělala líp, kdybych tam byla zůstala s Elvou, dokud by nedorazila policie, a zkusila bych své štěstí se zákonem. Teď jsem byla uprchlík já a příliš se mi to nezamlouvalo.

Hlavou mi bleskl Shanin obličej. Podle toho, jak

vypadala, ji někdo utloukl k smrti a nacpal ji do toho úzkého výklenku pod horkou lázní, dokud ji nebude moct odklidit.

Možná že se tam Elva ve tmě doplahočila právě proto, aby to udělala. Nedokázala jsem se rozhodnout, jestli mám věřit jejímu tvrzení o tom telefonátu. To ona zabila Shanu Timberlakeovou? Zabila před sedmnácti lety i její dceru?

Proč ten odstup? A proč Ori Fowlerovou? Pokud by byla vražedkyní Elva, nedokázala jsem přijít na žádný scénář, ve kterém by Oriina smrt dávala nějaký smysl. Mohl ten telefonát být záminka, aby mě tam nahoru vylákali do léčky? Pokud mi bylo známo, jediní dva lidé, kteří věděli, kde budu, byli Jack Clemson a Bert.

Znovu jsem se zastavila. Země se začala svažovat dolů a mně došlo, že ve tmě mžourám na strmý sráz. Dole se podél úpatí hory vlnila šedivá stužka silnice. Neměla jsem tušení, kam vede, ale pokud měli policajti pod čepicí, zavolali na pomoc další auta, která mohla každou chvíli dorazit, v naději, že mě odříznou. Sestupovala jsem dolů po kamenitém svahu, jak nejrychleji jsem mohla, napůl shrbená, napůl klouzající po zadku. Přede mnou se valila minilavina kamení a hlíny. Když jsem sklouzla posledních pár metrů, zaslechla jsem blížící se sirény. Vyčerpaně jsem supěla, ale neodvažovala jsem se zastavit. Střihla jsem to přes silnici a doběhla jsem na opačný konec, právě když

první houkačka vyjížděla ze zatáčky tak půl kilometru odtud.

Zanořila jsem se do mlází a objímala jsem zem, jak jsem se na břiše plížila trávou. Když už jsem byla v bezpečí pod příkrovem stromů, zastavila jsem se, abych se znovu zorientovala, a překotila jsem se na záda. V houstnoucí mlze jsem zahlédla odrazy výbojek, které lemovaly Oceánskou ulici. Floral Beach nebylo daleko. Bohužel to, co se rozkládalo mezi mnou a městem, byl oplocený pozemek, který patřil k ropné rafinerii. Zkoumala jsem drátěný plot.

Nahoře byly kolem dokola natažené ostnaté dráty. Tohle nepřelezu. Na protější straně se rýsovaly obrovské naftové cisterny, natřené v pastelových odstínech jako řada dortů.

Byla jsem stále natolik blízko cesty, že jsem slyšela, jak kvílejí brzdy policejních aut, která zastavovala kousek od krajnice. Svah kopce křižovala světla. Doufala jsem, že si ti usmrkanci nevzali psy. To by mi tak ještě scházelo.

Doplazila jsem se ke spodku plotu a tvrdošíjně jsem ho svírala, když jsem se vlekla dál. Ve tmě mi byl nejen vodítkem, ale i potřebnou oporou. Další výstražné cedule.

Tady se musela nosit ochranná přílba… a já žádnou neměla.

Byla jsem zadýchaná a zpocená, ruce rozdrápané, začínalo mi téct z nosu. Pach oceánu sílil, což mě utěšovalo.

Zničehonic se plot prudce stočil doleva. Přede mnou se rozevřela polní cesta posetá odpadky, možná ulička milenců.

Neodvážila jsem se použít baterku. Byla jsem pořád ještě v kopcích nad Floral Beach, ale už jsem se blížila k městu. Po slabých čtyřech stech metrech jsem se ocitla na konci té

uličky, která ústila do slepé ulice. Sláva, teď už jsem věděla, kde jsem. Tohle byl ten sráz nad starým činžákem Jean Timberlakeové. Když už jsem došla až k dřevěnému schodišti, mohla jsem slézt k zadnímu vchodu jejího bytu a schovat se. Napravo jsem si všimla toho domu ze dřeva a skla, kam jsem se předtím dobývala. Svítilo se tam.

Obešla jsem dům a šátrala jsem podél hranice pozemku, vyznačené do pasu vysokými keři. Když jsem procházela kolem okna do kuchyně, zahlédla jsem obyvatele, který se díval přímo na mě. Přikrčila jsem se a opožděně mi došlo, že ten člověk musí stát u kuchyňského dřezu. Okno na něj vrhalo jeho vlastní odraz, takže mu účinně zastíralo pohled na mě, aspoň jsem doufala. Opatrně jsem se nadzdvihla a nakoukla jsem blíž. Dwight Shales.

Zamrkala jsem a v duchu jsem přemítala. Mohla jsem mu důvěřovat? Byla jsem v bezpečí spíš tady nahoře u něho nebo schovaná v opuštěném domě dole? Ale čert to vem, teď nebyl čas na upejpání. Potřebovala jsem pomoc.

Rozběhla jsem se zpátky k přední verandě a zazvonila jsem. Sledovala jsem ulici, s obavami, že zahlédnu přijíždět hlídkový vůz. Někdy jim musí dojít, že jsem tou sítí proklouzla. Vzhledem k neprostupnosti pozemku ropné společnosti, jsem mohla logicky skončit právě tady. Světlo na verandě se rozsvítilo. Otevřely se hlavní dveře. Otočila jsem se, abych se na něj podívala. „Kristepane, Kinsey. Co se vám stalo?“

„Nazdar, Dwighte. Můžu dovnitř?“

Přidržel dveře a ustoupil. „Máte nějaký malér?“

„Tak nějak,“ přikývla jsem. Mé vysvětlení se podobalo reklamnímu sloganu na krabicí s kukuřičnými lupínky, pětadvacet slov nebo méně, kterými jsem mu o tom referovala, zatímco jsem šla za ním přes předsíň, samé přírodní dřevo a moderní umění. Sešli jsme jeden schod do obývacího pokoje, který byl přímo před nosem: dvě podlaží ze skla s otevřenou vyhlídkou. Střecha Jeanina činžáku nebyla vidět, ale zahlédla jsem světla Floral Beach, která se táhla skoro až k tomu velkému hotelu na svahu o osm set metrů dál.

„Donesu vám něco k pití,“ nabídl se.

„Díky. Vadilo by vám, kdybych se trochu dala do pucu?“

Kývl směrem doleva. „Pořád rovně po chodbě.“

Našla jsem koupelnu a napustila jsem si trochu vody, abych si vydrhla ruce a obličej. Osušila jsem se a zírala jsem na sebe do zrcadla. Měla jsem na tváři obrovský drápanec.

Ve vlasech jsem měla slepenec špíny. Našla jsem v jeho skříňce hřeben a pročísla jsem si s ním kštici. Vyčůrala jsem se, celá jsem se oprášila, znovu jsem si umyla obličej i ruce a vrátila jsem se do obýváku, kde mi Dwight podal trochu brandy ve štamprli velikosti softballového míčku.

Kopla jsem ji do sebe a nalil mi další.

„Díky,“ řekla jsem. Cítila jsem, jak se ve mně rozlévá

alkohol a obtahuje obrysy mého břicha. Musela jsem chvíli dýchat s otevřenou pusou. „No teda! To je něco.“

„Sedněte si. Vypadáte zničeně.“

„To taky jsem,“ řekla jsem. Úzkostlivě jsem pohlédla na hlavní vchod. „Je nás vidět z ulice?“

Úzké tabule po obou stranách předních dveří byly z ledového skla. Dělala jsem si hlavu spíš s tím proskleným obývákem. Připadala jsem si, jako bych byla na jevišti.

Přešel pokoj a zatáhl závěsy. Místnost byla najednou mnohem útulnější a já jsem se trochu uvolnila.

Posadil se na židli naproti mně. „Povězte mi to ještě jednou.“ Znovu jsem mu celý příběh převyprávěla a doplnila jsem podrobnosti. „Asi jsem prostě měla počkat na ty policajty.“

„Chcete to udělat, zavolat jim a ohlásit se? Tamhle je telefon.“

„Ještě ne,“ řekla jsem. „To jsem pořád říkala Baileymu, ale teď vím, jak mu bylo. Drželi by mně tam celou noc a zasypávali by mě otázkami, na které neznám odpověď.“

„Co budete dělat?“

„Nevím. Srovnám si to v hlavě a uvidím, jestli na něco přijdu. Víte, už jsem tady nahoře byla předtím a klepala jsem na dveře, ale nebyl jste doma. Chtěla jsem se zeptat, jestli někdo tady nahoře někdy Jean viděl jít po schodech.“

„Po jakých schodech?“

„Co vedou z Timberlakeovic bytu. Bylo to přímo tady.“

Uvědomila jsem si, že ukazuju na podlahu, abych naznačila úpatí srázu.

„No jo, to je fakt. Na to jsem zapomněl. To víte, maloměsto. Všichni si tady koukáme do talíře.“

„To rozhodně,“ přikývla jsem. Někde hluboko mě něco trklo. Na té jeho odpovědi mi něco nehrálo. Možná to bylo jeho chování, které bylo najednou příliš horlivě nenuceně, než aby se mu dalo věřit. Tvářit se, že jste „normální“, je daleko těžší, než byste mysleli. Znamenalo to něco, že bydlel tak blízko? „Vy jste zapomněl, že Jean Timberlakeová bydlela sto metrů od vás?“

„O nic nešlo,“ řekl. „Myslím, že tam bydlely jen pár měsíců předtím, než umřela.“ Postavil sklenku na kávový stolek. „Máte hlad? Rád vám udělám něco k jídlu.“

Zavrtěla jsem hlavou a vmanévrovala jsem ho zpátky k tématu, které mě zajímalo. „Dnes odpoledne jsem si uvědomila, že zadní vchod bytu Timberlakeových vedl rovnou na ty schody. Říkám si, že mohla snad využívat tady tu cestu nahoře jako místo, kde si dávala spicha se svými šamstry. Vy jste ji tady nikdy neviděl?“

Pátral v paměti a zvažoval tu možnost. „Ne, nemám ten pocit. To na tom tak záleží?“

„Mohlo by. Pokud někdo viděl Jean, mohl by taky vidět toho chlapa, se kterým měla poměr.“

„Když na to tak myslím, sem tam jsem tady nahoře nějaké auto viděl. Vlastně mě ani nikdy nenapadlo, že to

mohl být někdo, kdo na ni čeká, aby ji vyzvedl.“

Zbožňuju mizerné lháře. Tolik se s tím nadřou a ta jejich snaha je tak průhledná. Já sama zrovna lžu dobře, ale teprve po létech dřiny. Ale i tak se mi to pokaždé nepovede.

Tomuhle chlapovi to nešlo ani náhodou. Seděla jsem a dívala jsem se na něho, takže měl čas, aby svou situaci přehodnotil.

Účastně svraštil čelo. „Mimochodem, jak to bylo s Anninou matkou? Asi tak před hodinou volala paní Emma a říkala, že Bailey přehodil léky. Nemohl jsem tomu věřit…“

„Promiňte, ale mohli bychom se napřed vrátit k Jean Timberlakeové?“

„Jé, pardon. Myslel jsem, že už jsme o tom domluvili, a mám hrozný strach o Ann. To je neuvěřitelné, co si všechno vytrpěla. Každopádně pokračujte.“

„Vy jste taky píchal Jean Timberlakeovou?“

To slovo sedělo, drsné a přímo do černého. Vyrazil ze sebe nevěřícný úsměšek, jako kdyby se přeslechl. „Cože?“

„No tak. Kápněte božskou. Jen mi řekněte, jak to bylo.

Fakticky bych to ráda věděla.“

Znovu se zasmál a kroutil přitom hlavou, jako kdyby to chtěl mít z krku. „Proboha, Kinsey. Jsem ředitel střední školy.“

„Já vím, co jste, Dwighte. Ptám se vás, co jste udělal.“

Zíral na mě, zjevně otrávený, že jsem to nevzdala. „To je výsměch. Tomu děvčeti bylo sedmnáct.“

Nic jsem neříkala. Vrhla jsem na něj tak skeptický pohled, že mu začal úsměv tuhnout na rtech. Vstal a znovu si nalil. Přidržel přede mnou láhev brandy a němě se otázal, jestli chci ještě. Zavrtěla jsem hlavou.

Znovu se posadil. „Myslím, že bychom měli přejít na nějaké plodnější téma. Rád pomůžu, ale nehodlám s vámi provozovat žádné hry.“ Byl teď hrozně věcný. Na schůzi byl zjednán pořádek a měli jsme se začít chovat vážně. Už

žádné pitomé kecy. „Musel bych být padlý na hlavu, abych si začal se studentkou,“ pokračoval. „Prokristapána. To je ale nápad.“ Protáhl se v ramenou. Zaslechla jsem zapraštění kloubů. Věděla jsem, že mě chce přesvědčit, ale v jeho slovech nebylo ani za mák přesvědčivosti.

Sklopila jsem oči k desce stolu a poposunula jsem o kousek svou vypitou sklenku. „Když jde o sex, dokážeme všichni sami sebe překvapit.“

Mlčel.

Pátravě jsem se na něj zadívala.

Přehodil si nohy. Teď se na mě pro změnu nedíval on.

„Dwighte?“

Řekl: „Myslel jsem si, že ji miluju.“

Opatrně, pomyslela jsem si. Dej si bacha. Je to křehký okamžik a jeho důvěra je nevelká. „Musely to být těžké časy. Karen právě tehdy zjistili, že má roztroušenou sklerózu, že?“

Znovu postavil sklenici a jeho pohled se setkal s mým.

„Máte dobrou paměť.“

Mlčela jsem.

Konečně chytil slinu a rozpovídal se. „Vlastně tehdy právě zvažovali diagnózu, ale myslím, že jsme to věděli. Je to otřesné, jak vás něco takového zasáhne. Karen napřed zahořkla. Stáhla se do sebe. Nakonec na tom byla líp než já.

Bože můj, já jsem nemohl uvěřit, že to tak je, a pak jsem se otočil a byla tam Jean. Mladá, smyslná, neskutečná.“

Na chvíli se odmlčel.

Nic jsem neříkala a nechávala jsem ho, ať to řekne po svém. Nepotřeboval ode mě žádnou nápovědu. Znal tenhle příběh nazpaměť.

„Nemyslel jsem, že by Karen mohla vůbec přežít, protože ze začátku to s ní šlo rychle s kopce. Vypadala, že schází ze dne na den. Sakra, vždyť já si ani nemyslel, že dožije do jara. V takové situaci se vám předbíhají myšlenky.

Řeknete si, že to nějak přežijete. Pamatuju se, jak jsem si myslel ‚Vždyť já to zvládnu. Manželství stejně není žádná sláva…‘ Bylo mi jenom kolik, devětatřicet? Čtyřicet? Měl jsem před sebou spoustu let. Představoval jsem si, že se znovu ožením. Proč ne? My dva jsme nebyli zrovna ideální pár. Ani si nejsem jistý, jestli jsme se k sobě bůhvíjak hodili.

Ta nemoc všechno změnila. Když umřela, miloval jsem ji víc než kdy jindy.“

„A Jean?“

„Ách, ta Jean. Ze začátku,“ zarazil se, aby zakroutil

hlavou, „jsem byl blázen. Musel jsem být. Kdyby se o tom vztahu někdy veřejně rozneslo… tak, zničilo by mi to život.

Karen taky… to, co jí ze života zbylo.“

„Bylo to dítě vaše?“

„Nevím. Asi. Kéž bych mohl říct ne, ale co se dalo dělat? Zjistil jsem to, až když Jean umřela. Nedokážu si představit, jaké by to mělo důsledky… víte… kdyby to o tom těhotenství vyšlo najevo.“

„Jo, nezákonný sexuální styk jako vyšitý.“

„Proboha, neříkejte to. Ještě teď se mi jen z toho výrazu dělá nanic.“

„Zabil jste ji?“

„Ne, čestné slovo. Byl jsem tehdy schopen dost velkých šíleností, ale tohohle ne.“

Pozorovala jsem ho a cítila jsem, že mluví pravdu.

Nenaslouchala jsem žádnému vrahounovi. Mohl si zoufat nebo být v koncích. Mohl si posléze uvědomit, jak je jeho situace nebezpečná, ale nepřipadalo mi to jako odůvodnění, jaké si vymýšlejí vrazi. „Kdo o tom těhotenství ještě věděl?“

„Nevím. Co by na tom záleželo?“

„Nevím. Nemůžete si být stoprocentně jistý, že to dítě bylo vaše. Třeba byl ještě někdo jiný.“

„Věděl o tom Bailey.“

„Kromě něho. Nemohl se to dovědět ještě někdo jiný?“

„No, klidně, ale co z toho? Vím, že se objevila ve škole velmi rozčilená a šla rovnou do kanceláře pedagogického

poradce.“

„Myslela jsem si, že poradci se zabývali jen studijními záležitostmi, požadavky na přípravku a podobnými věcmi.“

„Existovaly výjimky. Někdy jsme museli řešit osobní problémy a poslat děti do psychologické poradny.“

„Co by se tedy bylo udělalo, kdyby Jean požádala o pomoc?“

„Udělali bychom, co by bylo v našich silách. San Luis má sociální poradny zaměřené na takovéhle věci.“

„Jean s vámi sama nikdy nemluvila?“

Zavrtěl hlavou. „Kéž by to byla udělala. Možná bych pro ni byl mohl něco udělat, nevím. Měla v sobě něco potrhlého.

Nešlo tu o děvče, které by souhlasilo s potratem. Nikdy by se toho dítěte nevzdala a nemlčela by. Trvala by na manželství, za jakoukoli cenu. Musím vám říct, vím, že to zní šíleně, ale já to musím říct, když zemřela, spadl mi kámen ze srdce. A to pořádný. Když jsem pochopil, jak jsem riskoval… když mi došlo, co všechno bylo v sázce. Byl to dar. Hned potom jsem začal sekat dobrotu. Už nikdy jsem Karen znovu nezahnul.“

„Já vám věřím,“ ujistila jsem ho. Ale co mi to vrtalo hlavou? Cítila jsem, jak ve mně hlodá myšlenka, ale pořád mi nedocházelo, co to je.

Dwight pokračoval. „Bylo to dost drsné probuzení, když

se ke mně donesly ty klepy, které kolovaly po tom, co byla zavražděna. Byl jsem dost naivní na to, abych si myslel, že

mezi námi bylo nějaké zvláštní pouto, ale ukázalo se, že to tak nebylo.“

Držela jsem se té myšlenky jako klíště. „Takže když

nepožádala o pomoc vás, mohla se obrátit na někoho jiného.“

„To mohla, ale jak to tak vidím, neměla na to moc času.

Nechala si udělat test v Lompocu a výsledky dostala to odpoledne. O půlnoci už byla mrtvá.“

„Jak dlouho trvá si zavolat?“ řekla jsem. „Měla celé hodiny. Mohla obvolat polovinu chlapů ve Floral Beach a ještě pár v San Luis. Co když to bylo někoho jiného? Co když jste byl jen zástěrka pro nějaký jiný poměr? Museli být i jiní muži, kteří měli stejně co ztratit.“

„Určitě je to možné,“ řekl, ale znělo to pochybovačně.

Zazvonil telefon, drsný zvuk v tichu velkého domu.

Dwight se zaklonil a natáhl se, aby zvedl sluchátko z konferenčního stolku u pohovky. „Haló? Jé, ahoj.“

Obličej se mu rozjasnil poznáním a já jsem viděla, jak mu oči zabloudily k mému obličeji, když osoba na druhém konci drátu pokračovala v hovoru. Vydával ze sebe „hm-hm“, zatímco ten někdo mlel dál. „Ne, ne, ne. Neměj obavy.

Nezavěšuj. Je přímo tady.“ Podal mi telefon a já jsem si ho vzala. „To je Ann,“ řekl.

„Nazdar, Ann. Co se děje?“

Měla ledový hlas a byla zjevně rozčilená. „No ne. Tak přece jenom. Kde ses hernajs flákala? Hledám tě celý

hodiny.“

Uvědomila jsem si, že mžourám na telefon ve snaze zjistit, proč má takový tón. Co se to s ní stalo? „Stojí u vás policajt?“ zeptala jsem se.

„Taky by se to tak dalo říct.“

„Chcete počkat a zavolat mi později, až odejde?“

„Ne, to teda nechci, drahoušku. Já ti řeknu, co chci.

Chci, abys hnula kostrou a okamžitě sem naklusala! Táta odešel na revers ze špitálu a od tý doby mě tady buzeruje.

KDE SES FLÁKALA?“ zasyčela. „Máš ty vůbec ponětí…

máš ty vůbec PONĚTÍ, co se děje? CO? Doprdele…“

Dala jsem si sluchátko dál od ucha. Dělala tady opravdu pěkně dusno. „Ann, nechte toho. Uklidněte se. Je to příliš složité, než abychom to teď rozebíraly.“

„Todleto mi nedělej. Opovaž se mi to ještě někdy udělat.“

„Co vám nemám dělat? Co vás tak rozčililo?“

„Ty to moc dobře víš,“ odsekla. „Co to tam vyvádíš?

Poslouchej mě, Kinsey. A poslouchej moc dobře…“

Právě jsem jí chtěla skočit do řeči, ale ona si zrovna dala dlaň přes mluvítko a mluvila na někoho vzadu. Na toho policistu? Hergot, říkala mu snad, kde jsem?

Položila jsem sluchátko do vidlice.

Dwight se na mě konsternované díval. „Jste v pořádku?

O co šlo?“

„Musím jet do San Luis Obispa,“ řekla jsem opatrně.

Byla to samozřejmě lež, ale byla to ta první věc, která mi přišla na jazyk. Ann jim řekla, kde jsem. Během pár minut bude celá tahle slepá ulice zatarasená a okolí se bude hemžit policisty. Musela jsem se odtud dostat a nepřipadalo mi moudré dát mu vědět, kam se chystám.

„Do San Luis?“ Proč?

Zamířila jsem k hlavním dveřím. „Nedělejte si s tím starosti. Brzy jsem zpátky.“

„Nepotřebujete auto?“

„Seženu si ho.“

Zavřela jsem za sebou dveře, seskočila jsem s verandy a prchala jsem pryč.

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

Motel Oceán byl o pouhé čtyři bloky dál. Policajti tam byli co by dup. Držela jsem se chodníku, dokud jsem nezaslechla zvuk vozidla zrychlujícího do kopce. Vrhla jsem se do křoví, právě když přifrčel hlídkový vůz a hasil si to rovnou ke Dwightovu domu. Světla blikala, žádná siréna. V

závěsu za ním se plnou parou řítil další. Frajeři. Policajtovi ve druhém autě bylo tak dvaadvacet. Maluje si velkou kariéru, střihá si to přes Floral Beach a má to zákonem posvěcený. Musel si připadat na vrcholu blaha.

Řešení příliš mnoha problémů působí banálně, když už

víte, kde ho hledat. Rozhovor s Dwightem vyvolal posun v mém uvažování a zdálo se, že otázky, které mě před tím trápily, teď mají dokonale smysluplné odpovědi.

Každopádně některé z nich. Potřebovala jsem to prokázat, ale aspoň jsem teď měla výchozí předpoklad pro pátrání.

Jean Timberlakeová byla zavražděna, aby byl ochráněn Dwight Shales. Ori Fowlerová zemřela, protože měla zemřít… aby byla odklizena z cesty. A Shana? Myslela jsem si, že taky vím, proč zemřela. Všechno to měl odskákat Bailey a on na to naletěl jako osel. Kdyby byl aspoň tak rozumný a neutekl, kdyby prostě zůstal sedět na zadku –

nemohli by na něj hodit všechno, co se od té doby semlelo.

Přišla jsem k motelu zezadu, přes prázdnou parcelu zaneřáděnou plevelem a rozbitým sklem. V mnoha motelových oknech svítila světla. Dokázala jsem si představit celý ten poprask, který způsobila přítomnost policejních aut. Měla jsem podezření, že někde nablízku pořád ještě vartuje policista, možná právě před mým pokojem. Došla jsem k Fowlerových zadnímu vchodu. V

kuchyni se svítilo a zahlédla jsem stín někoho, kdo se pohyboval v zadní části bytu. Na recepčním pultě teď stála černobílá televizka a v prázdné místnosti se mihotal záznam přehledu zpráv. Quintana otvíral ústa na schodech soudní budovy. Muselo to být dnes odpoledne. Následoval záběr Baileye Fowlera. Vedli ho v poutech k přistavenému vozidlu. Objevil se moderátor a otočil se k předpovědní mapě. Zkusila jsem vzít za kuchyňské dveře. Zamčeno.

Nechtěla jsem tam vystávat a pokoušet se odemknout šperhákem.

Obešla jsem budovu těsně při zdi a pátrala jsem mezi potemnělými okny po jednom, které snad zůstalo otevřené.

Místo toho jsem našla postranní dveře, které byly přímo naproti schodišti v zadní hale. Klika mi cvakla pod rukou a já jsem na dveře obezřetně zatlačila, aby se otevřely.

Nakoukla jsem dovnitř. Royce v odrbaném županu se šoural halou směrem ke mně, s povislými rameny a očima upřenýma na pantofle. Zaslechla jsem jeho broukavý pláč,

přerušovaný opakovanými vzdechy. Chodil se svým hořem sem a tam, jako s miminem. Došel ke dveřím svého pokoje a otočil se, načež se odbelhal zpátky do kuchyně. Občas třesoucím se hlasem zamumlal Oriino jméno. Šťastný ten z manželů, který zemře první a nikdy se nemusí dovědět, co vytrpí ti, kdo přežili. Royce se určitě nechal propustit poté, co ho poctil svou návštěvou reverend Haws. Oriina smrt ho povznesla nad boj s umíráním. Co mu záleželo na tom, že tím uspíší svou smrt?

Světla z obývacího pokoje vzbuzovala nepříjemné vědomí bezprostřední blízkosti dalších lidí. Bylo slyšet, jak dvě ženy v jídelně hovoří tichými hlasy. Byla s Ann stále ještě paní Emma? Royce se blížil ke kuchyni a já jsem věděla, že se tam zase otočí a vrátí se zpátky.

Zavřela jsem za sebou dveře, přešla jsem ke schodům a tiše jsem je brala po dvou. Mělo mě to frknout, když jsem viděla, že pokojské ten univerzální klíč neodemkl pokoj číslo 20. Ten pokoj, součást bytu Fowlerových nahoře, pravděpodobně odpečetili.

V prvním patře byla tma, jen z okna na odpočívadle se linulo měkké žluté světlo. Byla jsem dezorientovaná. Nějak to tady nevypadalo tak, jak jsem očekávala. Nalevo ode mě byla krátká chodbička, která končila dveřmi. Přešla jsem k ní, zastavila jsem se a soustředěně jsem naslouchala. Ticho.

Vzala jsem za kliku a pootevřela jsem dveře. Dovnitř zavanul chladný vzduch. Měla jsem před sebou vnější

chodbu, která vedla přímo kolem mého pokoje. Viděla jsem prodejní automat a vnější schody. Těsně po mé levici byl pokoj číslo 20 a hned vedle něj číslo 22, kde jsem strávila první noc. Po policistovi nikde ani stopa. Odvážím se to prostě přelítnout, odemknout si a vejít dovnitř? Co když

policista čeká uvnitř?

Natáhla jsem se a zkusila jsem zvenčí za kliku. Ále, zamčeno.

Když už jsem těmi dveřmi jednou vyšla ven, mohla jsem se vrátit jen tak, že bych je vypáčila. Zůstala jsem stát na místě a tiše jsem zavřela. Dveře po mé levici byly odemčené. Vklouzla jsem dovnitř a vyndala jsem si kapesní baterku. Stejně jako zbytek bytu Fowlerových, i tohle kdysi býval normální motelový pokoj, který teď byl přestavěný na kancelář.

Posuvné skleněné dveře napříč pokojem se otevíraly na balkón v prvním patře, s výhledem na Oceánskou ulici.

Závěsy byly roztažené, takže jsem rozeznala psací stůl, otáčecí židli, knihovny a stolní lampičku. Přejela jsem pokoj úzkým paprskem baterky, abych se zorientovala. Knižní tituly byly napůl beletrie, napůl vysokoškolská skripta psychologie. Annina.

Na psacím stole stála fotografie Ori, když byla mladá.

Bývala vskutku krásná, s velkýma zářivýma očima.

Prohledala jsem šuplíky psacího stolu. Nic zajímavého.

Obhlédla jsem šatnu, která byla plná letního ošacení. V

koupelně nebylo nic. Dveře, které spojovaly tento pokoj s pokojem číslo 20, byly zamčené. Zamčené dveře jsou vždycky zajímavější než ty ostatní. Tentokrát jsem si vyndala svou sadu paklíčů a pustila jsem se do práce. V

televizních detektivkách lidé odemykají zámky šperhákem s pozoruhodnou hravostí. Ne tak ve skutečném životě, kde musíte mít svatou trpělivost. Lopotila jsem se ve tmě s baterkou v puse jako s doutníkem, zatímco jsem manipulovala očkem v levé a drátkem v pravé ruce. Někdy se mi to podaří hladce, ale to je většinou při dobrém osvětlení. Tentokrát to trvalo věčnost, a když zámek konečně povolil, byla jsem celá slavená vypětím.

Pokoj číslo 20 byl přesnou kopií toho, ve kterém jsem bydlela. Tohle byla Annina ložnice, ta, ve které Maxine neměla uklízet. Bylo mi jasné proč. V šatně na podlaze, přímo před nosem, ležela ládovačka nábojů značky Ponsness-Warren, s nastavitelnou raznicí a se dvěma zásobníky naplněnými kamennou solí. Vešla jsem do šatny a sedla jsem si na bobek, abych obhlédla onen vynález, který vypadá jako kříženec mezi krmítkem pro ptáky a kávovarem, a jeho účelem je naplnit náboj vším, čím si zamanete. Zblízka odpálená nálož kamenné soli se většinou člověku zavrtá pod kůži, kde strašně pálí, ale jinak nic moc nedělá. Když Tap odháněl policisty, zjistil, jak může být sůl houby platná.

Měla jsem opravdu z pekla štěstí. Vedle ládovačky ležel

na podlaze diktafon se založenou kazetou. Zmáčkla jsem knoflík převíjení a potom jsem spustila zvuk. Naslouchala jsem známému hlasu, zpomalenému do sledu dost nechutných chraplavých výhrůžek. Přetočila jsem, přehodila jsem rychlost otáčení a zkusila jsem to znova. Ten hlas zjevně patřil Ann, která popisovala, co zamýšlí se sekyrou a cirkulárkou. Celé to znělo stupidně, ale musela se přitom bezvadně bavit. „Dostanu tě…“ Tyhlety kecy jsme říkali, když jsme byli malí. „Useknu ti hlavu…“ Pochmurně jsem se usmála při vzpomínce na onu noc, kdy jsem měla tyhle telefonáty. Utěšovala jsem se tehdy skutečností, že ob dvoje dveře je někdo vzhůru jako já. Onen čtverec světla působil v tu hodinu tak útulně. Celou tu dobu byla tady a vytáčela číslo do vedlejšího pokoje, jako součást své kampaně psychologického teroru. V tuto chvíli jsem se ani nedokázala upamatovat, kdy jsem naposledy spala nepřetržitě celou noc. Popoháněl mě adrenalin spolu s napjatými nervy a vír událostí mě chtě nechtě strhával čím dál tím víc. V tu noc, kdy se vloupala do mého pokoje, stačilo, aby si jen odemkla svým univerzálním klíčem a následně vypáčila posuvné dveře, takže to vypadalo, jako že se někdo vloupal tudy. Vstala jsem a zkontrolovala jsem horní poličku. V krabici od bot jsem našla obálku s okénkem, adresovanou „Erice Dahlové“ a obsahující čtvrtletní dividendy a každoroční daňová přiznání z akcií IBM. V krabici bylo úhledně naskládaných jistě přes sto

takovýchto obálek, spolu s kartou sociálního zabezpečení, řidičským průkazem a pasem, s přilepenou fotografií Ann Fowlerové. Výpisy z účtů od Merrilla Lynche ukazovaly investici čtyřiceti dvou tisíc dolarů do podílů IBM v roce 1967. S přerozdělením akcií v uplynulých letech se hodnota podílů víc než zdvojnásobila. Všimla jsem si, že „Erica“

svědomitě platila daně z úroků, které rok od roku narůstaly.

Ann Fowlerová byla příliš mazaná, než aby se nechala vyhmátnout berním úřadem.

Posvítila jsem si baterkou po jejím pokoji a kuchyňském koutě a otočila jsem se o sto osmdesát stupňů. Když úzký paprsek přejel přes postel, zahlédla jsem bílý ovál a znovu jsem si na něj posvítila. Ann ležela opřená v posteli a sledovala mě. Měla mrtvolně bledý obličej, vytřeštěné oči, v nichž se zračilo takové šílenství a nenávist, že mi z toho naskočila husí kůže. Měla jsem pocit, jako by mě proklál ledový šíp, a chlad se mi šířil z útrob až do konečků prstů.

Na klíně držela dvouhlavňovou brokovnici, kterou zdvihla a zacílila přímo mně na prsa. Zřejmě nikoliv s kamennou solí.

Nezdálo se mi, že na ni zabere fígl s pavoukem.

„Našla jsi všechno, co potřebuješ?“ zeptala se.

Zvedla jsem ruce, jen abych ukázala, že vím, jak se chovat. „Vy jste teda machr. Skoro vám to prošlo.“

Neznateleně se pousmála. „Teď, když je na tebe zatykač, to můžu udělat, co ty na to?“ řekla konverzačně. „Stačí mi jen zmáčknout spoušť a tvrdit, že jsi nedovoleně vstoupila

na náš pozemek.“

„A co pak?“

„To mi povídej.“

Úplně mi to celé nedošlo, ale věděla jsem dost na to, abych to odhadla od oka. V situacích jako tahle se člověk dává do řeči s vrahy proto, že navzdory všemu doufá, že se mu podaří za prvé jim to vymluvit, za druhé vydržet, dokud nedorazí pomoc, nebo za třetí užít si pár dalších okamžiků

tohoto vzácného výtvoru, jemuž říkáme život a který z valné části sestává z nádechů a výdechů. Což se těžko provozuje, když vám plíce proletí zády ven.

„Takže,“ řekla jsem s nadějí, že se mi to podaří protáhnout. „Předpokládám, že až váš táta umře a vy střelíte tenhle barák, tak shrábnete zisk, přidáte ho k tomu, co jste vydělala na těch dvaačtyřiceti tácech, které jste ukradla, a odplujete do neznáma. Třeba s Dwightem Shalesem, nebo v to doufáte.“

„A proč ne?“

„No jasně, proč ne? Zní to jako velký plán. Už o tom ví?“

„Dozví se to,“ řekla.

„Z čeho usuzujete, že na to kývne?“

„Proč by ne? Je teď volný. A já budu taky, hned jak táta zemře.“

„A vy si myslíte, že na tomhle je založený vztah?“ řekla jsem užasle.

„Co ty tak víš o vztazích?“

„Heleďte se, já jsem byla dvakrát vdaná. To je víc, než

můžete říct vy.“

„Seš rozvedená. Prd víš.“ Na to jsem musela pokrčit rameny. „Jean určitě litovala, že se vám svěřila.“

„Moc. Ke konci se docela zpěčovala.“

„Ale vy jste ji přeprala.“

„Musela jsem. Nemohla jsem ji nechat zničit Dwightovi život.“

„Za předpokladu, že to bylo jeho.“

„To mimino? Jasně že bylo.“

„Bezva. Pak je to bez problémů. To vás naprosto ospravedlňuje,“ řekla jsem. „Ví, kolik jste toho pro něj udělala?“

„To je naše sladké tajemství. Tvoje a moje.“

„Jak jste věděla, kde bude Shana ve středu v noci?“

„Jednoduše. Sledovala jsem ji.“

„Ale proč jste ji zabila?“

„Ze stejného důvodu jako zabiju tebe. že jsi chrápala s Dwightem.“

„Jela tam, aby se setkala s Joem Dunnem,“ řekla jsem.

„Ani jedna z nás s Dwightem nespala.“

„Kecy!“

„To nejsou kecy. Je sympaťák, ale není to můj typ. Sám mi řekl, že byli se Shanou jen kamarádi. Bylo to striktně platonické. Nespali spolu ani jednou!“

„Ty lhářko. Ty si myslíš, že nevím, co se celou dobu děje? Přihasíš si to do města a začneš ho balit, projíždíš se v jeho autě, medíš si s ním na večeřích…“

„Ann, my jsme si povídali. Nic víc.“

„Nikdo mi nebude stát v cestě, Kinsey. Po tom všem, co jsem si vytrpěla. Příliš moc jsem se nadřela a příliš dlouho jsem čekala. Obětovala jsem celý svůj dospělý život a ty mi to nepřekazíš teď, když už jsem skoro volná.“

„Poslyšte, Ann… pokud to můžu tak říct, jste praštěná pavlačí. Neberte si to osobně, ale jste pošahanej pošuk, naprostej magor.“ Jen jsem tak naprázdno tlachala a myslela jsem přitom na svou pistoli. Moje malá daviska byla pořád v pouzdře, zasunutá na mém pravém prsu. Chtěla jsem ji vyndat a provrtat Ann přímo mezi očima, nebo na nějakém jiném smrtelném místě. Ale představila jsem si to následovně. Než bych si sáhla pod rolák, popadla zbraň, namířila a vystřelila, ta její brokovnice by mě už odrovnala.

A jak jsem se měla k té pistoli dostat, nafingovat infarkt?

Nemyslela jsem, že by mi na to skočila. Moje oči si přivykly na tmu, a jelikož jsem ji perfektně viděla, musela jsem usoudit, že mě vidí stejně tak dobře.

„Vadilo by vám, kdybych tu baterku zhasla? Nesnáším, když se vybíjejí baterie,“ řekla jsem. Paprsek byl namířený do stropu a mně začínaly trnout ruce. Jí asi taky. Brokovnice jako tahle váží přes tři kila, nesnadno se udrží, i když jste zvyklí zvedat těžká břemena.

„Jen zůstaň stát a ani hnout.“

„Teda, přesně tohle říkala Elva.“

Ann se natáhla a rozsvítla lampičku u postele. Na světle vypadala hůř. Měla podlou tvář, teď jsem si toho všimla.

Mírně ustupující brada způsobovala, že vypadala jako krysa.

Ta brokovnice byla dvanáctka, a to obě hlavně, a Ann vypadala, že ví, z kterého konce to bolí.

Matně jsem si uvědomila šouravý zvuk na chodbě.

Royce. Kdy vyšel nahoru? „Ann? No tak, Annie, našel jsem nějaké fotky tvé matky, o kterých jsem si myslel, že by se ti líbily. Můžu dál?“

Viděla jsem, jak loupla očima po dveřích. „Hned jsem dole, tatí. Můžeme se na ně podívat potom.“

Příliš pozdě. Už otevřel dveře a nakoukl dovnitř. Měl v náručí fotografické album a v tváři se mu zračila naprostá nevinnost. Jeho oči působily velmi modře. Měl řídké řasy, stále ještě mokré od pláče, červený nos. Ta tam byla jeho nevrlost, arogance, panovačnost. Nemoc z něj udělala věchýtek a Oriina smrt ho srazila na kolena, ale tento stařec plný naděje se znovu vzchopil. „Paní Emma s paní Maude tě hledají, aby ti popřály dobrou noc.“

„Teď nemůžu, vyřídíš to?“

Zahlédl mě. Muselo ho napadnout, co že to dělám s rukama ve vzduchu. Pozornost mu zabloudila k brokovnici, kterou Ann držela ve výši ramen. Myslela jsem, že se otočí a zase se odšourá pryč. Zaváhal, nejistý, co má dělat dál.

Řekla jsem: „Zdravíčko, Royci. Hádejte, kdo zabil Jean Timberlakeovou?“

Pohlédl na mě a potom sklopil zrak. „No.“ Pohled mu sklouzl na Ann, jako kdyby to obvinění mohla popřít. Vstala z postele a sáhla na dveře za ním.

„Jen běž dolů, táto. Mám něco na práci a pak jsem hned dole.“

Vypadal zmateně. „Nic jí neuděláš.“

„To víš, že ne,“ ujistila ho.

„Odpráskne mě!“ řekla jsem.

Oči mu sjely zpátky k jejím a hledaly ujištění.

„Co myslíte, že udělá s tou brokovnicí. Odstřelí mě a pak bude tvrdit, že jsem sem nedovoleně vstoupila. Sama mi to říkala.“

„Tati, načapala jsem ji, jak se mi hrabe v šatně. Jdou po ní policajti. Je spřažená s Baileyem, aby mu pomohla zdrhnout.“

„Neblbněte. Proč bych to dělala?“

„S Baileyem?“ řekl Royce. Bylo to dnes večer poprvé, kdy jsem v jeho očích spatřila záblesk pochopení.

„Royci, mám důkaz, že je nevinný. To Ann zabila Jean…“

„Ty lhářko!“ vpadla do toho Ann. „Vy dva se snažíte tátu oškubat o všechno, co má.“

Kristepane, nemohla jsem věřit vlastním uším.

Handrkovaly jsme se s Ann jako malé děti a každá z nás se

snažila Royce přesvědčit, aby byl na její straně. „Jojo!“

„Nene!“

„Jojo!“

Royce si přiložil k ústům roztřesený prst. „Jestli má důkaz, měli bysme si možná poslechnout, o co jde,“ řekl, téměř jako by mluvil sám k sobě. „Nemyslíš, Annie? Když

může dokázat, že Bailey je nevinný?“

Viděla jsem, jak se v ní při zmínce jeho jména vzdouvá vztek. Bála jsem se, že střelí a s tátou se bude dohadovat až

potom. Stejná myšlenka zjevně napadla i jeho. Vztáhl ruku po brokovnici. „Polož to, holčičko.“

Prudce ucukla. „NEŠAHEJ NA MĚ!“

Cítila jsem, jak se mi rozbušilo srdce v hrůze, že Royce kapituluje. Místo toho vypadal, že se soustředí a nabírá sil.

„Co to děláš, Ann? To nemůžeš dělat.“

„Běž pryč. Vypadni odsaď.“

„Chci slyšet, co k tomu chce říct Kinsey.“

„Jen udělej, co ti říkám, a vypadni kurva odsaď!“ Sevřel do ruky hlaveň. „Dej to sem, než s tím někoho zraníš.“

„Ne!“ Ann mu ji vytrhla z ruky.

Royce se vrhl vpřed a popadl ji. Začali se spolu o tu brokovnici prát. Stála jsem tam jako přikovaná a upřeně jsem pozorovala velkou černou osmičku dvou hlavní, které mířily napřed na mě, potom na podlahu, na strop a kmitaly ve vzduchu. Royce by měl být ten silnější, ale nemoc ho vysála a Ann byla nabuzená zuřivostí. Royce škubl puškou

za pažbu.

Z hlavně třeskl výstřel a rána zavalila místnost pachem střelného prachu. Brokovnice žuchla na zem a Ann zaječela.

Nevěřícně shlížela dolů. Měla ustřelené skoro celé pravé chodidlo. To, co zbylo, byl rozervaný pahýl syrového masa.

Cítila jsem, jak mnou projelo horko, jako kdyby se to stalo mně. S odporem jsem se odvrátila.

Musela to být nesnesitelná bolest, krev tekla proudem. Z

tváří se jí vytratila všechna barva, která na nich zbyla. Celá oněmělá klesla na zem a její tělo se pohupovalo, jak křečovitě svírala zraněnou nohu. Její výkřiky přešly do tichého, neúprosného tónu.

Royce od ní ucouvl, hlas zesláblý lítostí. „To je mi líto.

To jsem nechtěl udělat. Snažil jsem se pomoct.“

Zaslechla jsem, jak po schodech nahoru dusají lidé: Bert, paní Maude, mladý policista, kterého jsem nikdy předtím neviděla. To jsme se načekali, než to zaregistroval.

„Zavolejte sanitku!“ zaječela jsem. Stáhla jsem s postele povlak na polštář a přiložila jsem ho k její znetvořené noze, ve snaze zastavit krev, která se všude rozlévala. Policista zápolil se svou vysílačkou, zatímco paní Maude se zalomenýma rukama blábolila. Za ní se do pokoje vecpala paní Emma, a když uviděla, co se stalo, rozvřeštěla se.

Maxine s Bertem byli oba v obličeji jako křída a tiskli se k sobě. Policista je opožděně všechny vyhnal z místnosti a znovu zavřel dveře. Pronikavé skřeky paní Emmy ke mně

doléhaly i přes zeď.

Tou dobou už Ann ležela na zádech, s jednou rukou přehozenou přes obličej. Royce svíral její pravou ruku a houpal se ze strany na stranu. Plakala jako pětiletá holčička.

„Tys mě nikdy neměl rád… nikdy jsi mě neměl rád…“

Myslela jsem na svého tatínka. Bylo mi pět, když mě opustil… pět, když odešel. Vybavil se mi obraz, po léta potlačovaná vzpomínka. V autě, hned po havárii, když jsem zůstala odříznutá a těsně zaklíněná na zadním sedadle, a pláč mé matky ne a ne a ne přestat, protáhla jsem se kolem kraje předního sedadla a našla jsem ruku svého otce, bezvládnou, poddajnou a měkkou. Objala jsem jeho prsty a vůbec jsem nechápala, že je mrtev. Prostě jsem si myslela, že pokud mám jeho, bude všechno v pořádku. Kdy mi došlo, že je navěky pryč? Kdy Ann došlo, že Royce se už nikdy neuzdraví? A co Jean Timberlakeová? Nikdo z nás se nevzpamatoval z těch ran, které nám před všemi těmi lety uštědřili naši otcové. Měl nás rád? Jak se to kdy dozvíme?

Byl pryč a už nikdy víc nebude tím, čím pro nás byl ve vší své znepokojivé dokonalosti. Pokud je láska to, co nás zraňuje, jak se můžeme zhojit?

EPILOG

Obžaloba na Baileye Fowlera byla stažena. Když se dozvěděl zprávu o Annině zatčení, ohlásil se na policii. Ann byla obviněna ve dvou bodech obžaloby z vraždy prvního stupně, a to ve smrti Ori Fowlerové a Shany Timberlakeové.

Prokuratuře se možná nikdy nepodaří nashromáždit dostatečné množství důkazů, aby ji stíhala za smrt Jean Timberlakeové.

Uplynulo čtrnáct dní. Teď jsem zpátky ve své kanceláři v Santa Terese, kde jsem rozepsala výlohy. S časem, který jsem do toho vložila, ujetými kilometry a jídlem účtuji Royci Fowlerovi tisíc osm set třicet dva dolarů oproti dvěma tisícům, které mi vyplatil předem. Mluvili jsme o tom po telefonu a řekl mi, aby si ty drobné nechala. Pořád ještě lpí na životě s veškerou tvrdošíjností, jaké je schopen, a alespoň u sebe bude mít během těch posledních týdnů Baileye.

Zjistila jsem, že se teď dívám na Henryho Pittse jinak.

Možná že nikdy nebudu mít nikoho tak otcovského, jako je on. Místo abych na něj nahlížela s podezřením, si ho radši užiju po tu dobu, která nám zbývá, ať už je to, jak je to. Je mu pouhých dvaaosmdesát, a Bůh ví, že já vedu daleko hazardnější život než on.