Sue Graftonová

I… jako

INTRIKA

1

Cítím neodolatelné nutkání zaznamenat, že v okamžiku smrti se mi před očima neobjevil celý můj život v jediném záblesku. Neobjevilo se ani žádné zářivé světlo na konci tunelu, ani žádný hřejivý pocit, že moji draze milovaní příbuzní na mě čekají na druhém břehu. Naopak. Někde uvnitř se vztekal tenký hlásek: „Co to má znamenat?! To nemyslíš vážně. To je opravdu ono?“ Nejdřív ze všeho jsem litovala, že jsem si včera večer neuklidila prádelník, jak jsem měla v úmyslu. Člověka zamrzí, když pomyslí, že ti, kdo truchlí nad vaším předčasným odchodem, si navěky uchovají v paměti spolu s vaším obrazem i váš nepořádek ve spodním prádle. Platnost tohoto postřehu lze pochopitelně zpochybnit, neboť je zřejmé, že jsem nezemřela v okamžiku, kdy jsem myslela, že zemřu. Pohleďme však pravdě do očí.

život je banální. Řekla bych, že poslední slova umírajících měla pro ty, které to ještě čekalo, stejně jen velmi malý význam.

Jmenuji se Kinsey Millhonová. Mám licenci soukromého detektiva a působím v Santa Terese a oblasti kolem, devadesát pět mil na sever od Los Angeles. Už sedm let mám svou vlastní agenturu hned vedle kanceláří, kde sídlí Kalifornská pojišťovna. Ujednání s touhle společností mě opravňovalo používat elegantní rohové apartmá výměnou za vyšetřování nároků v případech žhářství a neúmyslného zabití v rozsahu „dle potřeby“. Začátkem listopadu bylo toto uspořádání zničehonic přerušeno poté, co do Santa Teresy dorazil z ústředí pojišťovny v Palm Springs expert na vnitropodnikové úspory.

Ani ve snu mě nenapadlo, že by mě změna ve vedení pojišťovny mohla zasáhnout. Vždyť jsem působila jako nezávislý dodavatel, nikoliv jako skutečný zaměstnanec pojišťovny. Při našem prvním (a jediném) setkání jsme se s tímto mužem navzájem okamžitě znelíbili. Během patnácti minut, které tvořily celý náš vztah, jsem byla nezdvořilá, agresivní a vzpurná. Hned nato jsem se ocitla na ulici, kolem sebe kartónové krabice napěchované šanony a složkami s dokumentací případů. Nemluvě už o skutečnosti, že moje předchozí

spolupráce

s

Kalifornskou

pojišťovnou

vyvrcholila rozbitím rozsáhlého gangu, zaměřeného na pojišťovací podvody s auty. Jedinou odměnou, které se mi dostalo, bylo opakované potřesení rukou od Maca Voorhiese, viceprezidenta společnosti a vyhlášeného zbabělce, jenž mě ujistil, že ten chlápek ho vyvedl z míry

stejně jako mě. Jeho podporu jsem sice oceňovala, to ale neřešilo můj problém. Potřebovala jsem práci. Potřebovala jsem kancelář, v níž bych tu práci vykonávala. Připadalo mi neprofesionální vykonávat ji v bytě, nehledě na to, že můj byt byl pro tyto účely příliš malý. Někteří z mých klientů jsou dost nechutní týpci a prostě jsem nechtěla, aby věděli, kde bydlím. Už tak jsem měla starostí až nad hlavu. Vinou nedávného zvýšení daní z nemovitostí byl můj domácí donucen zdvojnásobit mi nájemné. Asi ho to rozčililo víc než mě, ale účetní mu řekl, že nemá na vybranou. I tak ta činže byla celkem rozumná a neměla jsem si nač stěžovat, jenže to zvýšení nemohlo přijít v horší dobu. Zrovna jsem vrazila všechny úspory do „nového“ auta, VW brouka z roku 1974, tentokrát bledě modrého. Má jen jednu menší proláklinu vlevo vzadu na nárazníku. žila jsem skromně, ale tak jako tak mi na konci měsíce nezbýval ani cent navíc.

Slyšela jsem, že všichni, kteří dostanou padáka, se ve skrytu duše radují z nově nabyté svobody, ale zní to jako tvrzení pronášené někým těsně předtím, než toho padáka dostane.

Dostat padáka je průšvih asi stejného kalibru, jako když

člověk objeví nevěru. Ego úpí a představa, kterou člověk o sobě má, splaskne jako propíchnutý pouťový balónek. V

týdnech, které následovaly po mém propuštění, jsem si prošla všemi fázemi, které zažívají osoby, jimž je diagnostikováno onkologické onemocnění: hněv, popření, smlouvání, alkoholismus, nadávky, cynismus, neslušné

posunky, úzkost a náhle vznikající poruchy příjmu potravy.

Také jsem v sobě živila neustálý proud nenávistných myšlenek, směřující k člověku, který to všechno zavinil.

Později jsem však začala uvažovat, jestli náhodou ve mně skutečně touha po náhlém propuštění nedřímala. Možná, že mě už Kalifornská pojišťovna nudila. Možná jsem trpěla syndromem vyhoření. Možná jsem jenom toužila po změně působiště. Ať už to bylo jakkoliv, začínala jsem si zvykat a cítila jsem, jak mi v žilách začal kolovat optimismus. Šlo o víc než o přežití. Ať tak či onak, věděla jsem, že zvítězím.

Prozatím jsem si najala volnou místnost v právnické kanceláři Kingman & Ives. Lonnie Kingman je čtyřicátník, hromotluk měřící asi 200 cm a vážící asi sto kilo, blázen do posilování, který do sebe neustále cpe steroidy, testosteron, vitamin B12 a kofein. Má hřívu tmavých vlasů, která trochu připomíná poníka, když mu naroste zimní srst. Poněkud rozpláclý nos v jeho tváři dělá dojem, že do něj dostal přinejmenším tolikrát jako já. Z nejrůznějších diplomů, rozvěšených po jeho kanceláři, jsem se dozvěděla, že je absolventem Harvardovy a Kolumbijské univerzity v oboru ekonomie a řízení a že posléze graduoval s vyznamenáním na právnické fakultě Stanfordské univerzity. Jeho partner, John Ives, má sice stejně kvalitní průpravu, avšak dává přednost tichým a neokázalým aspektům právní praxe. Jeho parketou jsou obyčejné občanskoprávní spory, kde se těší vynikající pověsti jako právní zástupce s neobvyklou

fantazií, solidní přípravou před každým procesem a neobyčejnými stylistickými kvalitami. Vzhledem k tomu, že Lonnie a John si kancelář založili už před šesti lety, počet jejich zaměstnanců se rozrostl a tvoří jej recepční, dvě sekretářky a koncipient, který zároveň vykonává funkci poslíčka. Martin Cheltenham, třetí právník ve firmě, sice ještě není oficiálním partnerem, ale je to Lonnieho nejlepší kamarád a najal si od něj kancelář stejným způsobem jako já.

Dalo by se říci, že v Santa Terese všechny zajímavé případy dostává Lonnie Kingman. Největší proslulost si získal obhajobou klientů v kriminálních případech, ale jeho největší vášní jsou složité procesy, které se týkají ublížení na zdraví nebo úmyslného zabití, a tak jsme se vlastně poprvé setkali. Kdysi dávno jsem pro Lonnieho pracovala a kromě toho, že jeho služby občas sama potřebuji, napadlo mě, že jeho jméno je dobrým doporučením. Z jeho hlediska nebylo na škodu mít detektiva „přímo v baráku“. Stejně jako u Kalifornské pojišťovny jsem nebyla jeho zaměstnanec.

Pracovala jsem na smlouvu a poskytovala jsem mu odborné služby, které jsem mu vždy vyúčtovala. Na oslavu nového uspořádání jsem si vyrazila do obchodu a koupila si elegantní tvídové sako, které vhodně doplňovalo mé obvyklé džíny s rolákem. Řekla bych, že jsem vypadala dost šik.

S případem vraždy Isabelly Barneyové jsem se poprvé setkala jednoho pondělního rána začátkem prosince. Ten den

jsem musela dvakrát vyjet až do Cottonwoodu, dvě vyjížďky po deseti mílích, abych doručila soudní obsílku svědkovi v případě ublížení na zdraví. Když jsem tam dorazila poprvé, nebyl doma. Napodruhé jsem ho zastihla hned při parkování poté, co přijel z práce. Předala jsem mu papíry a ignorovala jeho rozčilení. Vyrazila jsem od chodníku s rádiem na plné pecky, abych neslyšela jeho nezdvořilé poznámky na rozloučenou. Použil výrazy, které jsem už pár let neslyšela. Cestou do města jsem si zajela, abych se zastavila v kanceláři.

Kingmanova právní kancelář sídlí ve vlastní třípatrové budově se štukovou omítkou. V přízemí se nacházejí parkovací stání a nad nimi jsou dvě patra kanceláří. Napříč fasádou je rozloženo šest párů francouzských dvoukřídlých oken, která se kvůli větrání otvírají dovnitř. Každé z oken je opatřeno dřevěnými okenicemi natřenými měděnkovou zelenou barvou. Ve spodní třetině oken se nachází mírně vyklenuté železné zábradlíčko. Hlavně pro ozdobu, ale v nejhorším by mohlo zabránit v sebevražedných úmyslech nějakému psovi nebo rozmazlenému frackovi některého z klientů. Budova stojí jakoby rozkročená nad nemovitostí a vede k ní příjezdová cesta, tvořící napravo oblouk vedoucí k dalšímu miniaturnímu parkovišti za budovou. Jedinou nevýhodou je skoupost v přidělování parkovacích míst. V

budově sídlí celkem šest stálých nájemců a patří k ní dvanáct parkovacích míst. Protože budova patří Lonniemu,

jeho kancelář získala celkem čtyři. Jedno pro Johna, jedno pro Martina, jedno pro Lonnieho a jedno pro Lonnieovu sekretářku Idu Ruthovou. Zbývajících osm míst bylo odpovídajícím způsobem rozděleno mezi zbylé nájemce. My ostatní jsme si mohli vybrat mezi parkováním na ulici nebo na jednom z placených parkovišť asi tři bloky odtud. Na velkoměsto jsou místní sazby absurdně nízké, ale s mým rozpočtem jsem si nemohla dovolit zbytečné výdaje. Za parkování na ulicích v centru města se nic neplatí, pokud nepřekročíte devadesát minut, a kontroloři parkování jsou neskutečně přísní, pokud limit překročíte byť jen o minutku.

V důsledku toho jsem strávila spoustu času buď přeparkováváním auta, nebo popojížděním po čtvrti v naději, že najdu volné a bezplatné místečko. Naštěstí tahle zoufalá situace nikdy netrvala déle než do šesti večer.

To pondělí bylo už kolem čtvrt na sedm a okna uprostřed třetího patra byla tmavá, takže se zdálo, že všichni už odešli domů. Když jsem projela dozadu, uviděla jsem, že Lonnieovo auto je stále na svém místě. Idina toyota byla pryč, takže jsem se svým autem vklouzla na její vyhrazené místo hned vedle Lonnieova mercedesu. Na Johnové místě parkoval neznámý bledě modrý jaguár. Vystrčila jsem hlavu z auta a natáhla krk. V Lonnieově kanceláři se svítilo, dva bledě žluté oblouky zářily proti měkkým stínům, vrhaným střechou. Nejspíš tam měl klienta.

Dny se neustále zkracovaly a na město touhle dobou

padal soumrak. Ve vzduchu bylo něco, co v člověku vyvolávalo touhu po posezení u krbu, společnosti a nějakém z těch koktejlů, které vypadají tak elegantně na obrázcích a přitom chutnají jako kapky proti kašli. Řekla jsem si, že mám spoustu práce, ale ve skutečnosti jsem jenom odkládala odchod domů. Zamkla jsem auto a zamířila ke schodišti, schovanému v duté rouře připomínající komín, v samém středu budovy. Na schodech byla naprostá tma, takže jsem si svítila malou baterkou, kterou mám jako přívěsek u klíčů.

Ve třetím patře se nesvítilo, ale kolem recepce pronikaly paprsky světla mléčným sklem dveří. Celé třetí patro působilo vesele: bílé zdi, oranžový koberec, spousta rostlin, skandinávský nábytek a originální umělecká díla vyvedená v pastelových barvách. Kancelář, kterou jsem si pronajala, sloužila zároveň jako jednací místnost a kuchyňka. Měla jsem tam psací stůl, otáčecí židli, skříňku se šanony, malý rozkládací gauč, který mohl v nouzi posloužit jako postel, telefon a záznamník. Telefonní seznam mě stále uváděl v rubrice „Detektivové“ a na starém čísle záznam žádal volající, aby vytočili číslo nové. Od té doby, co jsem se přestěhovala, se sice objevilo pár nových případů, ale abych vůbec vyšla, musela jsem se snížit k vypomáhání s roznášením soudních obsílek. Po dvaceti dolarech za kus jsem sice nemohla zbohatnout, ale když jsem měla štěstí, přilepšila jsem si i sto dolary za den. To docela ušlo, hlavně když jsem to dokázala skloubit s vlastním vyšetřováním.

Tiše jsem si odemkla, protože jsem nechtěla rušit Lonnieho, který měl zřejmě jednání. Dveře jeho kanceláře byly otevřené, a když jsem je míjela, automaticky jsem jimi nakoukla. Bavil se s klientem, ale když mě zahlédl, zamával a zavolal na mě. „Kinsey, můžeš na minutku? Rád bych tě s někým seznámil.“ Vrátila jsem se k jeho dveřím. Klient seděl v černém koženém křesle, zády ke mně. Když se Lonnie vztyčil, taky povstal a otočil se ke mně, zatímco nás Lonnie představoval. Měl tmavou auru, pokud vám tato charakteristika něco říká. „Kenneth Voigt,“ řekl Lonnie.

„Tohle je Kinsey Millhonová, o které jsem vám říkal, soukromý detektiv.“

Potřásli jsme si rukama a vyměnili si obvyklou litanii zdvořilostí, přitom jsme se vzájemně nedůvěřivě prohlíželi.

Mohlo mu být tak čtyřicet až padesát let, měl tmavé vlasy i oči. Mezi obočím mu ležely hluboké rýhy, naznačující, že se často mračí. Jinak jeho tvář postrádala jakýkoliv výraz. Do čela mu spadal pramínek vlasů, ulíznutý k jedné straně.

Zdvořile se na mě usmál, ale obličej se mu moc nerozjasnil.

Zdálo se, že se mu na čele perlí nepatrné krůpěje potu. Když

už stál, svlékl si převlečník a odhodil ho na gauč. Měl na sobě šedivou bavlněnou polokošili s krátkým rukávem a zapínáním na tři knoflíky u krku. Vzadu nad límcem se mu ježily tmavé chlupy, které pokrývaly i jeho předloktí. Byl dost hubený a svalstvo na pažích měl značně ochablé. Měl by trávit víc času v posilovně. Vyndal si kapesník a párkrát

si jím přejel čelo a horní ret. „Chci, aby si to Kinsey poslechla,“ řekl Lonnie Voigtovi. „Mohla by ty papíry projít ještě dnes večer a hned zítra se pustit do práce.“

„Souhlasím,“ řekl Voigt. Oba se zase posadili. Schoulila jsem se do rohu gauče a tiše jsem se radovala z vyhlídky na placenou práci. Jednou z výhod práce pro Lonnieho bylo, že předem vyloučil všechny neplatiče. Než jsme pokračovali v rozhovoru, Lonnie mi řekl pár slov na vysvětlenou.

„Detektiv, který pro nás pracoval, právě nečekaně umřel na infarkt. Morley Shine, znalas ho?“

„Samozřejmě,“ řekla jsem otřesena. „Morley že zemřel?

A kdy?“

„Včera večer kolem osmé. Byl jsem na víkend mimo město a vrátil jsem se po půlnoci, takže jsem se o tom dozvěděl, až když mi dneska ráno zavolala jeho žena Dorothy.“

Někdy se mi zdálo, že Morley Shine existoval v Santa Terese odjakživa. Nebyli jsme blízcí přátelé, ale rozhodně to byl člověk, se kterým jsem mohla počítat, kdybych se dostala do potíží. A ten chlápek, který mě vyškolil na detektiva, s ním spolupracoval celá léta. Jednoho dne se nepohodli a každý si založil vlastní kancelář. Morleymu bylo už téměř sedmdesát let, byl vysoký a měl sehnutá ramena, dobrých čtyřicet kilo nadváhy, kulatý, dobromyslný obličej s dolíčky ve tvářích a prsty zažloutlé od cigaret, které nepřetržitě kouřil. Měl kontakty a informátory ve všech

nápravně výchovných ústavech ve státě, i kontakty ve všech možných informačních zdrojích. Později budu muset z Lonnieho vytáhnout podrobnosti, jak Morley zemřel. Zatím jsem se soustředila na Kennetha Voigta, který Lonniemu skočil do řeči.

Díval se na podlahu a ruce mu volně spočívaly v klíně.

„Má bývalá manželka byla před šesti lety zavražděna.

Jmenovala se Isabella Barneyová. Vzpomínáte si na ten případ?“

Jméno mi nic neříkalo. „Ani ne,“ odvětila jsem.

„Někdo odšrouboval kukátko na dveřích. Zaklepal, a když na verandě rozsvítila a podívala se tím kukátkem, vystřelil jí z osmatřicítky přímo do obličeje. Byla na místě mrtvá.“

Rozsvítilo se mi. „Tak to byla vaše žena? Vzpomínám si na ten případ, jenom nemohu uvěřit, že už je to šest let.“

Málem jsem dodala další věc, na kterou jsem si v té souvislosti vzpomínala, a to, že chlápek obviněný z vraždy byl její manžel, se kterým nežila. Zřejmě ne Kenneth Voigt, ale kdo?

Lonnieovy a moje oči se setkaly. Lonnie vstoupil do rozhovoru, jako kdyby mi četl myšlenky. „Ten chlapík se jmenoval David Barney. Pokud tě to zajímá, tak ho soud osvobodil.“

Voigt se na židli zavrtěl, jako kdyby ho píchli sídlem.

„Ten bastard.“

Lonnie řekl: „Pokračuj, Kene, nechtěl jsem ti skočit do řeči. Možná bys jí mohl říct pár podrobností.“

Zdálo se, že mu chvíli trvá, než si vzpomněl, o čem mluvil. „Byli jsme svoji čtyři léta… pro oba to bylo druhé manželství. Máme desetiletou dceru Shelby, je v internátě.

Když Isabellu zabili, byli jí čtyři roky. V té době jsme měli s Isabellou určité potíže… nic neobvyklého, myslím. Zapletla se s Barneym. Vzali se měsíc poté, co jsme se rozvedli.

Jenže jemu šlo jen o její peníze. To věděli všichni, jenom chudák Isabella ne. A tím se jí nechci nijak dotknout. Já jsem tu ženu opravdu miloval, byla tak naivní a důvěřivá!

Byla také inteligentní a talentovaná, ale neměla ani ponětí o vlastní ceně, takže byla zoufale bezbranná vůči komukoliv, kdo se k ní choval laskavě. Nejspíš takové ženy znáte. Jsou emočně závislé a nemají žádnou sebedůvěru. Byla umělkyně a její schopnosti jsem skutečně obdivoval. Bylo pro mě těžké vidět, jak se zahazuje.“

Přistihla jsem se, že jsem vypnula. Jeho zevšeobecnění týkající se žen byla povrchní a zřejmě tuhle historku vykládal tak často, že postrádala jakékoliv zaujetí a vášeň.

To drama už se netýkalo jí, nýbrž jeho reakce. Očima jsem zabloudila k hromadě tlustých fasciklů na Lonnieově stole.

Na hřbetě měly napsáno VOIGT/BARNEY. Další krabice, naplněné spisy, stály u zdi. Všechno, co Voigt vykládal, tam určitě bude, kompilace faktů a dodatečných vysvětlivek.

Zdálo se mi to podivné. To, co říkal, byla možná pravda, ale

dalo se tomu stěží uvěřit. Někteří lidé jsou zkrátka takoví.

Nejjednodušší vzpomínka z jejich úst prostě zní falešně.

Chvíli ještě pokračoval ve svém monologu, ve kterém nebyla žádná pauza dostatečně veliká k tomu, abych ho mohla přerušit. Uvažovala jsem, jak dlouho mu Lonnie dělal posluchače. Myslím, že i Lonnie vypnul. Zatímco Kenneth Voigt mlel pantem, Lonnie zvedl tužku a začal ji bezmyšlenkovitě obracet v ruce. Obrátila jsem svou pozornost zpátky ke Kennethu Voigtovi.

„Jak k tomu došlo, že soud toho chlapa osvobodil?“

zeptala jsem se, jakmile se odmlčel, aby se nadechl.

Do hovoru se netrpělivě vmísil Lonnie, snažící se dobrat k jádru věci. „Vyšetřoval to Dink Jordan. Byla to hrozná nuda. Probůh. Ten chlápek to umí, ale nemá žádný styl.

Myslel si, že ten případ vyhraje bez jakékoliv námahy.“

Lonnie nad absurditou takové domněnky zavrčel. „Takže teď žalujeme Davida Barneyho za úmyslné zabití. Nesnáším toho chlápka. Prostě ho nesnáším. V okamžiku, kdy prohlásil, že se necítí vinen, jsem řekl Kenovi, že bychom mu měli šlápnout na krk okovanou botou. Bohužel jsem ho nepřesvědčil. Podali jsme odvolání, které soud uznal, ale pak Ken trval na tom, abychom to stáhli.“

Voigt se stísněně zamračil. „Měl jsi pravdu, Lonnie, teď tomu rozumím, ale víš, jak to chodí. Moje žena, Francesca, byla zásadně proti, abychom znova zahajovali vyšetřování.

Je to příliš bolestné pro všechny, pro ni možná víc než pro

kohokoliv jiného. Prostě jsem to nemohl zvládnout.“

Lonnie obrátil oči v sloup. Neměl příliš pochopení pro to, co lidé dokázali nebo nedokázali zvládnout. On to zvládnout musel. Voigt mu musel nechat volné ruce. „No dobrá. Nechme toho. To už je pryč. Trvalo skoro rok, než

jsme ho dostali před soud a než ho soud v trestněprávním řízení osvobodil. Mezitím musel Ken sledovat, jak si Barney užívá Isabelliných peněz. A věř mi, byla jich spousta, z nichž většina by připadla jeho dceři Shelby, kdyby byl Barney odsouzen. Nakonec to rodina nevydržela, takže se Ken ke mně vrátil a věci se daly znovu do pohybu. Mezitím Barneyův advokát, jakýsi Foss, podal návrh na Barneyovo propuštění pro nedostatek důkazů. Letěl jsem k soudu a předvedl jsem jim takový tanec, že ten návrh zamítli, ale soudce mi dal jasně najevo, že ze mě nemá radost.

David Barney a ten parchant, co ho zastupuje, se pochopitelně snaží případ zdržovat, jak jen to jde. Používají nové a nové vytáčky. Procházíme výsledky všech starších vyšetřování. Jenže když ho trestněprávní soud osvobodil, vůbec nesejde na tom, co říká teď. Ale on mlčí jako zařezaný. Je nervózní, protože je vinen jako samo peklo. A dál. Podívej se na tohle. U Kena se nedávno objevil chlápek a ukázalo se, že seděl s Davidem Barneym v cele. Chlápek sledoval celý proces. Seděl dokonce i v soudní síni a prozradil nám, že Barney dokonce připustil, že ji zabil, hned jak vyšel ze soudní síně. Z toho chlápka se informace

dostávají dost těžce, takže bych rád začal právě s ním.“

„K čemu to bude?“ zeptala jsem se. „David Barney přece nemůže být postaven před soud kvůli stejné vraždě.“

„Právě. Proto jsme to přehráli k občanskoprávnímu řízení, tam ho dostaneme spíš a on to zatraceně dobře ví.

Ten chlápek moc dobře ví, že mu hoří koudel u zadku, a tak dělá všechno, co může, a používá všechny možné obstrukce.

Podáme návrh. Má třicet dnů na to, aby se k němu vyjádřil, takže jeho advokát, ten hajzl, čeká dvacet devět dní a pak podá zamítavé vyjádření. Prostě zdržuje. Hází nám klacky pod nohy.

Přivedeme Barneyho k výslechu, aby podal svědectví, a on se odvolá na pátý dodatek ústavy. Pak ho předvedeme k soudu a donutíme ho svědčit. Soudce nařídí, aby vypovídal, protože nemá žádná práva vzhledem k pátému dodatku ústavy. Takže se vrátíme k výslechu. Jenže on se odvolá znovu na pátý dodatek. Tak ho vezmeme do vazby kvůli znevažování soudního rozhodnutí, ale tím vlastně porušujeme soudní řád.“

„Lonnie?“ ozvala jsem se.

„Dřeme se jak koně, ale nic z toho nemáme. Pětiletá promlčecí lhůta za chvíli vyprší a potřebujeme, aby se tenhle případ dostal před soud. Ve spoustě věcí jsme dostali přednost, jenže teď najednou Morley zemře –“

„Looonniiieee!“ zazpívala jsem a zamávala rukou.

Podařilo se.

Přestal mluvit.

„Jen mi řekni, co potřebuješ, a já ti to seženu.“

Lonnie se rozesmál a ukázal na mě tužkou. „To se mi na ní líbí. žádné zbytečné kecy,“ řekl Voigtovi. Natáhl se a popostrčil mým směrem horu fasciklů. „To je všechno, co máme, ale bohužel je v tom trochu nepořádek. Nahoře je seznam, přesvědč se, prosím tě, jestli něco nechybí, než

začneš pracovat. Jakmile se seznámíš se základy případu, můžeme zjistit, kde jsou mezery. Mezitím bych chtěl, abyste se seznámili. Příští měsíc se budete vídat dost často.“

Voigt i já jsme se na Lonnieho zdvořile usmáli, aniž

bychom se na sebe podívali. Zdálo se, že ty vyhlídky v něm nevzbudily o nic větší nadšení než ve mně.

2

Nakonec jsem v kanceláři ztvrdla až do půlnoci. Spisy, nashromážděné k případu Isabelly Barneyové, přetékaly ze dvou krabic, z nichž každá vážila nejméně dvacet kilo. Když

jsem je stěhovala z Lonnieovy kanceláře do své, málem jsem se ztrhala. Bylo jasné, že všechno najednou stejně neprostuduji, a tak jsem si řekla, že to budu brát popořádku a důkladně. Lonnie nežertoval, když tvrdil, že ve spisech je trochu chaos. Podle seznamu měly v první krabici být kopie policejních zpráv, zápis ze soudního přelíčení, protest, který Lonnie podal u okresního soudu pro občanskoprávní věci v Santa Terese, jakož i veškeré námitky, stížnosti a vyjádření.

Nebyla jsem si ani jistá, že zápisy ze soudních přelíčení jsou kompletní. Ať jsem sáhla po jakémkoliv spise, všechny byly pomíchané dohromady s něčím jiným. Byl to ten odporný druh nepořádku, v němž cokoliv nalézt znamenalo vynaložit ohromné úsilí.

V druhé krabici měly podle všeho být kopie všech

záznamů Morleyho Shina, plné moci, zápisy z četných výslechů a spousta dalších doplňujících dokumentů. Možná.

Měla jsem před sebou seznam svědků, s nimiž Morley mluvil, od 1. června pravidelně zasílal Lonniemu faktury –, ale některé zprávy, které tu měly být, chyběly. Zdálo se, že se mu podařilo doručit pouhou polovinu soudních obsílek pro nový proces, a to byla navíc většina svědků totožná se svědky z trestního řízení. Ve zvláštní složce bylo sedm podepsaných předvolání k občanskoprávnímu řízení společně s pokyny pro jejich doručení. Nezdálo se mi, že by našel jediného nového svědka… ledaže by potvrzení o doručení soudní obsílky byla založena někde jinde. Z

poznámky, nadrápané na kus papíru, jsem pochopila, že korunní svědek se jmenuje Curtis McIntyre. Jenže telefon mu odpojili a na poslední známé adrese se nevyskytoval.

Umínila jsem si, že se vypravím nejdřív za ním. Lonnie si to ostatně přál.

Obracela jsem zápisy z výslechů stránku za stránkou a tu a tam jsem si v duchu něco poznamenala. Chtěla jsem postupovat, jako když se skládá puzzle. To znamená nejdřív si vtisknout do paměti obrázek na víku krabice a pak skládat k sobě kousky jednotlivých částí. Věděla jsem, že určité části vyšetřování Morleyho Shina budu muset zopakovat.

Morley uplatňoval hrubší síto tam, kde bych já použila jemnější. Nebyla jsem si jistá, jak naložit s mezerami ve spisech. Ještě jsem ani nedokončila jejich prohlížení a už

jsem věděla, že budu muset všechno vysypat na hromadu a znovu poskládat tak, aby vše odpovídalo seznamu. Určité směry, kterými se Morleyovo pátrání vydalo, se ukázaly jako slepé uličky a s největší pravděpodobností je můžu předem vyloučit, ledaže by se objevilo něco nového. Nejspíš měl nejaktuálnější poznámky u sebe v kanceláři nebo doma, což jsem sama dělávala ve chvílích, kdy jsem ještě nebyla hotová s přepisováním poznámek do konečné podoby, která se archivuje.

Samotný příběh byl stejně jednoduchý, jak ho naznačil Kenneth Voigt. Isabella Barneyová zemřela někdy mezi jednou a druhou hodinou ranní 26. prosince poté, co na ni někdo vystřelil skrz kukátko dveří pistolí ráže 38 mm.

Balistický expert to nazval střelou zblízka, neboť průzor ve dveřích zafungoval téměř jako nástavec hlavně a Isabella se okem téměř dotýkala dveří. Výstřel z pistole také částečně zničil dřevo kolem kukátka, takže některé třísky trčely ze dveří v pravých úhlech a bylo dost možné, že část třísek zasáhla i vraha. Suchým stylem nadnesl balistický expert hypotézu, že po výstřelu se část „materiálu“ mohla dostat zpátky do hlavně a případně ucpat zbraň tak, že druhý výstřel by byl možný jen s největšími obtížemi, pokud by nebyl znemožněn zcela. Zbytek odstavce jsem přeskočila.

Výstřel z pistole také dveře částečně ožehl. Zpráva konstatovala, že zbytky střelného prachu byly nalezeny na vnější straně dveří, kolem otvoru, uvnitř něj a také kolem

otvoru z vnitřní strany dveří. Tlaková vlna otvor značně zvětšila. Nalezené broky a zbytky plastového povlaku nábojnice vedly ke zjištění, že vrah střílel Glaserovou bezpečnostní střelou. Lehkou, rychlou střelou, která se skládá z broků, ponořených do viskózního média v měděném plášti s umělohmotnou čepičkou. Když taková střela narazí do hmoty s vysokým obsahem vody, jako například do svalu, umělohmotná čepička se oddělí, měděný obal se sloupne a broky rychle vyletí, čímž přenesou veškerou energii do rány. Vzhledem k tomu, že každý kousek je malý a má nízkou hmotnost, rychle energii ztratí a zůstane v těle. Proto se to celé jmenuje bezpečnostní střela.

Okolí není ohroženo zbloudilou kulkou, a protože taková bezpečnostní střela se rozbíjí o tvrdé povrchy (jako například lebka…), škody způsobené odraženými kulkami jsou také sníženy na minimum. Zvláštní, pomyslela jsem si, tenhle vrah byl značně opatrný.

Podle patologa pronikla střela a úlomky dřeva do pravého oka oběti. Pitevní zpráva obsahovala podrobný výčet změn, které způsobila v měkké tkáni. Ačkoliv jsem s anatomií obeznámena jen zběžně, bylo mi jasné, že smrt nastala okamžitě, a tudíž byla bezbolestná. Své emoce jsem pro jistotu vypnula. Nejlíp se mi pracuje, když dokážu zůstat nad věcí, jenže nadhled v sobě skrývá nebezpečí. Člověk, který často takhle vypíná, riskuje, že ztratí kontakt se svými pocity. Součástí spisu bylo deset barevných fotografií a na

každé z nich byl hrůzostrašný obraz zmasakrované lidské bytosti. Tak takhle vypadá smrt, opakovala jsem si. Tak vypadá surová vražda. Znala jsem několik vrahů, milých, příjemných a zdvořilých, kteří zločin ve svých myslích tak dokonale vytěsnili, že se zdálo nemyslitelné, že by ho kdy mohli spáchat. Mrtví jsou němí, ale živí mají hlas a mohou protestovat proti vině vrahů. Ti často vznášejí hlasité a zlomyslné protesty, které se nedají vyvrátit, protože jediná osoba, která by jim mohla přinést zkázu, byla umlčena navždy. Poslední svědectví Isabelly Barneyové se skrývalo v jazyce jejího smrtelného zranění, zničujícího obrazu zmarnění a zkázy. Nasoukala jsem fotografie zpátky do obálky a vzala si kopii poznámek k případu, které Lonniemu zaslal Dink Jordán.

Dink se ve skutečnosti jmenoval Dinsmore. Sám si říkal Dennis, ale nikdo jiný mu tak neříkal. Bylo mu asi padesát, prošedivělý, zcela postrádal energii, smysl pro humor a výřečnost. Jako státní žalobce dělal svou práci výborně, ale neměl ani špetku smyslu pro teatrálnost. Mluvil tak pomalu a přednášel tak metodicky, že to připomínalo čtení bible pod mikroskopem. Jednou jsem zažila, když při závěrečné řeči v mediálně vděčném přelíčení, vražda z vilnosti, dva porotci usnuli úplně a dva se nudili tak, že málem upadli do komatu.

Právní zástupce Davida Barneyho se jmenoval Herb Foss. Toho jsem neznala vůbec. Lonnie tvrdil, že Herb je

parchant, ale na druhou stranu dokázal Davida Barneyho z případu vysekat.

Protože v případu neexistovali svědci a vražedná zbraň se nikdy nenašla, žaloba doložila, že asi osm měsíců před vraždou si Barney koupil revolver ráže 38 mm. Barney tvrdil, že ta zbraň zmizela z jeho nočního stolku někdy během víkendu před svátkem práce, což je první neděle v září, kdy David a Isabella pořádali velký večírek na počest Dona a Julie Seegerových, přátel z Los Angeles. Když se ho zeptali, proč ztrátu zbraně nenahlásil, prohlásil, že o tom sice mluvil s Isabellou, ta ale nechtěla zaplétat své hosty do vyšetřování údajné krádeže.

Během soudního líčení Isabellina sestra vypověděla, že oba, Isabella i David Barney, již celé měsíce hovořili o tom, že se rozejdou. Barney však tvrdil, že rozpory mezi nimi nebyly závažného charakteru. Nicméně krádež zbraně vyvolala prudkou hádku, která vyvrcholila tím, že mu Isabella nařídila, aby si sbalil kufry a šel. V názorech na další trvání jejich manželství se vlastně žádní svědci neshodli. David Barney tvrdil, že vztah mezi nimi byl pevný, ačkoliv s občasnými bouřlivými výkyvy. Prý si jenom vyjasňovali vzájemné rozdíly povah. Pozorovatelům se zdálo, že manželství se rozpadlo, ale v tom se samozřejmě mohli plést.

Ať už byla pravda na číkoli straně, situace se rychle zhoršovala. David Barney se 15. září odstěhoval, ale vzápětí

vynaložil veškeré úsilí, aby si znovu získal Isabelliny city.

Často jí volal. Posílal květiny. Dárky. Když jeho pozornosti přerostly únosnou míru, místo toho, aby jí nechal trochu volnosti, o kterou ho prosila, zdvojnásobil své úsilí.

Každé ráno jí nechával červenou růži za stěračem auta.

Na schodech jí nechával šperky. Posílal jí sentimentální pohledy. Čím důrazněji ho odmítala, tím byl posedlejší.

Během října a listopadu jí volal dnem i nocí, a pokud telefon zvedla, zavěsil. Když si nechala změnit číslo, podařilo se mu ho získat a dál jí volal v každou denní i noční dobu. Pořídila si záznamník. Volal dál a nezavěsil, dokud pásek záznamníku nedoběhl na konec. Svěřila se přátelům, že si připadá jako v obklíčení.

Mezitím si pronajal dům ve stejné nóbl čtvrti Horton Ravine. Pokud odcházela z domu, sledoval ji. Pokud zůstala doma, zaparkoval naproti a pozoroval ji dalekohledem. Vedl si záznamy a pozoroval, kdo do domu přichází, včetně opravářů a uklízeček. Isabella zavolala policii. Podala několik stížností. Nakonec se jejímu právníkovi podařilo dosáhnout, aby soud vydal zákaz jakýchkoliv styků během rozvodového řízení, včetně telefonních hovorů a písemných styků, a dále zakázal Barneymu přiblížit se k ní, jejímu majetku nebo autu blíž než na dvě stě yardů. Zdálo se, že jeho odhodlání trochu polevilo, ale všechno to obtěžování si vybralo svou daň. Isabella byla vyděšená k smrti. Ještě před Vánocemi se z ní stala nervózní troska, málo jedla, špatně

spala, neustále podléhala návalům úzkosti a paniky. Byla bledá a k smrti vyčerpaná. Začala pít. Společnost ji rozčilovala a zároveň se bála být sama. Poslala čtyřletou Shelby k jejímu otci. Kenneth Voigt se znovu oženil, ačkoliv někteří svědkové tvrdili, že se z rozvodu s Isabellou nikdy nevzpamatoval. Isabella začala brát utišující prostředky, aby vůbec mohla přes den normálně fungovat, a v noci do sebe ládovala prášky na spaní. Nakonec ji Seegerovi přemluvili, aby si sbalila pár věcí a jela s nimi na výlet do San Franciska. Zavolali a nechali jí vzkaz, aby věděla, že se zpozdí.

Od půlnoci až do tři čtvrtě na jednu měla Isabella, která se částečně bála a částečně těšila na výlet, dlouhý telefonní rozhovor s bývalou spolužačkou, která žila v Seattlu. Pár minut na to uslyšela u dveří nějaký hluk, a tak sešla dolů, protože předpokládala, že Seegerovi už dorazili. Byla oblečená, kouřila cigaretu a kufry už stály připravené u dveří. Rozsvítila světlo na verandě a ze zvyku se podívala kukátkem, kdo je za dveřmi. Namísto toho, aby viděla návštěvníky, hleděla do ústí revolveru ráže 38, který ji zabil.

Seegerovi přijeli asi dvacet minut po druhé a uvědomili si, že něco není v pořádku. Zburcovali Isabellinu sestru, která bydlela v nedaleké chatě. Vlastním klíčem jim otevřela zadní vchod. Jakmile ji spatřili, zavolali policii. Než tam dorazil ohledávač mrtvol, tělesná teplota Isabelliných ostatků klesla na 35,1 stupně Celsia. Pomocí Moritzova

vzorce a s ohledem na teplotu v hale, její váhu, oblečení, teplotu a vodivost mramorové podlahy, na níž ležela, stanovil soudní ohledávač dobu smrti zhruba na období mezi jednou a druhou hodinou ranní.

Příštího dne už v poledne zatkli Barneyho a obvinili ho z vraždy prvního stupně. Prohlásil, že se necítí vinen. Už

tehdy bylo jasné, že proti němu hovoří v podstatě všechny důkazy. Ve státě Kalifornie však dva základní prvky, z nichž

se skládá vražda, smrt oběti a existence „zločinného jednání“ –, mohou být dokázány buď přímými, nebo nepřímými důkazy. Nález vraždy prvního stupně lze obhájit, i když neexistuje mrtvola nebo i když neexistuje přímý důkaz o smrti nebo i když se obžalovaný nepřizná. David Barney podepsal předsvatební smlouvu, která omezovala množství finančních prostředků pro něj v případě, že by se rozvedl. Zároveň byl uveden jako příjemce veškerých životních pojistek, které Isabella uzavřela. A zároveň jako vdovec měl zdědit příslušnou část její firmy, jejíž hodnota byla odhadována na 2,6 milionu dolarů. Navíc pro dobu její smrti neměl David Barney žádné pořádné alibi. Dink Jordán se domníval, že má důkazů víc než dost. Soudní líčení nakonec trvalo tři týdny a po závěrečných projevech, které trvaly šest hodin, a po dvou dnech uvažování porota hlasovala pro osvobození. David Barney ze soudní síně vyšel nejenom jako svobodný, ale i velmi bohatý člověk.

Někteří porotci později připustili, že ho do značné míry

podezřívali, že ji zabil, ale nebyli přesvědčeni nade vši pochybnost. Tím, že ho Lonnie Kingman obvinil z úmyslného zabití, snažil se dosáhnout, aby případ projednával občanskoprávní, a nikoliv trestněprávní soud. U

občanskoprávního řízení se důkazní břemena zakládala na převaze důkazů namísto „přesvědčení nade vši pochybnost“, které je směrodatné v trestněprávním líčení. Pokud mi bylo známo, žalobce Kenneth Voigt tak jako tak bude muset dokázat, že David Barney Isabellu zabil, a navíc, že toto zabití bylo úkladné a úmyslné. Ale tohle břímě bude částečně usnadněno díky použití převahy důkazů. V sázce teď nebyla Barneyova svoboda, ale jakýkoliv zisk, který z tohoto zločinu měl. Jestliže zabil Isabellu pro peníze, tak o ně přijde.

Uvědomila jsem si, že zívám už potřetí za sebou. Měla jsem špinavé ruce. Při studiu materiálů jsem dosáhla bodu, kdy už moje mysl nevnímala, co čtu. Morley Shine opravdu podle všeho postupoval chaoticky. Přistihla jsem se, že se na toho nebožáka, který byl navíc už po smrti, zlobím. Nic není protivnějšího než cizí nepořádek. Nechala jsem spisy být, vyšla na chodbu ve třetím patře a zamkla za sebou kancelář.

Na parkovišti bylo jediné auto, moje. Vyjela jsem příjezdovou cestou a odbočila doprava směrem do centra.

Když jsem se dostala ke State Street, odbočila jsem ostře doleva a zamířila skrz liduprázdné a osvětlené centrum Santa Teresy domů. Většina budov je jenom dvoupatrová ve

stylu španělské koloniální architektury a působí, kvůli častým zemětřesením, jako by domy byly rozkročeny. V létě roku 1968 například byla zaznamenána epizoda šedesáti šesti otřesů o síle od 1,5 po 5,2 stupně Richterovy stupnice, přičemž ty nejsilnější otřesy dokázaly vylít vodu z bazénu.

Když jsem projížděla kolem svého starého působiště v Kalifornské pojišťovně na State Street č. 203, pocítila jsem nával lítosti. Nejspíš tam už sídlí nový nájemník. Měla bych si promluvit s Věrou, vedoucí oddělení pohledávek, abych zjistila, co je u nich nového. Neviděla jsem se s ní ani s Neilem od té doby, co se na Dušičky vzali. Kromě toho, že jsem přišla o práci, jsem ztratila kontakt se spoustou lidí, Darcym Pascoem a Mary Bellflowerovou. Představa Vánoc v novém prostředí mi připadala zvláštní.

Na křižovatce ulic Anakonda a 101. Street jsem nestihla projet na zelenou, takže jsem zastavila a vypnula motor.

Trvalo celé čtyři minuty, než zelená znovu naskočila.

Dálnice byla opuštěná, dopředu i dozadu se táhly nekonečné a prázdné pruhy asfaltu. Zelená konečně naskočila, takže jsem rychle vyrazila, na křižovatce s Cabana Street jsem odbočila doprava na třídu rovnoběžnou s pobřežím. Znovu jsem odbočila doprava do Bay Street a pak doleva do ulice, kde bydlím. Ta ulička je lemována stromy a jsou v ní většinou menší domky a tu a tam bytovka. Našla jsem místo k parkování jenom o dva domy dál, než bydlím, zamkla auto a ze zvyku zkontrolovala ztemnělé okolí. Nevadí mi

pohybovat se v nočních hodinách venku, ale snažím se být dostatečně opatrná. Přidržela jsem si vrzající vrátka tak, aby tolik nevrzala, a vešla jsem do dvora.

V místě, kde mám byt, kdysi bývala garáž pro jediné auto, od níž vedla k hlavní budově jen obyčejná zastřešená chodba, která byla přestavěna na zimní zahradu. Po výbuchu bomby došlo k rekonstrukci jak té zimní zahrady, tak i mého bytu, takže jsem teď měla k dispozici podkrovní ložnici s vestavěnou druhou koupelnou. Před mým vchodem svítilo světlo, za což jsem vděčila domácímu Henrymu Pittsovi.

Henry nikdy nejde spát, aniž se přesvědčil, že jsem bezpečně dorazila domů.

Zamkla jsem za sebou a pustila se do běžných večerních činností. Začala jsem tím, že jsem zajistila všechny dveře a okna. Zapnula jsem černobílou televizi, kvůli zvukové kulise, trochu jsem poklízela. Vzhledem k tomu, že během dne bývám většinou pryč, úklid provádím v noci. Jsem proslulá tím, že luxuji o půlnoci a nakupuji ve dvě ráno.

Protože žiji sama, není příliš těžké udržet v bytě pořádek.

Zhruba každé tři nebo čtyři měsíce se snažím důkladně vysmýčit jednu část bytu. Tak postupně uklidím byt celý.

Dnes večer jsem si dokonce našla čas, abych vytřela v kuchyni, a ještě jsem stihla být v posteli před jednou hodinou.

V úterý jsem se vzbudila v šest ráno, nasoukala jsem se do tepláků a zavázala tkaničky tenisek Nike na dvojitý uzel.

Vyčistila jsem si zuby, opláchla obličej a projela jsem mokrými prsty přeleželé vlasy. Chodila jsem běhat spíš z povinnosti než pro zábavu, ale ke konci každého běhu jsem pociťovala aspoň určitý příval energie. Používala jsem běh jako meditaci v pohybu, zaměřenou na to, abych uvedla do chodu mozek i tělo a připravila je na to, co je ten který den čeká. Nadto jsem si uvědomovala, že jsem se poslední dobou dost zanedbávala… Pořád samý stres, nepravidelný spánek a přílišné množství nekvalitního jídla. Měla bych se dát trošku do pořádku.

Osprchovala jsem se a oblékla, snědla misku ovesných vloček s nízkotučným mlékem a vydala se do kanceláře.

Cestou k sobě do kanceláře jsem se zastavila na kus řeči s Idou Ruthovou. Ida většinou tráví své víkendy turistikou, vyjížďkami na koni a hrůzostrašnými horolezeckými expedicemi. Je jí pětatřicet, svobodná, statná vegetariánka s ošlehanou tváří a vlasy a obočím vybělenými sluncem. Má vysoké lícní kosti a nesnaží se zakrýt svou ošlehanou tvář pod make-upem. Vždy je dobře oblečena, ale pokaždé z ní čiší, že by na sobě daleko raději měla flanelovou košili, pumpky a pohorky. „Jestli si chceš promluvit s Lonniem, měla bys to radši udělat teď, za deset minut odchází k soudu.“

„Díky, už jdu.“

Seděl u stolu, sundal si sako a vyhrnul si rukávy u košile.

Kravata mu visela nakřivo a měl rozcuchané vlasy. Za ním

se mi naskýtal pohled na jasně modrou oblohu s úžasnou scenérií šedomodrých hor. Bylo nádherně. O dva bloky dál bylo vidět spleť krásných kvetoucích bougainvillií, které téměř zakrývaly bílou zeď. „Tak jak to jde?“

„Celkem dobře. Ještě jsem nedočetla všechny ty papíry, protože je v tom hrozný nepořádek.“

„Ano. Morley byl odjakživa spíš bordelář.“

„ženské jsou prostě lepší,“ řekla jsem suše.

Lonnie se nepřítomně usmál a dopsal poznámku, týkající se nejspíš případu, kvůli němuž se chystal k soudu. „Měli bychom si promluvit o tom, co za to. Kolik mi budeš účtovat na hodinu?“

„Kolik ti účtoval Morley?“

„Jako vždycky padesát.“

Otevřel zásuvku a něco hledal v papírech, takže mi neviděl do tváře. Morley že dostával padesát? Nemohla jsem tomu uvěřit. Muži buďto ztratili rozum, nebo jsou ženy blázni. To je ostatně jedno, uvažovala jsem. Standardně jsem účtovala třicet za hodinu plus výdaje na benzin. Málem jsem se ošidila. „Přidej pět dolarů a nebudu ti účtovat projetý benzin.“

„Dobrá,“ souhlasil.

„Jaké jsou pokyny?“

„Je to na tobě.“

„To myslíš vážně?“

„No ano. Dělej, co chceš. Pokud to nebude něco

nezákonného,“ dodal spěšně. „Barneyovu advokátovi by nic nepomohlo víc, než kdyby nás načapal na švestkách, takže bacha. žádné špinavé triky.“

„To je ale nuda.“

„Jenže ti to umožní svědčit, aniž by tě vyhodili ze soudní síně, a to je rozhodující.“

Mrkl na hodinky. „Musím už běžet.“ Popadl sako z věšáku a spěšně se do něj nasoukal. Narovnal si kravatu, hlučně zaklapl kufřík a už byl na půl cesty ze dveří, když

jsem se ho zeptala.

„Lonnie, počkej minutku. Kde teda mám začít?“

Usmál se. „Najdi mi svědka, který dosvědčí, že ten chlápek byl na místě vraždy.“

„Maličkost,“ řekla jsem do ticha prázdné kanceláře.

Vrátila jsem se k sobě a prokousala se dalšími kilogramy pomíchaných spisů. Možná by se mi podařilo přemluvit Idu Ruthovou, aby mi je pomohla uspořádat. První krabice ve srovnání s tou druhou vypadala téměř nedotčeně. Ze všeho nejdříve se musím zastavit u Morleyho Shina doma, abych zjistila, co za poznámky má tam. Než jsem se vydala na cestu, zavolala jsem ještě na pár míst. Nevěděla jsem přesně, s kým potřebuji mluvit, takže to byla jen otázka toho, na kdy si sjednám schůzku. Dovolala jsem se Isabellině sestře Simoně, která souhlasila, abych ji kolem poledního navštívila. Pak jsem krátce hovořila s paní jménem Yolanda Weidmannová, manželkou bývalého Isabellina šéfa. Ten

měl až do tří hodin práci, takže jsem navrhla, že bych se zastavila ve tři odpoledne. Třetí osobou, kterou jsem se snažila sehnat, byla Isabellina nejlepší kamarádka Rhe Parsonsová. Nebyla doma, takže jsem jí nechala vzkaz, v němž jsem jí vysvětlila, kdo jsem, nechala jsem jí své jméno, telefonní číslo a řekla jsem, že se jí pokusím zavolat.

3

Protože jsem se nacházela jenom blok od policejní stanice, rozhodla jsem se začít u poručíka Dolana v oddělení vražd. Bohužel měl zrovna chřipku, takže tam nebyl, ale byla tam seržantka Corderová. V rohu místnosti jsem zahlédla poručíka Beckera, zabraného do rozhovoru s někým, kdo byl nejspíš podezřelý, běloch, asi dvacetiletý, se tvářil naštvaně a vzdorně. Beckera jsem znala líp než

Corderovou, a kdybych se rozhodla počkat, až bude mít volno, začal by vyzvídat, co mám s Jonahem Robbem z oddělení pohřešovaných osob. Jonaha jsem ale neviděla nejmíň šest měsíců a ani jsem na tom nehodlala nic měnit.

Sheri Corderová představovala na oddělení vzácnou výjimku. Jako žena hispánského původu spadala hned do dvou menšin najednou. Bylo jí dvacet pět, nevysoká, baculatá, chytrá, tvrdá a tvrdošíjná vlastním, neurčitým způsobem. Nikdy neřekla nic urážlivého, ale ostatní chlapi na oddělení se v její přítomnosti nikdy necítili úplně ve své

kůži. Chápala jsem, proč je taková. Oddělení městské policie v Santa Terese je sice lepší než většina policejních oddělení, ale žena v uniformě to nemá nikdy jednoduché.

Pokud Sheri ostentativně dávala najevo, že s ní nejsou žádné žerty, nebylo na tom nic divného. Právě telefonovala a v okamžiku, kdy jsem se objevila u jejího stolu, hbitě přešla do španělštiny. Usadila jsem se do koženkového křesla u jejího stolu. Zvedla ukazováček, aby naznačila, že se mi hned bude věnovat. Na jejím stole stál malý umělohmotný vánoční stromek, ozdobený cukrovím. Jeden bonbon jsem si vzala. Na sledování lidí, kteří telefonují, je báječné to, že si je můžete prohlížet, aniž by to bylo neslušné. Rozbalila jsem bonbon a zahodila celofán do odpadkového koše. Sheri byla úplně zabraná do své konverzace a zuřivě gestikulovala.

Měla souměrný obličej, nijak zvlášť hezký, a téměř žádný make-up. U jednoho z předních zubů se jí ulomil růžek, což

dodávalo jejímu jinak strnulému výrazu dojem rozpustilosti.

Jak jsem ji tak pozorovala, začala si něco zuřivě čmárat do poznámkového bloku. Vyšel z toho kovboj s nožem v hrudi.

Domluvila a začala se mi okamžitě věnovat. „Prosím?“

„Hledala jsem poručíka Dolana, ale Emerald mi řekl, že je nemocný.“

„No jo, složilo ho stejné svinstvo jako všechny ostatní.

Už jste to měla? U mě to trvalo týden. Bylo to dost hnusné.“

„Zatím ne, bohudík,“ odpověděla jsem. „Jak dlouho už

je doma?“

„Jen dva dny. Určitě se brzy objeví a bude vypadat jak vlastní smrt. Můžu vám s něčím pomoci?“

„Možná, že ano. Pracuji pro Lonnieho Kingmana na případu úmyslného zabití. Obžalovaný je David Barney.

Chtěla bych znát pozadí toho všeho. Už jste tu tenkrát pracovala?“

„To jsem tady právě začínala, ale ledacos jsem zaslechla.

Propána, všichni byli pěkně dožraní, když ho soud osvobodil. Bylo dost pravděpodobné, že to udělal, ale porota to nevzala. Frustrace je dost slabé slovo. Poručík Dolan mohl vzteky vyletět z kůže.“

„Zaslechla jsem, že bývalý spoluvězeň Davida Barneyho tvrdí, že Barney se přiznal téměř hned, jakmile vyšel ze soudní síně.“

„To je Curtis McIntyre. Ještě pořád sedí, ale jestli s ním chcete mluvit, měla byste si radši pospíšit. Odkroutil si devadesát dnů za nějaké násilnosti a mají ho propustit tenhle týden,“ podotkla. „Slyšela jste o Morleym Shineovi?“

„Lonnie mi to řekl včera večer, ale neznám podrobnosti.

Jak se mu to stalo?“

„Slyšela jsem, že upadl a bylo po něm. Předtím trochu stonal s tou zatracenou virózou, kterou mají všichni, nejspíš už se z toho zotavoval. Stalo se mu to, když v neděli večeřel.

Však jste ho znala. V životě by nevynechal oběd nebo večeři. Vstal od stolu a hned se zase skácel.“

„Měl něco se srdcem?“

„Celá léta, ale nikdy to nebral moc vážně. Vím, že chodil k doktorovi, ale nikdy se nenechal tak úplně přesvědčit.

Pořád si z toho dělal legraci.“

„To je zlé,“ řekla jsem. „Moc mě mrzí, že umřel.“

„Mě taky. Sama se divím, jak je mi mizerně. Při ranním hlášení mi někdo řekl, že Morley Shine umřel, a co jsem udělala? Rozbrečela jsem se jako malá holka. Bůhví, že mě to samotnou překvapilo. Ne že bychom si byli zvlášť blízcí.

Občas jsme spolu prohodili pár slov u soudu, když jsem čekala, abych podala v nějakém případě svědectví. On se tam pořád tak nějak motal, kouřil jednu camelku za druhou nebo do sebe ládoval brambůrky nebo jinou nechutnost z automatu. Mám pocit, že všichni tihle chlápci ze staré školy padají jako mouchy. Jak to, že se o sebe líp nestarali?“

Telefon na jejím stole znovu zazvonil a vzápětí se musela začít zabývat jinou záležitostí. Mlčky jsem se s ní rozloučila a odešla jsem. V zásadě mi řekla, co jsem potřebovala vědět. Policisté byli přesvědčeni, že Barney je vinen. Což nutně nemusí být pravda, ale byl to názor další skupiny lidí.

Zastavila jsem se v oddělení dokumentace a zeptala se Emeralda, jestli bych si mohla zavolat. Zavolala jsem Idě Ruthové a požádala ji, aby mi sjednala návštěvu u Curtise McIntyra. Normálně jsou návštěvní hodiny jen v sobotu odpoledne od jedné do tří, ale protože jsem pracovala pro Lonnieho Kingmana, mohla jsem navštěvovat svědky ve

vězení, kdykoliv se mi zachtělo. Ó, to potěšení pracovat pro někoho s dobrou reputací. Strávila jsem takovou dobu schováváním ve křoví, že se mi tahle nová situace nikdy nemohla přejíst.

Jakmile jsem se postarala o tuhle záležitost, požádala jsem o adresu Morleyho Shina. Morley bydlel v Colgate, městečku sousedícím se Santa Teresou na severu. V Colgate nesídlí žádný těžký průmysl a hlavní ulice lemují řady domů s nejrůznějšími obchůdky a firmičkami. Kdysi ta oblast patřila k nejúrodnějším zemědělským pozemkům a bývaly tam i citrusové háje, ale dnes tam vyrostly autoservisy, bowlingové kluby, pohřební ústavy, autokina, motely, rychlá občerstvení, velkoprodejny koberců a supermarkety. Na estetický vzhled nebo architektonickou jednotu nikdo nebral ohledy. Morley a jeho manželka Dorothy bydleli ve vlastním domě s třemi ložnicemi hned za ulicí South Peterson mezi dálnicí a horami. Odhadovala jsem, že dům byl postaven v padesátých letech, ještě předtím, než se stavbaři naučili provádět různé stylové venkovní úpravy. V

tomhle případě byl domek ve stylu švýcarské horské chaty natřen buď na špinavě hnědou, nebo modrou a garáž na dvě auta trčela podivně dopředu tak, že přebíjela vchod. Dřevěné okenice sice vhodně doplňovaly dřevěné truhlíky, z nichž

bujely macešky, jež se ale při bližším pohledu ukázaly být umělé. Celá čtvrť působila depresivně od zanedbaných trávníků až po rozbité příjezdové cesty, na nichž před

každým druhým domem stálo auto na špalcích. Vánoční výzdoba všechno ještě nějak zhoršovala. Většina domů byla už ozdobena barevnými světly. Jeden z Morleyových sousedů nejspíš soutěžil s protějším sousedem. Oba dva pokryli celou svou předzahrádku do posledního centimetru vánoční výzdobou od umělohmotných Mikulášů až po umělohmotný Betlém.

Bylo úterý ráno. Morley zemřel v neděli večer, takže jsem se cítila poněkud trapně, ale zdálo se mi důležité zachránit z jeho poznámek co nejvíc, než nějaký příbuzný v dobré víře uklidí jeho pracovnu a všechno vyhodí. Zaklepala jsem na dveře a čekala. Morley se nikdy zvlášť nezabýval detaily. Všimla jsem si, že se to projevilo i na jeho domě.

Modrý nátěr na venkovním zábradlí, který už sám o sobě byl nanesen nerovnoměrně, se začínal stářím loupat. Měla jsem depresivní pocit, že už jsem tu kdysi byla. Dokázala jsem si představit ošuntělý interiér: pořezané kuchyňské pulty, odchlíplé linoleum na podlaze, koberce ode zdi ke zdi, na nichž jsou vyšlapané cestičky a které se nikdy nedají úplně vyluxovat. Hliníkové okenní rámy budou deformované a všechny kohoutky zkorodované. Před domem stál otřískaný čtyřdveřový ford. Napadlo mě, že patřil Morleymu, ačkoliv jsem nevěděla proč. Byl to prostě přesně ten druh bouráku, který by mu připadal přitažlivý. Nejspíš ho koupil zbrusu nový v roce raz dva a tvrdošíjně by s ním jezdil, dokud by se motor úplně nepoložil. Na příjezdové cestě také parkoval

nový červený pětidveřový ford a ze státní poznávací značky bylo jasné, že patří místní půjčovně, takže s ním přijel nejspíše někdo z příbuzných. „Prosím?“ Oslovila mě drobná, energická žena bystrých očí zhruba kolem pětašedesáti let. Měla na sobě růžovou blůzu s květinovými motivy a s dlouhým rukávem, tvídovou sukni, punčocháče a zdravotní sandály. Měla nenabarvené šedivé vlasy a jen lehký make-up. Právě si utírala ruce do utěrky a v tváři se jí zračila zvědavost.

„Dobrý den, jmenuji se Kinsey Millhonová. Vy jste paní Shineová?“

„Jsem Dorotina sestra, Louisa Mendelbergová. Pan Shine předevčírem zemřel.“

„Já vím a je mi moc líto, že vás ruším. Pracoval pro advokáta Lonnieho Kingmana a já jsem převzala jeho případ. Jdu nevhod?“

„Ono když někdo zemře, tak to nikdy není úplně vhod,“

odvětila briskně. Tohle byla žena, která nebrala smrt vážně.

Když už jednou byla v domě, tak nejspíš umyje nádobí, poklidí v obýváku, ale nestráví příliš mnoho času vybíráním hudby pro pohřební obřad.

„Nerada bych vás obtěžovala víc, než je nutné. Moc mě mrzelo, když jsem slyšela, že Morley zemřel. Měla jsem ho ráda.“

Potřásla hlavou. „Znala jsem Morleyho od té doby, co se s Dorothy seznámili na vysoké škole. To bylo v třicátých

letech. Všichni jsme ho pochopitelně zbožňovali, jenže on byl tak pošetilý. Všechny ty cigarety a jeho nadváha, všechno to jeho pití. Člověk to do jisté míry zvládá, dokud je mladý, ale v jeho věku? Kdepak. Pořád dokolečka jsme ho na to upozorňovali, ale copak on poslechl? Samozřejmě že ne. Měla jste ho vidět v neděli. Měl úplně příšernou barvu. Doktor si myslí, že ten infarkt zhoršila i chřipka, kterou nedávno prodělal. Jeho elektrolytickou rovnováhu nebo něco takového.“ Znovu potřásla hlavou a odmlčela se.

„Jak je paní Shineové?“

„Není na tom moc dobře, a právě proto jsem přijela z Fresna. Měla jsem v úmyslu tady zůstat pár týdnů, aby si on odpočinul. Vždyť ona už stůně celé měsíce.“

„To jsem nevěděla.“

„Probůh ano, není na tom nejlíp. Teď v červnu jí našli rakovinu žaludku. Podstoupila rozsáhlou operaci a od té doby se neustále vrací k chemoterapii. Je kost a kůže a nic v sobě neudrží. Morley na to pořád myslel a bác, tady to máte.

První umřel on.“

„Bude se provádět pitva?“

„Nevím, jak se v té věci rozhodla. Já jsem s doktorem mluvila před týdnem. Dorothy chtěla, aby Morley držel dietu, a on s tím nakonec souhlasil. Za daných okolností není pitva nutná, ale znáte to, jak to chodí. Doktoři se nemohou dočkat, aby člověka rozřezali na kousíčky a strčili pod mikroskop. Je mi jí tolik líto.“

Soucitně jsem přitakávala.

Energicky mávla rukou. „Dost řečí, určitě se chcete podívat do jeho pracovny. Pojďte dál a já vám ukážu, kde to je. Vezměte si, co potřebujete, a když se budete chtít vrátit, klidně můžete.“

„Díky. Můžu vám napsat seznam všech spisů, které si vezmu.“

Rázně to zamítla. „To vůbec nemusíte, pana Kingmana známe už léta.“

Vešly jsme do haly krátkou chodbou. V domě nebyla ani památka po vánoční výzdobě. Možná v tom byla i jistá úleva, že když teď Morley zemřel, nemusí se na výzdobu vynakládat žádné úsilí. V domě voněla kuřecí polévka. „Měl Morley pořád ještě kancelář tady v Colgate?“ zeptala jsem se.

„Ano, jenže když byla Dorothy tak nemocná, stejně většinou pracoval tady. Určitě tam chodil každé ráno a vybíral si poštu. Chcete se tam také podívat?“ Otevřela přede mnou dveře místnosti, která dříve sloužila jako ložnice, ale poté, co do ní přidali psací stůl a pořadače na šanony, se z ní stala pracovna. Stěny byly natřeny béžovou barvou a koberec na podlaze byl přesně tak prošlapaný jak jsem si to představovala.

„O to jsem vás právě chtěla požádat. Kdybych nemohla ty spisy najít tady, možná by se našly v kanceláři. Myslíte, že bych si od vás mohla půjčit klíč?“

„Nejsem si jistá, kde je, ale zeptám se Dorothy. Probůh,“

řekla, když se rozhlédla kolem, „není divu, že Morley nechtěl, aby mu sem někdo lezl.“

Místnost působila studeně. Všude nepořádek Člověka, který své záležitosti řídí bez jakéhokoliv patrného systému.

Kdyby věděl, že zemře, uklidil by alespoň svůj stůl?

Považovala jsem to za nepravděpodobné. „Okopíruji si, co potřebuji, a přinesu vám ty papíry zpátky co nejdřív. Budete zítra ráno doma?“

„Co máme zítra? Středu? Asi ano, a kdybychom tu nebyly, jděte k zadnímu vchodu a nechte je na stole na zadní verandě. Většinou tam necháváme otevřeno kvůli uklízečce a zdravotní sestře. Najdu vám ten klíč k Morleyové kanceláři. Dorothy bude vědět, kde je.“

„Díky.“

Zatímco jsem čekala, až se vrátí, obešla jsem pokoj a snažila se vcítit do Morleyova systému ukládání papírů.

Určitě se několikrát snažil všechno si uspořádat, protože tu ležely složky nadepsané „žaloby“, „K vyřízení“ a „Probíhající“. Pak tu byly dvě složky s názvem „Udělat“ a jedna označená „Urgentní“ a pak větší pořadač na složky, označený „Poznámky“. Nicméně papíry, které každá ze složek obsahovala, vypadaly stejně špatně zařazené a ve stejném nepořádku jako celý pokoj. Na prahu se znovu objevila Louisa a v ruce držela svazek klíčů. „Radši si je vezměte všechny,“ prohlásila. „Bůhví, který je od čeho.“

„A nebudete je potřebovat?“

„Nenapadá mě k čemu. Mohla byste je prosím přinést zítra? Tady jsem vám přinesla tašku, abyste měla kam dát ty věci.“

„Kdy bude pohřeb?“

„V pátek ráno v pohřební síni Wynington Blake tady v Colgate. Nevím, jestli Dorothy bude schopná se toho zúčastnit, nebo ne. Trochu jsme to pozdržely, protože čekáme, až přiletí Morleyův bratr z jižní Koreje. Pracuje jako projektový inženýr v armádě v Camp Casey. Do Santa Teresy se nedostane dřív než ve čtvrtek v noci. Proto jsme objednaly pohřeb na pátek v deset hodin ráno. Vím, že Frank bude k smrti utahaný, ale nemohli jsme to už dál odkládat.“

„Ráda bych se zúčastnila.“

„To je od vás hrozně milé,“ odvětila. „Vím, že by z toho měl radost. Až budete hotová, prostě za sebou zabouchněte dveře. Musím jít dát Dorothy injekci.“

Zopakovala jsem své díky, ale už mě neposlouchala a odešla za svými povinnostmi. Vlídně se na mě usmála a zavřela za sebou dveře.

Další půlhodinu jsem se snažila vyhrabat jakýkoliv papír, jenž by se mohl jakkoliv vztahovat k Isabellině vraždě nebo následné občanskoprávní žalobě. Lonnieho by nejspíš trefil šlak, kdyby věděl, jak chaoticky Morley při své práci postupoval. Do určité míry lze říci, že měřítkem dobrého

vyšetřování je pozornost, jaká se věnuje nakládání s papíry.

Pokud si člověk pečlivě nevede dokumentaci, může se stát, že se jako svědek před soudem zesměšní. Protivníkovi právníci nade všechno milují, když se jim podaří zjistit, že protistrana si nevedla řádné záznamy.

Házela jsem všechno do tašky, kalendář, diář. Prošla jsem všechny zásuvky i pořadače a pečlivě jsem se přesvědčila, že za žádnou ze skříněk ani za stolem není zapadlý žádný spis. Když jsem si byla jistá, že jsem prošla úplně všechno, strčila jsem svazek klíčů do kabelky a zavřela jsem za sebou dveře do pracovny. Na opačném konci haly jsem slyšela ženské hlasy, jak se spolu bavily Louisa a Dorothy. Cestou ke dveřím jsem procházela kolem obývacího pokoje. Vběhla jsem tam, abych potají prohledala Morleyovo oblíbené křeslo, potažené prastarou popraskanou kůží, jehož čalounění se dávno přizpůsobilo tvarům Morleyova těla. Vedle křesla stál prázdný popelník a kávový stolek stále ještě nesl známky toho, kde stávaly jeho sklenice s whisky. Protože jsem pečlivá, pročmuchala jsem zásuvku stolku a zběžně ohmatala spodek křesla. Pochopitelně jsem tam nic nenašla, ale dělala jsem to stejně jen pro jistotu.

Odtud jsem zamířila do Morleyovy kanceláře, která se nacházela v jedné z bočních uliček v „centru“ Colgate. Celá původně obytná čtvrť se přeměnila v obchůdky a firmičky: zámečnické dílny, autoservisy, ordinace a realitní kanceláře.

Původní dělnické domky byly všechny stavěny podle

stejného mustru. Obývák ve všech těchhle domcích teď sloužil jako hlavní kancelář, například pojišťovny, nebo v Morleyově případě jako hlavní místnost salonu krásy, od nějž si Morley pronajímal místnost s příslušenstvím vzadu.

Obešla jsem dům k venkovnímu vchodu. Na malou betonovou verandu s nevelkou převislou střechou vedly dva schody. Ve dveřích bylo mléčné sklo, takže dovnitř nebylo vidět. Morleyovo jméno se skvělo vyryté na úzké měděné tabulce vpravo ode dveří, u níž mě okamžitě napadlo, že ji dostal od své ženy v den, kdy začal podnikat. Zkoušela jsem klíč za klíčem, ale žádný nepasoval. Znovu jsem vzala za kliku, ale Morleyova kancelář byla nedobytnější než hrad.

Aniž bych si lámala hlavu, obešla jsem kolem domu dozadu a zkoušela jsem okna. Pak jsem si uvědomila, že mám povolený jen legální postup. Jaká škoda, pomyslela jsem si.

Na tuhle práci mě najala právnická kancelář. Měla jsem právo vidět všechny papíry, ale nikoliv pracovat s paklíčem.

Zdálo se mi to nespravedlivé. K čemu tedy byla všechna ta léta nelegálních vniknutí a jiných překročení zákona?

Vrátila jsem se zpátky dopředu a vešla do salonu krásy jako spořádaný občan. V oknech byly namalované sněhové vločky, dva losi držící prapor, na němž se skvěl nápis „Veselé Vánoce“. V rohu salonu stál velký ozdobený vánoční strom a pod ním leželo pár krabic. Před zrcadlem trůnila křesla, ale obsazená byla jenom tři. Na jednom z nich si žena asi čtyřicetiletá dávala dělat trvalou. Kadeřnice

rozdělila pramínky vlasů do dílků, ty natočila a teď pod ně zastrkovala tenké umělohmotné proužky. Vzduchem se rozlil zápach trvalé, připomínající zkažená vajíčka. Na druhém křesle si jiná žena nechávala dělat melír, což

spočívalo v tom, že jí jiná kadeřnice vytahovala skrz plastikovou čepici železným háčkem trsy vlasů. ženě se po tváři kutálely slzy, ale vesele s kadeřnicí pokračovaly v hovoru, jako by se nechumelilo. Napravo ode mě se činila manikérka, její zákaznice si nechávala natřít nehty na jasně růžovou.

Úplně vzadu jsem si všimla dřevotřískových dveří, které nejspíš vedly do Morleyovy kanceláře. Poblíž nich další žena skládala ručníky do úhledných hromádek. Když

zahlédla mé rozpaky, přistoupila blíž. Na šatech měla jmenovku: Betty. Divila jsem se, že při svém povolání nemá lepší sestřih. Nejspíš se dostala do spárů jednoho z těch krutých kadeřníků (obvykle mužů), kterým činí nezměrné potěšení zvorat účes ženským nad padesát let. Její sestřih spočíval v tom, že na jedné straně hlavy měla vlasy vyholené, do čela jí spadal jenom úzký pramen vlasů a na nevyholené straně měla umělou vlnku, takže vypadala hrůzostrašně. Začala se ovívat rukou a nakrčila nos. „Fuj!

Když je věda dost pokročilá na to, aby lidi lítali na Měsíc, proč nedokážou vymyslet trvalou, která nesmrdí?“

Z nejbližšího křesla zdvihla kadeřnický přehoz a stručně mě ohodnotila. „No nazdar, opravdu potřebujete ostříhat

jako sůl. Prosím, posaďte se.“

Rozhlédla jsem se, jestli mluví opravdu ke mně. „To máte na mysli mě?“

„Cožpak jste právě nevolala?“

„Ne, já jsem tu kvůli Morleymu Shineovi, ale u něj je zamčeno.“

„Ach tak. Je mi to moc líto, ale Morley je po smrti.“

„To vím. Promiňte, nejdřív bych se měla asi představit.“

Vyndala jsem svůj průkaz soukromého detektiva a podala jsem jí ho. Chvíli si ho prohlížela a pak se zamračila a ukázala na mé jméno. „Jak to vyslovujete?“

Řekla jsem jí to.

„Aha, Mil-hou-no-vá,“ snaživě mě napodobila. Podívala se zpátky na můj průkaz. „Nejste náhodou z Los Angeles?“

„Ne, jsem odsud.“

Podívala se kriticky na můj účes. „Myslela jsem, že je to jeden z těch nových sestřihů, které dělají v Melrose. Říkají tomu asymetrický střih nebo taky elipsa. Tak nějak. Obvykle to vypadá, že se člověk srazil s větrákem.“ Rozesmála se vlastnímu vtipu, až se za břicho popadala.

Udělala jsem několik kroků vzad, abych se viděla v nejbližším zrcadle. Skutečně, můj účes vypadal poněkud zvláštně. Nechala jsem si vlasy odrůstat několik měsíců a na jedné straně byly skutečně delší než na druhé. Dokonce se zdálo, že na temeni nějak podivně trčí. Znejistěla jsem.

„Myslíte, že potřebuji ostříhat?“

Znovu se rozesmála. „No jestli. Vypadáte, že jste se dostala do spárů nějakému šílenci, který vás okudlal nůžkama na nehty!“

Její přirovnání mi nepřipadalo příliš vtipné. „Možná někdy příště,“ řekla jsem upjatě. Rozhodla jsem se vrátit ke svému původnímu cíli, než mě přemluví, abych si nechala udělat sestřih, kterého budu později litovat. „Pracuji pro advokáta. Jmenuje se Lonnie Kingman.“

„Jasně, Lonnieho znám. Jeho žena chodívala se mnou do kostela. Co ten s tím má společného?“

„Morley pro něj něco dělal a já jsem ten případ převzala.

Potřebuji se dostat do jeho kanceláře.“

„Chudák malá,“ řekla. „Jak měl tu nemocnou ženu a tak vůbec. Kolikrát se tu jen tak poflakoval, že se mi zdálo, že nemá do čeho píchnout.“

„Myslím, že spoustu práce dělal doma,“ odvětila jsem.

„Můžu projít do jeho kanceláře tudy? Myslím tamhle těmi dveřmi, vedou k němu?“

„Morley je používal, když mu na dveře klepal věřitel.“

Podívala se směrem k zadním dveřím. Konečně začala spolupracovat.

„Stávalo se to často?“ zeptala jsem se. Nedokázala jsem se nezeptat.

„Poslední dobou celkem ano.“

„Vadilo by vám, kdybych si odtamtud vzala papíry, které potřebuji?“

„Jen si je vemte. Stejně tu není co ukrást. Tudy, z téhle strany je klika.“

„Díky.“

Vešla jsem do místnosti, která kdysi bývala ložnicí.

Páchlo to tu zatuchlinou. Na podlaze ležel ohavný hnědý koberec, jehož barva byla pravděpodobně zvolena proto, že na ní nebude vidět špína. Místo toho na něm byla vidět vrstva prachu. Byla tu i malá, ve zdi zabudovaná skříň, kterou Morley používal jako skladiště, a malá koupelna se záchodem, kde na podlaze leželo hnědé linoleum, dále komoda s dřevěným sedátkem a malé umyvadlo, podobné těm, která bývají ve vlacích, a sprcha. Na okamžik mě zamrazilo. Doufám, že neskončím stejně, detektiv z malého města v příšerném kamrlíku páchnoucím plísní a zatuchlinou. Posadila jsem se do jeho otáčecí židle, která pod mojí vahou zasténala. Prolistovala jsem jeho diář a zkontrolovala všechny zásuvky. Nebylo v nich nic než pár tužek, staré obaly od žvýkaček, sešívačka. Morley si v kanceláři dopřával zakázaná tučná jídla. V odpadkovém koši ležela krabice jako od dortu nebo od pizzy. Na jedné straně byla úplně umaštěná, navrchu ležely zbytky jakéhosi jídla, snad pizzy nebo jakési v těstě zapečené rolády. Nebo to byl štrúdl? Nejspíš si každé ráno v kanceláři tajně pochutnával na koblihách a loupáčcích.

Vstala jsem a přešla ke skříňce na šanony. Pod písmenem V, jako v případě VOIGT/BARNEY, jsem našla

několik složek, v nichž se skrývaly nejrůznější papíry.

Složky jsem vzala a začala je skládat na hromádku na stole.

Nadskočila jsem leknutím, když za mnou bouchly dveře.

Byla to jen Betty ze salonu krásy. „Našla jste všechno, co potřebujete?“

„Ano, díky. Zdá se, že většinu spisů měl stejně doma.“

Nasála do sebe zatuchlý vzduch místnosti a zašklebila se odporem. Přešla ke stolu a zvedla odpadkový koš. „Radši to vynesu. Popeláři sice jezdí až v pátek, ale radši nebudu riskovat, že se sem natáhne hmyz. Morley si většinou objednával pizzy sem do kanceláře, kde se o tom jeho žena nemohla dozvědět. Vím, že měl držet dietu, ale pokaždé, když jsem ho viděla s jídlem, tak měl buďto čínský žrádlo, nebo balíčky od McDonalda. Ten toho spořádal!

Pochopitelně mi do toho nic nebylo, ale často jsem si říkala, kéž by na sebe dával větší pozor.“

„To už jste dneska druhá, kdo to říká. Řekla bych, že každý je svého štěstí strůjcem.“ Vzala jsem složky a kalendář. „Děkuji, že jste mi pomohla. Koncem týdne se tu nejspíš někdo zastaví a vyklidí to.“

„A nepotřebovala byste kancelář vy?“

„Takovouhle rozhodně ne,“ vypadlo ze mě bez váhání.

Později mě napadlo, že se mohla urazit, ale prostě mi to uklouzlo. Vzápětí jsem zahlédla, že otvírá dveře na zadní verandu a vynáší tam ten odpadkový koš.

Vrátila jsem se do auta, naházela štos spisů na zadní

sedadlo a vydala se do města. Zamířila jsem na parkoviště poblíž veřejné knihovny, ze zadního sedadla si vzala poznámkový blok, zamkla auto a vydala se do knihovny.

Našla jsem oddělení periodického tisku a požádala jsem knihovníka, aby mi přinesl šest let stará vydání novin Santa Teresa Dispatch. Obzvlášť mě zajímaly zprávy z 25., 26. a 27. prosince toho roku, kdy byla Isabella Barneyová zavražděna. Vzala jsem štůsek mikrofiši k jednomu ze čtecích zařízení a trpělivě jsem prohlížela jeden film za druhým, až jsem se dostala k období, které mě zajímalo.

Poznamenala jsem si několik význačnějších událostí toho víkendu. Štědrý den byl v sobotu. Isabella zemřela v noci z neděle na pondělí. Možná, že bude užitečné osvěžit paměť lidí několika okrajovými fakty. Nad většinou Kalifornie se přehnala bouře s průtrží mračen a zavinila velkou dopravní zácpu na dálnici 101, vedoucí ze severu na jih. Zločinnost byla nízká. Vyskytla se jenom jedna dopravní nehoda, při níž zahynul starší muž, poté, co byl sražen pick-upem v horní části State Street. Došlo také k vykradení obchodu, dvěma vloupáním a jednomu případu žhářství, které zničilo fotografický ateliér brzy ráno 26. prosince. Taky jsem našla zmínku o nehodě, při níž dvouapůlletý chlapec utrpěl lehčí zranění, když vystřelil z revolveru ráže 44, který našel v autě. Jak jsem tak pročítala zprávy, cítila jsem, že se moje vlastní vzpomínky osvěžují. Na ten požár jsem úplně zapomněla, ačkoliv jsem ho zahlédla na vlastní oči, protože

jsem kolem něj projížděla domů. Plameny zářily proti tmavé obloze jako nějaký obrovský reflektor. Z deště zbyla jenom mlha, což tvořilo zajímavý kontrapunkt, a vzpomínám si, že mě rozechvělo, když jsem v tu chvíli zaslechla z autorádia píseň Oheň a déšť v podání Jamese Taylora. Tenhle záblesk vzpomínek zmizel stejně rychle, jako se objevil. Rychle jsem prošla zbytek roku, ale nic zajímavého se tam neobjevilo. Vrátila jsem se na začátek a oxeroxovala si všechno kromě inzerátů. Vrátila jsem všechny mikrofiše do krabičky, u východu zaplatila za kopie a přemýšlela jsem o lidech, jichž se budu muset ptát, kde byli v době vraždy.

Kolik bych si toho pamatovala já sama, kdyby mě někdo vyslýchal ohledně toho, co jsem dělala tu noc, kdy byla zabita Isabella? Jedna část vzpomínek se mi vybavila, ale zbytek stále tonul v mlze.

4

Vyzvedla jsem si auto z veřejného parkoviště a odjela do okresní věznice. Zápis Morleyova výslechu Curtise McIntyra byl jedním z mála dokumentů, které jsem našla na svém místě, ačkoliv předvolání k soudu mu nikdy nebylo doručeno. Podle všeho Morley mluvil s Curtisem někdy v půlce září a od té doby ho nikdo nevyslýchal. Podle Morleyových poznámek se McIntyre seznámil s Barneym hned první večer v cele předběžného zadržení. Tvrdil, že se do jisté míry spřátelili a že to přátelství vzniklo spíše z jeho strany než z Barneyovy. Do jisté míry byl puzen zvědavostí, protože se mu zdálo, že Barney je člověk, kterému nic nechybí. Případ sledoval v novinách. Poukázal na to, že při soudním přelíčení seděl s ostatním publikem v soudní síni.

Barney se s ním moc nebavil až do okamžiku, kdy ho osvobodili. Pak, právě když vycházel ze soudní síně, se Curtis McIntyre k němu přihrnul, aby mu pogratuloval. V

tom okamžiku údajně Barney pronesl inkriminovanou

poznámku, z níž vyplývalo, že se mu právě podařilo uniknout trestu za vraždu. Nedokázala jsem posoudit, jestli si to Curtis vymyslel, nebo ne.

Zaparkovala jsem před věznicí, přímo naproti policejnímu parkovišti. Vyšla jsem nahoru po rampě a přistoupila k recepci, jíž byl pult ve tvaru L, zasklený až ke stropu. Zhruba před šesti týdny jsem byla nucena strávit noc ve vězení, takže jsem byla ráda, že teď přicházím do vězení služebně. Je mnohem příjemnější vstupovat do vězení, když

víte, že můžete odejít, kdy chcete, než když vás tam doprovází službu konající policista.

Zapsala jsem se a obdržela visačku návštěvník.

Policistka u přepážky si ode mne vzala všechny informace a kamsi zmizela. Čekala jsem v hale a prohlížela si nástěnku, přitom jsem slyšela, jak někdo volá, aby přivedli Curtise McIntyra do místnosti pro návštěvy. Na zdi hned vedle veřejného telefonu visel seznam všech lepších advokátů, kteří zajišťovali propuštění na kauci. Pověsili tam i seznam společností, provozujících v Santa Terese taxislužbu. Když

člověka zatknou, je to rána, která dopadne znenadání. Poté, co zaplatíte kauci, a v případě, že vám odstavili auto, se ocitnete ve vězení bez možnosti ho zase opustit, což je další stresující faktor po noci ponižujících zážitků.

Policistka za pultem na mě promluvila. „Za okamžik tu váš klient bude, kabina číslo dvě.“

„Díky.“ Přešla jsem nevelkou chodbu a vešla do jedné z

kabin pro návštěvy. V této části věznice byly pouze tři. Byly postavené tak, aby obyvatelé věznice měli dost soukromí při důvěrných rozhovorech se svými právníky, sociálními pracovníky nebo s kýmkoliv jiným, s kým byli oprávněni se radit.

Vešla jsem do prostřední „místnosti“, která byla přibližně čtyři stopy široká, vprostřed se tyčilo skleněné okno a stůl ode zdi ke zdi, na podlaze byla vyšlapaná cestička skoro jako v nějakém baru. Vzepřela jsem se o stůl rukama a trochu povyskočila, abych viděla, jak vypadá protější místnost. Velikostí odpovídala přesně té mojí a na zadní stěně měla také dveře, kudy byli vězňové vpouštěni dovnitř. Během několika minut se dveře otevřely a vstoupil Curtis McIntyre. Zdálo se, že ho neplánovaná návštěva pobavila. Když mě spatřil, užasl, protože nejspíš očekával svého právníka.

Bylo mu dvacet osm let, vysloveně hubený, kost a kůže, divže z něj nepadaly kalhoty. Tmavomodrý vězeňský mundúr mu slušel. Měl košili s krátkým rukávem, která odhalovala dlouhé, hladké paže, dokonalý podklad pro vytetovaného draka. Měla jsem dojem, že kdysi musel Curtisovi někdo říci, že má přemýšlivý pohled, protože to vypadalo, že se mi neustále snaží pronikavě zahledět do očí.

Byl hladce oholen a na člověka obviněného z násilností vypadal nevinně. Měl přerostlé vlasy, což nebylo u chlapíka, který strávil ve vězení už celé měsíce, nic překvapivého.

Tak jako tak jsem si ho nedokázala představit, že by pravidelně docházel do některého z kadeřnických salonů.

Představila jsem se a vysvětlila mu, proč přicházím.

Přišla jsem vlastně proto, abych dostala podepsanou výpověď. „Z poznámek pana Shina vyplývá, že jste se s Davidem Barneym seznámil ve vazbě hned tu noc, co ho zatkli.“

„Jste svobodná?“

Ohlédla jsem se. „Kdo jako, já?“

Předvedl mi úsměv, který musel dlouho nacvičovat před zrcadlem, a pichlavě se na mě díval. „Slyšela jste přece.“

„Co to s tím má společného?“

Začal mluvit uklidňujícím tónem, jakým se obvykle mluví k zatoulaným psům a ženám. „Ale jděte, mě to můžete říct. Jsem docela milej chlápek.“

Řekla jsem: „O tom nepochybuji, ale nevím, co vám je po tom, jestli jsem vdaná, nebo ne.“

To ho pobavilo. „Vy se vážně bojíte odpovědět?

Přitahuju vás? Protože vy mě ano.“

„Po pravdě řečeno mě těší, že jdete na věc takhle zpříma, Curtisi. Byl byste teď tak laskav a řekl mi něco o té době, kterou jste strávil s Davidem Barneym?“

Úsměv mu pomalu mizel z tváře. „Držíte se věci. To se mi líbí. Berete se vážně.“

„To máte pravdu. A doufám, že vy mě také začnete brát vážně.“

Odkašlal si a zvážněl. Zřejmě se snažil udělat dobrý dojem. „Byli jsme spolu v cele. Zatkli ho v úterý a k soudci jsme se dostali až ve středu odpoledne. Připadal mi docela milý. Propustili mě, ještě než začal jeho proces, takže jsem si na svobodě řekl, že se podívám do novin, kvůli čemu je všechen ten povyk.“

„Bavili jste se o té vraždě v době, kdy ho zatkli?“

„Ne, vlastně ne. Byl rozrušený, což jsem chápal.

Zastřelit dámu a ještě k tomu ranou do oka je ohavnost.

Nechápu, co to muselo být za člověka,“ řekl. „Vypadá to, že to nakonec udělal on.“

„O čem jste spolu mluvili?“

„Ani nevím. Nic zvláštního. Vyptával se, za co sedím já a podobně, před jakého soudce budeme nejspíš předvedeni.

Vyjmenoval jsem mu všechny soudce, se kterými je těžké pořízení. Což jsou skoro všichni. Ten náš byl zlatej, ale všichni ostatní jsou dost přísní.“

„Co dál?“

„To je asi tak všechno.“

„A na základě toho jste si dal tu práci a vysledoval celé soudní přelíčení?“

„Celé přelíčení ne. Už jste někdy vydržela sledovat celé přelíčení? Vždyť je to hrozná nuda. Bože, ještěže jsem se nestal právníkem.“

„To bych řekla.“ Procházela jsem si poznámky. „Četla jsem výpověď, kterou pan Kingman získal –“

„Jste vdaná?“

„Už jste se jednou ptal.“

„Vsadím se, že nejste. Víte, jak jsem na to přišel?“

Poklepal si na temeno. „Jsem jasnovidec.“

„V tom případě mi nejspíš můžete říct, na co se vás chci ještě zeptat.“

Rozzářil se. „Vlastně ne. Tak dobře vás neznám, ale rád bych vás poznal.“

„Možná, že budete moci najít odpovědi na všechny moje otázky.“

„Rozhodně se o to pokusím. Tak do toho. Jsem jedno ucho.“ Sklonil hlavu a zase se začal tvářit vážně.

„Mohl byste mi zopakovat, co řekl, když soud pronesl osvobozující rozsudek?“

„Co řekl… tak moment… něco jako… ‚čau, kámo, jak se máš? Co tomu říkáš? Teď vidíš, z čeho člověka vyseká dobrý právník.‘ A já na to povídám, ‚čau, kámo, nikdy jsem nevěřil, žes to udělal.‘ A on se začal usmívat od ucha k uchu, naklonil se ke mně a povídá, ‚ha ha ha, to jsem na ně ale vyzrál‘.“

Ten rozhovor mi připadal dost nepravděpodobný.

Davida Barneyho jsem sice neznala, ale neuměla jsem si představit, proč by vedl takové řeči. Nespouštěla jsem z Curtise oči. „A co jste si z toho vyvodil?“

„že ji oddělal. Máte přítele?“

„Je to policajt.“

„Blbost. Tomu nevěřím. Jak se jmenuje?“

„Poručík Dolan.“

„Kde dělá?“

„Oddělení vražd. Tady v Santa Terese.“

„A máte jiné milence?“

„Na to je moc žárlivý. Kdyby zjistil, že to na mě zkoušíte, ustřelil by vám hlavu. Mluvil jste ještě někdy s Barneym, třeba při jiné příležitosti?“

„Kromě cely a soudu? Myslím, že ne. Jenom při těch dvou příležitostech.“

„Zdá se mi divné, že by něco takového řekl.“

„Jak to myslíte?“ Podepřel si hlavu pěstí a těšil se na to, že se nechám zavléci do dalekosáhlých diskusí.

„Ten chlap vás skoro nezná, Curtisi. Proč by vám měl svěřovat něco tak důležitého notabene hned, jak vykročil ze soudní síně…“ Přiložila jsem si dlaně k uším jako kornoutky. „Vždyť mu v uších ještě musel znít soudcův hlas.“

Curtis se přemýšlivě zamračil. „Na to byste se musela zeptat jeho. Jestli ale chcete vědět, co si myslím, řekl bych, že ví, že jsem ve vězení jako doma. Možná jsem mu byl sympatičtější než většina jeho přátel z takzvané lepší společnosti. Koneckonců proč ne? Přelíčení bylo skončeno.

Už mu nic nehrozilo. I kdyby ho někdo slyšel, nemohl by s tím nic dělat, protože kvůli jedné věci ho nemůžou soudit dvakrát.“

„Kde se celý ten rozhovor odehrál?“

„Hned přede dveřmi. Byla to soudní síň číslo 6. Vyšel ven a já jsem mu přišel blahopřát, potřásl jsem mu rukou.“

„A co novináři? Vždyť se tam musela motat spousta novinářů.“

„Probůh ano, jasně že jo. Byli úplně všude, volali na něj a strkali mu mikrofony do tváře. Pořád se ptali, jak se cítí.“

Byla jsem čím dál tím skeptičtější. „A vy tvrdíte, že uprostřed téhle vřavy pronesl tu poznámku?“

„Jasně že to tvrdím. Natáhl se ke mně a pošeptal mi to do ouška přesně tak, jak jsem řekl. Vy vážně pracujete jako soukromý detektiv?“

Hluboce jsem se soustředila a začala sepisovat jeho výpověď tiskacími písmeny. „Doopravdy.“

„Takže například když budu něco potřebovat, až mě pustí, tak najdu vaše telefonní číslo v seznamu?“

Poslouchala jsem ho jen na půl ucha, protože jsem se snažila co nejpřesněji vtělit jeho výpověď do písemného prohlášení. „Nejspíš ano.“ Pokud umíš číst.

„A kolik účtujete za své služby?“

„Přijde na to, co chcete.“

„Aspoň přibližně.“

„Tři sta dolarů za hodinu,“ zalhala jsem automaticky.

Padesát dolarů by si možná mohl dovolit. „Ale jděte.“

„Plus výdaje.“

„K čertu, tomu nevěřím. Děláte si ze mě blázny nebo co?

Tři stovky za hodinu? Za každou hodinu vaší práce?“

„Přesně tak.“

„To ale musíte bejt v balíku. Na ženskou to není špatný,“

řekl. „Nemohla byste mě založit? Padesátka by stačila, nebo třeba stovku. Do doby, než mě propustí. Pak bych vám to vrátil.“

„Myslím, že ženy by neměly půjčovat mužům peníze.“

„A kdo jiný by jim měl půjčovat? Chci říct, neznám nikoho, kdo by byl v balíku, s výjimkou překupníků drog, nejspíš. Ale tady v Santa Terese nejsou ani ti. Tady jsou samé malé ryby.“ Uchechtl se. „Máte bouchačku?“

„Samozřejmě,“ já na to.

Napůl vstal, přitiskl nos ke sklu, jako kdybych měla revolver nízko u pasu. „A kde ji máte? Ukažte.“

„Nemám ji s sebou.“

„A kde ji máte?“

„U sebe v kanceláři. Mám ji tam pro případ, že by mi někdo odmítl zaplatit. Mohl byste si tohle přečíst, jestli to odpovídá tomu, co vám řekl pan Barney?“ Prostrčila jsem papír a propisku otvorem ve skleněné stěně.

Ani si to nepřečetl. „Jo, to odpovídá. Máte docela hezký rukopis.“

„Na základní škole jsem z krasopisu vždycky měla jedničku,“ povídám. „Mohl byste to prosím podepsat?“

„A proč?“

„Abychom měli písemný záznam o vašem svědectví.

Pokud byste náhodou zapomněl, můžeme při soudním přelíčení osvěžit vaši paměť.“

Několika tahy načrtl svůj podpis a vrátil mi papír.

„Zeptejte se mě ještě na něco,“ zaprosil. „Povím vám cokoliv.“

„Tohle úplně stačí. Mnohokrát děkuji. Kdybych si ještě na něco vzpomněla, ozvu se.“

Když jsem se rozloučila s Curtisem, zůstala jsem chvíli sedět v autě a pozorovala, jak přijíždějí a odjíždějí policejní vozy. Bylo to příliš hezké na to, aby to mohla být pravda.

Curtis McIntyre zatloukl poslední hřebíček do rakve Davida Barneyho, ale přesto to neznělo úplně přesvědčivě. Teď, téměř pět let od té hrůzné události a dva roky poté, co byl zproštěn viny, David Barney o celé věci odmítal mluvit.

Odpovědi i na ty nejnevinnější otázky z něj člověk podle Lonnieho musel páčit. Proč by proboha vyžbleptal své přiznání takovému trouboví, jako byl Curtis? Ach bože.

Zákruty, jimiž se ubírá lidské myšlení, jsou někdy nevyzpytatelné. Nastartovala jsem a odjela z parkoviště před věznicí.

Simona Orrová, sestra Isabelly Barneyové, podle toho, co stálo ve spisech, pořád ještě bydlela v domě patřícím Barneyovým ve čtvrti Horton Ravine. Horton Ravine byla jedna z dvou nejexkluzivnějších čtvrtí, kterým boháči ze Santa Teresy dávali přednost. Propagační materiály z

obchodní komory mluvily o Horton Ravine jako o „jiskřivém klenotu uprostřed zeleně“, z čehož je jasné, jak nabubřelou řeč tyhle prospekty občas používají. Ze severu se proti obloze tyčilo pohoří Santa Ynez. Na jihu se vlnil Tichý oceán. Všechny výhledy měly přívlastky jako například „úžasný“, „dech beroucí“ nebo „jedinečný“.

Inzeráty realitních společností, popisující tuto oblast, hýřily slovy jako klid a pohoda. Každé podstatné jméno se vyskytovalo v ustáleném spojení s nějakým přídavným jménem, které mu dávalo správné vyznění. Tak například „parcely porostlé bujnou, dobře udržovanou zelení“ jsou rozsáhlé, mají v průměru pět akrů a mohou se na nich pást i koně. „Elegantní, prostorné domy“ se nacházejí dál od silnic, které se vinou kopci „posetými“ sikamorami, duby a cypřiši.

Přistihla jsem se, jak si během jízdy ironicky předříkávám ty nadnesené popisy domů, kolem nichž jsem projížděla, až jsem se dostala k příjezdové cestě vedoucí k domu, postavenému v klasickém stylu Středozemního moře, který jistě poskytoval spoustu úžasných panoramatických výhledů na nehybné hory a jiskřící oceán. Vjela jsem do nádherného dlážděného dvora a zaparkovala svůj otřískaný volkswagen mezi dvě limuzíny. Vystoupila jsem a ocitla se v obezděné zahradě. Dlážděný chodník mě zavedl k verandě. Z verandy byl výhled na čtyřakrovou parcelu posetou kvetoucími pelargoniemi, horským kapradím a

importovanými palmami. Mezi rostlinami se pohybovali dva zahradníci, natahující čtyřsetyardovou hadici.

Svou návštěvu jsem Simoně ohlásila předem, takže jsem získala podrobné pokyny, jak najít její domeček. Ten se nacházel na spodní terase uprostřed svěže zeleného trávníku a několika dalších staveb, jako například kůlen na nářadí a převlékáren u bazénu. Obešla jsem východní část domu, o němž mi bylo řečeno, že ho navrhl proslulý architekt ze Santa Teresy, ale jehož jméno jsem v životě neslyšela.

Prošla jsem napříč taneční terasou dlážděnou španělskými kachlíčky, podél nevelkého bazénu s černým dnem, kolem vodopádu spadajícího po lávových kamenech, kolem lázní, kolem brodítka a kolem rybníčku v japonském stylu, obklopeného nakrátko sestříhanými živými ploty. Sešla jsem po několika schůdcích a pokračovala dlážděnou cestičkou k dřevěnému bungalovu, krčícímu se ve strmém svahu.

Byl to domeček skoro jako pro panenky, postavený z nejrůznějších druhů dřeva, se strmou, taškami pokrytou střechou a se třemi štíty, obitými dřevem. Zvenčí byl natřen na modro a okenní a dveřní rámy byly bílé. Okna zasazená do dřevěných rámů tvořila horní polovinu zdí na všech stranách. Horní část dvojdílných holandských dveří byla otevřená. V prosinci je v Santa Terese počasí zhruba jako na jaře v jiných částech země. Občas trochu zaprší nebo je pod mrakem, ale dost často slunce září z jasné oblohy.

Na okamžik jsem se zastavila a kochala se tím, co jsem

měla před sebou. Mám slabost pro malé uzavřené prostory.

Je to téměř neskrývaná touha po návratu do lůna. Po smrti rodičů, když jsem se poprvé přestěhovala ke své staropanenské tetě, jsem si vytvořila zvláštní domeček ve velké krabici z papundeklu. Bylo mi zrovna pět let a pořád mám v živé paměti, jak jsem byla dokonale pohlcena zařizováním svého malého hnízdečka. Všude na podlaze byly polštáře, na nich přikrývka a lampa s modrým keramickým podstavcem. Padesátiwattová žárovka dokázala vyhřát vnitřek domečku takže tam bylo jako v sauně.

Lehávala jsem tam a donekonečna četla své obrázkové knížky. Nejmilejší byla o holčičce, která našla skřítka jménem Twig, jenž bydlel v plechovce od rajské šťávy.

Jedna fantazie ukrytá ve druhé. Nevzpomínám si, že bych plakala. Čtyři měsíce jsem si pro sebe pobrukovala a četla jsem, spokojená ve svém malém světě, jenž mi pomáhal vypořádat se se zármutkem. Pojídala jsem sendviče se sýrem a nakládanou zeleninou, přesně stejné jako dělávala má matka. Připravovala jsem si je sama, neboť nikdo jiný by mi je nepřipravil správně. Občas jsem nahradila arašídovou pomazánku sýrovou a taky mi to chutnalo. Teta se starala o své záležitosti a do mých pocitů se nesnažila nijak zasahovat. Rodiče zemřeli začátkem července. Na podzim jsem šla do školy. „Vy jste určitě Kinsey!“

S trhnutím jsem se otočila a hleděla na ženu před sebou, jako kdyby mě právě probudila z hlubokého spánku. „Ano, a

vy jste Simona?“

„Ano, těší mě.“ Držela v ruce velké zahradnické nůžky a mělký košík, plný řezaných květin. Oboje odložila. Krátce se na mě usmála a potřásly jsme si rukama. Odhadovala jsem ji na třicet osm, možná čtyřicet let. Byla o něco menší než já, nedostatky rozložité postavy dovedně zakrývala oblečením. Měla blond vlasy s nádechem do zrzavé, dlouhé na ramena a zkrabatělé trvalou. Čtvercový obličej a široká ústa. Její oči měly běžný odstín modré, řasy byly zdůrazněné černou řasenkou. Obočí měla hnědé. Měla na sobě černobílý komplet s geometrickým vzorem z hedvábného materiálu.

Komplet sestával z košile a dlouhé černé tuniky a dlouhé rozevláté sukně, jejíž cípy se dotýkaly špiček semišových mokasínů. Měla jemné ruce s nalakovanými nehty. žádné šperky a jen nenápadný make-up. Později jsem si všimla, že používá hůlku, všimla jsem si, jak ji přendavá z levé do pravé ruky. Zapotácela se a částečně přenesla váhu na hůlku, zatímco se sehnula a sebrala košík, který jí ležel u nohou.

„Musím je dát do vody. Pojďte dál.“ Otevřela spodní část holandských dveří a já jsem ji následovala.

„Omlouvám se, že vás obtěžuji znovu s touhle záležitostí. Vím, že jste před několika měsíci hovořila s detektivem Morleym Shinem. Nejspíš víte, že zemřel.“

„Všimla jsem si jeho nekrologu v dnešních novinách.

Okamžitě jsem volala Lonnieovu kancelář a tam mi řekli, že se mi ozvete.“ Došla až k nevysokému kachlíkovému

kuchyňskému pultu, který sloužil jako pracovní plocha i barový pult zároveň. Byly pod ním zastrčeny dvě barové stoličky. Zavěsila hůlku na kraj pultu a vytáhla skleněný džbán, který naplnila vodou. Do téhle improvizované vázy naaranžovala květiny a konečný výtvor postavila na parapet a osušila si ruce.

„Posaďte se,“ řekla a sama se také vysoukala na jednu stoličku.

„Vynasnažím se, abych vás příliš nezdržela,“ řekla jsem.

„Jestli to pomůže dostat toho mizeru za mříže, klidně tu zůstaňte celý den.“

„Není to trochu zvláštní pocit, bydlet od něj pouhopouhých sto yardů?“

„To bych řekla,“ odpověděla. Hořkost v jejím hlase dostoupila vrcholu. Podívala se směrem k velké budově.

„Na druhou stranu, jestli je to zvláštní pocit pro mě, jak se asi cítí on. Vím, že ho štve, že se odmítám přestěhovat. Nic by ho nepotěšilo víc, než kdyby mě odsud vystrnadil.“

„Může se mu to povést?“

„Dokud do toho budu mít co mluvit, tak ne. Isabella mi tenhle domek odkázala v závěti. Koupili to tu s Kennethem před několika lety. Tehdy to stálo celé jmění. Když se jejich manželství rozpadlo, domek připadl jí jako součást finančního vyrovnání. Když si pak vzala Davida, nechala domek přeregistrovat jako své výlučné vlastnictví. Taky ho přiměla, aby s ní podepsal předmanželskou smlouvu.“

„To zní velmi prozíravě. Udělala to i se svými předcházejícími manželi?“

„To nemusela. První dva byli bohatí. Kenneth byl číslo dvě. Ale s Davidem to bylo jiné. Všichni jsme jí říkali, že mu jde jen o její peníze. Nejspíš si myslela, že když

podepíše předsvatební smlouvu, bude to znamenat, že ne. Ta ironie!“

„Takže on na tuhle nemovitost nikdy nezíská nárok?“

Simona zavrtěla hlavou. „Změnila svou poslední vůli a odkázala mu životní pojistku. Po jeho smrti, což doufám bude brzy, všechno připadne její dceři Shelby. Tenhle domeček je můj, pochopitelně, dokud jsem naživu.

Kdybych zemřela, bylo by to naopak.“

„Nemáte strach?“

„Z Davida? Rozhodně ne. Vražda mu jednou prošla, ale není žádný blázen. Ví, že musí být opatrný. Jestli vyhraje tenhle civilní soud, tak vyhrál všechno, že ano?“

„Už to tak vypadá.“

„Nakonec by z toho všeho vyšel čistý jako lilium. Tak proč by to pro všechno na světě měl chtít ohrozit. Kdyby se mi něco stalo, on je podezřelý číslo 1.“

„Co když to prohraje?“

„Řekla bych, že odfrčí přímo do Švýcarska. Nejspíš si ulil nějaké peníze na tajný účet. Je příliš chytrý, než aby znovu vraždil. K čemu by mu to bylo?“

„Ale proč to Isabella všechno takhle uspořádala? Proč

pokoušela osud? Připadá mi, že podepsáním předsvatební smlouvy a sestavením takovéhle závěti strčila rovnou hlavu do oprátky.“

„Ona toho bídáka milovala, chtěla k němu být spravedlivá. Taky byla realistka. Byl to její třetí manžel a nechtěla, aby ji oškubal. Podívejte se na to z její perspektivy. Když si někoho berete, nepředpokládáte, že vás zabije. Kdybyste si to myslela, nikdy byste si ho nevzala.“

Oči jí zabloudily k hodinkám. „Probůh, už je skoro jedna hodina. Nevím jak vy, ale já umírám hlady. Už jste obědvala?“

„Na mě se neohlížejte,“ řekla jsem. „Už se dlouho nezdržím. Cestou do kanceláře si něco sním.“

„To není problém. Nechcete se mnou poobědvat?

Udělám pár sendvičů. Nerada jím sama.“

Pozvání vypadalo upřímně, a tak jsem se v odpověď usmála. „Tak dobře, děkuji. Jste velmi laskavá.“

5

Přešla do miniaturního kuchyňského koutu a začala z miniaturní ledničky vyndávat různé věci. „Můžu vám s něčím pomoci?“

„Ne, děkuji, obě bychom se sem stejně nevešly.

Chlapům se to hrozně líbí, pokud ovšem sami nemají zálibu ve vaření. V takovém případě jim přenechám místo tady a sama sedím tam, kde jste teď vy.“

Napůl jsem se na barové stoličce otočila a prohlížela si místnost za mnou. „Je to úžasný dům,“ poznamenala jsem.

Potěšeně se zapýřila. „Líbí se vám? Navrhovala ho Isabella… hned na začátku své profesionální dráhy.“

„Ona byla architektka? To jsem nevěděla.“

„Po pravdě řečeno, nikdy architekturu nestudovala, ale v mnoha ohledech jako architektka pracovala. Můžete se tu rozhlédnout. Má to jenom tři sta čtverečních stop.“

„Jenom? Vypadá to větší.“ Vyšla jsem na přední verandu, abych zjistila, jak jsou místnosti navzájem

propojeny. Vzhledem k tomu, že všechna okna byla dokořán, mohly jsme se spolu bavit, zatímco jsem zvenčí obcházela budovu kolem dokola. Domek působil jako zmenšenina, jako domek na hraní pro dospělé. Zdálo se, že bylo pamatováno na všechno myslitelné pohodlí, aniž by došlo k plýtvání prostorem nebo dekoracemi. Nechyběl ani malý komín. Zvenčí, s hlavou prostrčenou oknem, jsem obdivovala kompaktní krb. Spousta vnitřních povrchů byla pokryta ručně malovanými, modrobílými kachlíčky s květinovým motivem. Kachlíčky pokrývaly krbovou římsu, všechny prahy, parapety a pracovní pulty. „Ten dům je prostě úžasný.“ Simona se na mě jenom usmála.

Odtrhla jsem se od okna a obešla dům po obvodu. Na všech místech, kam zasvitlo slunce, byly zasázeny bylinky.

Ve vzduchu voněl rozmarýn a tymián. Dům se nacházel na travnatém výběžku, jenž měl tvar měsíčního srpku. Těsně pod ním se stráň strmě svažovala do porostu doubků a borovic. Otvíral se tam nádherný výhled na město Santa Teresa s horami v pozadí. Vstoupila jsem jedinými dveřmi, které vedly do kuchyně. „Někdy se budete muset přijít podívat na můj byt, mám z něj podobný pocit. Dokonalé malé útočiště.“

Pokračovala jsem v obhlídce, zatímco Simona ukrojila z bochníku bílého chleba několik krajíců. Celou dobu jsem se z její společnosti téměř nevzdálila, tak bylo to místo malé.

Zařízeno bylo starožitným nábytkem: hrubě otesaný stůl z

borového dřeva, dvě židle s vyplétanými sedadly, rohová skříňka s modrými skly v předních dvířkách, jediná postel se sešívaným přehozem pastelových barev tón v tónu.

Koupelna, jediné místo v celém domě, které se dalo úplně uzavřít, byla neveliká. Zbytek domu tvořila vlastně jedna velká místnost, jejíž jednotlivé části architekt zařídil podle toho, k čemu sloužily. Všechno bylo otevřené, vzdušné, všude byla spousta místa a světla, všude panoval vzorný pořádek. Každý detail a sebemenší drobnost vypadaly tak dokonale, jako série ilustrací pro časopis o luxusním bydlení. Z hlavního okna i z bočních oken se otvíraly pěkné výhledy, pouze ze zadního okna se žádný výhled nenaskýtal, protože tam strmě čněl svah vypínající se k hlavnímu domu.

Přisunula jsem si barovou stoličku k pultu a sledovala, jak připravuje sendviče. Přichystala si talíře, příbory a modrobílé látkové ubrousky, které mi podala. Prostřela jsem pro dvě osoby. „Jestliže nikdy nestudovala architekturu, jak tohle všechno dokázala?“

„Působila jako pomocná síla u místního architekta.

Neptejte se mě, jak to, že s tím souhlasil. Prostě si dělala, co chtěla, a do věcí zasahovala, jak se jí to hodilo.“

„To nezní špatně,“ řekla jsem.

„Tam se seznámila s Davidem. Začal pracovat u stejné firmy. Její šéf se jmenoval Peter Weidmann. Už jste s ním mluvila?“

„Ještě ne, ale mám to v úmyslu, hned jak odtud odjedu.“

„To byste měla. Peter a Yolanda bydlí nedaleko odsud.

Asi tak jednu míli. Je hrozně milý. Teď už je v penzi.

Isabella se od něj naučila spoustu věcí. Víte, ona měla umělecké sklony od přírody, ale odjakživa postrádala disciplínu. Dokázala uskutečnit, cokoliv si vzala do hlavy, ale vždycky byla jen amatérka. Měla spoustu úžasných nápadů, které ji nebavilo dotahovat do konce. Většina věcí ji hned přestávala bavit, dokud nezačala dělat tohle.“

„Co tím přesně myslíte?“

„Začala navrhovat miniaturní domy. Ten můj byl první.

Santa Teresa Magazine se o tom nějak dozvěděl a udělal fotoreportáž. Ta měla neuvěřitelnou odezvu. Všichni najednou chtěli miniaturní dům.“

„Třeba pro hosty?“

„Buď, anebo pro dospívající děti, příbuzné, jako ateliéry a meditační místa. Jejich kouzlo spočívá v tom, že si můžete postavit v každém koutu parcely jeden… jakmile samozřejmě dostanete povolení od stavebního úřadu. David a Isabella odešli z Peterovy firmy, když se celá ta věc dala do pohybu. Začali podnikat a přes noc vydělali celé jmění.

Její jméno se objevovalo všude, v odborném tisku i v bulvárních plátcích. Navíc vyhrála všelijaké ceny za design.

Bylo to úžasné.“

„A co David? Jak do toho zapadal on?“

„Bez něj by to nedokázala, neměla ani špetku obchodního talentu. Vytvářela všechny návrhy, dělala

předběžné náčrtky a půdorysné skici. David byl vystudovaný architekt a byl členem asociace architektů, takže byl zodpovědný za všechny výkresy a celou projektovou dokumentaci. Měl také na starosti marketing, reklamu… prostě hrubou práci. To jste nevěděla?“

„Neměla jsem o tom ani ponětí,“ řekla jsem. „Včera jsem se seznámila s Kenem Voigtem a ten mi o Isabelle prozradil jen pár věcí. Jak už jsem říkala po telefonu, prošla jsem veškerou dokumentaci, ale tyhle podrobnosti slyším poprvé v životě. Co říkal Barney tomu, že všechna sláva připadla jí?“

„Nejspíš ho to štvalo, ale co mohl dělat? Sám se prosadit nedokázal a to samé platilo o Peteru Weidmannovi.“

Simona postavila na stůl džbán ledového čaje a talíř sendvičů. Usedly jsme za stůl, abychom poobědvaly. Krajíce celozrnného chleba byly tenké a lehce potřené máslem. Ze sendvičů visely kousky zelených lístků. „Řeřicha,“ řekla, když si všimla mého výrazu.

„Tu mám nejradši,“ zamumlala jsem, ale nakonec se ukázalo, že sendvič díky ní úžasně získal. Trochu pálil a chutnal čerstvě. „Neměla byste její fotku?“

„Ale jistě, hned vám ji přinesu.“

„žádný spěch, je to moc dobré,“ řekla jsem s plnou pusou, ale to už byla v půlce místnosti a natahovala se k nočnímu stolku. Za okamžik byla zpátky s fotografií v zdobeném stříbrném rámečku. Podala mi ji a znovu se

posadila. „Byly jsme dvojčata. Dvojvaječná. Tady na té fotce jí bylo dvacet devět.“

Prohlížela jsem si obrázek. Poprvé jsem hleděla do tváře Isabelly Barneyové. Byla hezčí než Simona. Měla jemnou oválnou tvář lemovanou lesklými kaštanovými vlasy, které jí volně, ve vznešených vlnách splývaly na ramena a částečně zakrývaly poněkud vysedlejší lícní kosti. Měla jasně hnědé oči, silný krátký nos, široká ústa a nenápadný make-up, pokud vůbec nějaký používala. Měla na sobě jakési tričko, stejně tmavé jako její vlasy. Uvědomila jsem si, že přikyvuji. „Ano, jste si podobné. Povězte mi něco o vaší rodině.“

Vrátila jsem jí obrázek a Simona ho postavila na kraj stolu. Isabella na nás během dalšího rozhovoru z fotografie vážně hleděla. „Rodiče byli umělci a tak trochu výstřední.

Matka zdědila nějaké peníze, takže s otcem nikdy zvlášť nepracovali. Jednoho léta odjeli do Evropy na šestitýdenní cestu, ale nakonec tam zůstali deset let.“

„Co tam dělali?“

Ukousla sendvič a chvíli mlčky přežvykovala. „Jen tak se poflakovali. Nevím. Cestovali, trochu malovali a vedli bohémský život. Nejspíš žili tak trochu na okraji společnosti. Vystěhovalci, jak říkal Hemingway. Vrátili se do Ameriky, když vypukla druhá světová válka, a nějak se nakonec ocitli v Santa Terese. Myslím, že o ní někde četli a zaujalo je to. Mezitím se ztenčily jejich úspory, a tak se otec

rozhodl, že se začne víc starat o finance. Ukázalo se, že mu to jde přímo skvěle. Než jsme přišly na svět, váleli se už

zase v penězích.“

„Která z vás byla starší?“

Usrkla ledového čaje a zlehka si přetřela rty ubrouskem.

„Já, o půl hodiny. Když jsme se narodily, bylo matce čtyřicet čtyři a nikdo netušil, že čeká dvojčata. Nikdy předtím těhotná nebyla, takže když zčistajasna přestala menstruovat, usoudila, že je v přechodu. Patřila k vyznavačkám křesťanské vědy a až do poslední chvilky odmítala jít k lékaři. Porod už trval patnáct hodin, když

dovolila otci, aby ji odvezl do nejbližší nemocnice. Tak tak to stihli do porodního sálu v prvním patře, když jsem přišla na svět. Už se chystala seskočit ze stolu a jít domů, protože si myslela, že tím je to vyřízeno. Doktor si to myslel taky.

Čekal, že z ní jen vyjde placenta, když se narodila Isabella.“

„Vaši rodiče jsou ještě naživu?“

Zavrtěla hlavou. „Zemřeli v rozmezí jediného měsíce.

Tehdy nám bylo devatenáct. Isabella se ve stejném roce poprvé provdala.“

„A vy jste vdaná?“

„Ne. Ale mám pocit, že jsem byla vdaná, když jsem s ní prožila všechna její manželství.“

„Ken Voigt byl její druhý manžel?“

„Ano. Ten první zahynul při nehodě na jachtě.“

„Jaké to bylo, mít dvojče? Byly jste si povahově

podobné?“

„Kdepak. Ani trochu. Byly jsme úplně rozdílné. Ona zdědila všechny umělecké sklony a nadání, ale také všechny neřesti s tím spojené. Na uměleckém poli dosahovala skvělých výsledků, ale dosahovala jich tak snadno, že je nebrala vážně. V okamžiku, kdy něco zvládla, ztratila o to zájem. Kreslení, malování. Dělala ode všeho trochu.

Vyráběla šperky a sochařila. Pustila se do práce s textilem a dosáhla neuvěřitelných výsledků, ale pak ztratila trpělivost.

Nebyla spokojená. Pořád chtěla dělat něco dalšího.

Tyhle miniaturní domy ji do určité míry zachránily, ačkoliv kdyby žila déle, nejspíš by ji také začaly nudit.“

„Z toho, co mi řekl Ken, jsem si odvodila, že měla nízké sebevědomí.“

„A spoustu dalších problémů. Měla všechny charakteristické rysy člověka, který trpí závislostmi.

Kouřila, pila, brala léky při každé příležitosti. Kouřila dva až

tři jointy denně. Chvíli dokonce zkoušela koks.“

„Jak při tom všem dokázala pracovat? Mě by to položilo.“

„Ani v nejmenším to na její práci nemělo vliv. Navíc na to všechno bohužel měla peníze. Nikdy v podstatě nemusela pracovat, protože jsme peníze zdědily. Nikdy si naštěstí nezačala s tvrdými drogami, jinak by všechno prošustrovala.“

„Pro vás to muselo být těžké, když jste viděla, jak se

přestává kontrolovat.“

„Bylo to těžké pro nás pro všechny. Já jsem byla vždycky ta pomalejší, pečující, zodpovědná. Hlavně proto, že jsme byly tak mladé, když rodiče zemřeli. Isabella se vdala a já jsem se pořád cítila jako její matka. Velice jsem ji obdivovala, ale bylo s ní těžké pořízení. Nedokázala si udržet vztah. Nedokázala se ničemu věnovat pravidelně.

Byla nesmírně zaujatá sama sebou. Pořád jenom já, já, já.“

„Egocentrická,“ dodala jsem.

„To ano. Nevykládejte si to špatně. Na druhé straně měla některé úžasné vlastnosti. Byla vřelá a vtipná a neuvěřitelně chytrá. Byla také zábavná a uměla úžasně vycházet s lidmi.

Naučila mě spoustu věcí o tom, jak rozjasnit svůj život.“

„Povězte mi ještě o Davidu Barneym.“

„David. To bude horší,“ prohlásila a na chvíli se odmlčela. „Vynasnažím se být spravedlivá. Řekla bych, že je celkem hezký. Má okouzlující způsoby. Je povrchní.

Když David nastoupil u Petera ve firmě, přistěhovali se sem se ženou s Los Angeles.“

„On byl tehdy ženatý?“

„Jen krátce.“

„A co se stalo s jeho bývalou ženou?“

„S Laurou? Určitě tu ještě někde bydlí. Poté, co ji David opustil, musela jít do práce jako každá jiná opuštěná žena.

Nezdá se vám, že v poslední době ženy na rozvody děsně doplácejí? Na každého chlápka, který prohlašuje, že se

zapletl s nějakou mladší, vám můžu ukázat šest, osm, deset žen, pro které to znamená finanční pohromu. Ať tak anebo tak, určitě je v telefonním seznamu.“

„Jen pokračujte.“

„No, David byl vlastně snob. Nechtělo se mu vydělávat na živobytí ani o trochu víc než Isabelle, s tou výjimkou, že ji ta práce nesmírně těšila. Není divu. Víte, najednou získala postavení celebrity a spolkla to i s navijákem. On ji nutil, aby podnik prodala, dokud je v kurzu, než začnou jeho akcie klesat. Měl jakýsi zběsilý projekt spojený s výrobou prefabrikátů a s pronájmem. Nevím přesně, oč šlo, ale ona to nenáviděla. Tehdy už byla v manželství stejně nešťastná, cítila se svázaná a měla pocit, že se dusí. Chtěla prostě dostat hlavu nad hladinu.“

„Kdyby se rozvedli, celá firma by byla považována za spoluvlastnictví?“

„Určitě. Bylo by se to rozdělilo napůl a on by skutečně hodně ztratil. Už by ho k ničemu nepotřebovala. Takových jako on mohla najít dvanáct do tuctu, což ale opačným směrem neplatilo. Bez ní byl nula. Na druhou stranu, kdyby zemřela, firma by k němu přešla nedotčená… více méně.

Její část by připadla Shelby, ale se čtyřletou dědičkou si nemusel dělat starosti. Tehdy Isabella měla hotovo už tolik předběžných náčrtků, že si mohl dovolit prostě je jenom opakovat a využívat a žít z toho, co to vynese. Navíc musel počítat s tím, že po její smrti mu připadne i pojistka. Část by

pochopitelně dostala také Shelby, ale on na tom taky vydělá.“

„Pokud ovšem vyhraje,“ podotkla jsem. „A kde je ten dům, co si pronajal, když začali žít odděleně?“

Mávla rukou směrem k oceánu. „Hned jak vyjedete odsuď, dáte se doleva a je to asi půl míle směrem k moři.

Bílé monstrum, jedna z těch moderních příšer ze skla a betonu. Je tak ošklivý, že si ho nemůžete nevšimnout.“

„Takže to je nedaleko?“

„Je to tak blízko, že by sem došel i po čtyřech.“

„Byla jste tady v tom domku tu noc, co ji zabili?“

„Ano, ale neslyšela jsem výstřel. Ten večer mi volala, že Seegerovi ji vyzvednou později. Zavolali jí, že mají potíže s autem, a ona nechtěla, abych si dělala starosti, když uvidím v domě rozsvíceno. Chvíli jsme klábosily a zdálo se, že je v dobré náladě. Předtím bývala tak nervózní.“

„Kvůli tomu, že ji obtěžoval?“

„A taky kvůli těm hádkám a výhrůžkám. život se jí proměnil v noční můru, ale do San Franciska se těšila. Na nákupy, kina, divadla, restaurace.“

„V kolik hodin jste s ní mluvila?“

„Kolem deváté, asi tak. Nebylo moc pozdě, Isabella nechodila spát brzo, ale věděla, že já chodím spát před desátou. Když se tu zastavil Don Seeger, poprvé mi došlo, že něco není v pořádku. Řekl, že si dělají starosti, protože jim Isabella neotvírá. Všimli si, že ve dveřích chybí kukátko

a že otvor vypadá ohořelý. Hodila jsem na sebe župan, popadla klíče a společně jsme vyšli do hlavního domu. Vešli jsme zadním vchodem a našli jsme ji ležet na podlaze haly.

Připadala jsem si, jako když mě praští do hlavy. Byla už

chladná, bylo to příšerné. Nejhorší noc mého života.“

Poprvé se jí v očích objevily slzy a v tváři se jí zračila opravdová bolest. Zašátrala v kapse pro papírový kapesníček a hlučně se vysmrkala. „Omluvte mě,“ zamumlala. „Vy si myslíte, že ji zabil?“

„O tom není sebemenších pochyb. Jenom nevím, jak to dokážete.“

„To já právě taky ne,“ odpověděla jsem.

V půl třetí jsme se se Simonou rozloučily a já jsem se vrátila k autu. Od moře se začala valit oblaka a částečně zakryla výhled. Odpolední světlo začínalo šednout jak při západu slunce a ve vzduchu se chvěl chlad. To, že jsem musela projít kolem hlavní budovy, bylo nesmírně nepříjemné. Zběžně jsem nakoukla do oken vedoucích na dvůr. V obýváku bylo rozsvíceno, ale v patře ne. Nikdo si nevšiml, že tamtudy procházím. Jedna ze dvou limuzín byla ještě na parkovišti, ale druhá už odjela. Odemkla jsem auto a vklouzla dovnitř. Zastrčila jsem klíč do zapalování a znovu si začala prohlížet dům. Z téhle strany se z celého druhého podlaží táhla lodžie, jejíž střechu s červenými taškami podpírala řada bílých sloupů. Po nich se pnulo divoké víno a vytvářelo jakési krajkoví. Zblízka jeho bílé květy omamně

voněly. Přední dveře ležely ve stínu vrhaném balkonem nad nimi a výhled z tohoto bodu byl rámován větvemi mladých doubků, které rostly těsně u zahradní zdi. Vzhledem k tomu, že příjezdová cesta byla dlouhá a zatáčela se v ostrém úhlu, ze spodní silnice nebyl dům vidět. Náhodný kolemjdoucí mohl někoho, kdo do domu přicházel nebo z něj odcházel, případně zahlédnout, ale v půl druhé ráno, kdo by tu co pohledával? Leda tak mládež vracející se z randíčka.

Zamyslela jsem se nad tím, jestli se ten večer konal nějaký koncert nebo divadelní představení nebo jiná bohulibá událost, díky níž by obyvatelé zůstali vzhůru dlouho přes půlnoc. Budu si muset znovu projít staré noviny a zjistit, jestli se něco takového konalo. Isabella byla zavražděna brzy nad ránem hned den po Vánocích, což znělo příšerně.

Skutečnost, že nikdo neobjevil žádné nové informace, činila možnost, že se objeví svědek, ještě nepravděpodobnější.

Nastartovala jsem auto a zařadila zpátečku, opatrně jsem se rozhlédla a zacouvala směrem doleva, abych se dostala na příjezdovou cestu. David Barney tvrdil, že tu noc, co byla Isabella zastřelena, se byl proběhnout. To určitě. Noční běh pro zdraví ve čtvrti, kde je tma jak v pytli. Čtvrť Horton Ravine působila tak trochu jako skutečný venkov, silnice lemované hustým křovím, žádné lampy a žádné chodníky.

Davidovu výpověď nemohl nikdo dosvědčit, ale zároveň ji ani nikdo nemohl vyvrátit. Co hůř, policie nikdy neobjevila ani jediný důkaz Barneyovy přítomnosti na místě zločinu.

žádné otisky, žádná zbraň, žádní svědkové. Jak chce Lonnie toho darebáka rozcupovat, když nemá v ruce jediný důkaz?

Pomalu jsem sjížděla po příjezdové cestě dolů a u výjezdu jsem odbočila doleva. Jedním okem jsem sledovala ciferník s počtem najetých kilometrů a druhým jsem se rozhlížela kolem. Minula jsem několik domů, až jsem zahlédla ten, který jsem hledala, ten, který si David Barney pronajal, když se odstěhoval od Isabelly. Vypadal jako architektonické ztvárnění cirkusového stanu: bílý, litý beton, nepravidelná střecha, která se paprsčitě rozbíhala z ústředního nejvyššího sloupu, každý její trojúhelník podpíraly tři kovové sloupy, natřené veselými barvami.

Většina oken měla nepravidelný tvar a snažila se alespoň koutkem zachytit výhled na oceán. Představovala jsem si, že podlahy uvnitř budou z tvrzeného betonu a že veškeré rozvody a potrubí budou nezakryté. Přidejte si k tomu několik zkrabacených, umělohmotných panelů a atrium pokryté ode zdi ke zdi umělým trávníkem a dostanete přesně ten typ domu, který by Metropolitan Home nazval „utěšený“, „zářící“ nebo případně „úžasně ikonoklastický“.

„Snobský a k uzoufání ošklivý“ by bylo také výstižné.

Dejte majlant za všechnu dekoraci a vydávejte to za dobrý vkus.

Zaparkovala jsem a vyšla jsem kousek po silnici zpátky do kopce. Na Isabellinu příjezdovou cestu jsem došla přesně za sedm minut. Chůze po příjezdové cestě mohla trvat

nanejvýš dalších pět minut. Pokud se někdo té noci chtěl vydat tímto směrem a nechtěl, aby ho kdokoliv uviděl, stačilo se na kterémkoliv místě přikrčit do křoví. Z

projíždějícího auta by nebyl vidět. Bylo vysoce nepravděpodobné, že by se tam v takovou hodinu objevil chodec. Na zpáteční cestě k autu jsem si znova stopla čas.

Tentokrát to trvalo osm minut, ale ten rozdíl nehrál žádnou roli. Poznamenala jsem si čísla poštovních schránek u cesty.

Sousedé by mohli vědět o něčem, co by se hodilo. Nebudu mít klid, dokud si je všechny pěkně popořádku neobejdu.

Schůzku s Weidmannovými jsem si naplánovala na půl čtvrté, takže jsem měla ještě dvacet minut času. Většina vyšetřování, které jsem v minulosti vedla, se týkala drobných zlodějíčků a jiných hajzlíků, lupičů, tuláků, defraudantů, švindlířů, podvodníků nebo čachrářů s pojistkami. Tu a tam jsem se zabývala i hledáním pohřešovaných osob, ale v zásadě šlo o totéž, člověk jako by zkoumal upletený kousek tak dlouho, až našel, kde vypadlo očko. Když pak zatáhl ve správném místě, celý kus pleteniny se vypáral. Tady to bylo jinak. Zločinec byl znám.

Otázka tedy nezněla kdo, nýbrž jak ho dostat. Morley Shine sice podnikl důkladné vyšetřování (ačkoliv s chabě zaznamenanými výsledky), ale nic nenašel. Teď byla řada na mně, ale v rukou jsem neměla prakticky nic. Seděla jsem bezmyšlenkovitě v autě, do bloku jsem čmárala klikyháky v naději, že mě něco napadne. Trochu připomínaly velká husí

vejce.

6

Vždycky se mi zdálo, že bohatí se dělí na ty, kteří mají hodně, a na ty, kteří mají ještě více. Jaký by jinak mělo smysl dosáhnout jistého statutu, pokud by člověk neobstál příznivě ve srovnání s někým jiným ze stejné skupiny? To, že bohatí drží spolu, ještě neznamená, že ztratili touhu považovat se za něco lepšího. Výběr prostě probíhá v užším kruhu a kritéria jsou bizarnější. Obzvlášť zřejmé je to v případě odhadů ceny nemovitostí. Vily, které se sice dají snadno odlišit od řadových domků charakteristických pro střední třídy, lze dál dělit do několika dalších kategorií. V

první řadě je třeba vzít v úvahu velikost a umístění takové vily. Za druhé: čím delší je příjezdová cesta, tím výš stojí na pomyslném žebříčku. Přítomnost soukromé gorily nebo smečky útočných psů se pochopitelně hodnotí mnohem výš než obyčejné elektronické zabezpečení, ledaže by toto bezpečnostní zařízení patřilo k mimořádně dokonalým exemplářům svého druhu. Naprostou nezbytností pak byly

věci jako domky pro hosty, věžovité brány, bazény s nočním osvětlením a spousta venkovního osvětlení vůbec.

Jednotlivosti se pochopitelně místo od místa lišily, ale při odhadování ceny nemovitosti a potažmo důležitosti jejího majitele by se žádná z nich neměla přehlížet.

Weidmannovi bydleli v Lower Road, v méně prestižní části čtvrti Horton Ravine. Přestože se honosili dobrou adresou, půlka domů v té ulici byla úplně obyčejných. Ten jejich nebyl ničím pozoruhodný, jednopatrový, bledě zelený dům, jehož jedinou ozdobou byly litinové podpěry verandy.

Měl eternitovou střechu. K domu přiléhal docela velký a přitažlivý pozemek, ale dům sám stál příliš blízko cesty. V

souvislosti s tím, že Peter Weidmann byl architekt, jsem očekávala velkorysé architektonické řešení, zábavní pavilon nebo bazén uvnitř domu nebo třeba výzdobu, která by odrážela jeho návrhářské schopnosti v plném rozsahu.

Možná tomu tak skutečně bylo.

Zaparkovala jsem na betonovém čtverci vlevo od domu.

Jakmile jsem se ocitla na verandě, zazvonila jsem a čekala.

Napůl jsem očekávala, že otevře služka, ale otevřít přišla sama paní Weidmannová. Bylo jí asi sedmdesát let a měla na sobě dvoudílnou černou sportovní soupravu a adidasky určené pro chůzi.

„Vy jste paní Weidmannová? Já jsem Kinsey Millhonová,“ řekla jsem a zdvořile k ní natáhla ruku.

Zdálo se, že ji vývoj událostí zaskočil, a než jsme si

potřásli rukama, nastal trapný okamžik, kdy jsme na sebe beze slova civěly. V jejím váhání bylo něco, nesouhlas nebo upjatost –, co způsobilo, že jsem se uvnitř naježila.

Platinově blonďaté vlasy měla přilepené k hlavě, uprostřed rozdělené pěšinkou, po stranách zakroucené do dvou obrovských loken, připomínajících beraní rohy. Pod očima měla váčky a horní víčka jí ztěžka visela, takže z jejích modrých duhovek byla vidět sotva polovina. Její pleť měla broskvové zabarvení, ačkoli na tváře si nanesla jasně růžové zdravíčko. Vypadala, jako by právě neprošla zátěžovým testem, ale při bližším pohledu jsem zjistila, že má na sobě make-up i zdravíčko příliš intenzivních barev. Zírala na mě, jako kdyby čekala, že jí budu nabízet něco ke koupi. „Kvůli čemu jste tady? Bohužel mi to úplně vyklouzlo.“

„Pracuji pro Lonnieho Kingmana, právního zástupce Kennetha Voigta. Jde o žalobu pana Voigta podanou na pana Davida Barneyho.“

„Ach ano! Vy jste si chtěla promluvit s Peterem o té vraždě. Bylo to příšerné. Mám dojem, že jste říkala, že váš kolega je po smrti. Jak jen se ten detektiv jmenoval…“

Poklepávala si prsty na čelo, jako kdyby chtěla povzbudit svou paměť.

„Morley Shine,“ napověděla jsem jí.

„Ano, ten.“ Začala mluvit polohlasem. „Připadal mi příšerný. Vůbec se mi nelíbil.“

„Skutečně,“ pronesla jsem nesouhlasně. Vždycky jsem

Morleyho považovala za výborného detektiva a navíc milého člověka.

Nakrčila nosík a koutky úst se jí zvedly. „Tak divně páchl. Ten chlap určitě pil.“ Na tváři se jí objevil jeden z těch nucených úsměvů, jež mají zakrýt hluboký nesouhlas.

Stáří hraje s obličeji krutou hru, všechny naše potlačené pocity vyplouvají na povrch a tam ztvrdnou jako maska.

„Několikrát se u nás zastavil a pořád se na něco vyptával.

Doufám, že nehodláte udělat totéž.“

„Budu se vás muset zeptat na pár věcí, ale doufám, že vás to nebude moc obtěžovat. Mohu dál?“

„Samozřejmě. Promiňte mi mé špatné vychování. Peter je v zahradě. Můžeme si tam popovídat. Když jste zaklepala, zrovna jsem se šla projít, ale to chvilku počká. Co děláte pro zdraví?“

„Běhám.“

„Běhání je nezdravé. Všemi těmi otřesy strašně trpí kolena,“ prohlásila. „Chůze je to pravé. Znáte doktora Juliena Clifforda?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Patří k největším ortopedickým kapacitám. Taky je to náš soused a blízký přítel. Nesčetněkrát mi vysvětloval, jak si lidé, kteří běhají pro zdraví, ubližují. Je to absurdní.“

„Skutečně,“ pronesla jsem mdle.

Chvíli pokračovala ve stejném duchu a neustále předkládala nové a nové důkazy pro svá tvrzení, ačkoliv já

jsem jí v ničem neodporovala. Ani by mě nenapadlo měnit svůj denní režim kvůli ženské, která tvrdí, že Morley páchl.

Její kroky na mramorové dlažbě v hale nebyly vůbec slyšet.

Prošly jsme chodbou do zadní části domu. Jestliže dům zvenčí připomínal ranč padesátých let, interiér byl zařízen v orientálním stylu. Perské koberce, barevně sladěné hedvábné závěsy, ozdobná zrcadla, černá lakovaná skříňka vykládaná perletí. Tu vhodně doplňovaly dvě obrovské vázy vysoké jistě přes metr. Spousta věcí se tu vyskytovala ve dvojicích tak, že lemovaly jiné bizarní předměty z obou stran.

Následovala jsem ji skrz dvorek do zadní části domu. Po čtyřech schůdcích jsme sešly na dlažbu, jež vedla do nedaleké zahrádky. Vzadu u samého plotu jsem zahlédla pár stromů a trávník posetý muchomůrkami. Některé rostly osaměle, jiné vytvářely jakési magické kruhy. Ve vzduchu bylo vlhce cítit zetlelé listí a mech. Několik ptáčků smutně prozpěvovalo v korunách stromů. Jejich zpěv zněl bezútěšně, jako kdyby se zima přibližovala každým okamžikem.

Zahradní nábytek byl z litiny a ležely na něm bavlněné polštářky, poněkud vybledlé působením větru a slunce.

Peter Weidmann podřimoval a v klíně mu ležela tlustá kniha v plátěné vazbě. Nedávno jsem tuhle knihu zahlédla v kterémsi knihkupectví: první díl nudné autobiografie kteréhosi prominenta, „jak ji vyprávěl“ nějakému spisovateli najatému, aby celému dílku vdechl ducha. Zdálo se, že se

skutečně prokousal až na stranu pět. Kolem jeho křesla se válelo několik nedopalků. Nejspíš nesměl kouřit v domě.

Byl to ten typ muže, který strávil celý život v obleku s kravatou. Teď, když už byl v penzi, nosil tmavé prkenné džíny a novou kostkovanou flanelovou košili, na níž byly ještě vidět sklady, jak ležela v krabici. U krku měl rozepnuté dva knoflíky, takže vykukovala část bílého trička. Proč jen tenhle typ mužů vypadá v pohodlném oblečení tak zranitelně? Měl úzkou tvář, černé ježaté obočí a nakrátko ostříhané bílé vlasy. Společně s Yolandou dosáhli po padesáti letech manželství toho stadia, kdy ona vypadala mnohem víc jako jeho matka než jako manželka.

„Tak tomuhle se říká aktivní odpočinek,“ uchechtla se.

„Vždycky jsem si přála jít do penze, i když jsem samozřejmě nikdy nepracovala.“ Použila lehký tón, ačkoliv její poznámka zněla hořce. Předstíraný humor jen stěží mohl zakrýt hořkost, která se pod ním skrývala. Jemně mu zatřásla ramenem a vychutnávala si, že má záminku vyrušit ho v jeho odpočinku. „Někdo tě přišel navštívit, Petře.“

„Přijdu později, nemusíte ho budit.“

„Jemu to bude fuk. Stejně nedělal žádnou těžkou práci.“

Naklonila se k němu blíž a oslovila ho. „Petře.“

S trhnutím se probudil z hlubokého spánku.

„Máme návštěvu. Jde o Isabellu a Davida. Tahle mladá dáma je sekretářka pana Kingmana.“ V náhlé obavě se ke mně otočila. „Doufám, že je to správně? Vy přece nejste

právnička, že ne?“

„Jsem soukromý detektiv.“

„Hned jsem si říkala, že nevypadáte jako právnička.

Řeknete mi, prosím, ještě jednou své jméno?“

Pan Weidmann odložil svou knihu a vstal. „Peter Weidmann.“

Potřásli jsme si rukama. „Já jsem Kinsey Millhonová.

Omlouvám se, že vás ruším.“

„To je v pořádku. Dala byste si kávu nebo šálek čaje?“

„Děkuji za laskavost, ale nepotřebuji nic.“

Yolanda ho oslovila. „Je příliš chladno na to, abychom zůstávali tady na verandě.“ Pak se obrátila ke mně. „Letos v zimě ho už dvakrát sklátila chřipka a já to nehodlám podstupovat znova. Úplně mě zničilo, jak jsem ho musela obskakovat. Muži, když jsou nemocní, jsou úplně jak malé děti.“ Přitom na mě laškovně mrkla. Kdyby se Peter urazil, řekla by, že jen žertovala.

„Obávám se, že neumím být dobrý pacient,“ řekl.

„To ale není nic, v čem by se chtěl člověk zdokonalovat,“ odvětila jsem.

Ukázal rukou směrem k domu. „Můžeme si promluvit v pracovně.“

Husím pochodem jsme se vrátili do domu. Ovzduší tam bylo ve srovnání s vlhkým vzduchem venku téměř zatuchlé.

Pracovna byla nevelká a nábytek vypadal stejně ošuntěle jako židle na verandě. Napadlo mě, že dům mají rozdělen na

„jeho“ a „její“ část. „Její“ část byla udržovaná v dobrém stavu, s přemírou drahého nábytku a spoustou dalších předmětů, nejspíš nashromážděných na nejrůznějších výletech do zahraničí. „Znárodnila“ si obývák, jídelnu, kuchyň, ranní pokoj a s největší pravděpodobností všechny koupelny, ložnici pro hosty a hlavní ložnici. Jemu byla přidělena zadní veranda a pracovna, kde si pečlivě schraňoval všechny věci z domácnosti, které hrozila vyhodit. Jakmile jsme vešli do dřevem obložené pracovny, začala mávat rukama ve vzduchu a obracet oči v sloup nad zápachem cigaretového kouře. „Prokristapána, Petře. Tohle je hrozné. Nechápu, jak to můžeš vydržet.“ Rázně otevřela okno a začala vhánět vzduch dovnitř pomocí časopisu, který cestou k oknu sebrala.

Ne že by se mi cigaretový kouř zamlouval, ale kvůli té scéně jsem cítila, že se musím postavit na jeho stranu.

„Nedělejte si s tím starosti. Vůbec mi to nevadí.“

Zvedla přeplněný popelník a znovu nad ním obrátila oči v sloup. „Možná, že vám to nevadí, ale je to nechutné.

Počkejte, hned donesu osvěžovač vzduchu.“ Vyřítila se z pokoje a vzala s sebou ten nechutný popelník. Napětí v pokoji se hned zmírnilo. Zaměřila jsem svou pozornost na zeď nad krbem, kde visely zarámované fotografie prominentů. Přistoupila jsem k nim, abych si je prohlédla zblízka. „To jste vy?“

„Uprostřed,“ povídá.

Byla tam fotografie Petera Weidmanna spolu se starostou při pokládání základního kamene, Isabella Barneyová v pozadí, Peter na recepci přijímající jakousi cenu; Peter na stavbě pózující spolu se stavitelem. Poslední snímek byl zjevně zveřejněn v místních novinách, protože ho někdo vystřihl, zarámoval a pověsil vedle originálu.

Nápis tvrdil, že jde o zahájení stavby nového rekreačního střediska. Podle různých aut zaparkovaných v pozadí jsem usoudila, že většina fotek vznikla začátkem sedmdesátých let. Kromě snímků komerčních projektů tam byly také fotografie obytných domů. Na dvou snímcích byly dvě „filmové hvězdy“ pátého řádu, jejichž domy zřejmě Peter Weidmann navrhl a postavil. Strávila jsem prohlížením všech vystavených fotek pár chvil, protože jsem chtěla najít Isabellu. Ráda pozoruji lidi při práci. Myslím si, že při práci vyplouvají na povrch ty stránky naší osobnosti, jež by nikomu ani nepřišly na mysl, kdyby nás potkal za „civilní“

situace.

V obleku s kravatou a tvrdém klobouku Peter vypadal mladě a velice sebejistě. Nejen kvůli tomu, že ty fotky vznikly před lety, když byl skutečně mladší. Tady byl zřejmě na vrcholu své kariéry, kdy se mu vše dařilo.

Pracoval na důležitých projektech, určitě se mu dostalo uznání, vlivu, peněz, přátel. Vypadal šťastně. Ohlédla jsem se po muži, který stál za mnou, ve srovnání s tím na fotografiích vypadal vyhasle. Přistihla jsem ho, že mě

pozoruje. „Jsou to úžasné snímky,“ řekla jsem.

Usmál se. „Měl jsem štěstí.“ Ukázal na jednu z fotografií. „Sam Eaton, senátor za stát Kalifornie,“ řekl.

„Postavil jsem jemu a jeho ženě Mary Lee dům. Tohle je Harris Angel, ten hollywoodský producent. Určitě jste o něm už slyšela.“

Odpověděla jsem: „To jméno je mi povědomé,“ ačkoliv to vůbec nebyla pravda.

Yolanda se vrátila s osvěžovačem vzduchu. „Hádejte, kam to Marie založila. Do lednice,“ řekla. Postavila láhev na stůl a stiskla rozprašovač. Do vzduchu vystříkla dávku čehosi, co smrdělo jako biolit a krém na boty dohromady, a já jsem v duchu zatoužila po vůni cigaretového kouře.

Rychle jsem si prohlédla zbytek pokoje. Na podlaze vedle Peterova velkého křesla stál štos novin, další, menší štos novin ležel na gauči, nějaké časopisy se povalovaly na kávovém stolku a na nich trůnily talíře od oběda. Pod oknem s výhledem na zadní dvorek byl malý psací stůl. Na něm stál starý přenosný psací stroj, několik knih a další popelník, přetékající nedopalky. Stará polstrovaná židle z jídelny stála u stolu, další byla hned vedle a ležely na ní noviny. Koš na odpadky přetékal.

Všimla si, že se rozhlížím. „Peter pracuje na knize o architektonické historii Santa Teresy.“ Na okamžik z jejího nepřátelského tónu probleskla pýcha.

„To zní zajímavě.“

„Dělám to spíš jen pro vlastní zábavu,“ vložil se do hovoru.

Znovu se uchechtla. „Jestli ho to přestane bavit, vím o spoustě věcí, kterými bych ho zaměstnala. Posaďte se, jestli máte kam. Doufám, že vám ten nepořádek nevadí.

Uklízečka tady neuklízí. Zašlo to příliš daleko. Uklidit celý dům jí trvá stejně dlouho, jako by jí trvalo poklidit tenhle jediný pokoj.“

V rozpacích se usmál. „Ale Yolando, buď spravedlivá.

Uklízím tu sám, občas i dvakrát ročně.“

„To ale letos neplatí,“ usadila ho.

Vzdal to. Sundal ze svého koženého křesla noviny, aby si mohla sednout, a pro mě přitáhl polstrovanou židli.

Několik papírů jsem odložila na stranu a posadila se.

„Klidně to dejte na zem,“ řekla.

„To je v pořádku.“ Už mě ta hra začala unavovat. Jak ona ho okřikuje, jak on rád hraje oběť a moje formální ujištění o tom, že všechno je v pořádku.

„Ale vy jste se chtěla jít projít? Nechci vás zdržovat.“

Úplně zbledla. I když se sama chovala dost neurvale, snadno se urážela. „Klidně můžu jít pryč, jestli vám tu vadím.“

„Ale no tak, no tak, no tak, jen hezky zůstaň sedět,“

vložil se pan Weidmann znovu do řeči. „Určitě chce mluvit s námi oběma.“

„Tak to abychom se napili nějakého sherry,“ řekla

váhavě.

Zvednutím ruky ji zadržel. „Já ho přinesu, nevstávej.“

„Prosím, neobtěžujte se. Stejně mám za pár minut schůzku.“ Nebyla to tak úplně pravda, ale nebyla jsem si jistá, kolik ještě snesu. Vyndala jsem z kabelky poznámkový blok a začala jím listovat. „Nejdřív bych se vás zeptala na pár věcí. Skutečně bych vás nerada zdržovala víc, než je nutné.“

Peter se zanořil do křesla. „Na čem přesně pracujete?“

Yolanda si na ruce narovnala jeden z prstenů tak, aby čtvercový diamant byl přesně uprostřed. „Prosím, omluvte Petera, vysvětlovala jsem mu to zatím jen pětkrát.“

„Navázala jsem na vyšetřování Morleyho Shina,“ řekla jsem a ignorovala její poznámku. „Po pravdě řečeno doufáme, že se nám podaří najít důkazy podporující hledisko žalobce. Byli jste ve styku s Davidem nebo Isabellou ten den, co se stala vražda?“

Řekl: „Na nic konkrétního si nevzpomínám, ale připadá mi to nepravděpodobné.“

„Samozřejmě je to nepravděpodobné. Byl jsi v nemocnici, cožpak si nevzpomínáš? Patnáctého prosince toho roku jsi měl infarkt. Byl jsi v nemocnici Sant Terry’s až

do druhého ledna. Bála jsem se ti říct o tom, co se stalo Isabelle, protože jsem nechtěla, aby ses rozčiloval.“

Měl prázdný pohled. „Nejspíš to tak bude. Zapomněl jsem, že se to všechno stalo ve stejné době,“ pronesl směrem

k ní a pak se obrátil ke mně: „V té době už nebyli u mě, měli vlastní firmu.“

„A nezapomeň říct, že ti sebrali všechny klienty,“

skočila mu kysele do řeči.

„Zlobil jste se na ně proto?“

Nervózně otáčela prstenem. „Ne že by jim to někdy řekl, ale pochopitelně se zlobil.“

„Ale jdi Yolando, to není pravda. Přál jsem jí všecko nejlepší.“

„Peter nemá rád konflikty. Nikdy by nikomu neodporoval a jí nejmíň ze všech. Po tom všem, co pro ni udělal.“

„Dozvěděla jsem se, že Isabella měla ten nápad s miniaturními domky v době, kdy pracovala pro vás.“

„To je pravda.“

„No a co? Jak se tomu říká… práva k duševnímu vlastnictví? Nepatřil ten nápad vlastně vám?“

Peter otevíral ústa, aby odpověděl, ale Yolanda mu skočila do řeči. „Samozřejmě, nikdy ji ani nepožádal, aby cokoliv podepsala. Ta ženská si vzala s sebou úplně všechno. On proti tomu neřekl ani slovo, ačkoliv jsem ho zapřísahala, aby to udělal. Po pravdě řečeno mu Isabella ukradla miliony. Doslova miliony…“

Pečlivě jsem si formulovala další otázku. Bylo mi jasné, že Peter je přespříliš ohleduplný, než aby v mém vyšetřování byl nějak užitečný. Yolanda, zimní královna, ta mi bude

stačit. Pokud ji správně nasměruji. „To vás muselo strašně naštvat.“

„Samozřejmě. Byla to rozmazlená, degenerovaná –“

odmlčela se v půli věty.

„Pokračujte,“ řekla jsem.

„Yolando,“ pronesl Peter s varovným pohledem.

Spolkla svou větu. „Nechci o ní mluvit špatně.“

„Teď už jí na tom nesejde. Dělá to na mě dojem, že přespříliš zneužívala –“

„Zneužívat nevystihuje ani setinu toho, co provedla.

Byla to rozená podvodnice!“

Peter se naklonil k manželce. „Nejspíš bychom neměli být tak zaujatí. Možná jsi ji neměla ráda, ale talent měla.“

„To tedy ano,“ odvětila Yolanda a zčervenala. „A řekla bych, abych teda byla spravedlivá –, že za své problémy tak úplně nemohla. Občas mi jí bylo až líto. Byla vlastně jen neurotická a psychicky labilní. Měla všechno, ale šťastná nebyla. David se k ní přisál jako pijavice a vycucal ji až do morku kostí.“

Čekala jsem, že bude pokračovat, ale odmlčela se.

Podívala jsem se na Petera. „Vidíte to stejně?“

„Já ji nechci soudit.“

„Nechci, abyste ji soudil. Jen mě zajímá váš názor. Třeba by mi pomohl pochopit tu situaci.“

Chvíli o mých slovech uvažoval a pak se rozhodl, že to dává smysl. „Měla smůlu. Nevím, jak jinak bych to

pojmenoval.“

„Jak dlouho u vás pracovala?“

„Něco přes čtyři roky. Byla u mě neformálně v učení.“

„Simona mi řekla, že architekturu nikdy nestudovala,“

řekla jsem.

„To je pravda. Z formálního hlediska neměla Isabella žádné školení v oboru. Měla ale úžasné nápady. Kypěla nadšením. Vypadalo to, jako kdyby stejný pramen napájel její kreativitu i její destruktivitu.“

„Trpěla maniodepresivitou?“

„Zdálo se, že trpí značnými záchvaty úzkosti, a kvůli tomu pila,“ řekl. „Pila, protože byla alkoholička,“ vyprskla Yolanda. „To ale nevíme,“ oponoval.

To ji rozesmálo, až se za břicho popadala. „Muži nikdy nepřipustí, že by krásná žena mohla mít vadu charakteru.“

Cítila jsem, jak mi tuhne krk. „Co je David Barney za člověka? Vím, že je architekt. Má talent?“

Yolanda odpověděla: „Je to tesař, který má velké ambice.“

Peter smetl její odpověď ze stolu. „Je to vynikající technik,“ řekl. „Technik?“

„Nemyslím to jako kritiku.“

„Obžalovaný je on. Můžete na něm kritizovat, co chcete.“

„To se mi právě nechce. Koneckonců jsme kolegové, i když já jsem už v penzi. Santa Teresa je malé město.

Nemyslím, že bych měl právo hodnotit jeho schopnosti.“

„A co po lidské stránce?“

„Ta mě nikdy moc nezajímala.“

„Proboha, Petře! Proč jí neřekneš pravdu? Nemůžeš toho chlapa ani vystát. Nikdo ho nemůže ani vystát. Je kluzký jako had. Manipuluje nalevo napravo –“

„Yolando –“

„Neokřikuj mě. Zeptala se nás na názor, tak jí ho říkám.

Ty jsi pořád tak hrozně milý, že zapomínáš mluvit pravdu.

David Barney je padouch. Peter si myslel, že bychom se měli přátelit, což jsme také dělali, ačkoliv mně se to ani trochu nelíbilo. Měla jsem pocit, že to zachází příliš daleko.

Když oba pracovali v Peterově firmě, snažila jsem se být příjemná. Ne že by mi na Davidovi záleželo, ale dělala jsem, co se ode mě očekávalo. Díky Isabelle se obchody hnuly ohromně dopředu a za to jsme byli vděční. Jakmile se zapletla s Davidem, měl na ni špatný vliv.“

Přenesla jsem svou pozornost na ni. U soudu by byla jako svědkyně skvělá, pokud to všechno nezapomene. „Jak se jí podařilo, že sehnala tolik klientů?“

„Měla spoustu peněz a pohybovala se v těch správných kruzích. Lidé k ní vzhlíželi, protože bylo zřejmé, že má naprosto výjimečný vkus. Ona sama byla velmi stylová. Ať se pustila do čehokoliv, ostatní se po ní za chvíli začali opičit.“

„Když z Davidem odešli z firmy, přešlo hodně klientů k

nim?“

„To není nic neobvyklého,“ řekl Peter spěšně. „Je to smůla, ale stává se to všude.“

„Byla to pohroma,“ řekla Yolanda. „Peter krátce nato odešel do penze. Naposled jsme je viděli na slavnostní večeři, kterou pořádali o víkendu po Svátku práce.“

„Tehdy zmizela ta zbraň?“

Vyměnili si pohled. Peter si odkašlal. „O tom jsme se dozvěděli až později.“

„O tom jsme se dozvěděli už tehdy. Z hlavní ložnice byla slyšet příšerná hádka. Pochopitelně jsme nevěděli kvůli čemu, ale určitě to bylo kvůli té zbrani.“

„A jak jste si vysvětlovali její zmizení?“

„Tu zbraň vzal určitě on,“ řekla Yolanda bez zaváhání.

7

Zaskočila jsem do kanceláře a rychle přepsala své poznámky do počítače. Kontrolka na záznamníku vesele blikala. Stiskla jsem tlačítko pro přehrávání vzkazů a vyslechla jediný vzkaz, který tam byl. Nechala ho Isabellina přítelkyně Rhe Parsonsová. Její hlas zněl vystresovaně a zároveň svědomitě. Vypadalo to, že patří k těm lidem, kteří odpovídají na vzkazy jen proto, aby je měli z krku. Hned jsem vytočila její číslo a zatímco telefon vyzváněl, listovala jsem jednou ze složek, které se povalovaly na stole. Kde mám probůh vyštrachat svědka, jemuž by se podařilo dokázat přítomnost Davida Barneyho na místě vraždy?

Samozřejmě že Lonnie myslel svůj návrh jako nadsázku, ale takový svědek by nám ohromně pomohl. Čtyři zazvonění.

Pět. Právě jsem se chystala zavěsit, když se někdo stroze ohlásil. „Prosím?“

„Dobrý den, tady Kinsey Millhonová. Chtěla bych mluvit s Rhe Parsonsovou.“

„U telefonu. Promiňte, kdo volá?“

„Kinsey Millhonová, nechávala jsem vám vzkaz –“

„Ach, ano,“ skočila mi do řeči. „To je kvůli Isabelle.

Není mi jasné, co si přejete.“

„Víte, vím, že jste před několika měsíci mluvila s Morleym Shinem.“

„S kým?“

„S tím detektivem, který měl tohle na starosti. Bohužel měl infarkt –“

„Nikdy jsem s nikým o Isabelle nemluvila.“

„že jste s Morleym nemluvila? Pracoval na tom případu pro advokáta v rámci žaloby podané Kennethem Voigtem.“

„O tom nemám ani tušení.“

„To je mi líto. Možná mě špatně informovali. Ráda bych vám vysvětlila, oč jde.“ Stručně jsem jí vysvětlila, kvůli čemu je podaná žaloba a co je mým úkolem. „Slibuji, že vás nebudu zdržovat déle, než to bude nutné, ale potřebovala bych si s vámi promluvit.“

„Mám práce nad hlavu. Nemohla jste si vybrat horší dobu,“ povzdechla si. „Pracuji jako sochařka a chystám výstavu. Za dva dny je vernisáž. Věnuji tomu každou vteřinu svého času.“

„Neměla byste čas alespoň na šálek kávy či sklenku vína někdy kvečeru? Nemusí to trvat celý den. Mohla bych přijet, kdy se vám to hodí.“

„Ale vy to potřebujete ještě dnes. Nemohlo by to týden

počkat?“

„Bohužel, blíží se termín našeho stání u soudu.“ Všichni máme spoustu práce, pomyslela jsem si.

„Podívejte, nechci, abyste si to nesprávně vysvětlila, ale Isabella je mrtvá už skoro šest let. Ať už se Davidu Barneymu stane cokoliv, jí to už nepomůže. Takže nač ten spěch?“

Na to jsem řekla: „Když se na to díváte takhle, tak většina věcí nemá smysl. To bychom si všichni mohli ustřelit hlavu. Ale neuděláme to. Jistě, je po smrti. Ale její smrt nemusí být nesmyslná.“ Na druhém konci telefonu bylo ticho. Věděla jsem, že se jí do toho nechce, a jen nerada jsem naléhala, jenže šlo o vážnou věc.

Ač nerada, ustoupila. „Tak jo. Dnes večer učím v kurzech kreslení pro dospělé od sedmi do desíti. Kdybyste se zastavila, mohli bychom si promluvit, zatímco studenti budou pracovat. Víc pro vás udělat nemůžu.“

„To je skvělé. Jsem vám velice vděčná.“

Vysvětlila mi, jak se dostanu k ní do školy. „Učebna číslo deset úplně vzadu.“

„Najdu vás.“

Domů jsem přijela pět minut po půl šesté a viděla jsem, že u Henryho v bytě se svítí. Vyšla jsem ze svého bytu zadním východem a přišla k jeho dveřím, přitom jsem ho zahlédla oknem. Seděl v houpacím křesle a před sebou měl

svou každodenní dávku Jacka Danielse. Četl si noviny, zatímco se na plotně ohřívala večeře. Charakteristickou vůni smažené cibulky a párků jsem cítila i skrz okno. Henry odložil noviny. „Jen pojď dál.“

Otevřela jsem dveře a vešla do kuchyně. Na sporáku se právě začínal vařit obrovský hrnec vody a za ním syčela na pánvi rajská šťáva. „Nazdárek. Jak se vede? Nevím, co vaříš, ale nádherně to voní.“

Henry by byl hezký mužský v jakémkoliv věku, ale teď, když mu bylo třiaosmdesát, byl elegantní. Vysoký, štíhlý, se sněhobílou hřívou vlasů a modrýma očima, jiskřícíma v opálené tváři. „Pustil jsem se do přípravy lassagní. Dnes večer přijede William.“

Henryho starší bratr, jemuž bylo pětaosmdesát, v srpnu prodělal srdeční záchvat a od té doby se necítil dobře. Henry měl původně v úmyslu vyjet si za ním do Michiganu, ale rozhodl se to odložit, dokud nebude Williamovi líp. Nejspíš mu už líp bylo, protože Henrymu zavolal a oznámil, že přijede.

„Pravda, na to jsem zapomněla. To bude zábava. Jak dlouho se zdrží?“

„Souhlasil jsem s dvěma týdny, a pokud to vydržím, možná i déle. Rozhodně to bude otrava. Víš, po fyzické stránce se už dokonale zotavil, jenže celé měsíce trpěl depresí. Opravdu ošklivá věc, tyhle deprese. Lewis říká, že William je naprosto posedlý pozorováním sebe sama. Řekl

bych, že mi ho sem Lewis poslal naschvál.“

„Cos mu provedl?“

„Ach, kdoví? Ten to neprozradí. Víš, jak rád si Lewis hraje na tatínka. Baví ho nutit mě, abych přemýšlel o svých hříších čistě pro případ, že by existoval ještě nějaký hřích, o kterém jsem mu neřekl. Jednou jsem mu v roce 1926 přebral holku. Myslím si, že tohle je pomsta, ale možná se pletu.

Každopádně má výbornou paměť a nijak velký smysl pro odpuštění.“ Lewisovi, dalšímu Henryho bratrovi, bylo šestaosmdesát. Bratru Charliemu bylo devadesát jedna a jeho jediná sestra se chystala oslavit devadesáté čtvrté narozeniny 31. prosince. „Po pravdě řečeno vsadím boty, že to nebyl Lewisův nápad. Williama pravděpodobně vyhodila Nella. Nikdy ho neměla moc ráda a teď říká, že nemluví o ničem jiném než o smrti. Před svými narozeninami se o tom nechce bavit. Říká, že ji to hrozně štve.“

„V kolik hodin má přijet?“

„Letadlo má přistát v osm patnáct, pokud ovšem nespadne. Říkal jsem si, že bych ho přivedl sem a povečeřeli bychom lassagne a salát a pak bychom šli k Rosii na pivo.

Nechceš přijít na večeři? Jako zákusek jsem vyrobil bublaninu. Totiž vyrobil jsem jí trochu víc, ale něco musím dát Rosii, aby umazala pár piv na mém účtu.“

„U Rosie“ se říká místní vinárničce, které šéfuje jakási Maďarka s nevyslovitelným příjmením. Vzhledem k tomu, že Henry předtím, než šel do penze, pracoval jako pekař a

cukrář, vyměňují si s Rosií navzájem služby. Henry také připravuje u nás ve čtvrti čajové dýchánky, které jsou velmi populární.

„Bohužel to nestihnu,“ zavrtěla jsem hlavou. „Mám v sedm schůzku, která se může protáhnout. Nejspíš do sebe v rychlosti u Rosie něco hodím, než tam půjdu.“

„Třeba nás zastihneš zítra. Nevím, co budeme dělat přes den. Lidé, kteří trpí depresí, každopádně nic moc nedělají.

Nejspíš se tu budu jen tak poflakovat a dívat se, jak si bere své léky na srdce.“

Rosiina restaurace se nachází v budově, která vypadá, jako by tam kdysi byla samoobsluha. Zvenčí působí trochu ošuměle, výlohu zdobí oprýskané reklamy na pivo a blikající neonové žárovičky. Je vmáčknutá mezi opravnu průmyslového zboží a špatně osvětlenou prádelnu, jejíž

návštěvníci si odskakují k Rosii na pár piv a cigaret, než se jejich prádlo dopere. Všude jsou dřevěné podlahy. Zdi jsou obloženy dřevotřískou, která se tváří jako tmavý mahagon.

Jídelní boxy po obvodu místnosti jsou nahrubo přitesány, a pokud člověk dosedne příliš zprudka, může se mu stát, že se mu do zadku zapíchne pár třísek. Stolky s černým umakartovým povrchem mají obvykle jednu nohu kratší než

ostatní tři. Obědvat u Rosie tedy znamená, že se člověk snaží narovnat kymácející se stolek a neustále jednu kratší nohu podkládá složenými ubrousky a krabičkami od sirek.

Díky nevalnému osvětlení všichni vypadají, jako kdyby se

od rána do večera natírali samoopalovacími oleji.

Večeře poté, co jsem se vzdala a objednala si to, co Rosie chtěla, proběhla bez dalšího vzrušení. Rosie je obdivuhodná osoba: je jí asi šedesát, měří asi 160 cm a má mohutné poprsí. Je to nemilosrdná propagátorka vlastní kuchyně. Specialita toho večera se nazývala Magyar gulyasz, což bylo třeba přeložit jako „dušené hovězí kousky“.

„Chtěla jsem si dát jen salát. Stejně jím příliš mnoho nezdravých potravin.“

„Salát je až na potom. Nejdřív si dáte guláš. Je to opravdová maďarská specialita. Bude vám náramně chutnat,“ prohlásila. A už si mou objednávku zapisovala do malého notýsku. Častokrát mě napadlo, jestli v tom notýsku jsou úplné záznamy o všech jídlech, která jsem u ní kdy snědla. Jednou jsem se jí pokusila podívat pod ruku a málem mě probodla tužkou.

„Rosie, vždyť já ani nevím, co je to ten guláš.“

„Jen buďte zticha a já vám to povím.“

„Tak mi to řekněte hned. Nemůžu se dočkat.“

Na svůj výstup se musela pořádně připravit, jako houslista, který zaujme správný postoj dřív, než začne hrát.

Rosie se snaží mluvit hovorovou angličtinou, o níž je bezpochyby přesvědčena, že přispívá k její autoritě. „V

maďarštině slovo gulya znamená ‚bača‘. Prostě pastýř. Toto jídlo pochází z devátého století. Být velmi dobré. Pastýři

začali tohle jídlo připravovat z masa na kostičky nakrájeného s cibulí a jen trošičkou šťávy. Tehdy ještě neznali papriku, takže já ji také nepoužívám. Když se všechna voda vyvaří, suší se maso na slunci a pak se ukládá do sáčku, vyrobeného z… ovčího… jak se tomu říká…“

„Střeva?“

„žaludek.“

„Společně s rozžvýkanou potravou. Náramně chutné. To si dám. Už o tom nechci nic vědět.“

„Správné rozhodnutí,“ řekla pochvalně.

Z jídla, které mi přinesla, se nakonec vyklubaly obyčejné hovězí plátky s cibulí a smetanovou omáčkou, jako dělávala moje teta. Bylo to opravdu výborné a pikantní salát, který následoval, k tomu tvořil perfektní kontrast. Rosie mi také dopřála sklenici průměrného červeného vína, pečivo s máslem a sýrový talíř jako desert. Celá večeře stála pouhých devět dolarů, takže jsem si opravdu nemohla stěžovat. Jen jsem na chvilku zauvažovala, jestli vůči ní nezačínám být příliš submisivní.

Zatímco jsem pila kávu, stála u mého stolku a chrlila ze sebe jednu stížnost za druhou. Její pomocník v kuchyni Miguel, chlap, co se nepřetržitě tvářil naštvaně, jí začal hrozit, že odejde, pokud mu nezvýší plat. „To je směšné.

Proč by měl dostávat víc? Jen proto, že jsem ho naučila umýt kastrol? Za to by měl platit on mně.“

„Rosie!“ Zvedla jsem obočí. „Ten člověk tady začal mýt

nádobí, když před půl rokem zmizel Ralph. Teď dělá práci za dva, a tak by měl dostat zaplaceno. Navíc se blíží Vánoce.“

„Práce je jednoduchá,“ odsekla, aniž by se nechala vyvést z míry pojmy jako fair play, spravedlnost nebo velkorysost spojená s Vánocemi.

„Naposledy dostal přidáno před dvěma lety. Sám mi to řekl.“

„Takže vy jste na jeho straně?“

„Samozřejmě že ano. Zastane spoustu práce. Bez něj byste byla ztracená.“ Vypadala tvrdohlavě. „Nesnáším muže, kteří se mračí.“

Večerní univerzita pro dospělé, kde učila Rhe Parsonsová, se nacházela v Bay Street. Na opačné straně dálnice, asi dva bloky od nemocnice St. Terry’s. Budova dříve sloužila jako základní škola a teď se v ní nacházelo pár kanceláří, malá posluchárna a nespočet pronajímaných učeben. Učebna číslo deset se nacházela úplně vzadu za parkovištěm a byla to vlastně malá hala obdélníkového půdorysu s dveřmi na obou koncích. Na příjezdovou cestu dopadalo světlo z oken. Mám od přírody averzi ke vzdělávacím institucím, nicméně kurzy kreslení vypadaly neškodně, na rozdíl od kurzů matematiky či chemie.

Nakoukla jsem tam.

V místnosti nebyl skoro žádný nábytek, jen několik

malířských stojanů a pár dřevěných židlí. Uprostřed místnosti na vysoké dřevěné židli na jakémsi pódiu trůnila žena v županu a četla si časopis. Nejspíš modelka. Kolem dokola se nacházeli studenti ve věku od čtyřiceti do sedmdesáti let. Většina kurzů pro dospělé je v Santa Terese bezplatná. V uměleckých kurzech, jako byl tenhle, se možná vybíral dvoudolarový poplatek na úhradu použitého materiálu, ale do většiny ostatních kurzů se člověk skutečně mohl zapsat bezplatně.

Postávala jsem na prahu. Za mnou na parkoviště pořád ještě přijížděla auta. Do sedmé hodiny zbývalo osm minut, takže studenti stále vcházeli dovnitř a navzájem se zdravili.

Pozorovala jsem, jak několik žen přineslo další stojany z menšího skladiště vzadu. Někdo také přinesl plechovku, do níž se házely drobné mince za kávu, a odněkud se vynořila i růžová krabice zákusků z cukrárny. V místnosti hrál magnetofon. Ve vzduchu byly cítit olejové barvy a prach z křídy a po malé chvilce, když byly nality první šálky, i vůně silné kávy. Z malého skladiště vzadu se vynořila žena, kterou jsem považovala za Rhe Parsonsovou. V ruce držela srolované balicí papíry a krabici tužek; na sobě měla džíny a pracovní džínovou košili s vyhrnutými rukávy, z horní náprsní kapsy jí vykukoval balíček cigaret. žádný make-up, žádná podprsenka. Na nohou měla těžké kožené sandály, ladící s koženým páskem s ozdobnou přezkou. Měla tmavé vlasy sepnuté nahoru do francouzského drdolu, z něhož jí do

půlky zad padaly volné prameny. Bylo jí něco mezi třiceti pěti a čtyřiceti lety a přistihla jsem se, že přemýšlím, jestli kdysi dávno nepobíhala ve Woodstocku. Viděla jsem záznamy z toho nejslavnějšího koncertu a dokázala jsem si představit, jak se brodí bosá bahnem, nahá, jak ji pánbůh stvořil, s jointem v koutku úst a s rozpuštěnými vlasy do pasu a s kopretinami namalovanými na obou tvářích.

Stárnutí v jejím obličeji zanechalo zlostné stopy, což se stává i nejlepším z nás. Postavila krabici s tužkami na pult a balicí papír odnesla na pracovní stůl, kde z něj začala pomocí řezačky na papír ukrajovat stejně velké kusy.

Několik studentů s náčrtníky se postavilo do fronty. Musela ucítit můj zkoumavý pohled. Zvedla hlavu, zahlédla mě a dál se věnovala své práci. Přišla jsem k ní a představila se.

Byla úžasně příjemná. Možná že, podobně jako u spousty lidí, kteří se vztekají jen tak ze zvyku, z ní dokázalo podráždění vyprchat během okamžiku.

„Omlouvám se, jestli jsem do telefonu zněla nepříjemně.

Nejdřív bych zadala těmhle lidičkám práci a pak bychom si spolu mohly promluvit venku na vzduchu.“ Mrkla na hodinky, které nosila na vnitřní straně zápěstí. Bylo přesně sedm hodin. Zatleskala rukama. „Vážení přátelé, začneme.

Lindu platíme od hodiny. Začneme s rychlými náčrtky. Na každý máte přesně jednu minutu. Jde o to, abyste se uvolnili, takže si nelamte hlavu s detaily. Pořádně se rozmáchněte a zaplňte celý papír. Nechci vidět žádné blechy někde v rohu.

Betsy bude hlídat čas. Jakmile zazvoní, popadněte další arch balicího papíru a začněte znova. Nějaké dotazy? Dobrá, tak začněte teďka. Trošku si s tím pohrajeme.“ Místností to jen zašumělo, jak si pozdě příchozí hledali volné stojany.

Modelka seskočila ze židle, sundala si župan a zaujala pózu v mírném předklonu s rukama opřenýma o dřevěnou židli, s ladně vyklenutou křivkou zad. Uklidňovalo mě, když jsem zahlédla, že vypadá jako obyčejný smrtelník, mírně baculatá a nedokonalá, s postavou mírně poznamenanou mateřstvím. Dívka vedle mě si modelku krátce prohlédla a pustila se do kreslení. Fascinovaně jsem sledovala, jak několika rychlými tahy zachycuje linii modelčiných ramen a oblouk jejích zad. V místnosti bylo až na melancholickou hudbu z magnetofonu absolutní ticho. Rhe mě pozorovala.

Měla temně zelené oči a ježaté obočí. Vydala se směrem k zadním dveřím a já šla za ní. Venku bylo nejméně o pět stupňů chladněji než uvnitř. Vyndala cigaretu, zapálila ji a opřela se o jeden z trámů. „Vy jste někdy kreslila? Připadalo mi, že vás to zajímá.“

„Opravdu dovedete lidi naučit kreslit?“

„Samozřejmě. Chtěla byste se to naučit?“

„Nevím, jsem z toho nervózní. V životě jsem nic tvůrčího nedělala.“

„Měla byste to zkusit, určitě by se vám to líbilo.

Začátečníky učím vždycky na podzim. Tohle je kreslení podle modelu pro mírně pokročilé. Dejte na má slova, určitě

byste se to naučila dříve, než řeknete švec.“ Pohledem zabloudila dozadu za parkující auta.

„Čekáte na někoho?“

Její pohled se vrátil ke mně. „Má se tu zastavit dcera.

Chce si vypůjčit moje auto. Jestli se zdržíte dost dlouho, možná vás poprosím o svezení.“

„To není žádný problém.“ Vrátila se zpátky ke kreslení, možná ve snaze odložit jakoukoliv zmínku o Isabelle.

„Já sama kreslím od dvanácti let. Přesně si pamatuji, kdy to začalo. V šesté třídě. Byli jsme na výletě v takovém parčíku s rybníčkem. Všichni kreslili fontánku a lidi před ní tak, že vypadali úplně ploše. Já jsem vystínovala mezery mezi jednotlivými sloupky fontány. Moje kresba vypadala reálně. To, co nakreslili ostatní, vypadalo prostě jako kreslení šestáků na výletě. Bylo to úplně jako optický klam… Něco se ve mně posunulo. Cítila jsem, jak se můj mozek roztančil, a to mě rozesmálo. Pak mě všichni brali jako zázračné dítě… prostě hvězda třídy. Dokázala jsem nakreslit cokoliv.“

„To vám závidím. Já jsem si vždycky myslela, že by bylo báječné, kdybych to uměla. Můžu se vás zeptat na Isabellu? Říkala jste, že máte málo času.“

V tomhle okamžiku se mi přestala dívat do očí a hlas jí zazněl v hlubší tónině. „To klidně můžete, proč ne?

Odpoledne jsem mluvila se Simonou a ta mi všechno řekla.“

„Omlouvám se za ten zmatek s Morleym Shinem. Podle

záznamů s vámi v minulosti mluvil. Chtěla jsem si jen doplnit bílá místa.“

Pokrčila rameny. „V životě jsem s ním nemluvila, ale to je jedno. Po pravdě by mě skutečně naštvalo, kdybych musela tytéž věci opakovat dvakrát. Takže, co byste chtěla vědět?“

„Jak jste se seznámily?“

„Během studií na univerzitě tady v Santa Terese.

Chodily jsme spolu do kurzu grafiky. Bylo mi osmnáct a byla jsem svobodná matka. Tippy tehdy byly dva. Věděla jsem, kdo je otcem. Tu a tam mě navštěvoval a pomáhal i finančně, ale rozhodně to není typ chlapa, za kterého bych se někdy v životě chtěla provdat…“

Představila jsem si dealera drog s propíchnutým nosem, s náušnicí sedící v jeho nozdře a připomínající brouka, s dlouhými nemytými vlasy do půli zad.

„… Isabelle bylo devatenáct a byla zasnoubená s tím chlapíkem, který se později zabil na lodi. Obě dvě jsme byly až příliš mladé na všechny ty průšvihy, které nám visely na krku jako betonové závaží. Přátelily jsme se čtrnáct let.

Opravdu mi chybí.“

„Přátelíte se se Simonou?“

„Trochu, ale to je jiné. Isabella a Simona byly každá jiná… až překvapivě. Isabella byla jedinečná. Doopravdy nesmírně nadaná.“

Odmlčela se, aby si dala posledního šluka a hodila

nedopalek širokým obloukem na parkoviště. „Tippy Isabellu zbožňovala a ta pro ni byla jako druhá matka. Taky Isabelle říkala tajemství, do nichž mě nechtěla zasvětit. Což podle mého soudu nevadí. Jsou věci, které matky o svých dětech vědět nemusí.“ Sama se zarazila zvednutím ukazováčku.

„Tady bych náš rozhovor přerušila, protože se musím jít podívat, co dělají studenti.“

Vrátila se do učebny a začala kontrolovat studenty.

Viděla jsem, jak jeden z nich, muž asi šedesátiletý, k ní obrátil zmatenou tvář. Nesměle zdvihl ruku. „Hned jsem u vás,“ řekla mi. „Musím odvést svou práci.“

Muž, který ji přivolal, s ní vedl dlouhou debatu. Rhe, odpovídající na jeho otázky, hodně gestikulovala, téměř jako by začala používat znakovou řeč pro neslyšící. Ať už mu chtěla vysvětlit cokoliv, zřejmě to napoprvé nepochopil.

Modelka změnila pozici tím způsobem, že na židli postavila jednu nohu. Viděla jsem, jak je prohnutá v boku a jak se jí zadek zplošťuje v místě, kde se dotýká opěradla. Rhe pokračovala v obcházení třídy. U každého stojanu se na chvíli zastavila. Zaslechla jsem nějaké kroky, a tak jsem se otočila. Blížila se ke mně mladá žena v přiléhavých džínách a kovbojských botách na vysokém podpatku. Na sobě měla pohodlnou košili a velká kožená taška jí visela přes rameno jako poštovní brašna. V obličeji se podobala Rhe, ale měla hrubší rysy, ačkoliv se dalo očekávat, že dospívání její rysy ještě zjemní. Právě teď vypadala jako hrubý náčrtek

provedený tužkou pro olejomalbu. Měla široký obličej s tvářemi zakulacenými posledními zbytky dětského podkožního tuku, ale měla stejné zelené oči a stejné dlouhé tmavé vlasy, sepnuté vzadu do volného drdolu. Odhadovala jsem ji tak na osmnáct, možná dvacet let. Vypadala inteligentně a energicky. Usmála se na mě.

„Máma je uvnitř?“

„Hned tu bude. Ty jsi Tippy?“

„Ano,“ odvětila překvapeně. „My se známe?“

„Jen jsem mluvila s tvojí matkou a ta mi řekla, že se zastavíš. Já jsem Kinsey.“

„Ty tu také učíš?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Jsem soukromý detektiv.“

Nedůvěřivě se usmála, jako by čekala, že to obrátím v žert.

„Doopravdy?“

„No jo.“

„Bezva. Co vyšetřujete?“

„Pracuji pro právníka. Sbírám mu důkazy, než půjde s jedním případem před soud.“ Úsměv jí trochu vybledl.

„Týká se to tety Isabelly?“

„Ano.“

„Myslela jsem, že ten případ už u soudu byl a že toho chlápka osvobodili.“

„Zkoušíme to znovu. Tentokrát z jiného úhlu. Jestli budeme mít štěstí, dostaneme ho.“.

Zdálo se, že se Tippy mračí. „Nikdy jsem ho neměla

ráda. Ten bídák.“

„Kolik si toho pamatuješ?“

Udělala obličej. V jejím výraze se mísila váhavost, vzdor a možná i náznak lítosti. „Jen málo, vlastně jen, že nám to bylo všem strašně líto. Oplakávali jsme ji celé týdny. Bylo to příšerné. Když zemřela, bylo mi šestnáct. Nebyla to moje skutečná teta, ale hodně jsme se kamarádily.“

Z učebny se vynořila Rhe a v ruce držela klíče. „Ahoj Tippy. Myslela jsem, že to budeš ty. Vidím, že už jste se se slečnou Millhonovou seznámily.“

Tippy matku políbila na tvář. „Už se tě nemůžeme dočkat. Vypadáš unaveně…“

„To bude dobré. Jak bylo v práci?“

„Fajn. Corey říká, že bych mohla dostat přidáno, ale ne víc než tři procenta.“

„Přece to neodmítneš. Každý dolar dobrý,“ řekla Rhe.

„V kolik hodin máš vyzvednout Karin?“

„Už před patnácti minutami. Mám zpoždění.“

Tippy a já jsme sledovaly, jak Rhe sundala z kroužku klíčky od auta a ukázala směrem k parkovišti. „Je v třetí řadě směrem nalevo. Můžeš si ho půjčit do půlnoci.“

„To je ale hrozně málo,“ zaúpěla Tippy v protestu.

„Prostě co nejdřív po půlnoci, a ne abys vyplácala všechen benzin jako minule.“

„Nádrž byla prázdná, už když jsem si od tebe auto brala!“

„Prosím tě, přestaň odmlouvat.“

„Proč to auto vlastně potřebuješ? Ty máš rande?“ zeptala se Tippy drze. „Tippy…“

„To byl fór,“ řekla. Sebrala klíčky a vykročila směrem k parkovišti. Podpatky jí přitom klapaly. „A děkuji ti, maminko, nastotisíckrát,“ zavolala za ní Rhe. „Rádo se stalo,“ odpověděla Tippy.

Rhe zavrtěla hlavou s předstíraným znechucením, jak to občas dělávají rodiče, trpící opičí láskou. „Dvacet let je člověk piplá a oni se pak jenom otočí na podpatku a vdají se.“

„Určitě vám to už řekla spousta lidí, ale opravdu nevypadáte dost stará na to, abyste mohla být její matka.“

Rhe se usmála. „Měla jsem ji v šestnácti.“

„Vypadá moc mile.“

„Je milá, díky Anonymním alkoholikům. Dala se k nim, když jí bylo šestnáct.“

„Anonymním alkoholikům? To myslíte vážně?“

„Začala pít, když jí bylo deset. Měla jsem dvě zaměstnání, abych nás uživila. A dívka na hlídání byla násoska. Tippy k ní chodila po vyučování a nasávala pivo jako houba. Vůbec nic jsem netušila! Jen jsem si myslela, jak je úžasné, že moje holčička je sladká a poslušná. Nikdy si nestěžovala. Nikdy nekňourala, když jsem přišla pozdě nebo jsem ji musela nechat přes noc samotnou. Měla jsem i jiné kamarádky, které byly svobodnými matkami jako já.

Měly spoustu problémů. Jejich děti utíkaly z domova nebo se zaplétaly do potíží. Moje Tippynka ne. Úžasně dobře se s ní vycházelo. Ve škole jí to sice nijak zvlášť nešlo a každou chvíli měla „chřipku“, ale jinak se zdála v pořádku. Nejspíš jsem před tím zavírala oči, protože teď vím, že většinu času byla opilá nebo měla kocovinu.“

„Máte štěstí, že se dala do pořádku.“

„Částečně také kvůli tomu, že Isabella zemřela. Sblížilo nás to. Ztratily jsme nejlepší kamarádku, jakou jsme kdy měly, ale alespoň nás to sblížilo.“

„Jak jste přišla na to, že pije?“

„Začala pít tolik, že jsem si toho nemohla nevšimnout.

Než vychodila střední školu, úplně nad tím ztratila kontrolu.

Ládovala se prášky. Kouřila marihuanu. Během šesti měsíců, kdy měla řidičák, způsobila dvě nehody. A navíc začala krást. To bylo přesně ten podzim, než Isabellu po Vánocích zavraždili. Tehdy jí do maturity chyběly dva roky, ale chodila za školu a flákala se. Nestačila jsem na to.

Vyhodila jsem ji z domova, takže chvíli bydlela u otce.

Když Isabella zemřela, Tippy se vrátila.“ Přestala vyprávět, aby si zapálila další cigaretu. „Probůh, proč vám to všechno povídám? Podívejte, musím se vrátit do třídy. Nevadí vám, když ještě chvilku počkáte? Opravdu bych potřebovala, abyste mě odvezla domů, pokud vám to nezpůsobí komplikace.“

„Ale vůbec ne, hrozně ráda.“

8

Asi v půl jedenácté, když hodina skončila, jsem ji zavezla domů. Většina studentů odjela už kolem desáté hodiny, kdy se na ztemnělém parkovišti rozsvítily vějíře světel a začaly bručet motory. Nabídla jsem se, že pomůžu učebnu uklidit, ale Rhe odmítla, že bude rychlejší, když to udělá sama. Tak jsem se jenom procházela po místnosti a bezmyšlenkovitě ji pozorovala, zatímco Rhe vyčistila kávovar a vypláchla konvici, uklidila kreslicí potřeby a nakonec zhasla všechna světla. Zamkla za námi dveře.

Zamířily jsme k mému volkswagenu, což bylo poslední auto, které stálo na parkovišti. Když jsme projížděly příjezdovou branou, povídá mi: „Bydlím v Monte Bellu, doufám, že to nebudete pak mít daleko.“

„S tím si nelamte hlavu. Bydlím v Albanilu, poblíž

pláže. Můžu se vrátit ulicí Cabana a tak jako tak na tom nesejde.“ Odbočila jsem doprava na Bay Street a pak znova doprava na Missile, která mě asi po dvou blocích dovedla na

dálnici. Chvíli jsme si jen tak povídaly a ona mi vysvětlovala, kudy mám jet. Pak jsem se rozhodla zjistit, co mi může říci. „Jak jste se dozvěděla o tom, že Isabella zemřela?“

„Policie mi zavolala kolem půl třetí ráno, řekli mi, co se stalo. Požádali mě, jestli bych tam nemohla přijet a počkat u Simony. Hodila jsem na sebe nějaké oblečení, skočila do auta a přifrčela tam. Byla jsem taky v šoku. Celou dobu, co jsem řídila, jsem mluvila sama se sebou. Rozplakala jsem se až tam, když jsem viděla, jak se Simona tváří. Seegerovi byli úplně bez sebe, neustále opakovali kolem dokola jednu a tutéž historku. Nevím, kdo z nás na tom byl hůř. Po pravdě řečeno si myslím, že já. Simona mlčela a byla úplně mimo, dokud se neobjevil David. Pak nad sebou ztratila kontrolu.

Byla jak rozzuřená tygřice.“

„Ano, máte pravdu. David tvrdil, že si byl uprostřed noci zaběhat. Věřila jste mu?“

„Probůh, já nevím. Částečně ne a částečně ano. Vím, že chodíval běhat uprostřed noci celá léta. Říkal, že to má rád, protože je všude klid a nemusí si dělat starosti s provozem a výfukovými plyny. Taky bych řekla, že trpěl nespavostí, takže pobíhal kolem domu v kteroukoliv denní i noční dobu.“

„Myslíte, že se chodil běháním unavit, když nemohl spát?“

„Tak nějak. Ačkoliv v tu noc, co se stala vražda, to

vypadalo hrozně nepravděpodobně.“ Zapíchla si prst do imaginárního dolíčku ve tváři a zatvářila se jako naivní blondýnka. „Taková náhodička. Zrovna jsem běžel kolem ve dvě hodiny ráno.“

„Simona tvrdí, že tehdy bydlel kousek od Isabellina domu.“ Obrátila oči v sloup. „V tom příšerném domě. Řekl policii, že se zrovna vracel z běhu, když viděl, že se u Isabelly svítí, takže se běžel podívat, co se děje.“

„Vypadal rozrušeně?“

„No tak bych to zrovna nenazvala. Jenže s ním nikdy nic nehnulo. Na to si Isabella stěžovala odjakživa. Byl jako robot.“

„Říkala jste, že Simona se mohla zbláznit. Co jste tím přesně myslela?“

„Když se objevil, dostala hysterický záchvat a křičela na něj, že ji zabil. Vždycky tvrdila, že ta historka s ukradeným revolverem je vymyšlená. Všichni jsme v tom domě byli ještě nesčetněkrát. Proč by se probůh kdokoliv z nás plížil do poschodí a kradl tam Davidovu osmatřicítku? Tvrdila, že to byla součást plánu. V tomto bodě s ní nemůžu než

souhlasit.“

„Takže vy jste také byla na tom večírku o víkendu po Svátku práce, zkrátka když ta zbraň zmizela?“

„Pochopitelně. Byla jsem tam já i všichni ostatní. Peter a Yolanda Weidmannovi, Seegerovi a Voigtovi.“

„Kenneth tam byl taky? Její bývalý manžel a jeho žena?“

„No tak už to dneska chodí. Všichni jsou jedna velká šťastná rodina. Pochopitelně to se netýká Francesky. To je Kennethova žena. Ta mučednice. Co ta si musela vytrpět.

Občas si říkám, že je Isabella pozvala jen proto, aby ji naštvala. Francesca zkrátka měla to pozvání odmítnout.“

„Proč tolik trpěla?“

„Věděla, že Ken stále visí na Isabelle. Koneckonců byla to Isabella, kdo dal Kennethovi kopačky. On se na truc s Franceskou obratem oženil.“

„Zní to jako televizní seriál.“

„Je to ještě horší,“ řekla na to Rhe. „Francesca je krásná.

Už jste se s ní sešla?“

Zavrtěla jsem hlavou a Rhe pokračovala: „Má postavu modelky a dokonalý obličej, ale je strašně nejistá a vždycky si vybere muže, kteří jsou citově chladní. Víte, co mám na mysli? Ken pro ni byl ideální, protože věděla, že nikdy nebude středem jeho pozornosti.“

„Řekněte mi jedno. Včera večer jsem slyšela jeho verzi.

On tvrdí, že nejistá byla Isabella. Je to pravda?“

„Ne z mého hlediska, ale možná, že mužům ukazovala jinou tvář,“ řekla Rhe krátce. Ukázala prstem k několika příjezdovým cestám, jež se objevily vlevo. „Tahle první a jsem doma,“ řekla.

Byli jsme v té části Monte Bella, které se s nadsázkou říkalo slumy, protože tu domy stály pouhých dvě stě osmdesát tisíc dolarů. Zastavila jsem před nevelkým, bíle

omítnutým domkem, ona otevřela dvířka a vystoupila.

„Pozvala bych vás na sklenku vína, ale mám bohužel ještě práci. Půjdu spát až někdy nad ránem.“

„S tím si nedělejte starosti, to je v pořádku. Děkuji, že jste se mi věnovala,“ řekla jsem. „Mimochodem, kde máte tu výstavu?“

„V Axminsterské galerii. Vernisáž je v pátek v sedm: Jestli chcete, tak se zastavte.“

„Určitě tam přijdu.“

„A děkuji za svezení. Jestli si ještě na něco vzpomenete, klidně mi zavolejte.“

Když jsem se dostala domů, Henry měl už zhasnuto. Na záznamníku jsem neměla žádné vzkazy. Abych si vyčistila hlavu, rozhodla jsem se uklidit v obýváku a vydrhnout koupelnu v přízemí. Uklízení je svého druhu terapie, jako všechny činnosti řízené pravou hemisférou, například utírání prachu, luxování, umývám nádobí, převlékám postelí. Na spoustu věcí jsem přišla se záchodovou štětkou v ruce, když jsem pozorovala, jak se do záchodu ve víru splachuje čisticí prostředek. Zítra večer vyluxuji schodiště do prvního patra a pak uklidím v horním pokoji a koupelně.

Spala jsem klidným, ničím nerušeným spánkem, vstala v šest ráno a odbyla si svůj obvyklý ranní běh, aniž bych o tom přemýšlela. Cestou do kanceláře jsem se zastavila v pekařství a koupila si obří plastikový kelímek caffé latte.

Auto jsem musela zaparkovat dva bloky od kanceláře, takže když jsem přišla ke stolu, káva měla přesně tu správnou teplotu. Seděla jsem, usrkávala kávu z plastikového kelímku a zírala na spisové složky rozházené po celé místnosti. Tohle budu muset celé uklidit, abych věděla, co tu vlastně mám.

Dopila jsem kávu do půlky a odložila kelímek.

Vyhrnula jsem si rukávy a pustila se do práce. Vysypala jsem obě krabice i igelitovou tašku se složkami, které jsem posbírala u Morleyho doma a v kanceláři. Všechny složky jsem seřadila podle abecedy a pak jsem s velkým úsilím rekonstruovala chronologii jednotlivých zpráv, přičemž jako orientační bod mi sloužily Morleyovy faktury. V některých případech (Rhe Parsonsová byla exemplární ukázkou) se jméno objevilo na faktuře, ale zpráva chyběla. U „Francesky V“, kterou jsem považovala za současnou paní Voigtovou, jsem našla řádně nadepsané desky, ale nebyla v nich žádná zpráva. Totéž platilo o Lauře Barneyové, což byla nejspíš Davidova bývalá manželka. Mluvil s nimi Morley, nebo ne?

Bývalá paní Barneyová podle všeho pracovala na poliklinice svaté Teresy. Morley si poznamenal její telefonní číslo, ale z ničeho se nedalo vyčíst, jestli s ní mluvil. Dostal zaplaceno šedesát hodin výslechů svědků, v některých případech včetně náhrady cestovních nákladů, ale podklady k většině z nich chyběly. Tužkou jsem si poznamenala všechna jména, u nichž chyběly poznámky nebo písemná zpráva.

Před půl jedenáctou se na mém seznamu ocitlo již

sedmnáct jmen. Namátkou jsem zkusila dvě z nich. Nejdřív jsem zavolala Francesce, která zvedla telefon po prvním zazvonění. Její hlas zněl studeně a vzdáleně.

Představila jsem se a nejdřív ze všeho si ověřila, že je vdaná za Kennetha Voigta. „Dávám do pořádku nějaké dokumenty a chtěla jsem se zeptat, jestli si vzpomínáte, kdy jste mluvila s Morleym Shinem.“

„Nikdy jsme spolu nemluvili.“

„Vůbec nikdy?“

„Bohužel. Volal mi asi před třemi týdny a nechával mi vzkaz. Zavolala jsem mu zpátky a dohodli jsme se, že se sejdeme, ale pak to z nějakého důvodu zrušil. Po pravdě řečeno, ptala jsem se na to Kennetha zrovna včera. Připadalo mi to tak nějak divné. Předpokládala jsem, že když jsem svědčila při prvním procesu, budu předvolána i k druhému.“

Zírala jsem na Morleyovo memorandum na svém stole, které uvádělo, že se s Franceskou sešel. „Nejspíš bychom se měly co nejdřív sejít.“

„Počkejte moment. Vezmu si diář.“ Odložila telefon a bylo slyšet klapot podpatků na dřevě. Vrátila se k telefonu.

Zašustil papír. „Dnes odpoledne to nepůjde, ale co třeba večer?“

„Klidně. V kolik hodin?“

„Třeba v sedm. Kenneth se obyčejně nevrací před devátou, ale on u toho přece být nemusí.“

„Po pravdě řečeno, radši bych si promluvila bez něj.“

„Výborně. Tak přijeďte v sedm.“

Vzápětí jsem volala do nemocnice. Ohlásila se recepce.

Telefon zvedla žena, podle hlasu mladá. „Poliklinika svatá Teresa. U telefonu Ursa. Co si přejete?“

„Pracuje tam u vás nějaká Laura Barneyová?“

„Paní Barneyová? Jistě. Hned vás spojím.“

„Tady Barneyová.“

Představila jsem se a stejně jako předtím u Francesky jsem vysvětlila, kdo jsem a co dělám. „Můžete mi prosím říct, jestli jste během několika uplynulých týdnů mluvila s Morleym Shinem?“

„Vlastně jsem se s ním měla setkat minulou sobotu, ale na schůzku nedorazil. Docela mě to rozzlobilo, protože jsem kvůli němu něco zrušila.“

„Naznačil vám nějak, na co se vás chtěl zeptat?“

„Ani ne, ale čekala jsem, že to bude mít souvislost s tím připravovaným procesem. Byla jsem vdaná za člověka, obviněného ze zločinu.“

„Za Davida Barneyho.“

„Přesně tak. Byla jsem za něj vdaná přesně tři roky.“

„Chtěla bych si s vámi promluvit. Šlo by to ještě tento týden?“ V telefonu jsem vzdáleně slyšela naléhavé zvonění dalšího telefonu.

„Většinou jsem v práci do pěti. Zítra po práci by to snad šlo.“

„V půl páté nebo v pět?“

„To je jedno.“

„Dobrá, přišla bych hned po půl páté, podle toho, jak to stihnu. Vezměte si ten další hovor.“ Poděkovala a zavěsila.

Vrátila jsem se ke svému seznamu a zavolala devíti dalším namátkou vybraným osobám. Nikomu z nich Morley Shine nikdy nezavolal. Tohle vypadalo špatně. Intercomem jsem zabzučela na Idu Ruthovou, Lonnieovu sekretářku vpředu. „Je Lonnie ještě u soudu?“

„Pokud vím.“

„Kdy se má vrátit?“

„Říkal, že kolem oběda. Ale občas oběd vynechá a místo něj běží do právnické knihovny. Proč? Co se děje? Chceš mu nechat vzkaz?“

Začínala jsem mít mravence v žaludku. „Radši za ním zaběhnu a promluvím si s ním osobně. V které jednací síni říkal, že bude?“

„Soudce Whitty, sekce pět. Co se děje, Kinsey? Mluvíš hrozně divně.“

„Povím ti to později. Teď si ještě nejsem jistá.“

Došla jsem k soudní budově, která byla jen dva bloky odsud. Bylo jasno a slunečno a mírný větřík si pohrával se stébly trávy před soudní budovou. Budova sama je postavena v mediteránním stylu, má věžičky a pískovcové oblouky, lemující vnější nezasklené chodby. Zvenčí je budova porostlá zářivě barevnou směsí fialových a červených bougainvillií. Kolem rostou jalovce a

importované palmy. Záhon podél chodníku je porostlý nevysokými květinami, vydávajícími intenzivní vůni.

Vystoupala jsem po nevysokých schodech a vstoupila do vyřezávaných dveří. Chodba byla úplně prázdná. Dlažba se skládala z nepravidelných lesklých dlaždiček barvy zaschlé krve. Ušlechtilé stropy měly ručně vyřezávané a jakoby mřížované trámy. O osvětlení se staraly litinové repliky španělských luceren a všechna okna byla opatřena pevnými mřížemi. Tohle místo možná kdysi sloužilo jako klášter, a proto bylo tak prosté všech ozdob a ornamentů. Když jsem kráčela chodbou, najednou se otevřely dveře do místnosti poroty a budoucí porotci se odtamtud vyrojili do chodby.

Vzduch se najednou naplnil klapotem podpatků a bzukotem hlasů. Zanedlouho se ozvalo i skřípění dveří na schodech na druhé straně. Sekce 5 se nacházela nalevo vzadu a rozsvícené světlo nade dveřmi znamenalo, že soud stále ještě zasedá. Potichu jsem otevřela dveře a vklouzla na jedno ze zadních sedadel. Lonnie a právník protistrany se právě radili a jejich hlasy připomínaly bzukot čmeláků.

Soudce případ předával k arbitráži, určoval data pro její dokončení a také datum schůzky ohledně dalšího vedení případu. Jako vždy jsem se začala podivovat, jak jsou osudy jednotlivců rozhodovány v procesu, který se navenek zdá tak obyčejný. Když soudce oznámil přestávku na oběd, postavila jsem se ke dveřím, a když si mě Lonnie všiml, zamířil k lítačkám, které oddělují předvolané svědky od míst

pro veřejnost. Podíval se na mou tvář a okamžitě se zeptal: „Co se děje?“

„Pojď ven, ať si můžeme promluvit mezi čtyřma očima.

Vím, že se ti tohle nebude líbit.“

Beze slova jsme prošli chodbou po schodech dolů, úplně ven z budovy a napříč trávníkem stranou tak, aby nás nikdo nemohl slyšet. Rozhlédl se kolem, pak se podíval na mě a já se nadechla a spustila.

„Nevím, jak to říct, takže půjdu rovnou k věci. Zjistila jsem, že ty složky od Morleyho nejsou jenom v nepořádku.

Půlka zpráv chybí a to, co tam je, je podezřelé.“

„Co tím myslíš?“

Zhluboka jsem se nadechla. „Myslím, že ti účtoval práci, kterou nikdy neodvedl.“

Lonniemu se začala vytrácet barva z obličeje. „Ty si ze mě střílíš.“

„Morley měl nemocné srdce a taky ženu. Podle všeho peníze dost potřeboval, ale už neměl dost energie, aby něco udělal.“

„Jak si jen mohl myslet, že mu to projde? Vždyť ten proces mi začíná ani ne za měsíc. Copak mu nedošlo, že si toho všimnu?“ zeptal se. „Ksakru, co se to se mnou děje?

Vždyť já si toho nevšiml.“

Pokrčila jsem rameny: „Pokud jde o minulost, vždycky jsem o jeho práci slyšela jen to nejlepší.“ Malá útěcha pro právníka, jemuž hrozilo, že zůstane stát před soudem s

holýma rukama.

Lonnie byl bledý jako smrt. Nejspíš proto, že si to dokázal představit. „Probůh, kam tím mířil?“

„Kdoví? Možná, že doufal, že to dožene.“

„Jak zlé to je?“

„Pořád ještě tu jsou svědkové z prvního procesu. Zdá se, že většině z nich byla soudní obsílka doručena, takže v tomhle punktu můžeš být klidný. Řekla bych, že nejméně polovina nových svědků se s ním nikdy nesešla. Možná, že se pletu. Kontrolovala jsem to jen namátkou. Odhadla jsem to jen podle počtu zpráv, které nemůžu najít.“

Lonnie zavřel oči a přejel si rukama obličej. „Prosím tě, neříkej mi to…“

„Podívej, pořád ještě máme trochu času. Můžu se k tomu vrátit a doplnit to, ale jestli na něco narazíme, jsme v těžkém průšvihu. Možná se některým lidem ani nedovolal.“

„Probůh, to je moje chyba. Měl jsem spoustu práce s jinou záležitostí a ani ve snu mě nenapadlo zabývat se Morleyovou dokumentací k případu. To, co mi ukázal, se zdálo být v pořádku. Věděl jsem, že je pozadu s vedením některých zápisů, ale to, co mi dal, bylo v pořádku.“

„Ano, co máme, je v pořádku. Starost mi dělá to, co nemáme.“

„Jak dlouho to bude trvat?“

„Přinejmenším dva týdny. Chtěla jsem jenom, abys o tom věděl. Kvůli Vánocům může být spousta lidí

zaneprázdněna nebo být vůbec mimo město.“

„Udělej, co můžeš. Ve dvě hodiny odjíždím do Santa Marie na dvoudenní přelíčení. Vrátím se v pátek pozdě večer, ale v kanceláři budu až v pondělí ráno. Tam si můžeme promluvit.“

„V Santa Marii i přespíš?“

„Nejspíš ano. Mohl bych se sem sice vrátit, ale strašně nerad ztrácím dvě hodiny jízdou. Když strávím celý den u soudu, nejradši se někde rychle najím a zalezu. Ida Ruthová bude mít telefonní číslo do motelu, kdybys ho potřebovala.

Mezitím se, prosím tě, snaž udělat co nejvíc.“

„Jistě, buď klidný.“

Vrátila jsem se do kanceláře. Když jsem procházela skrz recepci, zahlédla jsem, že Ida Ruthová telefonuje. Všimla si mě a začala zuřivě mávat, aby mě přivolala. Přerušila hovor a přikryla sluchátko, jako kdyby ten na druhé straně mohl slyšet náš rozhovor. „Nevím, co je to za chlápka, ale chtěl mluvit s tebou.“

„Co chce?“

„Právě si přečetl Morleyův nekrolog. Tvrdí, že musí nutně mluvit s tím, kdo převzal jeho práci.“

„Vezmu si to u sebe v kanceláři. Možná, že nám něco řekne. Na které je lince?“

Vztyčila dva prsty.

Proběhla jsem chodbou a zavřela za sebou dveře své kanceláře, odhodila kabelku a natáhla se po telefonu.

Zmáčkla jsem knoflík číslo 2, vedle něhož naléhavě blikala kontrolka. „U telefonu Kinsey Millhonová. Můžu vám nějak pomoci?“

„V novinách jsem si přečetl, že Morley Shine zemřel. Co se stalo?“

Hlas byl dobře modulovaný a zněl opatrně.

„Dostal infarkt. Kdo volá?“

Chvíli bylo ticho.

„Na tom nezáleží.“

„Záleží, pokud se mnou chcete mluvit.“

Další ticho.

„Jmenuji se David Barney.“

Úplně mi poskočilo srdce. „Promiňte, nejsem ta pravá, kdo by vám mohl něco říct o Morleym Shineovi.“

Skočil mi do řeči. „Počkejte moment, poslouchejte. Děje se tu něco nekalého. Mluvil jsem s ním minulou středu –“

„Morley že vám zavolal?“

„Ne, madam, já zavolal jemu. Slyšel jsem, že nějaký bývalý spoluvězeň jménem Curtis McIntyre má proti mně svědčit. Tvrdí, že jsem mu řekl, že jsem svoji ženu zabil.

Ale to je blbost a já to můžu dokázat.“

„Myslím, že bychom měli právě teď ukončit tenhle rozhovor.“

„Jen vám chci vysvětlit –“

„Vysvětlete to svému právníkovi. Nemáte mi co volat.“

„Tomu už jsem to řekl. A řekl jsem to i Morleymu

Shineovi a podívejte se, jak dopadl.“

Půl vteřiny jsem byla zticha. „Co zas má znamenat tohle?“

„Možná se dostal až příliš blízko k pravdě.“

Obrátila jsem oči v sloup. „Chcete naznačit, že byl zavražděn?“

„Je to možné.“

„život na Marsu je také možný, ale nepravděpodobný.

Proč by někdo chtěl zavraždit Morleyho Shina?“

„Možná, že objevil něco, co by svědčilo v můj prospěch.“

„Ach ano. Jako například co?“

„McIntyre tvrdí, že se mnou mluvil hned, jak jsem vyšel ze soudní síně, když mě osvobodili, je to tak?“ Nic jsem na to neřekla. „Je to tak?“ zopakoval.

Nesnáším lidi, kteří vás nutí přitakávat. „Tak už se vymáčkněte,“ řekla jsem.

„Ten darebák byl v té době ve vězení. To bylo 21.

května. Můžete si to zkontrolovat ve vězeňských záznamech. Je to nad slunce jasnější. Stejnou věc jsem řekl Morleymu Shineovi ve středu ráno a on řekl, že si to prověří.“

„Pane Barney, nemyslím si, že bychom spolu měli vést takový rozhovor. Pracuji pro protistranu. Jsem váš nepřítel.“

„Chtěl jsem jen, abyste si vyslechla mou verzi.“

Odtáhla jsem sluchátko od ucha a nedůvěřivě se na něj

zadívala. „Ví o tom váš právník?“

„K čertu s tím. K čertu s ním. Právníků mám už plné zuby včetně toho svého. Všechno jsme mohli vyřešit už před mnoha lety, kdyby se našel někdo, kdo by měl dost slušnosti a vyslechl mě.“ Tohle řekl muž, který ustřelil své ženě půl hlavy.

„Jestli chcete, aby vás někdo poslouchal, je tu na to celý právní systém. Koneckonců o to jde. Vy říkáte jednu věc, Kenneth Voigt něco jiného. Soudce vyslechne obě strany a porota taky.“

„Ale vy mě nechcete vyslechnout.“

„Ne, nechci, protože to je nemístné,“ řekla jsem podrážděně.

„Ani kdybych mluvil pravdu?“

„To musí rozhodnout soud. To není moje starost. Já jenom sbírám informace. Lonnie Kingman předestře fakta soudu. K čemu by bylo dobré, abyste mi cokoliv říkal? To je přece blbost.“

„Prokristapána! Někdo mi musí pomoct.“

Podle hlasu se přestal ovládat. Já jsem se zatvrdila.

„Zavolejte svému právníkovi. Vysekal vás přece z obvinění z vraždy… přinejmenším. Být vámi bych si nezahrávala.“

„Nemohli bychom se sejít… aspoň na chvilku?“

„Vyloučeno!“

„Dámo, já vás prosím. Pouhých pět minut.“

„Pane Barney, hodlám to skončit. Je to naprosto nevhodné.“

„Potřebuju pomoct.“

„Tak si někoho najměte, ale já už jsem zadaná.“ Zavěsila jsem a štítivě odtáhla ruku. Copak se ten chlap zbláznil? V

životě jsem neslyšela, že by se odpůrce snažil získat sympatie obžaloby. Jak ke mně ten chlap vůbec přišel?

Popadla jsem znovu sluchátko a zabzučela na Idu Ruthovou.

„Prosíííím.“

„Ten chlap, co právě volal. Řeklas mu, jak se jmenuji?“

„Pochopitelně ne, to nikdy nedělám,“ řekla. „Ksakru.

Vždyť jsem se mu představila sama.“

9

Znovu jsem zvedla telefon a vytočila číslo seržantky Corderové z oddělení vražd. Nebyla tam, ale sluchátko zvedl poručík Becker. „Ahoj, tady je Kinsey. Potřebovala jsem nějaké informace a myslela jsem, že by mi Sheri mohla pomoci.“

„Vrátí se až po třetí hodině, ale nestačil bych ti já? Oč jde?“

„Chtěla jsem ji poprosit, aby zavolala do okresní nemocnice a požádala někoho, aby prověřil, kdy byl propuštěn chlápek jménem Curtis McIntyre.“

„Moment, jen si vezmu tužku. Říkalas McIntyre?“

„Přesně tak. Lonnie Kingman ho chce použít jako svědka v jednom případu. Potřebovala bych zjistit, jestli jedenadvacátého května před pěti lety byl ve vazbě, nebo ne, protože tvrdí, že právě ten den mluvil s obžalovaným.

Mohla bych to sice zjistit formální cestou, ale je to jen takové střílení naslepo, takže se mi nechce vypisovat

všechny ty formuláře.“

„To by se mělo dát snadno zjistit. Zavolám ti, ale možná to bude až za chvíli. Doufám, že to nehoří.“

„Čím dřív, tím líp.“

„Jako vždycky,“ povzdechl si poručík Becker.

Když jsem zavěsila, začala jsem uvažovat o celé situaci.

Přemýšlela jsem, jestli neexistuje způsob, jak tu informaci ověřit rychleji. Pochopitelně jsem mohla počkat do odpoledne, ale stejně by mi to pořád strašilo v hlavě.

Telefonát Davida Barneyho mě zanechal zneklidněnou a rozčarovanou. Nechtělo se mi marnit čas prověřováním toho, co si nejspíš od a do z vymyslel. Na druhé straně, Lonnie na Curtisovu výpověď spoléhal. Jestliže Curtis McIntyre lhal, byli jsme v háji, a to tím spíš, že výsledky Morleyova vyšetřování se daly snadno rozcupovat na kousky. Tohle byla první práce, kterou jsem pro Lonnieho dělala. Těžko jsem si mohla dovolit, aby mě zase vyhodili.

V duchu jsem si znovu zopakovala rozhovor s Curtisem ve vězení. Podle jeho verze se mu podařilo zachytit Davida Barneyho v chodbě hned před soudní síní ve stejný den, kdy byl vynesen osvobozující rozsudek. Nepředpokládala jsem, že by Barneyův právník Herb Foss dosvědčil Curtisovo tvrzení, ale třeba existoval další svědek jejich setkání. Třeba některý z nespočetných reportérů a kameramanů a nosičů mikrofonů.

Popadla jsem sako a kabelku. Vyběhla jsem z kanceláře

a uháněla dva bloky do vedlejší uličky, kde se mi ráno podařilo zaparkovat auto u nepoužívaného výjezdu. Po Capilla Boulevard jsem projela městem, centrem obchodního života, a mířila jsem po dálnici vzhůru na kopec na opačné straně města. Televizní stanice KEST-TV se nacházela na plošince na straně svahu přivrácené k městu.

Byl odtamtud nádherný panoramatický výhled na Santa Teresu s řetězem hor na jedné straně a Tichým oceánem na druhé. Na parkovišti s asi padesáti místy jsem zajela do sektoru určeného návštěvníkům. Vystoupila jsem z auta a chvilku se kochala výhledem. Vítr čeřil stébla suché trávy na úbočí. Bledě modrý oceán se rozprostíral až k obzoru a vypadal ploše a podivně mělce. Vzpomínám si na příběh, který mi kdysi vyprávěl jeden podmořský archeolog.

Povídal, že se našly důkazy primitivního osídlení pod vodou daleko za čarou přílivu, poblíž ústí starodávných potůčků a bažin. Během let odtamtud moře vyplavilo rozbité lodě, hmoždíře, různé třpytivé tretky a jiné artefakty, které se nejspíše vynořily z dávných hřbitovů a smetišť v dnes zatopených oblastech. Legenda pravila, že Indiáni kmene Čumašů si pamatují dobu, kdy moře ustoupilo a zůstalo tak celé hodiny. Na obzoru, na nejnižší čáře odlivu… míli nebo možná dvě míle daleko od pobřeží… se objevil dům…

zázračná chatrč. Lidé se shlukli na pláži a vzrušeně si vykládali. Voda ustoupila ještě dál a vzadu se objevilo další stavení, jenže přihlížející byli příliš vyděšeni, než aby šli

blíž. Masy vod se postupně vrátily na své místo a dvě stavení pomalu zmizela pod hladinou stoupajícího přílivu.

Na té historce bylo cosi hrůzostrašného, jako kdyby duchové z holocénu dovolili na okamžik zahlédnout sídlo kmene, pro naše zraky ztraceného. Občas jsem uvažovala, jestli bych se já odvážila vydat se napříč pruhem odhalené země až k těm dvěma stavením. Asi po půli míle se pruh odhalené země prudce stáčel dolů jako po úbočí hory k útesům, vedoucím ještě dál do kaňonu pod nimi.

Představovala jsem si usazeniny na dně oceánů, lesknoucí se mrtvolnou šedí kvůli nedostatku světla, jakoby dlážděné všemi svými kamennými omletými poklady. Čas pravdu zahaluje a nezanechává nic než mírně zčeřenou hladinu, nevíme nic o všech planinách a údolích, skrytých pod ní.

Dokonce i teď, když jsem se zabývala šest let starou vraždou, byla většina věcí skryta, jakoby zanořena. Musela jsem sbírat artefakty, jejichž okraje byly ohlazené jako u tisíckrát omletých úlomků rozbitých věcí, které přináší příliv, a z neobjevených pokladů, ležících na dosah, jsem se cítila divně.

Otočila jsem se a vešla do budovy televizní stanice. Byla jen dvoupatrová, béžově omítnutá, ježila se nejrůznějšími anténami. Vstoupila jsem do haly s bledě modrým kobercem, zařízené tím druhem takzvaného dánského módního nábytku, který si pořídí zámožný student na jeden semestr. Právě všude rozvěšovali vánoční výzdobu. V

jednom rohu haly stál umělý vánoční strom a na židli byly naskládány krabice ozdob. Na zdi po mé pravé ruce byly vystaveny nejrůznější ceny za odvysílané pořady. Barevná televize vysílala ranní soutěžní pořad, v němž podle všeho šlo o uhádnutí řady slavných osob, jejichž křestní jméno bylo Andy.

Recepční, hezká dívka s dlouhými tmavými vlasy a výrazným make-upem, měla na sobě vizitku, na níž stálo Tanya Alvarezová. „Rooney!“ vykřikla a nespouštěla oči z obrazovky. Otočila jsem se k televiznímu přístroji. Správná odpověď zněla Andy Rooney a obecenstvo tleskalo. Vzápětí se objevila další nápověda a Tanya řekla: „A kdo by to tak mohl být? Andy Warhol?“ Opět uhádla a zčervenala potěšením. Obrátila se ke mně. „V téhle soutěži bych mohla vydělat miliony, jenže kdybych se přihlásila, soutěžilo by se nejspíš v nějaké kategorii, o níž jsem v životě neslyšela.

Například masožravé rostliny nebo tropické ryby. Co byste potřebovala?“

„Ještě nevím. Potřebovala bych se podívat na pět let staré sestřihy zpráv, pokud je máte.“

„Něco, co jsme natočili?“

„Jenom si to myslím. Jde o soudní rozhodnutí v případě vraždy tady v Santa Terese, ale jsem si dost jistá, že jste o tom přinesli zprávu.“

„Počkejte moment, zjistím, jestli by vám někdo mohl pomoci.“

Zavolala „někomu“ v útrobách budovy a stručně popsala povahu mé žádosti. „Za pět minut bude volný Leland,“

řekla.

Poděkovala jsem jí a nezbytnou dobu čekání strávila procházením se od hlavního vchodu, z nějž bylo vidět parkoviště, k lítačkám na zadní straně haly, které vedly na prostrannou terasu s betonovou podlahou a bílými umělohmotnými židlemi. Za terasou se otvíral trojrozměrný pohled na město. Představovala jsem si, že zaměstnanci televize tady v horkém poledním slunci obědvají, ženy ve vlněných sukních, diskrétně vyhrnutých, muži bez košilí.

Pohledu vévodila velká talířová anténa. Nad městem se vznášel opar. „Já jsem Leland. Co pro vás mohu udělat?“

Chlapíkovi, který neslyšně vešel zadními dveřmi a stál teď za mnou, bylo asi dvacet osm let a měl nejméně padesát kilo nadváhu. Kolem dětské tváře se mu ježila hříva hnědých vlnitých vlasů, zpoza brýlí s drátěnými obroučkami na mě hleděly jasně modré oči, růžové tváře, skoro žádné vousy. Jestliže se k tomu všemu ještě jmenoval Leland, byl odsouzen být obětním beránkem. Vypadal přesně jako ten typ dítěte, které všichni jeho spolužáci od prvního dne ve škole mučí, typ dítěte, které je příliš inteligentní a příliš veliké, než aby se dokázalo vyhnout nezamýšlené krutosti ostatních dětí střední třídy.

Představili jsme se a potřásli si rukama. Vysvětlila jsem mu situaci co nejstručněji. „Napadlo mě, že jestliže místní

reportéři sledovali celý proces a byli u soudu i v den, kdy byl Barney osvobozen, je možné, že ho také nafilmovali, když vyšel ze soudní místnosti.“

„O. K.,“ řekl na to Leland.

„‚O. K.‘ mi nestačí, Lelande. Doufala jsem, že znáte způsob, jak vyhledat staré záznamy.“

Leland se na mě nepřítomně díval. Docela jsem si přála, aby práce soukromého očka byla alespoň z půlky tak snadná, jak to vypadá v televizi. Nikdy se mi nepodařilo otevřít zámek růžkem kreditní karty. Dokonce se mi nepodařilo ani ji strčit do zámku, aniž bych ji přitom nezlomila. A co s ní máte dělat, pokud se vám podaří ji do zámku vsunout? U většiny zámků je západka přístupná jenom z vnitřní strany, takže se nedá plynulým tahem kreditní karty zastrčit zpátky tak, aby vyskočila. Z vnější strany je přitom chráněna kovovým plíškem. Leland se začínal jevit také jako kus železa. „V čem je problém? Vy takové věci nearchivujete?“

„O to nejde. Jsem si jist, že máme kazetu s nahrávkou, o kterou vám jde. Nahrávky jsou seřazeny podle předmětů a také podle data a dále máme lístkovou kartotéku s různými dalšími odkazy.“

„Cožpak nemáte počítačovou databázi?“

Zavrtěl hlavou s malým náznakem uspokojení. „Na tom, jak systém technicky funguje, nezáleží, protože tak jako tak vám tu nahrávku bez řádného oprávnění nesmím ukázat.“

„Pracuji pro jednoho právníka. Takové oprávnění vám můžu donést. V tom není žádný problém.“

„Tak ho přineste, já počkám.“

„No, bohužel já na to spěchám. Potřebovala bych tu informaci co nejdřív.“

„V tom případě máte problém. Opravdu vám tu nahrávku bez zvláštního povolení nemohu ukázat.“

„Ale to povolení bych vám mohla přinést dodatečně, nebo ne? Na tu informaci mám nárok a o to přece jde, nebo ne?“

„Bez povolení žádná nahrávka, o to jde,“ řekl neochvějně.

Začínalo mi být jasné, proč ho spolužáci tak rádi mučili.

„Což abychom to udělali takhle.“ Vytáhla jsem policejní snímek Curtise McIntyra. „Tak se na ten záznam podíváte vy a jen mi řeknete, jestli jste ho tam viděl. Víc po vás nežádám.“

Zíral na mě a v obličeji měl výraz jako všichni malí úředníčkové, když začnou zvažovat možnost, zda by je vyhodili, když budou souhlasit. „A proč to chcete vědět?

Když jste mi to vykládala předtím, nedával jsem pozor.“

„Tenhle chlapík tvrdí, že mluvil s obžalovaným z vraždy těsně potom, co jeho proces skončil osvobozujícím rozsudkem. Tvrdí, že v okamžiku, kdy ten člověk vyšel ze soudní síně, všechny kamery natáčely. Takže jestliže je pravda to, co říká, měl by být na těch záznamech vidět.“

„Aha,“ protáhl. Bylo vidět, že v tom hledá nějaký špinavý trik.

„Tím neporušíme ničí práva,“ přesvědčovala jsem ho.

„Nemohl byste se na to podívat?“

Natáhl ruku. Dala jsem mu policejní snímek Curtise.

Pořád držel nataženou ruku. Chvíli jsem na něj udiveně hleděla. Pak mi to došlo. Otevřela jsem kabelku a vyndala peněženku. Strčila jsem mu do dlaně dvacet dolarů. Jeho výraz se sice nezměnil, ale hned jsem věděla, že se urazil.

Podobný pohled byste schytali od newyorského taxikáře, kdybyste mu dali jako spropitné deset centů. Vyndala jsem další dvacku. žádná reakce.

„Je hrozné vidět zkorumpovanou mládež.“

„Je to nechutné, že?“ odsekl.

Dala jsem mu dalších dvacet dolarů.

Sevřel je v dlani. „Pojďte se mnou.“ Otočil se a vyšel ze dveří do úzké chodby. Beze slova jsem ho následovala. Na obou stranách chodby byly kanceláře. Tu a tam jsme potkali další zaměstnance televizní stanice v džínách a teniskách, ale nikdo moc nepracoval. Všechny místnosti vypadaly ošuměle a měly divný tvar a příliš mnoho dřevěného obložení ze sukové borovicové dýhy a příliš mnoho levně zarámovaných fotografií a certifikátů. Interiér budovy veskrze připomínal místo, kde řádil kutil a provedl tam taková vylepšení, kvůli nimž bývá dům později neprodejný.

Na konci chodby jsme vyšli na dřevěné a kovové

schodiště, vedoucí do podkroví. Pravou stranu lemovala staromódní dřevěná kartotéka a na ní dřevěná knihovnička.

Otevřel zásuvku označenou rokem, který jsme hledali. Začal prohledávat lístky v kartotéce. Začal u jména Barney. „Ten vlastní, původní záznam mít nebudeme.“

„Co je to ‚původní záznam‘?“

„Nahrávka, kterou jsme tehdy pořídili v plné délce, asi dvacet minut. Archivujeme jenom sestřihy, které byly odvysílány, v délce od devadesáti vteřin do dvou minut.“

„Aha. No třeba pomůže i to.“

„Pokud ten chlápek, o nějž vám jde, nezačal mluvit s podezřelým hned, jak kamery dotočily.“

„To je pravda,“ řekla jsem.

„Ne, nic,“ řekl. „Podíváme se ještě jinam. Pod čím by to tak mohlo být?“ Zkusil hesla „soudní přelíčení“, „procesy“, „zabití“, ale o Isabelle Barneyové nebyla nikde ani zmínka.

„Zkuste vraždy,“ navrhla jsem.

„No jasně.“ Začal hledat pod V. Byla tam. Společně s číselným odkazem, vztahujícím se zřejmě k číslu videokazety. Vyšli jsme nahoru úzkým schodištěm a prošli tak nízkými dveřmi, že jsme museli sehnout hlavu. Uvnitř byla řada miniaturních pokojíčků, vysokých sto osmdesát centimetrů, každý lemovaný po stranách řadami videokazet, řádně označených a srovnaných. Leland našel příslušnou kazetu a pak mě vedl zpátky po schodech a znovu chodbou, jenže tentokrát jsme zahnuli doprava, do místnosti, kde byli

čtyři televizory a videorekordéry. Zapnul hned první a vložil pásek do přístroje. Před našima očima naskočil obraz. Stiskl tlačítko rychlého převíjení vpřed. Sledovala jsem na zrychleném běhu zprávy z doby před pěti lety a připadaly mi jako strašně dávná historie. Všichni se pohybovali trhaně a mluvili velmi rychle. Najednou jsem zahlédla záběr Isabelly Barneyové. „To je ona!“ vykřikla jsem.

Leland zastavil přetáčení a pustil záznam normální rychlostí. Reportér, kterého jsem neviděla celá léta, najednou četl komentář osvětlující jednotlivé body případu, takže se tam objevily podrobnosti o Isabellině smrti, zatčení Davida Barneyho a o následném procesu. Zpráva o procesu, jenž vyústil ve zproštění z obvinění, podaná ve zhuštěné podobě, vyvolávala dojem okamžité spravedlnosti, byla dobře sestříhaná, podaná s profesionální obratností. David Barney se vynořil ze soudní síně a vypadal trochu pobaveně.

„Zastavte to, chci si ho prohlédnout.“

Leland zastavil pásku a nechal mě studovat ten obrázek.

Davidovi bylo asi čtyřicet, měl světle hnědé vlnité vlasy sčesané z čela. Čelo i koutky očí lemovaly vrásky. Měl rovný nos a napjatý úsměv. Silná brada a silné ruce s nakrátko ostříhanými nehty. Byl asi sto osmdesát centimetrů vysoký. Jeho právník vedle něj vypadal protáhle, šedivě a zakaboněně.

„Dobrý,“ řekla jsem. Dodatečně jsem si uvědomila, že zadržuji dech.

Leland stiskl knoflík přehrávání a v mžiku se zprávy začaly zabývat jinou záležitostí. Podal mi policejní fotku Curtise McIntyra. „Nebyl tam.“

Za ty peníze, které ze mě vymámil, mohl aspoň předstírat zklamání. „Není to úhlem záběru?“ zeptala jsem se.

„Máme tam celkové záběry i detaily. Viděla jste ho, jak vychází sám ze dveří. V tom sestřihu, který máme, k němu nikdo nepřistoupil. Ovšem jak jsem říkal, ten chlápek k němu mohl přijít a mluvit s ním hned po skončení tiskové konference.“

„Asi ano, děkuji,“ řekla jsem. „Nejspíš se budu muset spolehnout na jiné zdroje.“

Vrátila jsem se k autu a nebyla si jistá, jak mám pokračovat. Kdybych získala potvrzení, že Curtis McIntyre byl ve vězení, potřebovala bych s ním znovu mluvit, ale to jsem ještě neměla. Teoreticky jsem měla provést spoustu výslechů, ale telefonát Davida Barneyho mě úplně rozhodil.

Nechtěla jsem trávit čas tím, že bych sháněla důkazy podpírající alibi Davida Barneyho, jenže jestli to, co říká, bude nakonec pravda, budeme s Lonniem vypadat jako párek idiotů.

Odjela jsem po serpentině na zadní straně kopce a odbočila na Promontery Drive, která mě dovedla na silnici rovnoběžnou s pobřežím, a pak zpátky ke čtvrti Horton Ravine, jenže zezadu. Další hodinu a půl jsem strávila

pročesáváním téhle čtvrti a snažila se zjistit, jestli tu noc, co Isabellu zavraždili, nebyl někdo náhodou venku. Nijak mě netěšilo být v dosahu Davida Barneyho, ale informace, které jsem potřebovala, jsem jinak získat nemohla. Průzkum dělaný po telefonu je, jako byste ho nedělali. Lidé nejčastěji zavěsí nebo si vymýšlejí báchorky nebo se na vás snaží udělat dojem. Jeden soused se odstěhoval a další zemřel.

Sousedka z vedlejší vily se domnívala, že zaslechla výstřel, ale nevěnovala žádnou pozornost tomu, kdy to bylo, a později ji napadlo, zda to nebylo něco jiného. Co asi? řekla jsem si v duchu. Nevím, jestli jsem paranoidní, ale kdykoliv zaslechnu zvuk připomínající výstřel, automaticky si zkontroluji čas.

U osmi zbývajících sousedů v domech roztroušených porůznu poblíž nikdo nebyl té noci venku a nikdo nic neviděl. Nabyla jsem dojmu, že se všechno odehrálo před příliš dlouhou dobou, než aby si na to někdo ještě uchovával vzpomínky. Šest let stará vražda už nijak nedráždí představivost. Všichni už svou verzi téhle historky vyprávěli mnohokrát.

Vrátila jsem se domů na oběd a taky, abych zkontrolovala vzkazy na záznamníku. žádné tam nebyly. Šla jsem na návštěvu k Henrymu. Těšila jsem se na seznámení s Williamem.

Našla jsem Henryho v kuchyni, ruce měl zamoučené až

po lokty, protože zadělával těsto na chleba. Z konečků prstů

mu visely kousky těsta jako šišky. Pozorovat Henryho při zadělávání na chleba je obvykle velice uklidňující, protože to provádí jako meditaci, metodicky a zkušeně. Dnes ovšem měl v očích šílený pohled a jeho pohyby byly poněkud trhané. Vedle něj u pultu stál muž, který mu byl dost podobný na to, aby mohli být považováni za dvojčata, vysoký, štíhlý, se stejnou sněhobílou hřívou a modrýma očima a stejným aristokratickým obličejem. Jejich podobu jsem postřehla hned na první pohled, ovšem rozdíly byly mnohem hlubší a vstřebat je trvalo nějakou dobu. Henry měl na sobě pestrobarevnou košili, bílé šortky a sandály. Dlouhé, štíhlé nohy měl šlachovité a opálené jako běžec. William měl na sobě pruhovaný oblek s vestičkou, škrobenou bílou košili a kravatu. Stál vzpřímeně, skoro strnule, jako kdyby chtěl vyrovnat skrytou ochablost, kterou jsem u Henryho nikdy nepostřehla. William držel v mírně se třesoucí ruce jakýsi leták a vidličkou ukazoval na nákres srdce. Odmlčel se, aby nás Henry mohl představit, a pak jsme si vyměnili všechny řádky uvítacích formulí. „Kde jsem přestal?“ zeptal se.

Henry se na mě tupě podíval. „William drží přednášku o některých lékařských postupech souvisejících s jeho infarktem.“

„Přesně tak. Tohle vás bude zajímat,“ obrátil se ke mně.

„Předpokládám, že o anatomii toho víte stejně málo jako můj bratr.“

„Zkoušku z anatomie bych nesložila,“ řekla jsem. „Ani já ne,“ opáčil William. „Dokud mě nepotkalo tohle. Henry, dávej pozor, tohle tě bude zajímat.“

„O tom pochybuji,“ řekl Henry.

„Vidíš, pravá strana srdce přijímá krev z celého těla a pumpuje ji skrz plíce, kde se krev zbavuje oxidu uhličitého a jiných odpadních produktů a načerpává kyslík. Do levé komory přitéká okysličená krev z plic a prostřednictvím aorty ji pumpuje do celého těla.“ Obrázek, který používal, vypadal jako mapa parku se spoustou jednosměrek, označených černými šipkami. „Zablokujte tyhle tepny a máte velký problém.“ William důrazně poklepal na obrázek vidličkou. „Je to, jako když je silnice něčím zavalená.

Všechna auta se začnou hromadit hned za závalem.“ Obrátil stránku a velký leták si přitom držel rozevřený na prsou, jako když učitelka v mateřské škole ukazuje něco dětem. Na dalším obrázku byl průřez věnčitou tepnou, která vypadala jako zanesená hadice od vysavače.

Henry přerušil jeho výklad. „Už jsi jedla?“

„Právě proto jsem se vrátila domů.“

„V ledničce je tuňák. Můžeš nám udělat sendviče.

Williame, jíš tuňáka?“

„Musel jsem s tím přestat. Tuňák má spoustu tuků a k tomu ta majonéza…“ Zavrtěl hlavou. „Já nebudu. Děkuji.

Otevřu si jednu z konzerv s dietní polévkou, kterou jsem si přivezl. Ale vy si klidně dejte.“

„Ukázalo se, že William nemůže jíst lassagne,“ řekl mi Henry.

„Bohužel. Naštěstí tu měl Henry nějakou čerstvou zeleninu, kterou jsem si uvařil v páře. Nechci mu být na obtíž, to jsem mu taky řekl. Není nic horšího, než být na obtíž svým drahým. Nemocné srdce ještě nemusí být rozsudek smrti. Je ale třeba být umírněný. Lehká cvičení, správná výživa, dostatek odpočinku… není důvod, proč si myslet, že se nedožiji devadesáti.“

„Všichni v naší rodině se dožili devadesáti,“ řekl Henry drsně. Právě tvaroval bochníky a s plesknutím je dával do řady na plech a pomazával mašlovačkou.

Zaslechla jsem tlumené cinknutí. William vyndal kapesní hodinky a podíval se na ně. „Musím si vzít léky,“

řekl. „Vezmu si svou medicínu a pak si půjdu na chvilku lehnout, abych se vypořádal s únavou z letu. Slečno Millhonová, prosím omluvte mě. Moc rád jsem se s vámi seznámil.“

„Bylo mi potěšením.“

Znovu jsme si potřásli rukama. Zdálo se, že ho přednáška o nebezpečí číhajícím v tučných potravinách trochu vzpružila.

Zatímco jsem připravovala sendviče, Henry nasázel šest bochníků do trouby. Neodvažovali jsme se nic říci, protože jsme slyšeli, jak si William v koupelně natáčí sklenici vody a pak se vrací do svého pokoje. Zasedli jsme ke stolu.

„Řekl bych, že to budou hodně dlouhé dva týdny,“

zamumlal Henry.

Natáhla jsem se do lednice pro dvě dietní pepsikoly a podala je Henrymu. Ten je otevřel a jednu mi vrátil. Při jídle jsem mu vyprávěla o svém vyšetřování, částečně proto, že ho zajímá, co dělám, a částečně proto, že mi to pomáhá utřídit si myšlenky.

„Co si myslíš o tom Barneym?“

Pokrčila jsem rameny. „Je to parchant, ale Kenneth Voigt se mi taky moc nelíbí. Vypadá nepříjemně. Naštěstí pro oba, soudní systém se neřídí mými sympatiemi.“

„Myslíš, že ten svědek mluví pravdu?“

„O tom budu vědět víc, až zjistím, kde byl jedenadvacátého května,“ řekla jsem.

„Proč by lhal? Zvlášť když je tak snadné to prověřit?

Podle toho, cos říkala, je ta nejjednodušší věc pod sluncem vrátit se do vězení a projít jeho záznamy.“

„Ale proč by o tom lhal David Barney, když ta pravděpodobnost je stejná? Zvláštní je, že až doteď nikoho nenapadlo prověřit to datum.“

„Ledaže by to udělal Morley Shine, než zemřel.“ Henry napodobil hudbu doprovázející podobné „vážné“ okamžiky v rozhlasových dramatech. „Ta da da da.“

Rozesmálo mě to a s plnou pusou jsem nemohla odpovědět. „To leda. To bych tak potřebovala,“ promluvila jsem, když jsem mohla. „Odvedu svou práci a taky zemřu.“

Otřela jsem si ústa ubrouskem a dopila pepsikolu.

Henry smířlivě mávl rukou. „Barney nejspíš jenom mlží.“

„To doufám. Nevím, co bych dělala, jestli se ukáže, že nekecal.“

Hlavně že jsem to říkala. Než jsem se zvedla, zavolala jsem poručíku Beckerovi, jestli už něco zjistil.

„Právě jsem tam volal. Ten chlápek měl pravdu. Curtis McIntyre byl zadržen kvůli obvinění z vloupání ve stejný den. Teoreticky je možné, že se s Barneym potkali na chodbě před soudní síní, ale i tak by byl připoután k ostatním vězňům. V žádném případě spolu nemohli mluvit.“

„Budu si muset zjistit, co se tu děje.“

„Měla by sis pospíšit, McIntyra dnes ráno propustili z vězení.“

10

Odjela jsem zpátky do kanceláře a zavolala své kamarádce seržantce Hixonové do městské věznice.

Zkontrolovala záznamy Curtise McIntyra a dala mi adresu, kterou uvedl jako své poslední bydliště. Zdálo se, že Curtis každý rok využívá pohostinství bezplatného ubytování, poskytovaného okresním vězením v Santa Terese, které nejspíš považoval za ekvivalent prázdninového pobytu.

Když si zrovna neužíval jídel zdarma a volejbalu v místním nápravně výchovném zařízení, bydlel v motelu Thrifty („u výpadovky State Street“).

Zaparkovala jsem svůj volkswagen na opačné straně ulice naproti motelu a hned mi bylo jasné, že do motelu se dá z věznice dojít pěšky. Curtis, když ho propustili, ani nemusel solit za taxíka. Představovala jsem si, že bydlí v jediném pokoji, před nímž nebylo zaparkováno auto.

Obyvatelé ostatních přízemních pokojů se pyšnili starými chevrolety a cadillaky, auty, jimž dávali přednost

podvodníčci s pojistkami, jimiž klidně mohli být. Curtis byl z vězení venku příliš krátkou dobu na to, aby se zapletl do nějaké protizákonné činnosti. Leda tak odhazování odpadků, oplzlé chování a plivání na veřejnosti, ale nic závažnějšího.

Motel Thrifty vypadal přesně jako díra, kam mohli zapadnout Bonnie a Clyde. Byla to přízemní budova, postavená z azbestových bloků a natřená divně zelenou barvou, takovou, jakou mívají žloutky, když se vejce vaří příliš dlouho. Motel měl celkem dvanáct pokojů a před každým z nich byla verandička velikosti matrace. Přední schodiště bylo vyzdobeno měsíčky, zasazenými po dvou a po třech do barevně sladěných plechovek od kávy. Recepci vévodil automat na kokakolu, její přední sklo bylo celé polepené emblémy přijímaných kreditních karet. Právě jsem se chystala přejít ulici a přesvědčit se, jestli tam opravdu bydlí, když jsem ho zahlédla, jak vychází přesně z toho pokoje, který jsem si pro něj v duchu představovala.

Vypadal odpočatě, čerstvě oholen, měl na sobě džíny, bílé tričko a džínovou bundu. Právě si hřebenem pročesával vlasy mokré ze sprchy, které se mu nad ušima kroutily.

Přitom kouřil a zároveň žvýkal žvýkačku. Vskutku dech osvěžující kombinace. Nastartovala jsem volkswagen a zpovzdálí ho sledovala.

Mířil na západ a procházel kolem řady drobných obchůdků: pizzerie, benzinové pumpy, kanceláře s pronájmem aut, „ráje kutilů“ a obchodu se zahradnickými

potřebami. Tam, kde se ulice stáčela doleva, se nacházel bar a gril Wonder Inn. Dveře zely dokořán. Curtis uhasil cigaretu o dveře, odhodil nedopalek a zmizel vevnitř. Zajela jsem na štěrkové parkoviště vzadu a nechala auto na jednom z asi deseti prázdných míst. Vešla jsem zadními dveřmi a prošla kolem záchodů. V kuchyni jsem zahlédla kuchaře, jak setřásá olej z drátěného košíku, plného do zlatova vypečených hranolků.

Bar silně páchl umělou hmotou a pivem. Přední výlohou sice pronikal široký proud světla, ale dým z cigaret dával pokoji mlžnou atmosféru podobnou staré fotografii. Jediné viditelné barvy byly jásavé blikající červené a žluté žárovičky na hracím automatu, na němž komiksová astronautka s velkými kónickými prsy, v těsně střižené kombinéze a vysokých žlutých kozačkách dřepěla s roztaženými stehny nad planetou Země. Za ní svítila červená kosmická loď ve tvaru robertka. Právě vzlétala k Měsíci.

Šest mužů, kteří seděli u baru, se po mně ohlédlo, ale Curtis mezi nimi nebyl. Zahlédla jsem ho v boxu s lahví piva u rtů, ohryzek se mu rychle komíhal nahoru a dolů jako píst. Prázdnou láhev odložil na stůl a několikrát si zhluboka říhl jako vzteklý tuleň štěkající na svou družku.

Z kuchyně se vynořila servírka v bílé blůze, černých kamaších a botách se silnou podrážkou, s podnosem plným kouřících talířů, ty donesla do jeho boxu. Počkala jsem, až

ho obslouží, až před něj postaví cheesburger a hromadu

hranolků a až si všechno zalije velkorysou dávkou kečupu a zasype několika hrstmi soli. Do cheesburgerové žemle naskládal salát, rajče, nakládanou zeleninu a cibuli, přiklopil to a začal to do sebe soukat. Cheesburger byl tak tlustý, že ho musel držet oběma rukama, aby ho dokázal ukousnout.

Přikradla jsem se k jeho boxu a vklouzla na místo naproti němu. Vyjádřil tolik nadšení, kolik jen s plnou pusou a rty upatlanými od kečupu mohl. „Nazdárek, jak se máte?

Bezva! Jsem rád, že vás vidím. Nemůžu tomu uvěřit. Jak jste mě našla?“ Spolkl obří sousto hamburgeru a utřel si bradu papírovým ubrouskem. Podala jsem mu další a dívala se, jak si čistí prsty. Poté nedal jinak, než že si se mnou potřese rukou. Nevěděla jsem, jak zdvořile odmítnout, ačkoliv mi bylo jasné, že mi ruka bude cítit nejméně ještě hodinu poté.

Složila jsem ruce do klína, abych ho odradila od dalších kontaktů. „Curtisi, musíme si vážně promluvit.“

„Klidně, chcete pivo? Rád bych vám koupil pivo.“

Aniž by čekal na můj souhlas, mávl rukou na vrchního, zdvihl do vzduchu svou láhev a dva prsty. „Chcete něco k jídlu? Můžete se mnou poobědvat.“

„Právě jsem obědvala.“

„Tak si dejte aspoň hranolky. Jak jste věděla, že mě pustili? Když jsme se viděli naposled, byl jsem ještě ve vězení. Vypadáte báječně.“

„Děkuji, vy taky. Viděli jsme se včera.“

Odkráčel k baru pro pivo. Zatímco byl pryč, vzala jsem si pár hranolků. Byly tence nařezané a dokonale usmažené.

Vrátil se k boxu s dvěma lahvemi piva a naznačil, že by si rád sedl vedle mě.

„V žádném případě,“ řekla jsem. Choval se, jako kdyby měl se mnou rande, a všimla jsem si, že ostatní muži u baru nás zvědavě pozorují.

Odmítla jsem se posunout, takže se musel posadit tam co prve. Podal mi pivo a šťastně se na mě zakřenil. Zdálo se, že si Curtis myslí, že kromě všeho toho piva, cigaret a nasycených mastných kyselin bude mít možná tolik štěstí, že si odpoledne zašuká. Podepřel si bradu rukou a podíval se na mě štěněčím pohledem. „Budeš na mě hodná, že, brouku?“

„Radši to dojezte, Curtisi, a nezkoušejte na mě ty své psí pohledy. Dostanu pak vždycky chuť praštit vás stočenými novinami.“

„K čertu, jste k nakousnutí,“ řekl. Kvůli citům viditelně ztrácel apetit. Odstrčil talíř a zapálil si cigaretu. Vzápětí mi nabídl sluka, jako kdybychom se spolu právě pomilovali.

„Vůbec nejsem k nakousnutí. Jsem hrozně protivná.

Obraťme list. Ta historka, kterou jste mi vykládal, nějak nehraje.“

Zamračil se, aby ukázal, jak mě bere vážně. „Jak je to možné?“

„Říkal jste, že jste byl v soudní síni během procesu s Davidem Barneym –“

„Ne celou dobu. To jsem vám říkal. Zločin může být vzrušující, ale zákon je nuda, nebo ne?“

„Řekl jste, že jste mluvil s Davidem Barneym, když

vyšel ze soudní síně těsně poté, co ho osvobodili.“

„To že jsem říkal?“

„Přesně tak.“

„To už si nepamatuji. V čem je problém?“

„V tom, že jste v té době byl ve vězení a čekal jste na předvedení k soudci kvůli nějakému vloupání.“

„No ne,“ řekl nevěřícně. „Skutečně?“

„Skutečně.“

„Vzdávám se. Dostala jste mě. Úplně mi to vypadlo.

Nejspíš jsem si popletl data, ale zbytek je čistá pravda.“

Zdvihl ruku, jako kdyby přísahal. „Mohu přísahat.“

„Přestaňte s těmi kecy, Curtisi. Řekněte mi, co se tu děje.

Vy jste s ním nemluvil, lžete, až se vám od huby práší.“

„Tak moment. Já jsem s ním mluvil, jen to nebylo tehdy, když jsem říkal.“

„A kde tedy?“

„U něj doma.“

„Vy jste byl u něj doma? To je blbost. Kdy to mělo být?“

„Už nevím. Nejspíš pár týdnů po jeho osvobození.“

„Myslela jsem, že jste byl pořád ve vězení.“

„Kdepak, to už jsem byl venku, můj advokát přistoupil na dohodu. Jako že jsem souhlasil s nižším trestem výměnou

za přiznání.“

„Vynechte podrobnosti a řekněte mi, jak jste se dostal k Barneymu domů. Zavolal jste mu vy, nebo on vám?“

„Nevzpomínám si.“

„Tak vy si nevzpomínáte?“ řekla jsem skepticky a arogantně. Schválně jsem byla hrubá, ale zdálo se, že Curtis si toho nevšímá. Nejspíš si na tenhle tón od vyšetřovatelů a právníků, s nimiž byl za svou krátkou zářivou kariéru konfrontován, už zvykl.

„Zavolal jsem mu já.“

„Kde jste vzal jeho telefonní číslo?“

„Na informacích.“

„Jak vás vůbec napadlo mu zavolat?“

„Napadlo mě, že se bude cítit osamělý Já to znám.

Člověk se dostane do oplétaček se zákonem a spousta lidí ho vzápětí opustí. Prostě nechtějí mít nic společného s kriminálníkem.“

„Takže vy jste si myslel, že bude potřebovat kamaráda a že to budete vy.“

Odpověděl úplně neviňoučce a přitom kluzce jako had.

„No, já jsem věděl, kde bydlí, za městem v Horton Ravine, takže jsem si říkal, že se zastavím na kus řeči a večeři. Byli jsme spolu v jedné cele a tak vůbec, a tak jsem si říkal, že bude zdvořilý.“

„Chtěl jste si vypůjčit peníze?“ řekla jsem.

„Tak by se to taky dalo říct.“

To byla první věc, která se aspoň vzdáleně podobala pravdě.

„Tak jsem tam prostě vyrazil. Neměl jsem vůbec žádné peníze a ten chlap se v prachách přímo válel –“

„To vynechte, tomu věřím. Popište mi dům.“

„Bydlel v domě své mrtvé manželky, nahoře na kopci, dům ve španělském stylu, s dvorkem a terasou a velkým bazénem s černým dnem.“

„Jasně. Pokračujte.“

„Zaklepal jsem na dveře. Otevřel mi a já mu řekl, že jsem šel náhodou kolem a zastavil jsem se, abych mu pogratuloval, že tak dobře vyšel z obvinění z vraždy. Takže mě pozval dál a něco jsme spolu popili.“

„Co jste pili?“

„On si dal nějaké holčičí pití, jako je broskvová vodka s tonikem. Já jsem si dal whisky s trochou vody. Byla to prvotřídní whisky, to se musí nechat.“

„Tak vy jste spolu popíjeli…“

„Přesně tak. Popíjeli jsme a jeho stará služka nám v kuchyni připravila tác chlebíčků. Takových těch hodně zdravých. Celozrnný chleba a spousta salátu a tak dál. Seděli jsme tam a bavili se asi do půlnoci.“

„A co večeře?“

„žádná nebyla, jenom ty chlebíčky. Proto jsme se tak ožrali.“

„Co bylo dál?“

„Pak právě řekl, že ji oddělal.“

„Jak to přesně řekl?“

„Řekl, že zaklepal na dveře, sešla po schodech dolů a rozsvítila na verandě, počkal, až se v kukátku objeví její oko. Pak vystřelil. Bum.“

„Proč jste mi tuhle historku neřekl už včera?“

„Nepřipadalo mi to správné,“ řekl důstojně. „Chci říct, že jsem ho původně šel požádat o peníze. Nechtěl jsem, aby to vypadalo, jako že se mu mstím za to, že mě odmítl.

Kdybych to vykládal tak, jak to skutečně bylo, nikdo by mi nevěřil. Kromě toho, byl ke mně skutečně milý a já jsem nechtěl vypadat jako čurák. Promiňte mi mou upřímnost.“

„Proč myslíte, že se vám přiznal?“

„A proč ne? Když ho soud jednou osvobodil, už mu nic nehrozilo.“

„Ne v trestním líčení.“

„Přesně tak. Se zatracenou občanskoprávní žalobou si přece nebude lámat hlavu.“

„Jste ochoten to dosvědčit u soudu?“

„Je mi to fuk.“

„Budete muset svědčit pod přísahou,“ pokračovala jsem ve snaze vysvětlit mu závažnost celé věci. „Jistě. Jenže…

však víte.“

„Co mám vědět?“

„Chtěl bych něco na oplátku.“

„A to jako co?“

„Bylo by to jedině spravedlivé.“

„žádné peníze nedostanete.“

„To vím. Nemluvím o penězích.“

„A o čem tedy?“

„Byl bych rád, kdyby se mi umazal kousek trestu nebo něco na ten způsob.“

„Curtisi, o tom se s vámi nikdo nebude dohadovat.

Nemám pravomoc vám něco takového slibovat.“

„Nemusíte mi to slibovat, ale trocha ohledů by mi přišla vhod.“

Dlouze a zvědavě jsem si ho prohlížela. Proč jsem jenom nemohla té jeho historce uvěřit? Protože vypadal jako člověk, který by pravdu nepoznal, ani kdyby k němu přišla a pokousala ho. Nevím, jak mě vůbec ta další otázka napadla.

„Curtisi, byl jste někdy odsouzen pro křivopřísežnictví?“

„Křivopřísežnictví?“

„K čertu! Zatraceně dobře víte, co to je. Buďte tak laskav a odpovězte, ať už to máme z krku.“

Poškrábal se na bradě a očima se vyhnul mému pohledu.

„Hmm. Obviněn jsem byl, ale nikdy mě neodsoudili.“

„K čertu,“ řekla jsem. Vyšla jsem z boxu a nechala ho tam sedět. Mířila jsem k zadnímu východu z restaurace. Za sebou jsem slyšela, jak se zvedá. Ohlédla jsem se právě včas, abych viděla, jak hází na stůl pár bankovek a spěchá za mnou. Vyšla jsem na parkoviště. Prudké slunce na bílém štěrku mě oslepovalo.

„Haló! No tak počkejte! Řekl jsem vám pravdu.“

Popadl mě za loket a já jsem se mu vyškubla. „Před soudem budete vypadat jako idiot,“ řekla jsem bez mrknutí oka. „Máte sáhodlouhý trestní rejstřík a nechybí v něm ani obvinění z křivopřísežnictví –“

„No ale to bylo jen dvakrát.“

„Nechci to slyšet. Svou výpověď jste už jednou změnil.

Změníte ji zas, kdykoliv vás o to někdo požádá. Barneyův advokát vás roztrhá na cucky.“

„Nechápu, proč se kvůli tomu tak čertíte. To, že jsem zalhal jednou, neznamená, že neumím říkat pravdu.“

„Vždyť vy ji ani nerozlišujete, Curtisi. A právě to mi dělá starost.“

„Chápu.“

Odemkla jsem auto a stáhla okénko u dveří na místě řidiče, abych v autě trochu vyvětrala. Nasedla jsem a přibouchla dveře, takže jsem mu málem přicvakla prsty.

Otevřela jsem skříňku na palubní desce, vyndala jednu z vizitek a podala mu ji oknem. „Až se rozhodnete mluvit pravdu, zavolejte mi.“

Nastartovala jsem a prudce se rozjela. Za sebou jsem zanechala oblaka zvířeného prachu.

Vracela jsem se do kanceláře a rádio hrálo na plné pecky. Bylo půl čtvrté a pět minut a parkovací místa byla pochopitelně všechna obsazena. Nedošlo mi, že když je Lonnie v Santa Marii, jeho místo bude volné. Kroužila jsem

kolem bloku a postupně jsem se od kanceláře vzdalovala ve snaze najít rozumné místečko. Nakonec jsem našla flek napůl pochybný, protože zadní část vozu trčela asi půl metru do něčí příjezdové cesty. Tak trochu jsem si říkala o pokutu za špatné parkování, ale doufala jsem, že všichni kontroloři už pro dnešek skončili.

Zbytek odpoledne jsem strávila rutinní prací. Za hodinu jsem se měla setkat s Laurou Barneyovou, ale po pravdě řečeno, jen jsem utloukala čas a nemohla se dočkat chvíle, až si promluvím s Lonniem, o němž Ida Ruthová tvrdila, že je dočasně nedosažitelný Přistihla jsem se, že se potloukám kolem jejího stolu v naději, že budu poblíž, kdyby se náhodou ozval. „Když pracuje, nikdy do kanceláře nevolá,“

vysvětlovala mi Ida trpělivě.

„Cožpak ty nikdy nevoláš jemu?“

„Ne, pokud nemusím. Nemá to rád.“

„Nemyslíš, že by ho zajímalo, že jeho korunní svědek je k ničemu?“

„Proč by ho to mělo zajímat? Je to jen případ. Právě teď dělá na něčem jiném. Pracuji pro něj už šest let a vím, jaký je. Můžu mu nechat vzkaz, ale vím, že ho bude ignorovat, dokud neskončí s tímhle procesem.“

„A co mám dělat, než se vrátí? Nemůžu si dovolit ztrácet čas, ale nechci dělat zbytečnosti.“

„Dělej, co chceš. Stejně ti neporadí dřív než v pondělí v devět hodin ráno.“

Mrkla jsem na hodinky. Byla teprve středa, čtyři hodiny pět minut. „Za půl hodiny mám s někým schůzku u nemocnice St. Terry’s. Pak nejspíš půjdu domů a pustím se do pořádného úklidu,“ řekla jsem nakonec.

„Do jakého úklidu? To se ti vůbec nepodobá.“

„Provádím jarní úklid každé tři měsíce. Je to zvyk, který jsem se naučila od své tety. Vyklepeš všechny koberce, vypereš všechno ložní prádlo…“

Znechuceně na mě zírala. „Proč nejdeš na horskou túru do Los Padres?“

„Pokud si můžu vybrat, Ido, přírodě se raději vyhýbám.

V horách jsou klíšťata velká jako myši. Když se ti jedno přisaje k noze, vysaje z tebe všechnu krev a navíc tě ještě nakazí nějakou strašlivou chorobou.“ Rozesmálo ji to.

Popadla jsem pár věcí ze stolu a spěšně jsem zamkla kancelář. Byla jsem zvědavá na bývalou manželku Davida Barneyho, ale neuměla jsem si představit, jak by mě mohla potěšit. Sešla jsem po schodech dolů a odkráčela tři a půl bloku k místu, kde jsem měla zaparkované auto. Naštěstí na mě za stěračem nečekal žádný parkovací lístek. Naneštěstí, když jsem otočila klíčkem v zapalování, auto odmítlo nastartovat. Začalo vydávat spoustu divných zvuků, ale motor nenaskočil. Vystoupila jsem a otevřela kapotu. Dívala jsem se na motor, jako kdybych tomu rozuměla. Jediná část, kterou v motoru umím pojmenovat, je klínový řemen. Ten se zdál být v pořádku. Všimla jsem si, že z jedné takové

kulaté věci bylo uvolněno několik kabelů. „Aha,“ řekla jsem si a upevnila je zpátky. Právě jsem si sedala za volant, když

se za mnou na příjezdové cestě objevilo auto. Zkusila jsem nastartovat a motor naskočil.

„Můžu vám nějak pomoci?“ Chlápek v druhém autě se naklonil přes sedadlo spolujezdce a stáhl okénko.

„Ne, děkuji. Poradím si. Stojím vám v cestě?“

„S tím si nelamte hlavu. Je tu dost místa. Co to bylo, baterie? Nechcete, abych se na to podíval?“

O co šlo? Motor běžel. žádnou pomoc jsem nepotřebovala. „Díky, ale už mám všechno pod kontrolou.“

Abych to dokázala, sešlápla jsem plyn až k podlaze a zařadila neutrál, protože jsem byla zmatená, kterým směrem se mám vydat. Nemohla jsem jet dopředu, protože tam někdo parkoval. Nemohla jsem couvat, protože mi v cestě stálo jeho auto.

Vypnul motor a vystoupil. Já jsem nechala motor běžet a uvažovala, jestli mám dost času zavřít okénko, aniž by to vypadalo nezdvořile. Vypadal neškodně, ačkoliv jeho tvář mi připadala povědomá. Byl to celkem přitažlivý muž mezi čtyřiceti pěti a padesáti lety, se světle hnědými vlnitými vlasy, na spáncích prošedivělými. Měl rovný nos a silnou bradu. Tričko s krátkým rukávem, plátěné kalhoty a sandály obuté na bosých nohách. „Vy tady někde bydlíte?“ zeptal se mile.

Došlo mi, kdo to je. Cítila jsem, jak mi z tváře mizí

úsměv. „Vy jste David Barney.“

Opřel se rukama o auto a naklonil se do okénka. Udělal to pomalu, ale přesto jsem cítila, jak proniká do mého soukromého teritoria, ačkoliv se i nadále choval mile.

„Podívejte, vím, že se to nehodí. Vím, že se chovám naprosto nezvykle, ale když mi dáte pět minut, přísahám, že vás už dále nebudu obtěžovat.“

Chvíli jsem si ho prohlížela a vnímala, co říká můj systém vnitřních kontrolek. žádná z nich se nerozblikala.

Zvláštní bylo, že když jsme spolu mluvili po telefonu, rozčiloval mě. Ale zblízka vypadal úplně normálně. Bylo světlo a nacházeli jsme se v příjemné vilové čtvrti.

Nevypadalo to, že je ozbrojen. Co by mi taky mohl udělat, odprásknout mě necelý měsíc před procesem? V každém případě jsem teď neměla ani ponětí, kterým směrem se ubírá moje vyšetřování. Možná, že mi dá nějakou inspiraci.

Rychle jsem zvážila případné důsledky našeho rozhovoru z hlediska toho, že jsem soukromý detektiv. Podle pravidel soudního řízení nesmějí právníci komunikovat přímo se „zastupovanou protistranou“. Na soukromé detektivy se ale tahle přísná pravidla nevztahují. „Ale jen pět minut,“ řekla jsem. „Pak mám už něco domluveného.“ Neřekla jsem mu, že mám schůzku s jeho bývalou manželkou. Vypnula jsem motor, ale zůstala v autě a nechala stažené okénko. Zavřel oči a vydechl úlevou.

„Díky,“ řekl. „Už jsem ani nečekal, že to uděláte. Sám

nevím, kde mám začít. Nejdřív bych se rád k něčemu přiznal. Rozpojil jsem vám kabely od rozdělovače. Bylo to ode mě hnusné a omlouvám se. Jen jsem si myslel, že se mnou nebudete chtít mluvit.“

„V tom jste měl úplnou pravdu.“

Hleděl do země a pak zavrtěl hlavou. „Stalo se vám někdy, že vám nikdo nevěřil? Je to ta nejpodivnější věc.

Znáte to? Prožijete celý život jako řádný občan, dodržujete zákony, platíte daně a všechny účty. Najednou se nic z toho nepočítá a všechno, co řeknete, může být použito proti vám.

Je to hrozně zvláštní.“

Na vteřinku jsem ho přestala poslouchat, protože mi připomněl dobu, ne až tak vzdálenou, kdy mě potkalo něco podobného. Ta společnost, která mi šest let důvěřovala, mě najednou podezřívala z přijímání úplatků.

„… opravdu jsem doufal, že už to skončilo. Myslel jsem, že to nejhorší už mám za sebou, když mě trestní senát zprostil obvinění z vraždy. Prostě jsem začal znovu žít. Ale teď mě žalují o všechno, co mám. žiji jako malomocný.

Všichni se mě štítí…“ Napřímil se. „Ale k čertu s tím.

Nestojím o váš soucit –“

„A oč tedy?“

„O váš smysl pro fair play. Ten váš svědek, ten McIntyre –“

„Odkud znáte jeho jméno?“

„Jeho výpověď zaznamenal můj právník. Když jsem

slyšel, co tvrdí, úplně mě to uzemnilo.“

„O tom se s vámi nemůžu bavit, doufám, že to chápete, pane Barney.“

„Já vím. O to vás ani nežádám. Jen vás prosím, abyste uvažovala. I kdyby se nakrásně vyskytoval u soudu, když

byl vynesen verdikt, proč bych takovou věc říkal jemu?

Musel bych být úplný idiot. Mluvila jste s tím… jak jen se jmenuje… Curtisem? Byl jsem s ním v jedné cele méně než

dvacet čtyři hodin. Je to grázl. Přijde ke mně poté, co mě soud osvobodil, a já se mu přiznám k vraždě? To je přece úplná blbost. Tomu přece nemůžete věřit.“

Cítila jsem nejasnou chuť Curtise hájit. Nehodlala jsem v žádném případě Barneymu prozradit, že svědek změnil svou výpověď. Curtisova výpověď se pořád ještě mohla hodit, pokud by se nám ovšem podařilo zjistit, kde leží pravda.

Neměla jsem v úmyslu probírat jednotlivé detaily jeho výpovědi, ať vypadaly jakkoliv prapodivně. „No nevím, nepřipadá mi to jako dobrý nápad,“ řekla jsem.

Barney pokračoval. „Tak si to prosím představte.

Připadá vám jako typ člověka, kterému bych svěřoval svá největší tajemství? Je to celé bouda. Někdo mu zaplatil, aby to řekl.“

„Mluvte prosím k věci. Všechny ty věci o boudě jsou blbost. Nehodlám to poslouchat.“

„Dobrá, dobrá. Vím, kam míříte. O tom jsem stejně nechtěl mluvit,“ řekl. „Když jsme spolu mluvili po telefonu,

zmínil jsem se o tom detektivovi, Morleym Shineovi. Jeho smrt mě doopravdy šokovala, to mi věřte. Vím, že jste mě tehdy nebrala vážně, ale skutečně vám říkám pravdu.

Minulý týden jsem s ním mluvil a řekl jsem mu totéž, co jsem řekl vám. Říkal, že si ještě pár věcí prověří. Myslel jsem, že mi jenom dal na chvíli pokoj. Když jsem slyšel, že je po smrti, strašně mě to vyděsilo. Měl jsem pocit, jako bych hrál šachy s neviditelným protivníkem a byl jsem na tahu. Mám pocit, že jsem byl zahnán do kouta.“

„Moment. Proč si myslíte, že Morley Shine by dokázal něco, co by nezvládl váš právní zástupce?“

„Udělal jsem velkou chybu, že jsem si i na tenhle případ najal Fosse. Občanskoprávní spory ho nezajímají. Možná trpí syndromem vyhořelosti nebo už ho prostě nebaví mě zastupovat. Vede to všechno do slepé uličky. Foss dělá, co se od něj očekává, aspoň pokud tomu já rozumím. Najal jakéhosi vyšetřovatele, jednoho z těch chlápků, kteří vyrobí spoustu papírů, ale nevzbuzují moc důvěry.“

„Tak proč ho nevyhodíte?“

„Protože by všichni tvrdili, že se snažím zdržovat proces, a navíc už jsem skoro bez peněz. To málo, co mám, stačí tak na právního zástupce a udržování domu. Nevím, v co Kenneth Voigt doufá, že dostane, a to i kdyby vyhrál.“

„Nebudu s vámi rozebírat podrobnosti případu. Pane Barney, tohle nemá cenu. Chápu, že máte problémy –“

„No, v tom s vámi souhlasím. O tom jsem s vámi

skutečně nechtěl mluvit. Chtěl jsem říct tohle: jestli se tenhle případ dostane před soud, zbohatnou na tom jedině právníci, ale Voigt se nevzdá. Jde po mně, takže by se v žádném případě nespokojil s potřesením ruky a tučným šekem, i kdybych na něj měl. Ale řeknu vám jednu věc, a to je to, co jsem vám chtěl říct, mám alibi.“

„Skutečně?“ řekla jsem nedůvěřivě.

„No ano, doopravdy. Není neprůstřelné, ale stačí.“

„Proč jste s ním nevyrukoval už při trestním procesu?

Četla jsem všechny záznamy z jednání, o alibi tam nebyla ani zmínka.“

„V tom případě byste si ty záznamy měla přečíst znovu, protože to svědectví tam je. Chlápek jménem Angeloni.

Viděl mě několik mil od místa, kde se zločin odehrál.“

„A vy jste nikdy sám nevypovídal?“

Zavrtěl hlavou. „Foss mi to nedovolil. Nechtěl, aby se na mě vyšetřovatel zaměřil, a ukázalo se, že to udělal chytře.

Řekl, že by to bylo „kontraproduktivní“, kdybych se podrobil výslechu před porotou. Ksakru, možná si myslel, že bych porotu vyděsil.“

„Proč mi to všechno říkáte?“

„Abych viděl, jestli by se to ještě nedalo zastavit.

Odpočítávání už začalo. Je málo času. Napadlo mě, že mám jedinou naději. Zajistit, aby Lonnie Kingman znal karty, které proti němu vytáhneme. Možná by dokázal Voigta přesvědčit, aby stáhl svou žalobu.“

„Tak zařiďte, ať si Herb Foss promluví s Lonniem! Od toho přece právní zástupci jsou.“

„Už jsem ho o to žádal. Ale vykašlal se na to. Nakonec jsem se rozhodl udělat to za jeho zády.“

„Takže vy mi dáváte typ, jak podtrhnout vašemu vlastnímu právníkovi nohy? Chcete snad spáchat sebevraždu?“

„Řekl jsem vám, že jsem zoufalý. Nemůžu tím vším projít znovu. Nemusíte mi věřit, ale prověřte si fakta sama,“

řekl. „Tak vyslechnete mě, nebo ne?“

Jediné, po čem jsem toužila, bylo tlouci čelem o volant, dokud neztratím vědomí. Možná by mi bolest pomohla srovnat si myšlenky. Musela jsem přiznat, že jsem návnadu spolkla. Koneckonců, vědět, jakou Foss používá strategii, by pro Lonnieho taky nebylo k zahození. „Probůh, tak ano.

Povídejte,“ řekla jsem.

11

„Podívejte, vím, že mi nikdo nevěří, že tu noc, co byla Isabella zavražděna, jsem byl běhat, ale já vám teď povím, kde jsem doopravdy byl. Přesně v jednu hodinu čtyřicet minut jsem trčel na křižovatce výpadovky na San Vincente a státní silnice 101, což je přibližně osm mil od Isabellina domu. Jestli Isabellu zavraždili mezi jednou a druhou hodinou, v žádném případě bych ji nestihl zabít a být v jednu hodinu čtyřicet minut na té křižovatce. Víte, běhám už

dost dlouho a řekl bych, že jsem celkem ve formě, ale takhle dobrý nejsem.“

„Jak to, že jste si tak jistý tou dobou?“

„Vždycky běhám na čas. A navíc tam byl ještě někdo jiný: Tippy Parsonsová, Rheina dcera, která řídila malou dodávku a byla viditelně rozrušena. Přiřítila se z výjezdu z dálnice a odbočila doleva k San Vincente.“

„Viděla vás?“

„Málem mě přejela! Nevím, jestli si to uvědomila, ale

málem mě zajela jak žábu. Podíval jsem se na hodinky, protože mě to úplně rozhodilo, a věděl jsem, že mi to pokazí čas, což mě naštvalo.“

„Viděl vás tam někdo?“

„Jistě. Nějací chlapi opravovali porouchané vodovodní potrubí. Byla jich tam celá parta. Nejspíš vám to už vypadlo, ale v tom roce kolem Vánoc byla spousta průtrží mračen.

Půda byla úplně promoklá, začala se hýbat a popraskalo staré potrubí.“

„Říkal jste, že vaše alibi není neprůstřelné. Co to mělo znamenat?“

Pousmál se. „Neprůstřelné alibi máte, když jste mrtvá nebo ve vězení. Právnický sekáč jako Kingman si vždycky najde cestu, jak pravdu překroutit. Chci jenom říct, že jsem byl několik mil od místa činu a mám na to svědka. Je to poctivý pracující, a ne nějaký grázl jako ten, jak se jen jmenuje, Curtis McIntyre.“

„A co Tippy? Nikdy se o tomhle ani nezmínila. Proč jste s ní o tom nemluvil?“

„A k čemu by to bylo? Bylo mi jasné, že jestli mě viděla, tak by se sama přihlásila. Dokonce i v případě, že mě přehlédla, bylo by to jenom její slovo proti mému. Tehdy jí bylo šestnáct a z nějakého důvodu měla hysterický záchvat.

Možná se zrovna rozešla s přítelem nebo jí právě umřela kočka. Oč jde, je, že jsem v době, kdy Isabella byla zavražděna, byl několik mil od místa činu. Vůbec jsem

nevěděl, co se stalo, až když jsem o hodinu později znovu běžel kolem jejího domu. Všude byla policie a dům svítil jak vánoční stromeček –“

„A co ti dělníci? Dosvědčí vám vaše tvrzení?“

„Nevím, proč by to neudělali. Ten chlápek svědčil už

prve. Jmenuje se Angeloni. Je uveden v seznamu svědků, zřejmě hned na prvním místě. Určitě mě viděl a vím, že viděl její auto. Tak strašně mě vyděsila, že jsem si musel sednout na obrubník a počkat, až se mi přestanou klepat nohy. Seděl jsem tam asi pět nebo šest minut. To už jsem ale měl po náladě, a tak jsem se vydal domů.“

„Řekl jste tohle všechno policii?“

„Přečtěte si záznamy. Policie mě obvinila z vraždy, takže tohle nevyšetřovali.“

Chvilku jsem mlčela a uvažovala, co si z toho mám vybrat. Před dvěma dny by mi jeho tvrzení připadalo absurdní, teď jsem si nebyla jistá. „Až budu mluvit s Lonniem, určitě se mu o tom zmíním. To je všechno, co pro vás můžu udělat.“ Probůh, snad nebudu muset vystoupit před soudem a potvrdit jeho alibi?

Nadechl se, jako kdyby chtěl ještě něco říci, ale pak si to rozmyslel. „Fajn. Určitě to udělejte. Nic víc jsem po vás nechtěl. Děkuji za čas, který jste mi věnovala.“ Na chvilku se mi podíval do očí. „Opravdu vám děkuji.“

„Není zač,“ řekla jsem. Vrátil se do auta. V zadním zrcátku jsem viděla, jak nastartoval a vycouval z příjezdové

cesty. Slyšela jsem, jak řadí a přidává plyn. Zvláštní historka. Nějaká její součást mi něco připomínala, ale za živého boha jsem si nemohla vzpomenout co. Opravdu se Tippy Parsonsová pohybovala na té křižovatce? Musí existovat způsob, jak to zjistit. Vzpomněla jsem si také, že o těch průtržích mračen jsem četla v novinách. Nastartovala jsem svůj volkswagen a odrazila se od obrubníku. Mířila jsem na schůzku s exmanželkou Davida Barneyho.

Poliklinika Santa Teresa, kde Laura Barneyová pracovala, sídlila v nevysoké dřevěné budově hned vedle nemocnice St. Terry’s. Zvenku vypadala úplně obyčejně, dokonce mírně ošuměle, interiér byl příjemný, ale naprosto neokázalý. židle v čekárně měly polstrovaná modrá umělohmotná sedátka a kovové nožky a byly spojeny po šesti. Zdi byly vymalovány žlutou barvou a linoleum na podlaze napodobovalo mramorovou dlažbu s béžovými a bílými fleky. Na konci místnosti se nacházel široký dřevěný pult.

V zadní části za širokým průchodem bylo vidět čtyři pracovní stoly, polstrované kancelářské židle s vysokými opěradly, telefony, psací stroje… žádné poslední výkřiky módy nebo techniky. Celá zadní stěna byla lemována kovovými kartotékami. Z toho, kolik se tam pohybovalo batolat, těhotných žen a žen čekajících s dětmi, jsem usoudila, že jde o jakýsi druh těhotenské poradny a pediatrické ambulance. Blížila se zavírací doba a pacienti,

kteří tu ještě byli, tu nejspíš čekali už hodinu. Po podlaze se válely dětské hračky a roztrhané časopisy.

Přišla jsem k pultu a podle jmenovky, na níž stálo „L.

Barneyová, sestra“, jsem vyhledala Lauru Barneyovou.

Měla na sobě sněhobílou kalhotovou uniformu a zdravotní obuv. Tipovala jsem jí asi čtyřicet let. Dosáhla věku, kdy mohla vypadat stále stejně svěže jako před deseti lety, jen tomu musela věnovat trochu času a make-upu a konečný výsledek nevydržel déle než hodinu či dvě. Touhle denní dobou se základní make-up a lehký nádech pudru staly už

téměř neviditelnými a odhalovaly, že pokožka pod nimi je plná červených skvrn z cigaretového kouře. Vypadala jako žena, která si musela najít zaměstnání, ale vůbec ji to netěšilo.

Právě zasvěcovala novou zaměstnankyni, nejspíš tu dívku, se kterou jsem mluvila po telefonu, do všech tajů provozu. Laura počítala peníze stejně zručně jako pokladní, jen se jí v rukou míhaly. Každou z nich otočila tak, aby byla lícem nahoře. Pokud narazila na bankovku jiné hodnoty, přesunula ji ihned na správné místo. „Všechny bankovky by měly být seřazeny lícem nahoru a od nejnižší hodnoty po nejvyšší.

Takže

jednodolarovky,

pětidolarovky,

desetidolarovky a dvacetidolarovky,“ vykládala. „Pak si budete jistá, že nezaměníte jednodolarovou bankovku za desetidolarovou při vracení peněz. Podívejte…“

Rozevřela je jako kouzelník předvádějící karetní trik.

Téměř jsem čekala, že řekne „vyberte si jednu, prosím“.

Namísto toho řekla: „Posloucháte, co vám říkám?“

„Ano, prosím.“

Dívce mohlo být asi devatenáct let, měla asi pět kilo nadváhu, tmavé kudrnaté vlasy, zrůžovělé tváře a v očích se jí leskly zadržované slzy.

L. Barneyová, sestra, otevřela zásuvku pokladny a vyndala neuspořádaný svazek bankovek a beze slova je podala dívce. Ta začala sebevědomě třídit jednu po druhé přesně tak, jak jí Laura Barneyová vysvětlila. Několik bankovek nebylo zařazeno na svém místě, a tak si paklík opřela o prsa a snažila se jako podivná imitace napodobit zkušený způsob Laury Barneyové, ale přitom dvě pětidolarovky upustila na zem. Zamumlala omluvu a rychle se pro ně sehnula. Laura Barneyová ji sledovala s mírným úsměvem, oči jí jiskřily touhou popadnout svazek a utřídit bankovky místo ní. Musely jí svrbět prsty touhou předvést, jak nenuceně se dokáže zkušená pokladní vypořádat s tak základním úkolem. Její upřený pohled způsobil, že se dívka chovala ještě neohrabaněji než předtím. Laura sama se pohybovala rychle a výkonně. Vzala do ruky propisku a začala s ní netrpělivě cvakat. Nehodlala marnit časem ani soucitem. Všechno rychle vyřídit. Platí se ihned po poskytnutí služeb. Usmívala se příjemně, ale strnule jako maska a během několika vteřin se dal odhalit chlad, který z ní čišel. Pokud jste si na ni zkusili stěžovat hlavnímu lékaři,

okamžitě vám byla dána za příklad její spolehlivost a výkonnost. Takové lidi už jsem znala. Formální stránka věci ji zajímala mnohem víc než obsah, puntičkářsky trvala na detailech a vášnivě prosazovala dodržování předpisů. Byla přesně ten druh sestry, která má sklon vás ujišťovat, že protitetanová injekce jen maloučko štípne, zatímco ve skutečnosti vám do paže udělá díru velikosti mexického dolaru.

Zdvihla hlavu a na rty se jí vrátila úsměvná maska.

„Prosím?“

„Jsem Kinsey Millhonová,“ řekla jsem. Napůl jsem čekala, že mi podá dotazník pro zjištění anamnézy.

„Okamžik, prosím,“ řekla. Chovala se, jako bych vznesla nemístný požadavek a očekávala jeho okamžité splnění.

Dokončila jednání s recepční a pak rychle zavolala dvě pacientky. „Paní Gonzálesová? Paní Russová?“

Ze židlí se zvedly dvě ženy. Jedna držela nemluvně v peřince, druhá měla odrostlejší batole posazené na boku.

Obě měly další, odrostlejší děti předškolního věku. Laura Barneyová jim podržela dřevěné dveře, oddělující čekárnu od chodby, vedoucí k vyšetřovnám. Obě ženy a všechny jejich děti šly před ní a čekárna se najednou vyprázdnila.

Dál držela dveře. „Chcete jít se mnou?“

„Ach ano, jistě.“

Sebrala z pultu dva chorobopisy a nesla je jako jídelní lístky a vedla nás chodbou dozadu. Přitom rychlou

španělštinou vydávala pokyny. Jakmile byly ženy uvedeny do příslušných vyšetřoven, vedla mě dál stejnou chodbou.

Gumové podešve jejích zdravotních sandálů vrzaly na linoleu. Místnost, do níž mě uvedla, byla prostorná kancelář devět krát devět metrů s jedním oknem, odřeným dřevěným stolem, dvěma židlemi a telefonem. Vypadalo to jako místo, kde se máte dozvědět špatné zprávy o výsledcích laboratorních testů. Zavřela dveře a otevřela okno dokořán.

Pak si sedla. Z kapsy uniformy vyndala balíček cigaret Virginia Slim a krabičku sirek a zapálila si. Předstírala, že si rovná pásek od hodinek, a přitom se nenápadně podívala, kolik je hodin. „Přišla jste se ptát na Davida. Co přesně byste chtěla vědět?“

„Vy spolu asi nevycházíte nejlíp.“

„Já s ním vycházím výborně. Vůbec se nevídáme.“

„V trestním procesu jste svědčila, že ano?“

„Po pravdě řečeno, právníci na mně demonstrují, co je to za bezohledného parchanta. Vy jste ještě nečetla záznamy z přelíčení?“

„Teprve jsem s tím začala. Pracuji na tomhle případu od nedělního večera. Musím si ověřit ještě spoustu věcí.

Pomohlo by mi, kdybych slyšela některá fakta z vašeho hlediska.“

„Tak fakta? No dobrá. S Davidem jsme se seznámili na jednom večírku… Tenhle měsíc to bylo devět let. Jak je to dávno! Zamilovala jsem se do něj a o šest týdnů později

jsme se vzali. Byli jsme spolu asi dva roky, když dostal možnost pracovat ve firmě u Petera Weidmanna. Oba jsme to brali jako úžasnou příležitost.“

Skočila jsem jí do řeči. „Jak k tomu došlo?“

„Prostřednictvím jednoho známého. Tehdy jsme bydleli v Los Angeles a hrozně jsme odtamtud chtěli vypadnout.

David se dozvěděl, že u Petera je volné místo, a tak se o něj ucházel. V Santa Terese jsme byli dva měsíce, když se na scéně objevila Isabella. David ji zpočátku neměl rád. Já jsem si o ní myslela, že je velice chytrá a talentovaná. Já jsem byla ta, kdo chtěl, abychom se spřátelili. Byla Peterův miláček. Ale ve skutečnosti byl jejím učitelem. David by byl sám proti sobě, kdyby se jí snažil konkurovat ve chvíli, kdy ona dostávala všechny lukrativní projekty. Povzbuzovala jsem Davida, aby ji zušlechťoval jak po společenské, tak po profesní stránce. Dalo by se říct, že jejich vztah jsem vlastně vybudovala já.“

„Jak jste se dozvěděla, že spolu něco mají?“

„Simoně něco uklouzlo. Zapomněla jsem už co, ale najednou všechno dávalo smysl. Věděla jsem, že se David chová odtažitě. Všichni věděli, že Isabella a Kenneth se hádají. Chvíli mi trvalo, než jsem si spočítala, kolik jsou dvě a dvě. To je všechno. Jak jen jsem mohla být tak slepá a tak dál, a tak dál. Já blázen jsem na něj udeřila. Kéž bych byla zůstala zticha…“

„Proč to říkáte?“

„Vehnala jsem ho do toho, ale jejich vztah nevydržel.

Kdybych měla dost duchapřítomnosti na to, abych ho ignorovala, možná, že by to nedošlo tak daleko.“

„Myslíte si, že ji zabil?“

„Musel to udělat někdo, kdo ji dobře znal.“ Na stole krátce zabzučel intercom. Stiskla tlačítko. „Poslouchám, doktore.“ Hlas doktora zněl, jako by volal z telefonní budky.

„Chystám se udělat gynekologickou prohlídku u paní Russové. Mohla byste prosím přijít?“

Řekla „samozřejmě“ a pak se obrátila ke mně: „Musím odejít. Jestli jste chtěla ještě něco, bude to muset počkat.“

Přidržela mi dveře a vyšly jsme ven. Zmizela, aniž by mě doprovodila. Vrátila jsem se k autu a přehrabovala se v kabelce. Pak jsem z hlubin své kožené brašny vylovila peněženku. Vyndala jsem všechny bankovky a pečlivě jsem je uspořádala tak, aby všechny ležely lícem vzhůru a byly seřazeny od nejnižší po nejvyšší hodnotu. Odjela jsem zpátky do kanceláře a zaparkovala na Lonnieově místě. Do třetího patra jsem vyběhla a brala schody po dvou. Pokud Idu Ruthovou překvapilo, že mě zase vidí, nechala si to pro sebe. Odemkla jsem kancelář a začala se probírat jednotlivými složkami, které jsem už částečně uspořádala, ale přesto se ještě povalovaly všude kolem. Našla jsem složku, kterou jsem hledala, a uvelebila jsem se s ní do své polstrované židle.

Našla jsem si fotokopie šest let starých novin, které jsem

si připravila kvůli vyšetřování sousedů Davida Barneyho.

Ve všech novinách byly pochopitelně obsáhlé články zabývající se silnými dešti nad většinou území Kalifornie.

Byla tam i zmínka, že pohotovostní čety opravářů musely pracovat přesčas, aby opravily desítky prasklých vodovodních potrubí. Rozmarům počasí jako by odpovídaly i zločiny, které se odehrály, násilníci spáchali spousty násilných činů. Listovala jsem stránkami a zběžně očima projížděla jeden článek za druhým. Nevěděla jsem úplně přesně, co hledám… nějakou souvislost, spojení s minulostí.

Otázka byla jasná. Jestli mohla Tippy Parsonsová podpořit alibi Davida Barneyho, proč to proboha neudělala už před lety? Samozřejmě, možná na té křižovatce vůbec nebyla, mohl vidět někoho úplně jiného nebo si mohl její přítomnost vymyslet z nějakých svých důvodů. Jestli tam ovšem byla, nemusela ho vůbec vidět, ta možnost tu byla vždycky, ale kdyby se tam opravdu vyskytovala, rozhodně by to podpořilo důvěryhodnost jeho tvrzení. A co ten chlápek, o němž Barney tvrdil, že se tam vyskytoval? Jak do toho zapadal ten? Natáhla jsem se po telefonu a vytočila číslo Rhe Parsonsové v naději, že ji zastihnu v ateliéru.

Telefon zazvonil čtyřikrát, pětkrát, šestkrát. Při sedmém zazvonění ho zvedla. Její hlas zněl zadýchaně a depresivně.

„Prosím?“

„Tady je Kinsey Millhonová. Omlouvám se, že vás ruším. Asi jsem vás zase vytrhla z práce.“

„Dobrý den. Nedělejte si s tím starosti. To je moje vina.

Měla bych si pořídit přenosný telefon a mít ho s sebou v ateliéru. Omlouvám se, že tak funím. Nemám žádnou kondici. Jak se máte?“

„Fajn. Není tam náhodou Tippy?“

„Ne, dneska pracuje do šesti. Restaurace Santa Teresa Shell Fish. Můžu vám s něčím pomoct?“

„Možná,“ řekla jsem. „Jen jsem uvažovala, kde byla Tippy tu noc, co byla Isabella zavražděná.“

„Doma, tím jsem si jista. Proč?“

„Nejspíš na tom vůbec nezáleží, ale jeden člověk si myslí, že ji zahlédl poblíž místa činu v dodávce.“

„V dodávce? Tippy nikdy neměla dodávku.“

„Pak je to omyl. Byla tedy s vámi, když se ozvala policie?“

„Myslíte, když volali, že je Isabella mrtvá?“ Na chvíli zaváhala, což jsem měla považovat za varovné znamení, ale její otázka mě vyvedla z míry tak, že jsem zapomněla, že mluvím s matkou. „V té době bydlela u svého otce,“ řekla opatrně.

„Pravda, to jste mi už říkala. Už si vzpomínám. A neměl on náhodou dodávku?“

Ticho. Po chvilce se ozvalo: „Víte, jakékoliv implikace v této souvislosti naprosto odmítám.“

„Jaké implikace? Jen se vás ptám.“

„Mám dojem, že těmi otázkami někam míříte. Doufám,

že nechcete tvrdit, že Tippy měla něco společného s tím, co se stalo Isabelle.“

„Proboha, neblázněte. V životě jsem nic takového netvrdila, jen se snažím vyvrátit jedno svědectví. To je všechno.“

„Jaké svědectví?“

„Podívejte, nejspíš to nemá žádný význam a vůbec jsem s tím neměla začínat. S Tippy si můžu promluvit později. To jsem vlastně měla udělat.“

„Kinsey, jestli někdo něco tvrdí o mé dceři, mám právo to vědět. Kdo řekl, že se tam pohybovala? To je strašlivé obvinění.“

„Obvinění? Tak moment. Když někdo řekne, že projížděla kolem v dodávce, tak to ještě není obvinění.“

„Kdo vám takovou věc napovídal?“

„Opravdu nemám právo odhalit identitu svých zdrojů.

Pracuji pro Lonnieho Kingmana a tyhle informace jsou důvěrné…“ Nebyla to sice pravda, ale znělo to dobře.

Ochrana důvěrných informací právníkem se nevztahovala na mě a neměla co do činění s žádným svědkem, s kterým bych případně mluvila. Bylo slyšet, jak se snaží zakrýt narůstající zlost.

„Byla bych vám velice vděčná, kdybyste mi řekla, co se děje. Slibuji, že nebudu vyzvídat, kdo je váš zdroj, pokud je to problém.“

Zauvažovala jsem a rozhodla se, že není důvod jí

nesdělit celou pravdu. „Někdo tvrdí, že ji tu noc viděl poblíž

Isabellina domu. Neříká, že to má jakoukoliv souvislost s Isabellinou smrtí, ale přišlo mi divné, že o tom nikdy nemluvila. Myslela jsem, že se o tom zmínila vám.“

Rhein hlas zněl naprosto pevně. „Nikdy o tom nemluvila, protože tu noc tam vůbec nebyla.“

„Výborně. To je všechno, co jsem potřebovala vědět.“

„A i kdyby byla, nic vám do toho není.“

Nevěřila jsem svým uším. „A i kdyby byla znamená co?“ řekla jsem.

„Nic. Jenom slovní obrat.“

„Mohla byste ji poprosit, aby mi zavolala?“

„To v žádném případě neudělám!“

„Jak chcete. Omlouvám se, že jsem vás rušila.“ Práskla jsem sluchátkem a cítila, jak se mi do tváří hrne zlost. Co ji tak žralo? Poznamenala jsem si, že musím zařídit soudní obsílku pro Tippy Parsonsovou. Dokud jsem neslyšela Rheinu reakci, nepřipisovala jsem Barneyho tvrzení skoro žádnou důležitost.

Zabzučela jsem na Idu intercomem a požádala ji, aby mi objednala novou kopii záznamů ze soudního přelíčení. Pak jsem se zabořila do své židle a dala nohy na stůl.

Uvažovala jsem o nejnovějším vývoji. Nevypadalo to dobře, o tom nebylo pochyb. Morleyovy chaotické záznamy a jeho předčasná smrt nás zanechaly s prázdnýma rukama.

Lonnieův korunní svědek najednou začal vypadat

nespolehlivě a navíc se objevilo alibi pro obžalovaného. To se Lonniemu nebude líbit. Měl by se o tom raději dozvědět teď než v první den soudního přelíčení od Herba Fosse. Ale ani to nestačilo. Lonnie se měl vrátit domů v pátek večer a strávit víkend s manželkou. Před osmi měsíci se oženil s učitelkou karate, kterou úspěšně vysekal z obvinění z nepřiměřené obrany. Marně se snažím zjistit, co vlastně Maria provedla, ale Lonnie mi neprozradil víc, než že celý případ vznikl z pokusu o znásilnění, kterého se dopustil člověk, který už je na penzi. Pokusila jsem se zaměřit své roztěkané myšlenky na případ, který jsem měla před sebou.

Až Lonnie v pondělí ráno vpluje do kanceláře, mám průšvih na spadnutí. Část z něj spadne na mou hlavu.

Znovu jsem procházela seznam potenciálních svědků, který získal Lonnie. V seznamu byl uveden jakýsi William Angeloni, ačkoliv jeho výpověď nebyla zaznamenána.

Poznamenala jsem si adresu, podle telefonního seznamu jsem zjistila jeho číslo. Zdvihla jsem sluchátko a pak jsem ho znovu položila. Možná bude lepší, když tohle vyřídím osobně, abych viděla, co je zač. Možná, že je to nějaký podvodník, kterému David Barney zaplatil křivé svědectví.

Strčila jsem do kufříku pár papírů a znovu vyrazila do ulic.

William Angeloni bydlel v západní části Santa Teresy v nevelkém dřevěném domečku se štukovou omítkou, který právě procházel rozsáhlou přestavbou. Celá střecha byla

sundána, část po části, a na jedné straně byly strženy i zdi.

Na zbývajících zdech trčících vzhůru byly nataženy velké šedivé igelitové plachty, chránící je před povětrnostními vlivy. Uprostřed příjezdové cesty strměl velký, tmavomodrý kontejner asi z jedné třetiny zaplněný stavebním odpadem, rozdrobenou maltou, starými prkny, rezavými hřebíky.

Vypadalo to, že dělníci pro dnešek už skončili, ale na dvorku stál nějaký muž s plechovkou piva v ruce.

Zaparkovala jsem auto přes ulici, vystoupila a přešla po zaprášeném trávníku. „Hledám Willa Angeloniho. Nejste to náhodou vy?“

„Jo, to jsem já,“ řekl. Bylo mu asi pětatřicet let a byl velice přitažlivý. Tmavé rovné vlasy, trošku delší, sčesané na jednu stranu, tmavé oči i obočí, výrazný nos, dolíčky ve tvářích a mužná brada, na jejíž oholení bylo nejspíš zapotřebí šesti tahů žiletkou. Měl na sobě džíny a zablácené pracovní boty a modrou džínovou košili s vyhrnutými rukávy. Na předloktích měl tmavé hedvábné chloupky. Byl cítit vlhkou zeminou a kovem. Vypadal jako herec, který ztvárnil hlavní úlohu v romantickém slaďáku o lásce mezi bohatou dědičkou a kovbojem. Řekla jsem si, že by bylo nevhodné vrhnout se mu do náručí a schovat tvář na jeho hrudi.

„Já jsem Kinsey Millhonová,“ řekla jsem místo toho.

Krátce jsme si potřásli rukama a pak jsem mu vysvětlila, pro koho pracuji. „Právě jsem mluvila s Davidem Barneym.

Zmínil se o vás.“

Angeloni potřásl hlavou. „Pořád nemůžu uvěřit, že ten chudák bude muset jít znovu před soud.“ Dopil pivo, hodil plechovku na zem, šlápl na ni, sehnul se a zkroucený kus plechu hodil s rachotem do kontejneru. Řekl „dva body“ a vítězně zahalekal jako Indián. Měl milý, srdečný úsměv.

„Tentokrát ho žalují pro úmyslné zabití.“

„Probůh, copak to jde? Myslel jsem, že člověka nemohou soudit dvakrát za stejnou věc.“

„To ano, jenže jenom v trestním řízení. Tohle je občanskoprávní spor.“

„Nechtěl bych být v jeho kůži. Dáte si pivo? Právě jsem přišel z práce a hasím žízeň, jako vždycky. Je tu hrozný nepořádek. Dávejte pozor, abyste nešlápla na hřebík.“

„Jo, ráda,“ řekla jsem a šla za ním do kuchyně, která se jasně rýsovala pod šedivou plachtou. Měl taky úžasně zformovaný zadek. „Jak dlouho už budujete?“

„Asi měsíc. Přistavujeme velký obývák a pár pokojů pro děti.“

K čertu s tvojí rodinkou, pomyslela jsem si, když jsme došli do kuchyně.

Z velkého balení vyndal dvě plechovky a otevřel je.

„Musím ještě zapálit pod zahradním grilem, než se Julianna vrátí domů s těmi všemi hladovými krky. Dnes je s vařením řada na mně,“ řekl a zapýřil se.

„Kolik máte dětí?“

Zvedl ruku a roztáhl všechny prsty.

„Pět?“

„A další na cestě. Máme samé kluky, tak doufáme, že to tentokrát bude holčička.“

„Pořád ještě pracujete pro tu vodárenskou společnost?“

„V květnu to bude deset let. A vy jste detektiv? Jaké to je?“

Nezávazně jsme tlachali o mé práci, zatímco on vynesl popel z grilu. Zapálil pod grilem, a když se oheň rozhořel, nasypal pod něj několik briket dřevěného uhlí a pečlivě je urovnal pomocí dlouhých železných kleští. Viděla jsem, že bych se měla snažit získat informace. Potřebovala jsem jen, aby potvrdil, kde se David Barney tu noc, kdy došlo k vraždě, vyskytoval, případně, aby identifikoval Tippy Parsonsovou –, ale v atmosféře jeho kuchyně bylo něco tak rodinného, že jsem si ji jen tak vychutnávala. Nikdy jsem nechodila s nikým, kdo by o mě stál tolik, že by na mou počest zatápěl pod grilem. Záviděla jsem Julianně.

„Mohl byste mi prosím povědět o té noci, kdy jste zahlédl Davida Barneyho?“

„Moc toho není. Kopali jsme v té ulici a snažili se najít místo, kde potrubí prasklo. Předtím celé dny lilo jako z konve, ale tehdy už nepršelo. Zaslechl jsem tlumený náraz, a když jsem se oblékl, uviděl jsem nějakého chlápka v teplákové soupravě, jak leží na ulici jak široký tak dlouhý.

Dodávka právě odbočovala doleva směrem na San Vincente

a vypadalo to, že ho málem přejela. Posbíral se a odkulhal směrem k nám a tam si sedl na obrubník. Naštěstí nebyl zraněný, ale jen otřesený. Taky se hrozně naštval. Nabízeli jsme mu, že zavoláme záchranku, ale nechtěl o tom ani slyšet. Chvíli seděl, než popadl dech, a pak se zase rozběhl pryč, ačkoliv trochu kulhal. Celé to netrvalo víc než deset minut.“

„Viděl jste, kdo řídil?“

„Ani ne. Bylo to nějaké děvče, ale do tváře jsem jí neviděl.“

„A co státní poznávací značka? Nevšiml jste si jí?“

Omluvně pokrčil rameny. „V tu chvíli mě ani nenapadlo se po ní dívat. Ta dodávka byla bílá. Tím jsem si jist.“

„Vzpomněl byste si na značku?“

„Ford nebo Chevrolet, řekl bych. V každém případě americké auto.“

„Jak jste zjistil, kdo je ten člověk, kterého srazilo auto?

Představil se vám?“

„Tehdy ne. Obrátil se na nás později.“

„Jak vás našel?“

„Vystopoval nás přes naši společnost. Nás, to znamená mě a mého kamaráda Jamese. Věděl den, místo a čas, takže to nebylo zas tak těžké.“

„Může to James potvrdit?“

„Jistě, oba jsme s ním mluvili.“

„V době, kdy se na vás pan Barney obrátil, jste už věděli

o případu vraždy jeho manželky?“

„Četl jsem o tom v novinách. Neuvědomil jsem si tu souvislost, dokud se nepředstavil. Bože, to bylo hnusné.

Slyšela jste o tom?“

„Právě proto jsem tady. Barney přísahá, že to neudělal.“

„Nemohl, vždyť byl míle daleko.“

„Vzpomínáte si, kolik bylo hodin?“

„Asi tři čtvrtě na dvě. Možná trošku dřív, ale rozhodně ne později, protože když se zvedl, podíval jsem se na hodinky.“

„Nepřipadalo vám zvláštní, že někdo běhá pro zdraví v půl druhé ráno?“

„Vůbec ne. Večer předtím jsem ho tam taky viděl běhat a vůbec při svém povolání jsem už viděl nejrůznější věci.“

„V trestním procesu jste svědčil, nebo ne?“

„Ale ano.“

„A co tentokrát, jste ochoten znovu svědčit?“

„Rozhodně, rád. Měli by mu už dát pokoj.“

Vzpomínala jsem na to, jak mi tu historku vylíčil Barney. „A co policie? Mluvili s vámi vůbec?“

„Zavolal mi někdo z oddělení vražd, a tak jsem mu řekl všechno, co vím. Poděkoval mi a od té doby jsme spolu nemluvili. Řeknu vám ale jedno, Barney se policajtům vůbec nelíbil. Byli proti němu zaujatí a měli ho za vinného ještě dřív, než šel před soud.“

„Tak jo. Děkuji vám, velmi jste mi pomohl. Opravdu

jsem se toho od vás spoustu dozvěděla. Jestli mě ještě něco napadne, ozvu se vám…“

Podala jsem mu vizitku, aby mi zavolal, kdyby si ještě na něco vzpomněl. Vrátila jsem se k autu a hned za čerstva jsem jeho výpověď sepsala.

Uvažovala jsem o Tippy. Rhe, její matka, mi řekla, že tehdy Tippy procházela svým obtížným alkoholickým a pubertálním obdobím. Jestli jsem si to pamatovala správně, Rhe ji vyhodila z domu, protože se pohádaly, takže bydlela u otce. Jak tedy mohla Rhe vědět, jestli tu noc byla Tippy venku? Možná bych se měla zeptat rovnou Tippy. „Jít rovnou k věci“ bylo vždycky mé heslo.

Mrkla jsem na hodinky. Bylo půl šesté a pět minut.

Restaurace Santa Teresa Shell Fish se nacházela v přístavu, nedaleko od mého bydliště. Odjela jsem přes Capillo Hill domů. Jestliže Tippy tu noc byla venku, tak by to klidně po šesti letech mohla přiznat. Možná se jí na to tenkrát nikdo nezeptal. že mě to nenapadlo dřív.

12

Dojela jsem domů, nechala jsem tam kufřík, popadla větrovku a vydala se znovu ven, tentokrát směrem k přístavu. Slunce ještě úplně nezapadlo, ale už se smrákalo.

Tyhle dny se vyznačovaly dlouhým stmíváním, tmavšími stíny mezi stromy a šedivou oblohou. Když slunce konečně zapadalo, mraky fialověly a tmavomodré poslední paprsky slunce pronikaly nastávající soumrak načervenalým světlem.

Za zimních nocí bývá v Kalifornii 10 až 15 stupňů Celsia, stejně teplo bývá i v létě, takže je možno celý rok spát jen pod lehkou přikrývkou.

Po mé pravé ruce se asi po čtvrthodince chůze rozprostíralo dlouhé úzké rameno ohybu hráze chránící přístav, v němž se jako v bazénku kolébaly jachty a lodičky.

Vlny oceánu narážely na tu zeď a vodní tříšť se posouvala zprava doleva. Chvílemi se mi zdálo, že se mi hýbe molo pod nohama, jako kdyby si s ním vlny pohrávaly. Občas mi do nosu vítr zavál vůni motorové nafty. Právě vrcholil příliv.

Voda byla tmavá jako inkoust a sloupy trčící z moře se vlhkostí leskly, jako by byly ze stříbra. Po molu přejížděla také auta a uvolněná prkna vydávala nepřetržité chvění po celé délce mola. Do přístavu se valila mlha a ve vzduchu bylo cítit vlhkost a mořské řasy. Ztichlé a ztmavlé lodě se kolébaly těsně u pobřeží hned v přístavišti chudáků.

V samotném přístavu už lucerny zářily jasným a studeným světlem na pozadí tmavého oceánu. Restaurace Marina svítila jak vánoční stromeček a vzduch kolem ní voněl po grilovaných rybách. Jeden ze zaměstnanců uháněl s klíčky v ruce na druhý konec parkoviště, aby přivezl odcházejícím hostům auto. Na hřebeni střechy rybářského obchodu se procházeli rackové. V místech těsně nad okapy, kde se shromáždil ptačí trus, byla střecha úplně sněhobílá.

Rybáři už balili svá fidlátka, ale motal se kolem nich pořád ještě jeden pelikán v marné naději, že ukořistí rybičku. Když

jsem se ohlédla k městu, viděla jsem, jak se na pozadí tmavých kopců rozsvěcují světla. Dálnice 101 sledovala linii pobřeží, které se v této části Kalifornie neobvykle rozprostíralo západovýchodním směrem. Za čtyřmi jízdními pruhy dálnice se tyčily dvoupatrové budovy obchodního centra, lemující State Street a potmě se zmenšující jako ve schématu znázorňujícím kreslení perspektivy. Palmy představovaly tmavý kontrast k umělému osvětlení, v jehož

bledě žlutém světle se město právě začínalo koupat.

Slunce už zmizelo za obzorem, ale obloha ještě úplně

neztmavla. Měla teď barvu temné šedi vychladlého popela.

Došla jsem až k hnědě natřené dřevěné budově, v níž se nacházela společnost Santa Teresa Shell Fish. K molu před budovou bylo připevněno osm dřevěných lavic a stolů.

Uvnitř se pohybovali tři zaměstnanci ve věku osmnácti až

jedenadvaceti let, měli na sobě modré džíny a tmavomodrá firemní trička, na nichž se skvělo logo, krab. Celá přední strana dřevěné boudy byla lemována nádržemi s mořskou vodou, v nichž se komíhali živí krabi a humři, připomínající tak trochu zlověstně vyhlížející mořské pavouky. V další nádrži, skříňové lednici se skleněným víkem, byly na sekaném ledu narovnány steaky z ryb a jiného masa a tvořily šedé, růžové a bílé sloupce. Vzadu v boudě byl pult. Dveřmi do kuchyně bylo vidět, jak kuchají obrovskou rybu. Právě zavírali a čistili stoly. Pozorovala jsem Tippy téměř celou minutu, než si mě všimla. Pohybovala se rychle a úsporně a vzápětí oslovila zákazníka stojícího u skříňové lednice.

„Poslední objednávka, za pět minut zavíráme.“

„Ach ano, omlouvám se. Neuvědomil jsem si, že je tak pozdě.“ Přistoupil k jedné z nádrží a ukázal na bezmocný předmět svého zájmu.

Zastrčila objednávkový blok do kapsy a ponořila ruku do vody. Zručně popadla humra za hřbet a ukázala ho zákazníkovi. Pak s ním mrštila na pult, popadla řeznický nůž

a jeho špičku vsunula pod krunýř právě tam, kde končilo tělo a začínal ocas. Rychle jsem odvrátila pohled, ale stejně

jsem uslyšela tupý zvuk, jak zastrčila nůž dovnitř a čistým řezem zbavila zvíře života. Takhle bych si tedy vydělávat nechtěla. Spousta zabíjení za minimální mzdu. Vzala humra, strčila ho do hrnce a nastavila časový spínač. Otočila se ke mně, aniž by si uvědomila, že se známe.

„Prosím?“

„Ahoj Tippy, já jsem Kinsey, vzpomínáš? Jak se ti vede?“ Pozorovala jsem záblesk poznání v jejích očích.

„Dobrý den. Zrovna mi volala máma a říkala, že se zastavíte.“ Otočila se dozadu. „Correy, můžu už jít? Když za mě dneska vezmeš pokladnu, udělám ji zítra já.“

„Klidně.“

Obrátila se k chlápkovi, který čekal, až se uvaří humr.

„Dáte si něco k pití?“

„Máte ledový čaj v plechovkách?“

Vyndala z lednice příslušnou plechovku, dala do papírového šálku pár kostek ledu, z další lednice vyndala malou mističku se zelným salátem. Na spodní část lístku načmárala konečný součet a s gustem lístek utrhla. Podal jí desetidolarovku a ona mu stejně energicky vrátila drobné.

Časový spínač začal pípat. Popadla kleště a vylovila kouřícího humra. Chlápek si ani nestačil odnést večeři na papírovém talíři a už měla zástěru dole a vycházela ze dveří restaurace.

„Můžeme si sednout tady, pokud nechcete jít někam jinam. Parkuji tamhle, chtěla byste si promluvit v autě?“

„Můžeme se vydat tím směrem. Mám jenom pár otázek.“

„Vy asi chcete vědět, co jsem dělala tu noc, kdy byla zavražděna teta Isabella. Mám pravdu?“

„Přesně tak.“ Mrzelo mě, že Rhe měla čas jí zavolat, ale s tím se už nic nedalo dělat. I kdybych přijela hned, Rhe by jí zavolat stihla. Takže Tippy měla dost času, aby si připravila dobrou výmluvu…, pokud tedy nějakou potřebovala.

„Víte, já jsem se vážně snažila vzpomenout. Nejspíš jsem byla u svého otce.“

Podívala jsem se na ni. „Na nic zvláštního si nevzpomínáš?“

„Bohužel. Tehdy jsem chodila ještě na střední školu, takže jsem nejspíš měla spoustu domácích úkolů.“

„A nebyly náhodou prázdniny? Bylo to přece na Štěpána. Mezi Vánocemi a Novým rokem bývá většinou měsíc prázdnin.“

Mírně se zamračila. „Nejspíš ano, když to říkáte. Já už si vážně nevzpomínám.“

„Nevzpomněla by sis aspoň, v kolik hodin ti matka zavolala a řekla ti o tom, co se stalo Isabelle?“

„Uhm. Asi tak o hodinu později. Chci říct asi hodinu poté, co se to stalo. Vím, že volala přímo z domu tety Isabelly, ale myslím, že tam už chvíli se Simonou byla.“

„Není možné, že by ses náhodou kolem jedné hodiny nebo půl druhé ráno pohybovala venku?“

„V půl druhé ráno? Co bych jako měla dělat?“

„No, já nevím. Třeba jsi měla rande nebo ses jen tak kolem potloukala s kamarády.“

„Ne, e, e. Tátovi se nelíbilo, když jsem byla venku dlouho do noci.“

„Byl ten večer doma?“

„Určitě. Možná,“ řekla.

„Vzpomínáš si, co ti matka řekla, když volala?“ Na chvilku se zamyslela. „Bohužel. Vím jenom, že mě ten telefon vzbudil a že plakala.“

„Má tvůj otec dodávku?“

„Používá ji jen v práci,“ řekla, „Je to malíř a vozí v ní své nářadí.“

„Měl už tehdy tu dodávku?“

„Má to auto odjakživa. Vlastně by už potřeboval nové.“

„A to, které má, je bílé?“

Tohle ji znejistělo. Ošemetná otázka. „Jo,“ přitakala váhavě. „Proč?“

„Jde o tohle,“ řekla jsem. „Mluvila jsem s chlápkem, který tvrdil, že tě tu noc viděl, jak řídíš bílou dodávku.“

„No to je blbost. Nikde jsem nebyla,“ řekla s nádechem mírného rozhořčení.

„A co tvůj otec? Možná, že někam jel on.“

„To pochybuji.“

„Jak se jmenuje? Chci si to u něj prověřit, možná si na něco vzpomene.“

„Klidně, je mi to fuk. Jmenuje se Chris White. Bydlí v ulici West Glen. Dvě ulice pod námi.“

„Díky, skutečně jsi mi pomohla.“

Zdálo se, že se jí to nelíbí. „Opravdu?“

Pokrčila jsem rameny a řekla: „No jistě. Pokud tvůj otec potvrdí, že jsi byla doma, pak ta druhá záležitost je zřejmě jen omyl a záměna dvou osob.“ Schválně jsem nechala v hlase zaznít špetku pochyb. Zareagovala.

„A kdo říká, že mě tam viděl?“

„S tím si nelam hlavu.“ Podívala jsem se na hodinky.

„Už bys měla jít.“

„Můžu vás někam svézt?“ Slečinka ochotná.

„Přišla jsem sice pěšky, ale díky, ne. Ještě si promluvíme.“

„Tak nashle,“ řekla. Úsměv na rozloučenou nebyl přirozený. Byl to jeden z těch úsměvů, které mají zakrýt skutečné pocity. Jestli si nedá pozor, tak si bude muset nechat ve třiceti letech udělat plastiku kvůli těm vráskám na čele. Ohlédla jsem se. Tippy mi váhavě zamávala, což jsem s radostí opětovala. Mířila jsem pomalu zpátky a v duchu si říkala „lež má krátké nohy“, ale za živého boha jsem nevěděla proč.

Ten večer jsem si k večeři dala ovesné vločky s nízkotučným mlékem. Večeřela jsem vestoje v kuchyni a dívala jsem se přitom z okna. Schválně jsem na nic nemyslela. Tippy mi sice dělala starost, ale nemělo smysl se

tím donekonečna zabývat. Řekla jsem si, že nechám pracovat své podvědomí. Ať už mě hněte cokoliv, časem to vypluje na povrch.

V 18:40 jsem vyrazila na schůzku s Franceskou Voigtovou. Jako většina hrdinů tohoto dramatu ona i Kenneth Voigt bydleli v Horton Ravine. Řídila jsem svůj volkswagen západně ulicí Cabana a pak vzhůru silnicí s mnoha zatáčkami, takže jsem do Ravine přijela z druhé strany. Území, na němž se Horton Ravine rozkládá, bylo původně součástí dvou rančů, každý o rozloze více než tři tisíce akrů, které kolem roku 1850 koupil a sestavil jakýsi námořní kapitán Robertson, který je vzápětí prodal farmáři jménem Tobias Horton, jenž se zabýval chovem ovcí.

Pozemky byly od té doby dál rozparcelovány asi na 670

zalesněných kusů ve velikostech od jednoho a půl akru do padesáti a protínalo je na třicet mil štěrkových cestiček. Při pohledu z ptačí perspektivy by se ukázalo, že dva domy, působící jako vzdálené od sebe celé míle, jsou vlastně hned vedle sebe, ale cestička, která je spojuje, se tak kroutí, že je mnohem delší než vzdušná vzdálenost mezi nimi. Vila Davida Barneyho tak ve skutečnosti nebyla jediná, která se nacházela nedaleko od Isabellina domu.

K majetku Voigtových patřila parcela o rozloze asi šest až osm akrů, pokud se to dalo odhadnout podle patnáct stop vysokých plotů, které se jako had klikatily podél cesty a napříč svahem. Keříky a záhony byly pečlivě udržovány,

eukalypty se tyčily v rozích parcely. Příjezdová cesta tvořila půlkruh, v jehož středu se nacházel záhon hustě osázený jasně červeně a fialově zářícími květy. Napravo vzadu byly vidět stáje, místnost na uskladnění sedel a jeden prázdný box pro koně. Vzduch byl mírně cítit zatuchlinou a dalšími pachy, jako například vlhkostí, shnilou slámou a koňskými koblížky.

Dům sám byl nevysoký postavený z cihel natřených na bílo, s bílými okenními a dveřními rámy a dlouhými cihlovými terasami vpředu. Velkorysá okna byla lemována tmavě zelenými okenicemi. Nechala jsem auto stát na příjezdové cestě, zazvonila jsem a čekala. Přišla mi otevřít statná bílá služka v černé uniformě. Mohlo jí být tak asi padesát let a vypadala tak trochu cizokrajně, ačkoliv jsem vlastně nevěděla proč. Vyhýbala se pohledu z očí do očí.

Její pohled setrvale směřoval zhruba do středu mého břicha a setrval tam i po dobu, kdy jsem vysvětlovala, kdo jsem a co potřebuji. Neodpověděla, ale gestem dala najevo, že mi rozuměla.

Následovala jsem ji po vyleštěné bílé mramorové podlaze, naleštěnou bílou mramorovou halou a pak jsme společně zabořily své kroky do bílého koberce, jenž svou neposkvrněností připomínal sněhovou závěj. Prošly jsme obývákem, který byl samé sklo a chrom a nikde se nepovalovala jediná věc, dokonce ani kniha. Místnost byla zřejmě určena pro návštěvu obrů. Všechen nábytek byl bíle

čalouněný a přespříliš velký. Obrovské pohovky, masivní křesla, skleněný kávový stolek velikosti manželské postele.

Na obrovské kredenci stála mísa s dřevěnými jablky o málo menšími než míče. Interiér působil zvláštně a připomněl mi dobu, kdy mi bylo pět. Možná, že jsem se začala scvrkávat, aniž bych si toho všimla. Prošly jsme chodbou širokou tak, že by po ní projel sněžný pluh. Služka se na okamžik zastavila před jedněmi dveřmi, zaklepala a otevřela mi je, a když jsem kolem ní procházela, zdvořile zírala na mé pozadí. V místnosti, vymalované jasně žlutou barvou a zařízené nábytkem pro lidi normální velikosti, seděla u šicího stroje Francesca. Celou jednu zeď zakrývala nádherná, na zakázku vyrobená skříň, jejíž útroby skrývaly nesčetné poličky, zásuvky a přihrádky pro všechny možné látky, stužky a šicí potřeby. Místnost byla vzdušná, světlá a měla světlou lakovanou podlahu.

Francesca byla vysoká, velice štíhlá s nakrátko ostříhanými hnědými vlasy a jemně cizelovanou tváří. Měla vysoké lícní kosti, silnou čelist, dlouhý rovný nos a našpulená ústa s výrazným horním rtem. Měla na sobě volné bílé kalhoty z jakéhosi volně nařaseného materiálu a dlouhou tuniku broskvové barvy přepásanou širokým koženým páskem. Měla štíhlé ruce s dlouhými prsty a vyleštěnými nehty. Na zápěstí jí jako pouta cinkalo několik těžkých stříbrných náramků, které jako by dotvrzovaly mé přesvědčení, že elegance je břemeno, které dokáží unést jen

krásné ženy. Vypadala tak svěže, jako kdyby voněla po šeříku nebo čerstvě oloupaných pomerančích.

S úsměvem ke mně napřáhla ruku a představily jsme se.

„Posaďte se, prosím. Jsem už skoro hotová. Mám říct Gudě, aby nám přinesla trochu vína?“

„To by bylo fajn.“

Ohlédla jsem se včas, abych viděla, jak se Gudin upřený pohled přesunul k přezce na Francesčině pásku. Považovala jsem to za znamení, že rozuměla a poslechne. Přikývla a vyplula z pokoje.

„Mluví anglicky?“ zeptala jsem se, jakmile za ní zapadly dveře.

„Ne sice plynně, ale dost dobře. Je to Švédka. Máme ji teprve měsíc. Chudinka malá, vím, že se jí stýská, ale nedokážu ji přimět, aby o tom mluvila.“ Francesca se znovu usadila k šicímu stroji, natáhla před sebou tenkou modrou látku, kterou na jednom konci nařasila. „Doufám, že to neberete jako nezdvořilost, ale nerada odcházím od rozdělané práce.“

Zkušeně látku obrátila, udělala uzlík a v rychlém sledu přidala řadu stehů od jednoho konce k druhému. Šicí stroj vydával uklidňující, bručivý zvuk. Pozorovala jsem ji a nevěděla co říci. Nerozuměla jsem šití tolik, abych dokázala vytvořit smysluplnou otázku, ale Francesca mou zvědavost zřejmě vycítila. Zvedla hlavu a usmála se na mě. „Tohle bude turban, jestli vás to zajímá. Navrhuji pokrývky hlavy

pro lidi léčené na rakovinu.“

„Jak jste se k tomu dostala?“

Přidala malý čtvereček látky a pečlivě začistila okraje.

Kolenem přitom ovládala páku, která spouštěla šicí stroj.

„Sama jsem kvůli rakovině prsu před dvěma lety prodělala chemoterapii. Jednou ráno, když jsem se sprchovala, mi vypadaly všechny vlasy. Za hodinku jsem se měla s někým sejít a najednou jsem měla hlavu holou jako vejce. Vytvořila jsem si improvizovaný turban ze šátků, ale nesetkalo se to s velkým úspěchem. Syntetické látky nedokáží dobře přilnout k holým lebkám. Fakt je, že mi ten nápad pomohl projít zbytkem chemoterapie a vůbec pokračovat dál. Opravdu to funguje. Tragédie může převrátit váš život vzhůru nohama, pokud přijmete její poselství.“ Rychle se ohlédla mým směrem. „Byla jste někdy vážně nemocná?“

„Jednou jsem dostala nakládačku. Nevím, jestli se to počítá.“

Na rozdíl od jiných lidí neodpověděla obvyklými výkřiky překvapení nebo pohoršení. Pár ran a kopanců jí po tom všem, co prodělala, muselo přijít jako nevinná záležitost.

„Jestli se vám to ještě někdy přihodí, zavolejte mi. Mám kosmetiku, která dokáže zakrýt všechny možné modřiny.

Většinou vyrábím celou kosmetickou řadu určenou k překrytí ran osudu. Ta společnost se jmenuje Head, for, cover. Jsem jejím jediným vlastníkem.“

„A jak jste na tom teď zdravotně?“

„Dobře. Děkuji, že se ptáte. V dnešní době se už spousta lidí z rakoviny vyléčí. Ne jako dřív, kdy taková diagnóza znamenala smrt.“ Přidala další malý čtvereček látky, došila a začistila nitě. Vzápětí si nasadila turban na hlavu. „Tak co tomu říkáte?“

„Nesmírně exotické. Vy byste si pochopitelně mohla omotat hlavu toaletním papírem a stejně by vám to slušelo.“

Rozesmála se. „To se mi líbí. Turbany na jedno použití.“

Něco si poznamenala, sundala turban a prohrábla si vlasy.

„Hotovo. Pojďme na terasu. Kdyby nám byla zima, zapneme topení.“

Z široké kamenné terasy vzadu za domem byl výhled na Santa Teresu s řetězem hor v pozadí. Ve městě už svítila světla a jasně rýsovala půdorys jednotlivých ulic, bloků a křižovatek. Usadily jsme se v proutěných křeslech s tlustými polštářky, potaženými hedvábím s květinovým motivem.

Obdélníkový bazén s modrozelenou hladinou a schůdky na jedné straně byl osvětlený. Z jeho hladiny stoupala pára mírně páchnoucí chlorem. Okolo bazénu rostla hustá tmavě zelená tráva, zatímco dům za námi svítil žlutě.

Objevila se Guda s lahví bílého vína uloženou v termosce, s dvěma sklenkami na dlouhých nožkách a podnosem plným nejrůznějších zákusků. Položila jsem si nohy na podnožku a začala uzobávat. Guda nám naservírovala lehké krekry obložené bylinkovým a

česnekovým sýrem. » Talíř lemovala miniaturní rajčata plněná tuňákem a doma upečené sýrové tyčinky. Přestože jsem před chvílí spořádala vydatnou porci ovesných vloček, musela jsem se přemlouvat, abych se na ty dobroty nevrhla jako hladová šelma. Místo toho jsem usrkla vína, které chutnalo po jablku a dubu. Soukromí detektivové vyhození z místa si takovouhle večeři dopřávají jen málokdy. „Vy si ale žijete,“ řekla jsem.

Francesca se rozhlédla kolem, jako by to viděla poprvé.

„To je zvláštní, že to říkáte. Uvažovala jsem, že Kennetha opustím. Počkám ještě, až skončí ten proces, ale pak nevím, co by mě mohlo zastavit.“

To přiznání mě překvapilo. „Skutečně?“

„Skutečně. Víte, jde o priority. Kdysi se mi zdála jeho láska tak důležitá. Teď si uvědomuji, že to, jestli jsem šťastná, nemá s ním vůbec nic společného. Podporoval mě během operace i během chemoterapie a jsem mu za to vděčná. Slyšela jsem spoustu příšerných historek o manželech, kteří nevydrželi všechen ten stres, který boj s rakovinou přináší. Jsem to já, kdo se změnil. Manželství se nedá udržovat kvůli vděčnosti. Jednou ráno jsem se vzbudila a zjistila, že už mě neřídí.“

„Co přesně to způsobilo?“

„Nic konkrétního. Je to, jako kdybyste byla v tmavé místnosti a najednou se rozsvítilo.“

„Co budete dělat, když odejdete?“

„Ještě nevím, ale nic složitého. Tohle místo mi připadá nejspíš stejně zvláštní jako vám. Pocházím ze skromných poměrů. Otec byl školníkem a maminka pracovala v lékárně, kde do polic doplňovala krabičky se zubní nití a preparátem H.“

Pousmála jsem se. „Víte, vy vypadáte, jako že sem patříte.“

„Nejsem si jistá, jestli mi to lichotí. Učím se rychle.

Když jsme s Kennethem začali chodit, pozorovala jsem jeho okolí. Přišla jsem na to, kdo má opravdu úroveň, a všechno jsem po nich dělala, samozřejmě s vlastními vylepšeními, tak, abych vypadala originálně. Je to jen pár triků, které bych vás mohla naučit za jedno odpoledne. Je to částečně zábavné, ale v podstatě na tom nesejde.“

„Cožpak vás netěší všechny ty věci, které máte k dispozici?“

„Nejspíš ne. Chci říct ano, jistě, jsou hezké, ale stejně většinu dne trávím v šicím pokoji, a to můžu dělat kdekoliv.“

„Hrozně mě překvapuje, že tohle říkáte. Slyšela jsem, že jste do Kennetha celá blázen.“

„To jsem si já sama taky myslívala a nejspíš to tak i bylo. Na samém začátku našeho vztahu mě opravdu pobláznil. Myslela jsem si, že je to silný, mocný, zkušený, energický muž, prostě chlap,“ řekla hlubokým hlasem.

„Prostě mi zapadal do mé představy ideálního muže, ale

víte, co se stalo? Ukázalo se, že je dost povrchní, a to si o sobě nemyslím, že bych byla bůhvíjak komplikovaná.

Jednoho rána jsem se vzbudila a pomyslela si ‚co tu dělám?‘

Není lehké s ním žít. Nepřemýšlí. Nečte. Má názory, ale žádné nápady. Většinu těch názorů získal z časopisu Time.

Je tak emočně vyprahlý, že se cítím, jako bych žila na poušti.“

„Takhle mluví většina lidí,“ namítla jsem.

„Možná. Možná je to ve mně, ale on se za posledních pár let také změnil. Je to takový zamračený nemluva. Už jste se setkali, že? Co mu říkáte?“

Neutrálně jsem pokrčila rameny. „Já nevím,“ řekla jsem.

Toho chlapa jsem viděla jen jednou, ačkoliv mi nepřipadal přitažlivý, dávám si dobrý pozor na to, abych mluvila o člověku špatně před jeho partnerem. V devadesáti devíti případech ze sta se večer usmíří a všechny moje poznámky by byly doslovně opakovány. Změnila jsem téma. „Když

mluvíme o reakcích, co jste si myslela o Isabelle? Myslím, že to bude součást vašeho svědectví.“

Francesca se zašklebila a namísto odpovědi nám dolila víno. „Ach bože, ta a záhadné zmizení zbraně. Byli jsme tam všichni. Pokud jde o Isabellu, trochu se Kennethovi v některých ohledech podobala. Z dálky měla charisma, ale pod tím byla úplně prázdná. Měla nadání, ale jako člověk nebyla vůbec vřelá.“

„Vy a Kenneth jste se dali dohromady hned, jakmile

začala chodit s Davidem Barneym?“

„To je pravda. Potkali jsme se na charitativní večeři v klubu Canyon Country. Byla jsem tam s kamarádkou a někdo nás představil. Isabella ho právě opustila a on vypadal jako spráskaný pes. Však to znáte. Nic není tak neodolatelné jako muž, který potřebuje vaši pomoc. Zamilovala jsem se.

Šla jsem za ním. Myslela jsem, že umřu, když ho nebudu mít. Musela jsem se chovat jako blázen. Přátelé se mě snažili varovat, ale já je neposlouchala. Celých šest měsíců, po které probíhal jeho rozvod, jsem ho utěšovala a hýčkala.“

„A to zafungovalo.“

„Ano, nakonec jsem dostala, co jsem chtěla. V

okamžiku, kdy byl volný, jsme se vzali. Ale z jeho strany v tom chybělo srdce. Prostě na ní visel a kvůli tomu jsem zase o něj hrozně dlouhou dobu stála já. Věděla jsem, že mě nemiluje, takže jsem mu nemohla odolat. Ležela jsem mu u nohou. Chtěla jsem ho potěšit za jakoukoliv cenu. Nic samozřejmě nefungovalo. Tím chci říct, že v zásadě dává přednost ženám, které ho odmítají, stejně jako on odmítá mě. Nejspíš se do mě až po uši zamiluje v okamžiku, kdy mu doručím rozvodové papíry.“

„Co změnilo váš postoj? Byla to rakovina?“

„Částečně. A taky ten soudní proces. V určitém okamžiku jsem si uvědomila, že to je jen způsob, jakým chce zůstat spojený s Isabellou. Chce být ve středu dění.

Chce za ni trpět. Jestliže ji už nemůže mít, aspoň může mít

ty peníze a o to teď jde.“

„A co jejich dcera, Shelby? Jak ta do toho zapadá?“

„Je to docela milé dítě. Vídá ji málokdy, většinou bývá mimo domov. Čas od času, asi tak každé dva nebo tři měsíce, ji navštěvuje v internátě a tráví s ní celý den. Jdou na večeři a do kina, a to je tak asi všechno.“

„Myslela jsem, že ten právní spor vznikl kvůli ní, aby zajistil, že bude zaopatřená.“

„To on sice tvrdí, ale je to nesmysl. Má vysokou životní pojistku. Kdyby se mu cokoliv stalo, Shelby dostane milion dolarů. Víc by přece nepotřebovala. Ale to on neuzná. A o tom je celý ten soudní spor. Probůh, já asi mluvím jako potvora.“

„Ale vůbec ne. Jsem vám za vaši otevřenost vděčná.

Upřímně řečeno jsem ani nečekala, že se toho tolik dozvím.“

„Povím vám, cokoliv budete chtít vědět. Na těchhle lidech už mi nezáleží. Kdysi jsem je chtěla chránit. Byla doba, kdy bych vám neřekla ani slovo. Cítila bych se provinile a neloajálně. Teď se mi zdá, že už na tom tolik nesejde. Začala jsem je prostě vidět mnohem jasněji. Je to, jako kdybyste byla krátkozraká a najednou začala nosit čočky. Všechno je mnohem jasnější. Je to úžasné.“

„Jako co například?“

„Jako to, o čem jsme spolu právě mluvily. Kenneth a jeho posedlost. Pro něj bylo nejtěžší, že když ho Isabella opustila, musel čelit skutečnosti, že byla hrozně sobecká a

narcisistní. Jakmile je mrtvá, může zase věřit v její dokonalost.“

„Isabella a David se seznámili v práci, že? Ve firmě Petera Weidmanna?“

„Přesně tak. Byla to láska na první pohled,“ řekla a usmála se.

„Myslíte, že ji zabil?“

„David? Nevím, jak bych vám na to odpověděla. Během procesu jsem si to myslela, ale teď se mi to moc nezdá. Chci říct, podívejte se na tu situaci. Nenapadlo vás někdy, jak byla ta vražda spáchána dost ‚ženským‘ způsobem?

Vždycky mě překvapovalo, že se o tom nikdo ani nezmínil.

Nechci mluvit jako feministka, ale myslím si, že střelba přes kukátko ve dveřích má v sobě jakýsi prvek ‚čistoty‘. Možná je to jen předsudek, ale myslím si, že muži zabíjejí přímočařeji. Prostě jdou a uškrtí nebo ho praští klackem nebo probodnou. Je to prostě přímočaré. Dokonce i když se uchýlí ke střelné zbrani, není v tom nic úhybného nebo zatajovaného. Je to prostě bum! a máte ustřelenou hlavu.

Zkrátka kolem toho nechodí po špičkách.“

„Jinými slovy, muži většinou zabíjejí tváří v tvář.“

„Přesně tak. Když někoho zastřelíte skrz kukátko, nemusíte se cítit odpovědná. Nemusíte se dokonce ani dívat na všechnu tu krev, nemluvě už o tom, že byste se zašpinila.

Možná, že ji David obtěžoval, ale to dělal naprosto otevřeně.

To věděli všichni. Proto byly vydány všechny ty soudní

příkazy. Proto se angažovala policie, proto na sebe křičeli do telefonu. Pokud ji doopravdy zabil, musel vědět, že bude první, koho budou podezřívat. A co to jeho běhání? To je přece hloupost. Věřte mi, David není hloupý. Kdyby byl vinen, tak by si jistě opatřil lepší alibi než tohle.“

„Ale kdo to tedy udělal? Určitě na to máte nějaký názor, jinak byste mi to neříkala.“

„Mohla to udělat Simona.“

„Isabellino dvojče?“

„Cožpak nevíte, jak to mezi nimi bylo?“

„Nejspíš ne,“ řekla jsem. „Ale vy mi to jistě povíte.“

Můj tón ji rozesmál. „No tak tedy poslouchejte. Nikdy spolu dobře nevycházely. Isabella si dělala, co chtěla, a chudák Simona se pořád musela starat o všechny ty nudné věci. Na první pohled měla Isabella všechny dary štěstěny, dobře vypadala, byla talentovaná a měla roztomilé dítě. A to je uzlový bod. Simona po dítěti toužila jako nikdo na světě.

Jako kdyby se jí biologické hodiny začaly předcházet. Vy jste se s ní už sešla?“

„Mluvily jsme spolu včera.“

„Všimla jste si, že kulhá?“

„Jistě, ale ona se o tom nezmínila a já se jí na to neptala.“

„Byla to příšerná nehoda, kterou zavinila Isabella. Stalo se to asi před šesti lety, asi rok předtím, než Isabella zemřela. Byla tehdy opilá. Přijela autem domů a zaparkovala

na příjezdové cestě, aniž by zatáhla ruční brzdu. Auto se dalo do pohybu a sjelo až úplně dolů a smetlo všechno, co mu stálo v cestě. Simona zrovna stála u poštovní schránky a auto ji srazilo. Měla zlomenou pánev i obě stehna. Říkali, že už bude do smrti na vozíčku, ale v tom je převezla. To jste ostatně viděla sama. Opravdu se z toho vylízala.“

„Ale nemůže mít děti.“

„Přesně tak. A co hůř. V té době byla zasnoubena a snoubenec to zrušil. Chtěl mít rodinu. Konec příběhu. Pro Simonu to byla opravdu poslední kapka.“

Pozorně jsem ji sledovala a snažila si v hlavě srovnat jednotlivé kousky příběhu do celkové mozaiky. „Budu si to muset promyslet,“ řekla jsem.

13

Cestou domů jsem se znovu zastavila u Rosie. Většinou v barech nevysedávám, ale cítila jsem se neklidně a neměla jsem náladu být sama. V baru u Rosie můžu sedět pěkně v klidu v zadním boxu a uvažovat o životě, aniž by na mě kdokoliv zíral, snažil se mě sbalit, vystrnadit nebo jinak obtěžovat. Po víně, které jsem vypila u Francesky, jsem měla chuť na šálek kávy. Ne že bych potřebovala vystřízlivět. To víno bylo nevinné jak fialky. Naproti tomu u Rosie se bílé víno servíruje ve velkých litrových nádobách z plastiku s uzávěrem, takže se později dají použít k skladování benzinu nebo jiných hořlavin.

V baru bylo živo. Právě tam vešla skupina kuželkářek, které se hlučně radovaly z jakéhosi turnajového vítězství.

Mašírovaly kolem místnosti s trofejí v podobě ženské postavy, vítězně vzpažující ruce. Všechny ty ženské halasily, pískaly, volaly a rytmicky podupávaly. Za normálních okolností Rosie do baru sportovní fanoušky

nepouští, ale nadšení těchto dívek bylo nakažlivé, takže nic nenamítala. Vzala jsem si velký šálek a nalila si kávu z konvice, kterou má Rosie za barem. Když jsem vklouzla do svého oblíbeného boxu, zahlédla jsem, jak přichází Henry.

Zamávala jsem na něj a on zamířil mým směrem. Jedna z kuželkářek právě nakrmila jukebox několika mincemi.

Místnost se začala otřásat rytmickou hudbou, částečně přerušovanou výkřiky a bujarým smíchem.

Henry přisedl k mému stolu a složil hlavu do dlaní.

„Tohle je bezva. Hluk, whisky, kouř, život! Už je mi z toho hypochondra, který je mým bratrem, nanic. Nejspíš se z něj zblázním, přísahám bohu. Celý den jsme strávili nejrůznějšími zdravotními procedurami. Přesně v každou celou hodinu si bere léky nebo pije sklenici vody, aby si propláchl vnitřnosti. Cvičí jógu pro uklidnění. Cvičí kalanetiku na povzbuzení. Dvakrát denně si měří tlak.

Používá malé papírky ke zjištění obsahu glukózy a bílkovin v moči, neustále sleduje všechny své tělesné funkce.

Nevynechá sebemenší píchnutí a zasvědění. Když mu zaškrundá v žaludku, je to symptom. Když si uprdne, vydá o tom tiskovou zprávu. Jako kdybych si toho nevšiml sám. Je to ten nejnudnější, nejotravnější a nejvíc sebou posedlý člověk, jakého jsem kdy viděl, a to je tu teprve půl dne.

Nechápu to. Můj vlastní bratr.“

„Co si dáš k pití?“

„Nebudu pít. Nemohl bych přestat. Skončil bych na

záchytce.“

„A to se vždycky choval takhle?“

Henry zasmušile přikývl. „Jenom jsem tomu dosud nevěnoval pozornost, nebo se to hrozně zhoršilo.

Vzpomínám si, že už když byl dítě, pořád se mu něco dělo.

Padal ze stromů a houpaček. Měl zlomenou ruku, pak zápěstí. Bodl se tužkou do oka a málem o něj přišel.

Neustále byl pořezaný. Pro boha živého, nemohli jsme ho nechat v blízkosti nože. Navíc měl všelijaké alergie a všelijaké podivné choroby. Například křeč ve slinných žlázách… doopravdy. Potom následovalo období asi deseti let, kdy mu vyndali většinu vnitřností. Mandle a polypy z nosu, slepé střevo, žlučník, jednu ledvinu a asi půl metru slepého střeva. Dokonce se mu podařilo natrhnout si slezinu.

Tak mu jí kus vyndali. Ze všech těch orgánů, kterých se zbavil, by se dal sestavit další člověk.“

Zdvihla jsem hlavu a zjistila, že vedle mě stojí Rosie a se zájmem sleduje Henryho výbuch. „Má nervové zhroucení?“

„Má na návštěvě bratra z Michiganu.“

„A on ho nemá rád?“

„Může se z něj zbláznit. Ten bratr je hypochondr.“ Se zájmem se obrátila k Henrymu. „Co je s ním? Je nemocný?“

„Ne, není. Je to neurotik.“

„Tak ho přiveďte. Dám dohromady. To nic není.“

„Obávám se, že si nedovedete představit rozsah toho problému,“ podotkla jsem. „Není problém. Já to zvládnu.

Jak se ten bratr jmenuje?“

„William.“

Rosie pronesla „William“ a hned si to zapsala do svého zápisníčku. „Dojednáno. Dám do pořádku. Bez obav.“

Vznešeně odplula a šátek za ní vlál jak vlečka čarodějnice.

„Zhoršila se její angličtina poslední dobou, nebo se mi to jen zdá?“ zeptala jsem se. Henry se na mě zahleděl s kyselým úsměvem. Poplácala jsem ho po ruce. „Hlavu vzhůru. Dojednáno. žádný problém. Ona dá dohromady.“

Domů jsem se dostala už před desátou, ale neměla jsem chuť pokračovat ve svém velkém úklidu. Místo toho jsem si zula boty a namísto utírání prachu jsem vyšla v ponožkách po točitém schodišti nahoru do ložnice. Tentokrát to stačí, pomyslela jsem si.

V hodině mezi psem a vlkem mě probudil telegram z mého podvědomí. „Dodávka“, zněl ten vzkaz. Jaká dodávka? Otevřela jsem oči a zírala na hvězdnou oblohu nad postelí. V místnosti byla dost tma, hvězdy se skrývaly za mraky a nebeská kupole byla navíc jakoby zastřena znečištěným ovzduším. Ten vzkaz se musel týkat Tippyiny přítomnosti na té křižovatce. Tohle mě trápilo už od té doby, co se o tom poprvé zmínil David Barney. Jestli si to vymyslel, proč by do své historky zapojoval Tippy? Klidně mohla mít normální vysvětlení ohledně toho, kde se tu noc vyskytovala. Jestliže ta nehoda byla bohapustý nesmysl,

proč by pokoušel osud? Dělníci opravující vodovodní potrubí ji také viděli, vlastně ne přímo ji, ale tu dodávku.

Kde ještě padla zmínka o dodávce?

Prudce jsem se v posteli posadila, odstrčila přikrývky a rozsvítila světlo. Okamžitě jsem musela přimhouřit oči.

Namísto županu jsem si natáhla teplákovou mikinu a bosá jsem pádila dolů po točitém schodišti. Rozsvítila jsem lampu na stole a spěšně sáhla do svého kufříku a prohrabávala se stohem spisů, které jsem si přinesla z kanceláře domů. Našla jsem spis, který jsem hledala, a odnesla ho na pohovku, na kterou jsem si sedla do tureckého sedu. Začala jsem listovat fotokopiemi šest let starých výtisků novin Santa Teresa Dispatch. Už potřetí ve třech dnech jsem procházela odstavec za odstavcem. Pětadvacátého nic. Aha. Na první straně domácího zpravodajství novin z šestadvacátého prosince se objevil článeček o nehodě, při níž byl zabit starší muž a řidič z místa nehody ujel. Ten muž odešel z nedalekého sanatoria. Poblíž horní části State Street ho srazila dodávka a on na místě zemřel. Jeho jméno nebylo uvedeno, protože v té době se zpráva teprve předávala příbuzným. Bohužel jsem si neudělala kopie výtisků z dalších dnů, takže jsem si nemohla přečíst, co bylo zjištěno dál. Vyndala jsem telefonní seznam a prošla oddíl Nemocnice a sanatoria. Bylo jich tam několik stran.

Nakonec se mi podařilo najít to, co jsem hledala. Poblíž

místa nehody se nacházelo jediné sanatorium. Poznamenala

jsem si adresu, zhasla světlo a vrátila se do postele. Kdyby se mi podařilo najít spojení mezi touhle dodávkou a tou, která patřila Tippyinu otci, znamenalo by to obrovský pokrok, proč odmítá připustit, že tu noc byla venku. Taky by to prokázalo pravdivost všeho, co tvrdil David Barney.

Ráno jsem jako obvykle uskutečnila svůj třímílový běh, dala si sprchu a snídani, na chvíli jsem se stavila v kanceláři a pak už jsem mířila do oblasti South Rockingham, kde došlo k té nehodě. Na přelomu století tady všude byly ranče, na rozsáhlých lánech námezdní zemědělští dělníci, kteří putovali po Spojených státech s koňskými potahy, sklízeli fazole a buráky. Existuje fotografie z doby kolem roku 1900, na níž je zachyceno asi třicet těchto pomocníků, stojících v řadě před plechovými, hřmícími zemědělskými stroji. Většina mužů má knírek a zasmušilý výraz ve tváři, kolem krku šátek, košile s dlouhými rukávy, overaly a plstěné klobouky. Svalnatými pažemi se opírají o vidle v polední výhni. Půda, jako vždy na takových obrázcích, vypadá nemilosrdně a tvrdě. Na dohled je jen několik stromů a tráva vůbec žádná, nebo rostoucí v řídkých trsech.

Pozdější letecké snímky ukazují ulice paprsčitě se rozbíhající z jednoho ústředního bodu jako výplet kola. Za nejzazším okrajem vytvářejí mladé citrusové háje čtvercová políčka jedno vedle druhého, připomínající quiltové přikrývky. V současné době je South Rockingham místem, kde bydlí příslušníci středních vrstev v domech postavených

na zakázku většinou ještě před rokem 1940. Zbývající část domů postavili během kratičkého rozmachu mezi lety 1955

až 1965. Každá parcela je bujně porostlá vegetací a na každém viditelném místečku se tísní domy. Přesto je South Rockingham dobrou adresou, protože je považován za tichou, uzavřenou, přitažlivou a dobře udržovanou čtvrť.

Našla jsem příslušné sanatorium, jednopatrovou, bíle omítnutou budovu, ze třech stran obklopenou parkovišti.

Zvenčí toto zařízení skrývající padesát lůžek vypadalo prostě a čistě a také draze. Zaparkovala jsem a vyšla po čtyřech betonových schůdcích na svažitý chodníček. Tráva po obou stranách chodníčku měla zimní spánek, ostříhaná na krátko a zažloutlá. Na tyči poblíž vchodu schlíple visela americká vlajka.

Prošla jsem širokými dveřmi do příjemně zařízené recepce, která tak trochu připomínala jeden řetěz luxusnějších motelů. Vánoce sem ještě nedorazily. Barvy však byly příjemně sladěny: odstíny modré a zelené uklidňovaly. Stál tam gauč s hedvábným potahem a čtyři stejně polstrované židle, postavené kolem tak, jako by vyzývaly k důvěrným rozhovorům. Časopisy na kávových stolcích byly pečlivě srovnány do vějíře a úplně nahoře ležel Moderní penzista. V rozích stály dva vysoké fíkusy, které se však při bližším pohledu ukázaly být umělé. Oba potřebovaly smést prach z listů, ale na druhou stranu se nestaly útočištěm mušek a plísní.

U přijímacího pultu jsem požádala o schůzku s ředitelem sanatoria. Byla jsem odkázána do kanceláře jakéhosi pana Huga, jež se nacházela asi v půli chodby po mé levé straně.

V této části budovy byly výhradně kancelářské prostory. Na dohled se nevyskytovali žádní pacienti ani kolečková křesla, stojany na kapačky ani žádné jiné lékařské přístroje. Ve vzduchu nebyla cítit žádná dezinfekce. Stručně jsem vysvětlila, proč přicházím, a zhruba po pětiminutovém čekám mě sekretářka pana Huga uvedla do jeho kanceláře.

Ředitelé sanatorií mají zřejmě spoustu času.

Edward Hugo byl muž černé pleti kolem pětašedesáti let, měl silně prošedivělé vlasy a hustý bílý knír. Měl lesklou, temně hnědou pleť, jejíž barva připomínala karamel. Vrásky v jeho obličeji byly téměř nezřetelné. Byl oblečen neformálně, ale něco v jeho chování upomínalo na nezbytný oblek s černou kravatou na místních charitativních večírcích.

Vstal, podal mi ruku přes stůl a pak jsme si oba sedli. Na stole před sebou sepjal ruce. „Co pro vás mohu udělat?“

„Potřebovala bych zjistit jméno jednoho vašeho pacienta, staršího pána, kterého před šesti lety neznámý řidič srazil a ujel z místa nehody.“

Přikývl. „Vím, o kom mluvíte. Můžete mi říct, proč vás to zajímá?“

„Prověřuji jedno alibi v jiné trestněprávní záležitosti.

Pomohlo by mi, kdyby se mi podařilo zjistit, jestli někdy toho řidiče dopadli.“

„Pochybuji. Každopádně o tom nic nevím. Abych pravdu řekl, vždycky mě to rozčilovalo. Ten starý pán se jmenoval Noah McKell. Jeho syn Hardford bydlí tady ve městě. Jestli chcete, požádám paní Rudolphovou, aby vám našla jeho telefon.“

Pokračoval stejným nevzrušeným, přímým a věcným způsobem, takže v deseti minutách mi poskytl všechny informace, které jsem potřebovala, a navíc ještě srozumitelně a přehledně. Podle vyprávění pana Huga si v předmětnou noc Noah McKell vyndal kapačky, odpojil se od monitoru a oknem opustil svůj pokoj. To mě překvapilo.

„Cožpak vy nezamykáte okna?“

„Slečno Millhonová, tohle je sanatorium, ne vězení.

Kdyby byly na oknech mříže, představovaly by vážné nebezpečí v případě, kdyby vypukl požár. Navíc jsme přesvědčeni, že našim pacientům svědčí čerstvý vzduch a výhled do trochy zeleně. Pan McKell nám už předtím dvakrát utekl, což nám s ohledem na jeho stav dělalo vážné starosti. Zvažovali jsme použití zabezpečovacích prostředků v jeho případě, ale váhali jsme a jeho syn byl rozhodně proti. Nakonec jsme mu nechali jenom ohrádku kolem postele a jedna ze sester ho zhruba každou půlhodinu kontrolovala. Sestra konající službu v tu noc vešla do jeho pokoje v jednu hodinu patnáct minut a objevila prázdnou postel.

Samozřejmě, jakmile jsme zjistili, že zmizel, začali jsme

ho shánět. Spojili jsme se s policií a naše ochranka začala prohledávat okolí. Vzbudili mě, takže jsem okamžitě přijel.

Bydlím kousek odtud směrem ven z města na Tecolote Road, takže mi to netrvalo dlouho. Ještě než jsem přijel, dostali jsme zprávu o té nehodě. Odjeli jsme na místo nehody a provedli identifikaci.“

„Byli tam nějací svědkové?“

„Jedna recepční v motelu Gypsy, která slyšela náraz,“

řekl. „Vyběhla ven, ale stařík už byl po smrti. Právě ona zavolala policii.“

„Vzpomínáte si, jak se jmenovala?“

„Bohužel, ale určitě by vám to řekl pan McKell. Možná, že tam ještě pracuje.“

„Nejspíš bych si s ním měla promluvit tak jako tak.

Pokud toho řidiče dopadli, nemusela bych se tímhle případem už zabývat.“

„Domnívám se, že kdyby tomu tak bylo, tak by nám o tom už řekl. Buďte tak laskavá a informujte mě, pokud něco zjistíte. Rozhodně bych z toho měl lepší pocit.“

„Určitě. Pane Hugo, mnohokrát vám děkuji za vaši pomoc.“

Z telefonní budky poblíž stánku s hamburgery na State Street jsem zavolala Hardfordu McKellovi. Nemělo smysl vracet se do kanceláře, když se místo nehody nacházelo jen dva bloky odsud. Připravila jsem si propisku a blok, abych si mohla dělat poznámky. Muž, který zvedl sluchátko, se

představil jako Hardford McKell. Vysvětlila jsem mu, kdo jsem a jaké informace od něj potřebuji. V telefonu zněl, jako by postrádal smysl pro humor, přímý, netrpělivý, se sklonem skákat vám do řeči. Pokud šlo o smrt jeho otce, dal najevo, že ho nezajímají žádné projevy soustrasti. Vypadalo to, že jeho hněv se s dobou, která uplynula od nehody, nijak nezmenšil. Po většinu jeho vyprávění jsem se zdržela komentáře. Řidič, který nehodu zavinil, nebyl nikdy dopaden. Policie v Santa Terese vedla intenzivní vyšetřování, ale kromě stop po brzdné dráze se na místě nenašlo nic jiného. Jediná svědkyně, recepční v motelu, jménem Regina Turnerová, jim poskytla přibližný popis dodávky, ale poznávací značku si nezapamatovala. Byla to jedna z těch ošklivých dopravních nehod, které rozčeřily hladinu veřejného mínění. Hardford McKell nabídl odměnu dvaceti pěti tisíc dolarů za informace vedoucí k zatčení a odsouzení řidiče. „Vzal jsem si tátu k sobě ze San Franciska.

Prodělal záchvat mrtvice a chtěl jsem mu být nablízku. Když

se vydával na ty své cesty, vždycky byl přesvědčen, že je ještě v San Františku, jen pár kroků od svého domova.

Snažil se dostat domů, protože si dělal starosti o svou kočku.

To zvíře je teď už víc jak patnáct let po smrti, ale táta se chtěl přesvědčit, že jeho kočička je v pořádku. Hrozně mě rozčiluje pomyšlení, že ten řidič, který ho zabil, unikl trestu.“

„To chápu –“

Prudce mě zarazil „Nikdo to nemůže chápat. Řeknu vám jednu věc. Srazit starého muže a odjet z místa nehody, aniž

byste se ohlédli, to se přece nedělá.“

„Lidé někdy zpanikaří,“ namítla jsem. „Jedna hodina v noci, nikde nikdo. Řidiče muselo napadnout, že proti němu nebude nikdo svědčit.“

„Co ho napadlo, je mi úplně ukradené. Chci toho darebáka dostat. To je jediné, co mě zajímá. Máte nějaké stopy vedoucí k tomu chlápkovi?“

„Pracuji na tom.“

„Když ho najdete, těch dvacet pět táců je vašich.“

„Děkuji, pane McKelle, ale ty peníze jsou druhořadé.

Každopádně udělám, co bude v mých silách.“

Ukončili jsme rozhovor. Nasedla jsem zpátky do auta a odjela dva bloky po State Street směrem do města až na křižovatku, kde zahynul starší z McKellů. Křižovatku ve tvaru + lemoval motel, prázdná parcela, komplex nemocničních budov skrytý uprostřed zahrad a menší bungalov, který vypadal jako obytný dům, ale teď sloužil jako realitní kancelář. Motel Gypsy byl obyčejný komplex propojených budov, ohraničený ze všech stran parkovacími místy. Vpředu v bráně trůnila skládací mříž. Jednopatrová budova byla postavena nejspíš v šedesátých letech a měla v sobě spousty betonu a hliníkových dveří v posuvných rámech. Zaparkovala jsem na místě vyhrazeném pro přijíždějící návštěvníky. Kancelář se nacházela v budce s

prosklenými stěnami, zakrytými konfekčními záclonami se síťovaným vzorem, které bránily recepci před paprsky odpoledního slunce. Blikající neonový nápis nad branou rozsvěcoval střídavě červeně a zeleně nápis OBSAZENO.

Za pultem stála mohutná žena, ne přímo obryně, ale spíš těžká atletka. Měla rovný nos, velká ústa s tlustým nánosem rtěnky, platinové vlasy, sepnuté do drdolu a obtočené jedním pramenem kolem dokola. Měla ošklivé brýle s umělohmotnými obroučkami a spodní část skel byla nepatrně umazaná od make-upu. Přes civilní šaty měla přehozenou růžovou silonovou zástěru, jakou nosívají kosmetičky.

Vyndala jsem vizitku a položila ji na pult. „Ráda bych, kdybyste mi s něčím pomohla. Hledám Reginu Turnerovou.“

„Uvidíme, co se dá dělat. To jsem já. Těší mě,“ řekla.

Potřásly jsme si rukama. Náš rozhovor na chvilku přerušilo zazvonění telefonu; zatímco ověřovala nějaké rezervace, držela ve vzduchu vztyčený ukazováček. „Omlouvám se,“

řekla, když zavěsila. Zběžně mrkla na mou vizitku a pak se mi podívala zpříma do tváře. „Nebudu odpovídat na žádné otázky o lidech, kteří tu bydlí.“

„Jde o něco jiného,“ řekla jsem. Zhruba v půlce svého vyprávění jsem si všimla, že vypnula. Bylo mi jasné, že přestala poslouchat. „Nemůžete mi pomoct,“ poznamenala jsem.

„Moc ráda bych vám pomohla,“ opáčila. „Mluvila jsem s policií tu noc, co chudáka staříka zabili. Bylo mi opravdu hrozně, řekla jsem jim všechno, co vím.“

„Tu noc jste měla službu?“

„Většinou mám noční. Je hrozně těžké získat někoho spolehlivého na výpomoc, zvlášť kolem svátků, takže jsem byla přímo u tohohle pultu, když k té nehodě došlo. Slyšela jsem skřípění brzd… To je příšerný zvuk, nemyslíte? A pak tupý náraz. Ta dodávka musela proletět zatáčku devadesátkou za hodinu. Ta dodávka nabrala staříka přímo uprostřed přechodu a vymrštila ho do vzduchu. Vypadalo to, jako když ho nabere na rohy býk. Znáte to. Jako ve filmech a tak. Dopadl na zem hrozně ztěžka. Vyhlédla jsem z okna a viděla, jak dodávka mizí v dálce.

Mám odsud výborný výhled. Jen se podívejte. Zavolala jsem záchranku a šla se ven podívat, jestli mu nemůžu pomoct. Když jsem k němu přišla, byl už po smrti a dodávka pryč.“

„Vzpomínáte si, kolik bylo hodin?“

„Jedenáct minut po jedné. Tehdy jsem měla na pultě malého budíka s digitálním displejem a vzpomínám si, že jsem tam viděla tři jedničky, což je den, kdy mám narozeniny. Jedenáctého ledna. Něco takového se člověku vryje do paměti, ačkoliv vlastně neví proč.“

„Zahlédla jste řidiče?“

„Vůbec ne. Jen to auto. Bylo bílé a na dveřích mělo

jakýsi tmavomodrý firemní znak.“

„Jak vypadal?“

Zavrtěla hlavou. „V tom vám nepomůžu.“

„Tohle prozatím stačí. Někdy pomůžou i maličkosti.“ V

Kalifornii se vyskytovalo nejméně šest tisíc bílých dodávek.

Ta, která způsobila tuhle nehodu, mohla být od té doby sešrotována, přemalována, prodána nebo na druhém konci Států. „Děkuji, že jste se mi věnovala.“

„Chcete si vzít svou vizitku?“

„Jen si ji nechte, kdyby vás ještě něco napadlo, určitě se mi ozvěte.“

„Určitě.“

U dveří jsem zaváhala. „Myslíte si, že byste tu dodávku poznala, kdybych vám přinesla pár fotografií?“

„Myslím, že ano. Možná si ji nepamatuji, ale kdybych ji viděla znovu, určitě bych ji poznala.“

„Bezva. V tom případě se ještě uvidíme.“

Vrátila jsem se do auta a vnímala jsem, jak ve mně klíčí jiskřička naděje, kterou jsem ale musela udusit hned v zárodku. Chtěla jsem vzít rozum do hrsti. Nejsem blázen.

Viděla jsem pravděpodobné spojení mezi bílou dodávkou, která zavinila smrt starého pana McKella, a dodávkou, která o třicet minut později srazila Davida Barneyho asi osm mil odsud. V sázce však bylo příliš mnoho na to, abych mohla dělat závěry o tom, kdo řídil. Bude mnohem lepší, když se budu držet pravidel, tak jak mě to učili. Nejdřív ze všeho

bych měla získat fotografie několika podobných aut včetně toho, které patřilo Tippyinu otci, Chrisovi Whiteovi. Kdyby ho Regina Turnerová dokázala s určitostí identifikovat, aspoň bych měla s čím začít. Teprve pak by přišel čas zjišťovat, kdo tu dodávku vlastně řídil.

14

Vrátila jsem se do kanceláře a znovu zaparkovala na Lonnieově místě. Nahoru do třetího patra jsem brala schody po dvou a pak jsem chvíli stála opřená o zeď a lapala po dechu. Do právnické kanceláře jsem vešla obyčejnými, neoznačenými dveřmi, nacházejícími se v půli chodby, vedoucí k oficiálnímu vchodu. Byl to vchod, který jsme používali jako zkratku vedoucí k záchodům, nacházejícím se na protější straně chodby. Ve třetím patře bylo původně šest oddělených apartmá, ale právnická kancelář Kingman & Ives postupně zabrala všechny volné prostory s výjimkou záchodů, které byly na chodbě přístupné i návštěvníkům.

Odemkla jsem dveře do své kanceláře a zkontrolovala vzkazy. Volala Louise Mendelbergová a ptala se, jestli bych jim mohla vrátit Morleyovy klíče ještě dnes odpoledne. Měl přiletět Morleyův bratr a potřeboval klíčky od jeho auta.

Kdyby mě to příliš neobtěžovalo, můžu se stavit kdykoliv odpoledne. Rozhodla jsem se, že si nejdřív uklidím stůl a

pak si oxeroxuji dokumenty, které jsem vzala u Morleyho doma, abych je mohla také vrátit. Sedla jsem si ke stolu a začala procházet poštu. Účty jsem odkládala stranou a všechno ostatní odhazovala do koše. V duchu jsem provedla několik rychlých početních úkonů. Ano, mohla jsem si dovolit zaplatit tyhle účty. Ne, nemohla jsem si ustlat v práci a žít z úspor, které se tak jako tak rovnaly nule. Zamyslela jsem se nad zůstatkem na šekové knížce a čistě ze sportu zaplatila jeden nebo dva účty. Tak, plynárenská společnost a elektrárenská společnost patří mezi ty šťastné, ha ha ha, Pacific Telephone Comp. může počkat.

Vzala jsem do náruče štos složek a šla do kopírovací místnosti. Kopírování mi zabralo celkem hodinu. Pak jsem originály vrátila do nákupní tašky, kterou mi půjčila Louisa, a odložila stranou další štos spisů, který jsem si chtěla prostudovat doma. Pak jsem vyndala ze spodní zásuvky fotoaparát a založila nový barevný film. Vytáhla jsem telefonní seznam. V rubrice Malíři a lakýrníci jsem našla jméno Tippyina otce. Firma Chrise Whita Olympic Painting se představovala ve čtvrtstránkovém inzerátu, který obsahoval jméno, adresu, telefonní číslo, číslo licence a nabízené služby: „kompletní malířské a lakýrnické služby, čištění vodními tryskami, míchání barev dle přání zákazníka, dekorační návrhy, matové nátěry dřeva, tapetování“. Poznamenala jsem si všechny informace, které jsem potřebovala. Jakmile odvezu k Morleymu domů ty

dokumenty, půjdu a vyhledám pět nebo šest bílých dodávek a vyfotím je. Prohodila jsem pár slov s Idou Ruthovou a vyšla stejnými dveřmi, jako jsem přišla, jenom jsem tentokrát byla obtěžkaná velkou nákupní taškou a kartónovou krabicí.

Jízda do Colgate byla dost příjemná. Bylo jasno a chladno, takže jsem v autě zapnula topení, aby mi foukalo teplý vzduch na nohy. Začínala jsem vážně zvažovat možnost, že David Barney by mohl být nevinný. Až dosud všechno stálo na předpokladu, že Isabellu zastřelil právě on.

Byl tím nejnápadnějším podezřelým a měl prostředky i příležitost na to, aby ji mohl zabít, jenže vražda je úchylný čin a často se rodí z vášní a utrpením pokřivených osobností.

Onuce se zkrátka nechovají přímočaře. Naše pocity se spíš podobají vodním pramínkům, které vytryskávají v puklinách a proláklinách, skrývají se v různých úžlabinách a zlomených liniích našeho charakteru, které zpravidla skrýváme. Všichni bychom se měli mít na pozoru před bažinami na dně svých srdcí. Ve svých ledových černých vodách skrývají podivné a zvrácené bytosti, jež je lépe nevyvolávat. Zase jednou mě pronásledoval pocit, že při prohledávání kalných vod, kam mě tohle vyšetřování zavedlo, se sama vydávám napospas dravcům, kteří tam číhají.

Příjezdová cesta před domem Morleyho Shina byla prázdná a červený ford z půjčovny nebyl nikde vidět. Druhé

auto pořád stálo na dvorku. Vešla jsem na verandu a zkoumala nepravidelné skvrny na zrezlém zábradlí a čekala, až mi někdo otevře. Uplynuly dvě minuty. Zaklepala jsem hlasitěji, ale zároveň nervózně z toho, abych nevytáhla nemocnou Dorothy Shineovou z postele. Po pěti minutách se zdálo jasné, že nikdo není doma. Možná, že Louisa odvezla Dorothy k lékaři nebo že se obě musely zastavit v pohřebním ústavu, aby vybraly rakev. Louisa mi řekla, že zadní dveře nechávají otevřené, takže jsem dům obešla úzkou uličkou mezi garáží a domem. Dveře do přípravny byly nejen nezamčené, ale dokonce mírně pootevřené.

Zaklepala jsem na sklo a počkala nezbytných pár minut pro případ, že by někdo přece jenom byl doma. Líně jsem pozorovala dům a cítila mírnou depresi. Dům vypadal, jako kdyby ho měli pozítří prodat v aukci. Zadní zahrádka byla zanedbaná, zimní tráva vysušená a spálená prvním mrazem.

V zaplevelených záhonech, jež zahrádku lemovaly, trčely ve smutných chomáčích uschlé letničky. Kdysi tak zářivé měsíčky zhnědly a svěsily mrtvé hlavičky. Morley nejspíš v posledním roce se ženou na zahrádce nesedával. Vzadu stál cihlový gril, ale mříže byly tak zrezivělé, že se téměř rozpadaly.

Otevřela jsem dveře dokořán a vešla jsem. Nebyla jsem si jistá, proč mnou zmítají protichůdné pocity. Normálně bych vešla, rozhlédla se kolem prostě proto, že jsem zvědavá, a protože bych k tomu měla příležitost. Tentokrát

jsem vůbec neměla chuť slídit. Morley byl po smrti a v tom, co zbylo z jeho života, neměl nepovolaný co pohledávat.

Postavila jsem tašku s dokumenty na pračku, tak jak mi bylo nařízeno. Ve vzduchu bylo cítit dezinfekci a léky a z útrob domu bylo slyšet tikání hodin. Zabouchla jsem za sebou dveře a vrátila se na ulici. Když jsem vyndala klíče od auta, uvědomila jsem si, že jsem původně měla v úmyslu nechat Morleyovy klíče v tašce zároveň s těmi spisy. Obrátila jsem se na podpatku a napůl odběhla dozadu. Když jsem procházela kolem Morleyova vozu, najednou jsem zpomalila. Čertík mi začal našeptávat, „copak asi měl v autě“. Dokonce ani mé lepší já nenamítalo nic proti tomu, abych auto prozkoumala. Vždyť jsem prohledala už obě jeho pracovny. Právě jsem měla v ruce klíče a v zájmu důkladnosti by bylo jedině přirozené prohledat jeho auto.

Těžko jsem se mohla zařadit mezi nepovolané osoby, když

jsem předtím dostala povolení. Když jsem ve svých úvahách dospěla až sem, dívala jsem se už do otevřeného kufru.

Zklamaná, že jsem nenašla nic než náhradní pneumatiku, hever a prázdnou plechovku od piva Corona, která vypadala, jako kdyby v tom kufru ležela už celé měsíce. Zabouchla jsem kufr a přesunula se k místu řidiče. Odemkla jsem auto a prohledala vnitřek odzadu dopředu. Sedadla byla potažena tmavě zelenou napodobeninou semiše a byla cítit cigaretovým kouřem a pomádou na vlasy. Ta vůně mi připomněla Morleyho, až to zabolelo. „Probůh, Morley,

pomoz mi,“ řekla jsem.

Na podlaze u zadních sedadel jsem našla stvrzenku od benzinové pumpy a sponku do vlasů. Nevěděla jsem, co přesně hledám… Účet, krabičku cigaret nebo knihu jízd, cokoliv, co by mi naznačilo, kde se Morley pohyboval a kam ho vyšetřování zavedlo. Vklouzla jsem na místo řidiče a vzala do rukou volant. Připadala jsem si jako malá holka.

Morley byl mnohem větší než já, takže jsem stěží dosáhla na brzdu. V postranních kapsách nebylo nic. Ani na přístrojové desce. Natáhla jsem se doprava, abych prozkoumala skříňku u spolujezdce, která byla přecpaná různými nesmysly. Tohle už mi bylo povědomé. Papírové kapesníčky, hřeben, další účtenky za benzin (všechny ze Santa Teresy a dost staré), křížový šroubovák, hadr na čištění předního skla, náhradní gumový proužek do stěrače, potvrzení o zaplacení pojištění a silniční daně. Vyndávala jsem věc za věcí, ale nic z toho nevypadalo, že by se to vztahovalo k mému případu.

Vrátila jsem všechno zpátky do přihrádky a trochu to tam porovnala. Narovnala jsem se a sevřela rukama volant.

Představovala jsem si, že jsem Morley. Je normální, když

polovinu času, kterou trávím vyšetřováním, nic nenacházím, ale nikdy se nevzdávám. Vždycky jsem přesvědčena, že něco vypluje na povrch, jakmile otevřu tu správnou zásuvku nebo strčím ruku do správné kapsy. Zkontrolovala jsem popelník, který byl stále ještě plný. Nejspíš v tom autě trávil spoustu času. Jako soukromý detektiv jste na cestách často,

takže se z vašeho auta stává pojízdná kancelář a zároveň místo, odkud sledujete podezřelé, a dokonce i dočasný motel, pokud vám na něj zrovna nezbývají peníze. Tenhle vůz byl dokonalý v tom, jak byl ošuntělý a nepopsatelný.

Byl to přesně ten druh vozidla, které vidíte ve zpětném zrcátku a vlastně si ho ani nevšimnete. Začala jsem hledat v horní části auta. Na zadní straně stínítka měl připevněnou umělohmotnou náprsní tašku se zrcátkem, přihrádkou na sluneční brýle, tužkou a prázdným poznámkovým bločkem.

Peněženku na stínítku držely dvě kovové sponky. Zašátrala jsem po ní. Zespoda byl zastrčen nevelký proužek papíru.

Mohlo to být cokoliv: účtenka za mytí auta, parkovací lístek.

Malý kousek papíru však měl na jedné straně vroubkování, jak byl utržen z obálky, do které se dávají filmy určené k vyvolání v jedné z fotolaboratoři tady v Colgate. Na proužku bylo uvedeno číslo objednávky, ale žádné datum, takže tam klidně mohl být schovaný celé měsíce. Strčila jsem papírek do kapsy, vystoupila z auta a zamkla. Vrátila jsem se k zadnímu vchodu a klíče přidala k věcem, které jsem nechala na pračce. Odjela jsem pět bloků do fotolaboratoře.

Prodavač asijského původu s gumovými rukavicemi právě vyndával proužky filmu z vyvolávacího tanku. Přístroj pomalu vyplivoval jednu fotografii za druhou. Fascinovaně jsem pozorovala, jak před mými zraky defilují okamžiky z oslavy číchsi čtyřicátých narozenin. Dort, zabalené dárky a spousta potměšile vyhlížejících gratulantů. Samolibý

oslavenec v upocených tenisových šortkách se snažil tvářit jako sportovec. Váhala jsem, oddalujíc nevyhnutelné. Chtěla jsem, aby ty fotografie měly klíčový význam. Chtěla jsem, aby se nějakým způsobem vztahovaly k vyšetřování, a to zásadním a významným způsobem. Chtěla jsem věřit, že Morley Shine byl jako soukromý detektiv tak dobrý, jak jsem si o něm odjakživa myslela. No dobrá. Otevřela jsem dveře a vešla. Možná bude lepší, když už to budu mít za sebou. Pořád ještě existovala možnost, že se za chvíli podívám na sérii snímků z jeho poslední dovolené.

Fotolab páchl po chemikáliích. Nebyli tam žádní zákazníci a mladý prodavač, který mě obsluhoval, vytáhl obálku s fotografiemi během minuty. Zaplatila jsem sedm dolarů šedesát pět centů a vyslechla jeho ujištění, že mi vrátí peníze za jakékoliv snímky, s nimiž bych nebyla spokojena.

Vzala jsem obálku a odebrala se do svého auta. Chvíli jsem seděla a zírala na obálku před sebou. Nakonec jsem ji otevřela a vytáhla snímky.

Úžasem jsem zaúpěla: bylo to neuvěřitelné. Celkem to bylo dvanáct snímků, každý z nich označen v dolním rohu datem minulého pátku. Dívala jsem se na šest bílých dodávek vždy ze dvou pohledů, ze strany i zepředu. Jeden z nich měl na boku tmavě modrý znak s pěti kruhy. Firma se jmenovala Olympic Painting a pod ní se skvělo jméno Chris White a jeho telefonní číslo. Takže Morley sledoval stejnou stopu. Co to ovšem znamenalo?

Probírala jsem se fotografiemi. Zdálo se, že měl v úmyslu udělat přesně to, co jsem chtěla udělat já sama.

Nejspíš zašel do různých podniků a autobazarů a vyfotil si šest až sedm let staré dodávky, některé s firemními nápisy, některé bez nich. Kromě firemního auta Chrise Whita tam byla jedna dodávka používaná zahradnickou firmou a další, kterou využívala společnost dodávající lahůdky. Ta měla na vrchu kraba. Dobrý nápad. Vzhledem k tomu, že se mi podařilo získat rozmanitý soubor nejrůznějších dodávek, bylo možné, že z jediné svědkyně vydolujeme ještě nějakou podrobnost.

Zírala jsem před sebe a uvažovala, co to všechno znamená. Jestliže mluvil s Reginou Turnerovou z motelu Gypsy, nezmínila se o tom. Což by určitě udělala, kdyby se jí někdo během krátké doby dvakrát za sebou vyptával na dopravní nehodu starou šest let. Ovšem jak jinak se mohl Morley dozvědět o firemním nápise a barvě dodávky, pokud to nebylo od ní? Možná mu David Barney něco řekl o automobilu, který málem zabil jeho. Morleyho možná napadlo projít staré výtisky novin, tak jak jsem to udělala já.

Možná, že se mu podařilo získat kopii původní policejní zprávy o dopravní nehodě, při níž řidič ujel z místa neštěstí, a pak se rozhodl vzít fotografie s sebou, až bude vyslýchat jedinou svědkyni. V policejních záznamech musely být popis vozidla a Reginino jméno jakožto svědkyně zaznamenány na prvním místě. Potíž byla v tom, že jsem

žádnou policejní zprávu mezi papíry nenašla, ani jsem neviděla žádné fotokopie novin, které by naznačovaly, že prověřoval jiné nehody, které se staly toho dne, kdy byla Isabella zavražděna. Když na něčem pracuji, mám ve zvyku dělat si spousty poznámek. V případě, že by se mi něco stalo, ten, kdo by přišel po mně, by přesně věděl, co jsem udělala a co jsem měla v úmyslu dělat dál. Zdálo se, že Morley takhle nepracoval… nebo ano? Vždycky jsem ho považovala za nesmírně inteligentního a výkonného.

Chlápek, který mě zaškolil, byl detaily přímo posedlý, a protože byli s Morleym dlouholetí partneři, předpokládala jsem, že tenhle přístup zaujímali oba. Právě kvůli tomu mě tolik rozčarovalo, když jsem nakonec viděla Morleyovu kancelář. Chaos, v jakém se nacházela jeho dokumentace k případu, mě přiměl pochybovat o jeho profesionalitě. Co když ale ani zdaleka nebyl tak chaotický?

Najednou mi před očima vyvstala jedna vzpomínka.

Když jsem byla malá holka, jednu dobu byla na naší škole hrozně populární křišťálová koule, používaná k předpovídání budoucnosti. V křišťálové kouli v tmavé tekutině plaval mnohostěn, na každé straně bylo nějaké poselství. Člověk vyslovil otázku a chvíli koulí otáčel.

Když ji narovnal, na plovoucím mnohostěnu si přečetl nejhořejší nápis. To byla odpověď na jeho otázku.

Hluboko v útrobách jsem cítila, jak ve mně klíčí podezření. Něco tu nehrálo, ale co. Uvažovala jsem o tom,

co říkal David Barney, když tvrdil, že se Morleyova smrt někomu náramně hodila do krámu. Byla to otázka, kterou jsem nemohla začít hned prozkoumávat, ale zneklidňovala mě. Přinutila jsem se ji odložit, ale měla jsem pocit, že se mě bude držet jako klíště.

Morley mi však s těmi fotografiemi přinejmenším ušetřil další krok, za což jsem mu byla vděčná. Rozhodla jsem se využít toho, že jsme aspoň v myšlenkách postupovali stejně.

Rozjela jsem se zpátky do motelu Gypsy, abych ty snímky ukázala Regině.

„To byla ale rychlost,“ řekla Regina, když mě zahlédla.

„Měla jsem štěstí,“ řekla jsem. „Náhodou se mi dostal do rukou soubor fotografií, které můžeme použít.“

„Ráda si je prohlédnu.“

„Nejdřív se vás na něco zeptám. Mluvila jste někdy s detektivem jménem Morley Shine?“

Na chvíli se zamračila. „Ne, e. Nemyslím. Nepamatuji se na to. Po pravdě řečeno jsem s ním určitě nemluvila.

Jména si většinou pamatuji. Stálí klienti to mají rádi a Morley Shine je dost neobvyklé jméno. Pamatovala bych si, že jsem s ním mluvila. Zvlášť o tomhle. Jakou to má souvislost?“

„Pracoval na jednom případu až do neděle. Pak náhle zemřel na infarkt, takže jsem převzala jeho případ. Zdá se, že viděl spojení mezi těmi dvěma případy.“

„A oč šlo v tom druhém? Když jste tu byla předtím, mluvila jste o jakémsi omylu.“

„Bílá dodávka málem srazila člověka u výjezdu z dálnice 101 směrem na jih. To se stalo kolem jedné čtyřicet pět.

Ten chlápek tvrdí, že poznal řidiče, ale neměl ani ponětí, že se tu o kousek dál předtím stala nehoda, jejíž pachatel ujel.“

Vytáhla jsem obálku s fotografiemi. „Morley Shine si nechal tyhle obrázky vyvolat. Pokud s vámi chtěl mluvit, nejspíš čekal, až je bude mít hotové, abyste je mohla identifikovat.“ Položila jsem obálku na pult.

Narovnala si brýle a vyndala fotografie z obálky. Pomalu brala jeden snímek po druhém do ruky a zkoumavě na ně hleděla. Pak je jeden za druhým pokládala na pult. Vypadalo to, jako by jí na pultě vznikla miniaturní dopravní zácpa.

Pozorovala jsem její reakce, když vzala do rukou fotografii dodávky Tippyina otce, její výraz se nezměnil. žádná poznámka naznačující překvapení nebo poznání. Pečlivě prostudovala obrázky šesti dodávek a pak položila ukazovák na dodávku Olympic Painting. Řekla, „tohle je ona“.

„A jste si tím jistá?“

„Naprosto. Zvedla obrázek a přiblížila si obrázek k očím.

V životě by mě nenapadlo, že ji ještě někdy uvidím.“ Krátce se podívala na mě. „Možná, že na někoho konečně dopadne rámě spravedlnosti po všech těch letech. Bylo by to jedině dobře.“

Vzpomněla jsem si na Tippy. „Možná. Každopádně se u vás zastaví policie, jakmile jim o tom řeknu.“

„Jedete tam hned teď?“

Váhavě jsem zavrtěla hlavou. „Ještě mám něco na práci.“

Zavolala jsem do restaurace Santa Teresa Shell Fish, ale Tippy si vyměnila službu a měla dnes volno. Odjela jsem z motelu a zamířila do Monte Bella v naději, že zastihnu Tippy doma…, a pokud možno bez hlídající matky.

Koneckonců jsem ji varovala. Rhe věděla, že se něco děje, ale zřejmě nedokázala odhadnout, jak je situace vážná.

West Glen, točitá dvouproudá silnice, lemovaná vysokými ploty a nízkými kamennými zídkami, je jednou z hlavních dopravních tepen ve čtvrti Monte Bello. Převislé lobelky tvořily na kamenných zídkách modrý vodopád.

Zkroucené větve dubů virginských byly navzájem propletené a sikomory se střídaly s eukalyptovníky a akáciemi. Jasně růžové jiřiny v trsech lemovaly silnici jako plevel.

Nevelký domek, ve kterém bydlely Rhe a Tippy, byl bungalov o dvou ložnicích stojící nedaleko silnice. Vmáčkla jsem své auto na poslední volné místo a šla jsem vzhůru k verandě, kde jsem zazvonila, Tippy otevřela téměř vzápětí, přes ruku držela bundu, kabelku a klíče. Vypadalo to, že zrovna odchází. S rukou na klice se na mě zahleděla. „Co tu děláte?“

„Měla bych ještě pár otázek, když dovolíš,“ řekla jsem.

Zaváhala a podívala se na hodinky. Ve tváři jí bylo vidět, co se v ní odehrává. Odpor, zlost, dobré vychování. „Ježíš, já nevím. Za dvacet minut se mám sejít s kamarádkou.

Stačilo by vám jen pár minut?“

„Jistě. Můžu dál?“

Ustoupila. Neměla radost, ale byla příliš dobře vychovaná na to, aby to dala najevo. Měla na sobě džíny a boty na vysokém podpatku a pod modrou džínovou bundou se rýsovalo černé body. Vlasy měla tentokrát rozpuštěné a spadaly jí do půli zad. Některé pramínky se ještě kroutily v místech, kde byly původně připevněny v drdolu. Měla jasné oči a bledě růžovou pleť. Z nějakého důvodu jsem se cítila provinile, že vypadá tak mladě.

Rychle jsem se rozhlédla po místnosti.

Vešly jsme do místnosti, která byla zároveň obývákem i jídelnou, a vzadu za ní se rýsovala malá kuchyňka. Všude na stěnách visely originály obrazů, nejspíš Rheiných vlastních.

Na podlaze ležely dlaždice v mexickém stylu. Gauč byl čalouněn ručně malovaným plátnem, na němž byly viditelné tahy širokým štětcem, provedené v jasně modré, fialové a tmavě hnědé barvě, a povalovalo se na něm asi deset modrobílých polštářků. Vedle gauče stálo pár levných mexických židlí s koženými sedačkami karamelové barvy a ratanovým opěradlem. V místnosti byl ještě opravdový krb a velké koše, plněné sušenými květinami, spousta měděných

nádob, visících ze stropu i v oblasti kuchyně. Z trámů visely také sušené byliny. Skrz francouzské okno bylo vidět do malé zahrádky s pepřovníkem a spoustou květin v květináčích. „Máma je doma?“

„Šla nakupovat, vrátí se každou chvíli. Co jste chtěla?

Mám fakt dost fofr.“

Posadila jsem se na gauč, trochu drze, protože mi to Tippy vlastně nenabídla. Vybrala si jednu z těch mexických židlí a sklíčeně se posadila.

Bez jediného slova jsem jí podala fotografie. „Co to má být?“

„Jen se podívej.“

Zamračeně otevřela obálku a vyndala fotografie.

Lhostejně si je prohlížela, až narazila na dodávku Olympic Painting. Poplašeně ke mně vzhlédla. „Vy jste si šla vyfotit dodávku mého otce?“

„To udělal někdo jiný.“

„A proč?“

„Protože dodávku tvého otce viděli dvakrát tu noc, co byla zavražděna teta Isabella. Řekla bych, že ten jiný detektiv chtěl fotky ukázat jednomu svědkovi kvůli identifikaci.“

„Identifikaci čeho?“

Měla jsem dojem, že jsem v jejím hlase zaslechla záchvěv hrůzy.

Pokračovala jsem v konverzaci nenuceným tónem a

snažila jsem se být co nejvíc věcná. „Šlo o nehodu, při níž

řidič ujel z místa nehody, ačkoliv zabil jednoho staříka. To se stalo v horní části State Street v South Rockinghamu.“

Zdálo se, že není schopná formulovat další otázku, která měla znít „a proč mi to říkáte?“, věděla, kam mířím.

„Myslela jsem, že bychom si mohly promluvit o tom, kde jsi tu noc skutečně byla.“

„Už jsem vám říkala, že jsem nikde nebyla.“

„To ano,“ řekla jsem s pokrčením ramen. „Možná, že řídil tvůj otec.“

Naše oči se střetly. Viděla jsem, jak usilovně přemýšlí, jakou má asi šanci se z tohohle vykroutit. Pokud nepřizná, že řídila, zavleče do věci svého otce. „Táta neřídil.“

„A ty?“

„Ne!“

„A kdo tedy?“

„Proč bych to měla vědět? Možná někdo dodávku ukradl a jen tak se projížděl.“

„Ale no tak, Tippy, co mi to tu vykládáš. Zatraceně dobře víš, že jsi v tom autě jela ty, tak přestaň plácat blbosti a přiznej to.“

„Já to nebyla!“

„Fakta jsou fakta. Je mi tě líto, děvče, ale budeš muset převzít zodpovědnost za to, co jsi provedla.“

Mlčela a dívala se do země. Vypadala naštvaně.

Nakonec prohlásila: „Vůbec nerozumím tomu, co mi to tu

vykládáte.“

Zkusila jsem ji popíchnout. „Oč šlo? Byla jsi opilá?“

„Ne.“

„Tvá matka mi říkala, že ti kdysi dala řidičák. Vzala sis tu dodávku bez dovolení?“

„Nic z toho nemůžete dokázat.“

„Myslíš?“

„Jak byste to asi dokázala, vždyť se to stalo před šesti lety.“

„Pro začátek bych měla dva svědky. Jeden tě viděl, jak ujíždíš z místa nehody. Další svědek tě viděl u jižního výjezdu na San Vincente krátce poté. Nechceš mi říct, co se stalo?“

Uhnula pohledem a tváře jí zrůžověly. „Chci právníka.“

„Chci slyšet tvou verzi. Vážně mě to zajímá.“

„Nemusím vám nic vykládat. Nemůžete mě donutit, abych vám cokoliv říkala, pokud tu nemám právního zástupce. To je zákon.“ Opřela se o židli a zkřížila paže.

Uchechtla jsem se a obrátila oči v sloup. „Tak to není.

To platí jen pro zatčení. Policie ti musí dopřát právního zástupce. Já nemusím. Já jsem soukromý detektiv a hraji podle jiných pravidel. No tak, jen mi řekni, co se stalo.

Uleví se ti.“

„Proč bych vám měla cokoliv říkat? Vůbec se mi nelíbíte.“

„Nech mě hádat. Tehdy jsi bydlela u otce. Zrovna nebyl

doma. Zavolali ti přátelé a napadlo vás, že byste se mohli tak trochu projet. Takže sis tajně vypůjčila dodávku, nabrala je a všichni tři nebo čtyři, nebo kolik vás bylo, jste se prostě jen tak poflakovali a popíjeli pivo na pláži. Najednou byla půlnoc a ty sis uvědomila, že by ses měla dostat domů dřív než tvůj otec, takže jsi všechny rychle rozvezla. Zrovna jsi svištěla domů, když jsi srazila toho chlápka. V panice jsi ujela, protože jsi věděla, že kdyby tě chytli, byl by to obrovský průšvih. Jak to zní? Bylo to takhle?“

Ve tváři měla stále kamenný výraz, ale v očích se jí leskly slzy a kousala se do rtů, aby se jí netřásly.

„Řekl ti někdo o tom chlápkovi, kterého jsi srazila?

Jmenoval se Noah McKell. Bylo mu devadesát dva. Bydlel v sanatoriu kousek odtamtud. Řekla bych, že měl toulavé boty. Jeho syn mi říkal, že se stařík nejspíš snažil dostat domů. Není to smutné? Chudák stařík bydlíval v San Francisku. Myslel si, že tam pořád ještě je, a dělal si starosti o svou kočku. Nejspíš zapomněl, že kočka je už pěkných pár roků mrtvá. Takže mířil domů, aby ji nakrmil, jenže tam nikdy nedošel.“

Přitiskla si ruku na ústa, jako kdyby je chtěla zapečetit.

Rozplakala se. „Opravdu jsem se snažila polepšit. Jsem členem Anonymních alkoholiků a začala jsem nový život.“

„To ti věřím a je úžasné, že jsi to dokázala. Ale svědomí ti přece musí posílat drobné vzkazy, nebo ne? Takhle skončíš zase u alkoholu, abys ten hlásek přehlušila.“

Hlas jí přeskočil do vyšší polohy. „Ježíš, je mi to tak líto, doopravdy. Je mi to hrozně líto. Byla to nehoda. Nechtěla jsem to udělat.“

Objala se rukama, trošku se předklonila a začala vzlykat jako malé dítě, což také byla. Soucitně jsem ji pozorovala, ale nesnažila jsem se ji utěšit. Nebylo mým úkolem někomu ulehčovat život. Jen ať si zakusí výčitky svědomí, všechen ten žal a pocit viny. Nevěděla jsem, jestli si někdy připustila plný rozsah svého provinění. Z očí se jí řinuly proudy slz, hluboce vzdychala a třásla se od hlavy až k patě.

Připomínala spíš vyjící zvíře než dívku, která se stydí.

Nechala jsem ji být, téměř neschopná se na ni dívat, dokud vzlyky trochu nepolevily. Nakonec se výbuch trochu utlumil. Zalovila v kabelce a vyndala balíček papírových kapesníčků. Utřela si oči a vysmrkala se. „Ježíš,“ na okamžik si kapesníček podržela před ústy. Málem se znovu rozplakala, ale sebrala se. „Od té noci jsem nevypila ani kapku. Bylo to hrozně těžké.“ Litovala se, možná v naději, že vyvolá lítost nebo soucit nebo odpuštění.

„To ti věřím,“ řekla jsem, „a proto tě taky obdivuju. V

tom jsi udělala obrovský pokrok. Přišel čas, abys řekla pravdu. Nemůžeš to jen ták přejít a doufat, že to zmizí samo od sebe.“

„Nemusíte mě poučovat.“

„Ale musím. Měla jsi šest let na to, aby sis to rozmyslela, a zatím jsi neudělala to, cos měla. Takže

poslouchej: bude pro tebe mnohem lepší, když se policii přiznáš sama, vím, že jsi to nechtěla udělat. Věřím ti, že ses vyděsila, ale pravda je pravda. Můžeš o tom chvíli přemýšlet, ale v pátek si hodlám promluvit s policií. Bylo by lepší, kdybys s nimi mluvila dřív než já.“

Vstala jsem a přehodila si svou velkou koženou brašnu přes rameno. Ani se nehnula. Když jsem došla k předním dveřím, ohlédla jsem se. „Ještě něco a pak už tě nechám být.

Viděla jsi tu noc Davida Barneyho?“

Zavzdychala. „Ano.“

„Chceš k tomu něco dodat?“

„Málem jsem ho srazila, když jsem sjížděla z dálnice.

Zaslechla jsem tupý zvuk, a když jsem se podívala z okýnka, dívala jsem se mu přímo do tváře.“

„Je ti jasné, že jsi ho mohla zprostit obvinění už před lety, kdyby ses bývala přiznala?“

Na odpověď jsem nečekala. Začínala se chovat jako mučednice. Neměla jsem nejmenší chuť to poslouchat.

15

Poté, co jsem ponechala Tippy jejímu osudu, jsem se zastavila u sebe v kanceláři a snědla něco málo k obědu.

Lednice byla prázdná, takže jsem si musela otevřít plechovku chřestové polévky, kterou jsem původně koupila k úplně jiným účelům. Často se říká, že nezkušené kuchařky se neustále uchylují k tomuhle triku. Krémový základ na celerovou polévku přelitý přes vepřové kotlety, to celé zapečené při 350 stupních jednu hodinu. Nebo krémový základ pro houbovou polévku spojený se sekanou, péci stejně dlouhou dobu při stejné teplotě. Nebo krémový základ pro kuřecí polévku zapečený s kuřecími prsíčky a šálkem rýže. Variace jsou nekonečné a nejlepší je, že se nikdy neopakují. Kromě výše uvedených jídel umím udělat míchaná vajíčka a docela dobrý tuňákový salát, ale to je asi tak všechno. Umím dost sendvičů s pomazánkou z arašídového másla a nakládanou zeleninou a také sýrové sendviče s nakládanou zeleninou. Mám docela ráda sendviče

s vajíčkem vařeným natvrdo, se spoustou soli a majonézy.

Přijde mi, že vaření je dobré leda k tomu, abyste něčím zaměstnali ruce, zatímco přemýšlíte o něčem jiném.

V tuto chvíli mě trápila otázka smrti Morleyho Shina. Co když měl David Barney pravdu? Koneckonců, mluvil pravdu o všem ostatním. Co když se Morley dostal až příliš blízko k pravdě a kvůli tomu se někdo postaral, aby vypadl ze hry? Zmítala jsem se mezi pocitem hrozné nepravděpodobnosti vraždy a obavou, že by někomu právě tato vražda mohla projít. Chodila jsem po kuchyni sem a tam a všechno důkladně zvažovala. Možná, že jeho zvědavost probudil rozhovor s Davidem Barneym. Možná, že skutečně přišel na něco důležitého. Byl umlčen? Ta myšlenka mě děsila. Bylo to až příliš melodramatické.

Morley umřel na infarkt. Úmrtní list podepsal jeho rodinný lékař. Nepochybovala jsem o tom, že existují medikamenty, jež mohou vyvolat srdeční zástavu nebo jejichž účinek se symptomům srdeční zástavy podobá, jenže nebylo snadné představit si, jakým způsobem by mu mohl být podobný medikament podán. Morley nebyl žádný blázen. Se svým chatrným zdravím by si nevzal žádné léky, předepsané kýmkoliv jiným než jeho vlastním lékařem. Takže to musel být jed, ale o téhle možnosti se zatím nikdo nezmínil. Mám právo do toho šťourat a stresovat jeho nemocnou vdovu?

Měla už tak dost problémů a já jí nemohla nabídnout nic než

další.

Dojedla jsem polévku, opláchla misku a spolu se lžičkou jsem ji nechala v odkapávači. Jestli budu nadále pokračovat v dietě složené z polévek a ovesných vloček, vystačím celý týden s jedinou miskou.

Pomalu jsem chodila po bytě a cítila se nepohodlně a stísněně. Zoufale jsem si potřebovala promluvit s Lonniem, ale nevěděla jsem, jak to udělat, s výjimkou toho, že bych odjela sto mil do Santa Marie. Ida Ruthová si navíc nemyslela, že by ho takové vyrušení potěšilo, ale já jsem zase myslela, že by měl vědět, co se děje. V současnosti byl jeho případ naprosto vzhůru nohama a neviděla jsem jiný způsob, jak dát věci do pořádku, než se vrátí. Ten bude mít radost.

Teď byl čtvrtek odpoledne. Morleyův pohřeb byl naplánován na pátek, a pokud jsem měla otázky týkající se příčiny jeho smrti, musela jsem dát věci do pohybu rychle.

Jakmile bude pohřben, všechno půjde do země s ním.

Vzhledem k tomu, že jeho smrt byla připisována přirozeným příčinám, tipovala jsem, že nikoho nezajímalo, co dělal posledních pár dní života. Pořád jsem neměla ani páru, kam jel nebo šel nebo s kým mluvil. Jediná věc, kterou jsem si mohla být jistá, byly ty fotografie. Předpokládala jsem, že kroky, které podnikl, vyšly z rozhovoru s Davidem Barneym, ale nevěděla jsem to jistě. Možná, že o případu mluvil s Dorothy nebo s Louisou. Zavolala jsem jim.

Telefon zvedla Louisa při prvním zazvonění. „Ahoj, Louiso,

tady je Kinsey. Našly jste ty věci?“

„Ano a děkujeme. Mrzí mě, že jsme tu nebyly, ale Dorothy se chtěla zajet podívat na Morleyho do pohřebního ústavu. Hned, jak jsme se vrátily, tak jsme si všimly, že jste tu byla.“

„A co Dorothy? Jak to nese?“

„Asi tak, jak se dalo čekat. Je dost statečná. To jsme obě, když to musí být.“

„Hm, Louiso, vím, že vám působím potíže, ale potřebovala bych si s vámi dvěma ještě dnes o něčem promluvit.“

„A o čem?“

„Raději bych o tom s vámi mluvila osobně. Cítí se Dorothy tak, aby zvládla návštěvu?“ Cítila jsem, jak váhá.

„Je to důležité,“ dodala jsem.

„Moment. Hned to zjistím.“ Zakryla mluvítko rukou, takže jsem jejich konverzaci slyšela jen tlumeně. Vrátila se zpátky k telefonu. „Když vám postačí jen chvilka,“ řekla nakonec.

„Budu u vás za čtvrt hodinky.“

Ve dvou dnech jsem už potřetí jela k Morleymu domů do Colgate. Na obloze se právě klubalo slunce z mraků.

Prosinec a leden jsou v Kalifornii skutečně nejlepší měsíce.

V únoru dost často prší. Jaro v Santa Terese se podobá jaru kdekoliv jinde ve Spojených státech. Začátkem léta se neustále koupeme ve vracející se mlze, takže dny začínají v

mléčně bílém oparu a končí zvláštním zlatavým svitem. Až

dosud prosinec představoval směs obou ročních období, jara i léta střídajících se každým dnem.

Zaklepala jsem a Louisa mě uvedla do obývacího pokoje, kde na gauči odpočívala Dorothy.

„Uvařím nám trochu čaje,“ zamumlala Louisa a omluvila se. O chvíli později jsem slyšela, jak v kuchyni rachotí hrnci.

Dorothy byla ještě oblečená v sukni a pulovru, které měla na sobě při svém krátkém výletu do pohřebního ústavu.

Sundala si boty a přikryla si nohy vlněnou přikrývkou. Zpod deky jí jedna noha vyčuhovala, křehká jako porcelán. Než z ní nemoc vysála všechnu barvu, byly si nejspíš s Louisou víc podobné. Obě byly drobné, s modrýma očima a jemnou pletí. Dorothy měla nedbale nasazenou platinovou paruku.

Zachytila můj pohled, usmála se a trochu si ji narovnala.

„Odjakživa jsem chtěla být blondýna,“ řekla omluvně a napřáhla ke mně ruku. „Tak vy jste Kinsey Millhonová.

Morley mi o vás tolik vyprávěl.“

Potřásly jsme si rukama. Její ruka působila nesmírně křehce a studeně a byla kostnatá jako ptačí párátek.

„Morley že o mě vyprávěl?“ řekla jsem překvapeně.

„Odjakživa byl přesvědčen, že máte velký talent, pokud se ovšem naučíte držet jazyk za zuby.“

Rozesmálo mě to. „Tak to jsem se ještě tak docela nenaučila. Mrzelo mě, když se s Benem rozešel.“

„Oba byli hrozně tvrdohlaví,“ řekla s předstíraným znechucením. „Morley si nikdy nevzpomněl, proč se vlastně pohádali. Sedněte si, drahoušku. Louisa vám hned přinese trošku čaje.“

Vybrala jsem si nízkou židličku s polštářkem. „Hrozně nerada vás obtěžuji, vím, že jste určitě unavená.“

„Už jsem si zvykla. Jestli odpadnu, budete mě muset omluvit a pokračovat s Louisou. Právě jsme se na něj byly podívat v pohřebním ústavu.“

„Jak vypadá?“

„Abych pravdu řekla, mrtví nikdy nevypadají dobře.

Jsou tak nějak zploštělí. Všimla jste si toho někdy? Jako kdyby z nich polovinu vyndali,“ řekla. Mluvila věcně, jako kdyby mluvila o staré matraci, a ne o muži, za kterého byla nějakých čtyřicet let provdána. „Doufám, že to nezní bezcitně. Hrozně jsem ho milovala a nemůžu vám ani vypovědět, jaký šok to pro mě byl, když tak najednou odešel. Celý tenhle rok jsme mluvili o smrti, ale vždycky jsem si myslela, že první zemřu já.“

Louisa se vrátila do místnosti. „Čaj bude za chvilku.

Mezitím byste nám mohla říct, co vás trápí.“ Uvelebila se na opěradle Morleyova koženého křesla.

„Potřebovala bych vědět pár věcí a myslela jsem, že byste mi mohly pomoct. Mluvil s vámi Morley o případu, na kterém právě pracoval? Nechci vám to celé vykládat zbytečně od začátku.“

Dorothy si narovnala přikrývku. „Morley mi vyprávěl o každém případu. Pokud šlo o tenhle, nějaký Barney byl už

jednou souzen pro vraždu. V tomhle soudním sporu se bývalý manžel oběti snažil prokázat jeho vinu z úmyslného zabití, tak aby Barney nemohl zdědit majetek té ženy.“

„Přesně tak,“ potvrdila jsem. „David Barney se mnou včera dvakrát mluvil. Říkal, že s Morleym mluvil minulý týden ve středu. Naznačil, že pro něj měl Morley ověřit několik věcí. Neřekl vám Morley, co přesně to bylo? Snažím se to dát dohromady a nerada bych o tom spekulovala.“

„Tak počkejte. Vím, že se na něj ten chlápek obrátil, ale podrobnosti mi nesvěřil. Ve středu odpoledne jsem byla na chemoterapii a bylo mi dost zle. Většinou jsme trávili večery spolu, ale tehdy jsem byla hrozně vyčerpaná a šla si rovnou lehnout. Spala jsem celý večer a skoro celý čtvrtek.“

Podívala jsem se na Louisu. „A co vy? Neříkal něco vám?“

Zavrtěla hlavou. „Nic konkrétního. Jen že spolu mluvili a že má nějakou práci.“

„Vypadalo to, že věřil tomu, co mu Barney řekl?“

Louisa zauvažovala a pak zavrtěla hlavou. „Nejsem si jistá, ale v něčem mu věřit musel, jinak by nic nedělal.“

Dorothy vstoupila do rozhovoru. „Louiso, to není tak úplně pravda. Ať už mu vykládal cokoliv, Morley se snažil mít mysl otevřenou. Vždycky říkal, že je nesmysl dělat závěry dřív, než známe všechna fakta.“

„Zrovna takhle mě to učil,“ řekla jsem. Sáhla jsem do kabelky a vyndala obálku s fotografiemi. „Zdá se, že tahle auta vyfotografoval během pátku. Řekl vám, co s nimi hodlá udělat?“

„Tohle bych věděla,“ řekla Louisa rychle. „Obědvali jsme dost brzy. Protože držel dietu, rád obědval doma.

Říkal, že je aspoň vystaven menšímu pokušení. Odešel odsud asi v poledne a šel do kanceláře vyzvednout si poštu.

Někdy kolem druhé hodiny měl schůzku a zbytek dne strávil hledáním těch dodávek. Cestou domů dal film vyvolat a řekl, že si snímky vyzvedne v sobotu, kdy už mu ale začalo být zle. Nejspíš na to úplně zapomněl.“

„A jak věděl, co má hledat?“

„Vy myslíte, jaký druh auta má hledat? O tom nic neříkal. Myslel, že stejné auto snad bylo zapleteno do nějaké nehody, ale neřekl ani, co to bylo za nehodu, ani jak k tomu závěru dospěl. Popis toho auta zjistil z původní policejní zprávy.“

Přemýšlela jsem o načasování. Všechno se muselo odehrát až po jeho rozhovoru s Davidem Barneym. „A co se stalo v sobotu?“

„S jeho prací?“ zeptala se Louisa.

„Myslím vůbec.“ Dívala jsem se z Louisy na Dorothy a čekala, co mi odpovědí.

Dorothy pochopila mou narážku. „Nic neobvyklého. Šel do kanceláře a chvilku tam pracoval. Vyřizoval poštu a tak.“

„Měl s někým schůzku?“

„Jestli ano, neřekl nám o tom. Přišel domů kolem poledne a jen se porýpal ve svém obědě. Většinou si brával jídlo ke mně do pokoje, abychom byli spolu. Tehdy jsem se ho zeptala, jestli mu není špatně. Řekl, že ho bolí hlava a že na něj nejspíš něco leze. Pomyslela jsem si, že to byla hotová katastrofa pro Louisu, přijela ošetřovat jednoho invalidu, ne dva. Poslala jsem ho do postele. Hrozně mě překvapilo, že mě poslechl. Skutečně si šel lehnout. Ukázalo se, že ho skolila ta příšerná chřipka, kterou teď všichni mají.

Chudáček malý. Zvracel, měl průjem a strašlivé bolesti žaludku.“

„Nebylo mu špatně z jídla?“

„Nevím z čeho, drahoušku. K snídani jsme měli jenom ovesné vločky a nízkotučné mléko.“

„To že měl Morley k snídani? To se mu vůbec nepodobá,“ řekla jsem.

Dorothy se rozesmála. „Lékař mu na moje naléhání předepsal dietu, patnáct set kalorií za den. V sobotu měl k obědu trochu polévky a suchý chleba. Řekl, že se mu dělá trochu špatně od žaludku a že vlastně nemá chuť k jídlu.

Odpoledne už mu bylo hodně zle. Půlku noci strávil s hlavou v záchodě. žertovali jsme, že se budeme muset střídat, pokud se i mně udělá hůř. V neděli ráno mu bylo líp, ale vypadal pořád hrozně. Měl příšernou barvu, ale už

nezvracel a udržel v žaludku aspoň trošku piva.“

„Povězte mi o nedělní večeři. Vařila jste ji sama?“

„Ale vůbec ne. Já nevařím, já už jsem nevařila aspoň půl roku, vzpomínáš, Louiso?“

„Udělala jsem obloženou mísu, salát s pečenými kuřecími prsíčky,“ řekla. Z kuchyně se ozvalo pískání konvice. Louisa se omluvila a zamířila do kuchyně, zatímco Dorothy převzala její vyprávění. „Tehdy už mi bylo líp, tak jsem vstala a dělala jim u stolu společnost. Stěžoval si na bolesti hrudi, ale pokládala jsem to za špatné zažívání.

Louisa si dělala starosti, ale já jsem si z něj dělala legraci.

Už si nevzpomenu, co jsem říkala, ale zkrátka jsme žertovali. Najednou odstrčil talíř a vstal. Přitiskl si ruku na hruď a začal lapat po dechu. Udělal dva kroky a zhroutil se.

Během minuty byl úplně mrtev. Hned jsme volaly záchranku a zkoušely dýchání z úst do úst, ale všechno bylo marné.“

„Paní Shineová, nevím, jak vám to mám říct, ale zvažovala jste, že by se tělo podrobilo pitvě? Vím, že je to pro vás bolestné, a možná jste to ani nepokládala za nutné, ale cítila bych se mnohem lépe, kdybychom si byli příčinou smrti naprosto jisti.“

„Proč vám to dělá starost?“

„Uvažuji, jestli mu někdo nepřidal něco do jídla nebo do léků.“

Pronikavě se na mě zadívala. „Vy si myslíte, že byl zavražděn?“

„Ráda bych, aby se tahle možnost vyloučila. Možná, že střílím od boku, ale bez pitvy se to nikdy nedovíme. Jakmile ho jednou pohřbí…“

„Chápu,“ řekla. „Nejdřív si o tom musím promluvit s Louisou a možná i s jeho bratrem, který má přijet dnes večer.“

„Mohla bych vám tedy večer zavolat? Opravdu mě mrzí, že na vás naléhám. Vím, že je to stresující, ale máme velmi málo času, když je pohřeb už zítra.“

„Neomlouvejte se. Samozřejmě smíte zavolat. V tomhle koneckonců nemůže pitva ničemu uškodit.“

„Ráda bych si promluvila s koronerem a uvědomila ho o celé situaci, ale nechci nic dělat bez vašeho svolení.“

„Nemám námitek.“

„Námitky proti čemu?“ zeptala se Louisa, která právě přinášela plně naložený podnos s čajem. Položila ho na stůl.

Dorothy jí stručně zopakovala obsah našeho rozhovoru.

Stejně stručně jako zopakovala základní body Barneyova případu.

„Jen ať se do toho pustí,“ řekla Louisa. Nalila mi šálek a podala mi ho. „Jestli se o tom začneš bavit s Frankem, nikdy to neskončí.“

Dorothy se usmála. „Myslela jsem si přesně to samé, ale nechtěla jsem to říkat.“ Pak se obrátila ke mně. „Pusťte se do toho a udělejte, co uznáte za vhodné.“

„Děkuji.“

Detektiv Burt Walker z koronerovy kanceláře byl muž s řídnoucími kaštanovými vlasy, úzkou bradkou a mrožím knírem. Bylo mu asi čtyřicet let. Měl kulatý obličej, načervenalou pleť naznačující skandinávský původ. Nosil malé brýle s kulatými obroučkami. Nebyl nikterak statný, ale vypadal jako muž, který s léty mohutní. Ostatně mu to slušelo. Měl tmavohnědé tvídové sako, béžové plátěné kalhoty, modrou košili, červenou vázanku s bílými puntíky.

Zatímco jsem mu předkládala podrobnosti o Morleyově smrti, opíral se loktem o stůl, různě přikyvoval a mnul si čelo. Formulovala jsem svá podezření, ale nedokázala jsem odhadnout, jestli mě bere vážně, nebo je jen zdvořilý.

Když jsem skončila, zůstal na mě hledět. „Takže co vlastně tvrdíte?“

Pokrčila jsem v rozpacích rameny, když jsem měla přesně zformulovat svá podezření. „Ze zemřel na nějakou otravu…“

„Nebo že to byl jed, který vyvolal srdeční záchvat,“

doplnil Burt. „Přesně tak.“

„Dobrá, nemožné to není,“ řekl pomalu. „Dokonce to tak vypadá. Nepředpokládám, že se mohl otrávit sám v zoufalství nebo v depresi nad něčím.“

„Určitě ne. Jeho žena má sice rakovinu, ale žili spolu přes čtyřicet let a věděl, že je na něm plně závislá. Nikdy by ji neopustil. Byli si navzájem velice oddáni. Jestliže ho otrávili, muselo to být něco, co snědl, aniž by o tom věděl.“

„Máte nějaké podezření, pokud jde o jed, který to způsobil?“

Zavrtěla jsem hlavou. „O tom vůbec nic nevím. Mluvila jsem s jeho ženou o tom, jak strávil poslední dny svého života, ale nenaznačila žádný pravděpodobný směr. V

každém případě nic zřejmého. Říkala, že měl špatnou barvu, ale neptala jsem se, co tím přesně myslela.“

„Určitě to nebyla žádná žíravina, protože to by se hned zjistilo,“ řekl. Zavzdychal a zavrtěl hlavou. „Nevím, co vám mám říct. Nemůžu požádat toxikology, aby udělali testy na všechny možné neznámé látky. S tím se nedá pracovat.

Taková žádost je příliš široká. Pomyslete jen, kolik existuje nejrůznějších drog, pesticidů, průmyslových výrobků…

Ježíš… vlastně i věcí, které běžně používáte doma. Za předpokladu, že máte pravdu, problém se ještě komplikuje tím, že Morley měl tak chatrné zdraví.“

„Vy jste ho znal?“

Zasmál se. „No ano. Bezva chlap, ale ustrnul v padesátých letech, kdy si všichni mysleli, že pět panáků a tři krabičky cigaret denně je něco, co člověk dělá jen tak pro legraci. U lidí jako Morley, kteří mají vážně poškozenou funkci jater nebo ledvin, jsou účinky jakýchkoliv toxických látek ještě pronikavější, protože jejich orgány se s nimi nedokáží

dostatečně

účinně

vypořádat,

a

navíc

pravděpodobně nesnesou stejnou dávku jako zdraví jedinci.

Pár věcí nejspíš můžeme vyloučit rovnou,“ řekl. „Kyseliny i

louhy. Podle všeho nikdo nezpozoroval, že by mu páchl dech.“

„Ne, a bývaly by si toho všimly. Zkoušely mu dávat umělé dýchání z úst do úst a pak zjistily, že už je to marné.“

„Což vylučuje kyanidy, paraldehydy, éter, disulfidy a nikotinsulfát. Ty se ale stejně nedají jen tak nepozorovaně podstrčit.“

„A co arzén?“

„Ano, jistě. Symptomy, které jste popsala, by do toho celkem zapadaly. S výjimkou toho, že se mu udělalo líp. To se mi moc nelíbí. Škoda, že ho nepřevezli na jednotku intenzivní péče, tam by na to byli přišli.“

„Nejspíš nechtěl být na obtíž, zvlášť když jeho žena je tak vážně nemocná,“ řekla jsem. „A navíc všichni měli chřipku. Nejspíš si mysleli, že ji má taky.“

„Což klidně mohla být pravda,“ podotkl Burt. „Na druhé straně, jestli to bylo v něčem, co snědl, a bavíme se o zažívacím traktu jako o vstupní bráně jedu, pak mluvíme o určité době, během níž se ta látka jednak transformovala a jednak vylučovala. To znamená, že všechny látky, které se dostanou do lidského organismu, jsou buď metabolizovány, nebo vyloučeny, což znamená, že zjistitelné množství jedu se stále zmenšuje. Tak zažívací systém pracuje. K čertu, vždyť on ty důkazy vyzvrátil. Když jed zabírá rychle, většinou se po něm najdou při pitvě stopy. Bohužel nám nepomáhá, že ho nabalzamovali. Všechny injekce s

balzamovací látkou, které do něj byly vpraveny, nejspíš vážně zničily toxikologické důkazy.“

„Ale i tak by se jed měl dát zjistit, nebo ne?“

„Nejspíš. Budeme muset analyzovat vzorky samotné balzamovací látky a pak je porovnat s tím, co najdeme v jeho tkáních. Povím vám, co by nám nejvíc pomohlo: přineste mi všechny výrobky, které u něj doma najdete, zkontrolujte odpadky, přineste podezřelé jídlo, lahvičky léků, jed na krysy, prášek proti švábům, čisticí a dezinfekční prostředky, zahradní insekticidy, prostě všechno. Já si mezitím promluvím s ředitelem pohřebního ústavu a uvidíme, co nám řekne. Jakmile budeme vědět, co vlastně hledáme, věci půjdou mnohem rychleji.“

„Takže se do toho pustíte?“

„Jestli jeho vdova podepíše souhlas, pak ano.“

Cítila jsem, jak ve mně narůstá vzrušení a zároveň strach. Jestli jsem se mýlila, budu si připadat jako blbec.

„Proč se tváříte tak nešťastně?“ zeptal se.

„Nevěřila jsem, že mě budete brát vážně.“

„Jsem placený za to, abych bral lidi vážně. Častokrát se předpoklad smrti otrávením objeví jenom kvůli podezření, které vznikne u přátel a příbuzných zesnulého. Převezeme Morleyho sem a podíváme se na to.“

„A co pohřeb?“

„Klidně můžou pokračovat v přípravách. Hned se do toho dáme.“ Odmlčel se a zkoumavě se na mě zahleděl.

„Pokud se ukáže, že jste měla pravdu, podezříváte někoho?“

„Nemám ani ponětí. Pořád se snažím zjistit, kdo zabil Isabellu Barneyovou.“

„Na vašem místě bych se o to tolik nesnažil.“

„Tahle zvědavost možná zabila Morleyho.“

16

Nemohla jsem uvěřit, že se musím vrátit k Morleymu domů, ale skutečně jsem tam zase mířila. Burt Walker mě požádal, abych mu přinesla jakékoliv chemikálie, které najdu v domě. Chtěl vyloučit, že by ho otrávily právě tyto chemikálie. Louisa stála před domem a zrovna vybírala schránku. Pokud ji překvapilo, že mě zase vidí, nedávala to nijak najevo. Trpělivě počkala, až zaparkuji a vystoupím.

Spolu jsme se vydaly k domu, jako kdybychom se přátelily odjakživa. „Kde je Dorothy?“ zeptala jsem se.

„Šla si nahoru lehnout.“

„Rozzlobilo ji to?“

Vypadala upřímně. „Sestra je realistka. Morleymu už

nepomůže. Jestli ho někdo otrávil, chce to vědět. Proč taky ne?“

„Moc mě mrzí, že jsem ji s tím musela obtěžovat, ale bohužel jsem se tomu nemohla vyhnout.“

„S tím ale žádná z nás už nic nenadělá, že ne? Co vás

přivádí zpátky?“

Vylíčila jsem jí svůj rozhovor s koronerem. „Nevidí to moc optimisticky, ale aspoň by to rád zkontroloval, pokud se nám podaří vyloučit některé možnosti. Budu potřebovat nějakou tašku na všechno, co najdeme.“

„Stačil by igelitový pytel na odpadky? Máme takové ty menší se šňůrkou nahoře.“

„Bezva,“ já na to. Šly jsme spolu do kuchyně a začaly sbírat všechno, co připadalo v úvahu. Skříňka pod dřezem nám poskytla bohatou úrodu látek, obsahujících jedy. Bylo až uklidňující uvědomit si, že průměrná hospodyňka tráví den až po uši mezi jedy. Některé přípravky jsem odmítla, jako například savo, protože jsem si nedokázala představit, jakým způsobem by do sebe Morley dokázal vpravit smrtelnou dávku, aniž by si toho všiml.

Louisa mi účinně pomáhala a přinášela mi další a další přípravky, na které bych jinak zapomněla. Takže v tašce postupně přibýval přípravek na čištění trouby, Raid, přípravek na čištění mosazi. Domácí čpavek, denaturovaný líh, krabička návnad na mravence. Krátce mi před očima vyvstala nelogická představa Morleyho, jak se zvrácenou hlavou polyká krabičky s návnadami na mravence a jak ty krabičky kloužou jícnem do žaludku jako malé procesí. Na kuchyňském parapetu stálo několik lahviček s Morleyovými medikamenty, takže jsme je všechny uložily do pytle.

V koupelně jsme vyprázdnily skříňku na léky a daly do

pytle všechno, na čem bylo Morleyovo jméno. K tomu jsme přidaly několik volně prodejných léků, které by byly smrtelné jen ve vyšších dávkách. Acylpyrin, Endiaron, Gastrogel, antihistaminika. Nic z toho mi nepřipadalo neobvyklé nebo ohrožující. Prošly jsme odpadkové koše, ale nebylo v nich vůbec nic podezřelého. Garáž nám vydala několik lahviček, ale mnohem míň, než jsem čekala. „Skoro žádné insekticidy a hnojiva,“ poznamenala jsem, když jsem do pytle mlčky přidala terpentýn a ředidlo na barvy.

„Morley nesnášel zahradničení. To byla Dorothyina práce.“ Odstoupila od polic a pomalu je přejížděla pohledem. „Vypadá to, že je to všechno. Ještě motorový olej,“ řekla. Otočila se a dívala se na mě.

„Klidně ho tam přidejte. Nevěřím sice, že si šlehnul dávku Shellu, ale možné je koneckonců všechno. A co jeho kancelář? Měl tam nějaké léky?“

„Vidíte, to mě nenapadlo. Určitě. Počkejte, hned vám přinesu klíče.“

„Nemusíte se obtěžovat. Požádám tu kadeřnici, aby mě tam pustila z její strany.“

Vrátily jsme se před dům. Vylovila jsem z kapsy klíče od auta. „Mockrát vám děkuji.“

„Nezapomeňte nás informovat, co jste zjistila,“ řekla.

„Chvíli to potrvá. Někdy to trvá až měsíc, než

toxikologové pošlou zprávu.“

„A co pitva? Tam by přece měli něco zjistit?“

„Na to dojde až po obřadu.“

„Uvidíme se tam?“

„Asi ano.“

Cestou do Morleyovy kanceláře jsem se téměř klepala nejistotou. Bylo to směšné, Morley by nesnědl nic, co by páchlo po repelentu nebo bylo cítit Gastrogelem. Ne že by byl přímo epikurejec, ale rozhodně by si všiml, kdyby spolkl lžíci motorového oleje. Pokud šlo o jeho léky, nebyla jsem si jistá. žádná z lahviček nebyla prázdná ani skoro prázdná, takže to nevypadalo, že by se náhodně nebo jinak něčím předávkoval. Dva léky, vyrobené na předpis, se ovšem braly v kapslích, do nichž mohlo být cokoliv přidáno.

Předpokládala jsem, že zadní dveře zůstávaly většinu času nezamčené a otevřené. Dovnitř tak mohl vejít a přidat něco smrtícího do jeho léků prakticky kdokoliv.

Přijela jsem k Morleyově kanceláři a zaparkovala na příjezdové cestě. Obešla jsem domek k předním dveřím a táhla za sebou naditý plastikový pytel jako karikatura Santa Klause. Při druhé návštěvě to místo vypadalo ještě depresivněji než předtím. Stěny verandy byly vymalovány jasně modrou barvou velikonočních vajíček, zatímco okenní rámy a okapová roura byly natřeny špinavě bílou. Mezi papírovými sněhovými vločkami, které zdobily výlohu, se skvělo několik nálepek oznamujících, že salon používá kosmetiku Jhirmack & Redken. Vešla jsem dovnitř.

Tentokrát v salonu nikdo nebyl a Betty, kterou jsem

považovala za majitelku, pila kávu a kouřila v zadní místnosti a přitom se snažila uspořádat účty.

„Kam se všichni poděli?“

„Jsou na obědě. Jennie má narozeniny, a tak jsem řekla, že budu brát telefony. Co pro vás můžu udělat?“

„Potřebovala bych se vrátit do Morleyovy kanceláře.“

„Klidně,“ řekla a pokrčila rameny.

Někdo stáhl rolety, takže v místnosti bylo šero. Rolety propouštěly slabý sluneční svit jenom v mezerách. Kromě plísně a prachu jsem ucítila také pach cigaretových nedopalků, horké kávy a čerstvého kouře, který pronikal do místnosti z přilehlého salonu.

Zběžná prohlídka zásuvek u stolů a skříněk na šanony neposkytla žádné jedovaté přípravky. V koupelně jsem našla plechovku jakéhosi čisticího přípravku, z nějž zbyla na dně jen trocha prachu. Ve skříňce na léky nebylo nic než

poloprázdná láhev přípravku proti kašli. Přidala jsem ji do pytle pro případ, že by do jejího obsahu někdo přidal jed na krysy, rozemleté sklo nebo kuličky proti molům. Když už

jsem toto melodrama dala do pohybu, cítila jsem se povinna dohrát ho až do konce. V odpadkovém koši nic nebylo.

Vrátila jsem se do kanceláře, ale po odpadkovém koši pod Morleyovým stolem nebylo ani památky. Rozpačitě jsem se rozhlédla. Když jsem tu byla poprvé, určitě tu byl.

Otevřela jsem spojovací dveře a vstrčila hlavu do salonu.

„Kam se poděl Morleyův odpadkový koš?“

„Venku na verandě.“

„Díky. Mohla byste mi udělat laskavost?“

„Možná.“

„Možná se v příštích dnech ukáže, že se v Morleyově kanceláři odehrál zločin. Mohla byste ji prosím zajistit?“

„Co tím myslíte? Jako že tam nemám nikoho pouštět?“

„Přesně tak. Ničeho se nedotýkejte a nic nevyhazujte.“

„Přesně tak to dělal i Morley,“ opáčila.

Znovu jsem zavřela dveře a přinesla z přední verandy odpadkový koš, k němuž už po betonu pochodovaly celé armády mravenců. Opatrně jsem se probírala obsahem koše.

Vyhozené papíry, katalogy, použitý papírový kapesníček, plastikové šálky na kávu. Papírová krabice se zbytky jídla se teď stala předmětem zájmu milionu mravenců. Postavila jsem krabici na betonový schod a mrkla dovnitř. Morley se cestou do kanceláře určitě zastavil v některém pekařství, vybral si tam pizzu nebo zákusek a donesl si ho do kanceláře. Dojedl ho jen do půlky a pak ho vyhodil, nejspíš proto, že se cítil provinile kvůli tomu, že porušil dietu.

Prohlédla jsem si zbytky zblízka, ale neměla jsem ponětí, co to mohlo být. Nevypadalo to jako ovoce, ale štrúdl se přece z ničeho jiného nedělá. Opatrně jsem zbytky jídla zabalila do ubrousku, který byl v krabici.

Dál tam nebylo nic zajímavého. Naskládala jsem všechno zpátky do koše a postavila to hned za dveře, které jsem za sebou zamkla. Vrátila jsem se k autu a odvezla

celou sbírku potenciálních smrtících prostředků koronerovi, kde jsem je nechala u sekretářky.

Chtěla jsem to pro dnešek zabalit. Z celého případu mě bolelo břicho. Cítila jsem se vyčerpaná a nešťastná. Měla jsem depresi. Jediná věc, která se mi podařila, bylo rozvrtat Lonnieův případ na kousky. Podařilo se mi zpochybnit výpověď klíčového svědka a najít pro obžalovaného alibi.

Jestli budu takhle pokračovat dál, Barneyův advokát bude moci požádat o stažení obžaloby. Cítila jsem, jak mi mravenčí v žaludku, což se mi nestalo od doby, kdy jsem chodila na střední školu. Ne že bych si chtěla stěžovat, ale bylo mi jasné, že vyhazov z Kalifornské pojišťovny u mě způsobil krizi sebedůvěry. Vždycky jsem jednala instinktivně. Často jsem se během vyšetřování cítila frustrovaná, ale byla jsem schopná fungovat s jistou sebedůvěrou, podporovanou přesvědčením, že všechnu práci zvládnu stejně dobře jako kdokoliv jiný. Nikdy jsem se necítila tak nejisté jako teď. Co by se stalo, kdyby mě během šesti týdnů podruhé kopli do zadku?

Vrátila jsem se domů a řádila jsem při úklidu jak Popelka před posvícením. Nedovedla jsem si představit nic jiného, co by mě mohlo lépe uklidnit. S houbičkami a čisticím prostředkem jsem zaútočila na koupelnu pod střechou. Nevím, jak se s životními stresy vyrovnávají muži.

Možná, že hrají golf nebo spravují auta nebo pijí pivo a dívají se na televizi. ženy, které znám (s výjimkou těch,

které jsou závislé na nakupování nebo se přejídají), se většinou vrhnou na uklízení. Každé místečko jsem několikrát přejela kartáčem a mopem, přetřela hadrem a houbičkou namočenou v nejrůznějších dezinfekčních prostředcích, pak jsem všechno ještě pro jistotu postříkala a vyleštila. Všechny parazity, které jsem nezahubila, jsem alespoň těžce zasáhla.

V šest hodin jsem si dala pauzu. Ruce mi páchly chlorem. Kromě toho, že jsem vydezinfikovala celou koupelnu a záchod v prvním patře, utřela jsem všude prach, vyluxovala a vyměnila povlečení. Právě jsem se chystala pustit se do úklidu prádelníku, když jsem si uvědomila, že bych toho měla nechat a něco sníst. Možná, že bych si nějaký úklid měla nechat na příště. Rychle jsem se osprchovala a převlékla do čistých džínů a roláku. Moje vášeň pro domácnost ovšem nezahrnovala vaření. Popadla jsem kabelku a bundu a zamířila k Rosii.

Mírně mě překvapilo, že tam bylo stejně narváno jako včera večer. Tentokrát se tam namísto kuželkářek ocitli členové softbalového týmu, mladíci v teplákách a tričkách s krátkým rukávem, která měla na zádech vyšito jméno místní elektrárenské společnosti. Spousta cigaretového kouře, cinkám pivních půllitrů a výbuchy drsného smíchu, který tak často doprovází pitky. Celkem to tam vypadalo jako v jedné z těch reklam na pivo, které dělají ten dojem, že se lidé baví mnohem lépe než ve skutečném životě. Z

jukeboxu se linula jakási melodie, ale bylo těžké rozpoznat jaká. Na jednom konci barového pultu hrála televize. Na obrazovce se míhaly siluety zaprášených aut v jakémsi nekonečném závodě. Nikdo závod nesledoval, ale televize přesto hrála na plné pecky.

Rosie to všechno pozorovala a lišácky se usmívala. Co se to s ní jen děje? Nikdy nesnášela hluk. Nikdy nepodporovala sportovní fandění. Vždycky jsem měla strach, že její bar objeví mladí byznysmeni a postupně jej přemění ve snobský podnik anebo fan klub Bena Johnsona.

Zahlédla jsem Henryho a jeho bratra Williama. Henry měl na sobě šortky ustřižené nad koleny, bílé tričko a sandály, z nichž mu vyčuhovaly dlouhé, pevné a svalnaté nohy. William měl stále na sobě oblek, ale zbavil se vestičky. Zatímco se Henry na židli rozvaloval s pivem před sebou, William seděl vzpřímeně, jako by spolkl pravítko, a usrkával minerálku s plátkem citronu. Zamávala jsem na Henryho a začala si razit cestu ke svému nejoblíbenějšímu stolu vzadu. Jako zázrakem tam nikdo neseděl. V půli cesty jsem se zarazila. Henry na mě hleděl s tak zoufalou prosbou o pomoc v očích, že jsem nakonec zamířila k jejich stolu.

William vstal. Henry mi nohou ukázal židli. „Dáš si pivo?“ řekl.

„Radši bych si dala bílé víno, jestli ti to nevadí.“

„Ale vůbec ne, chceš bílé víno, máš ho mít.“

Zdálo se mi, jako by oba od včerejška omládli. Dokázala

jsem si je představit, když jim bylo osm a deset let. Henry byl samá ruka samá noha a choval se s nepřátelskou povýšeností mladšího bratra. Jako dítě byl nejspíš obětí Williamova povýšeného a terorizujícího chování. Možná, že matka dávala Williamovi často Henryho na starost, a tím je nutila do nechtěné blízkosti. William vypadal jako starší bratr, který klidně mladší sourozence terorizuje, pokud nedělají, co si zamane. Teď ve věku osmdesáti tří let Henry vypadal pořád neklidně a vzpurně, nejistý sám sebou s výjimkou šaškování a podobných věcí.

Právě teď vyhlížel Rosii, zatímco si William sedl zpátky.

Obrátila jsem se k Williamovi a zvýšila hlas, aby mě v tom rámuse slyšel. „Tak jak jste strávil první den v Santa Terese?“

„Řekl bych, že celkem dobře. Bohužel jsem měl lehčí záchvat srdeční arytmie.“

William mluvil třaslavým a slabým hlasem. Přiložila jsem si ruku k uchu, abych naznačila, že ho skoro neslyším.

Henry se ke mně naklonil.

„Celé odpoledne jsme si užívali ve středisku první pomoci,“ zařval. „Úžasná zábava. Pro nás, kteří jsme odkázáni na pojišťovnu, to byl hotový cirkus.“

William prohlásil: „Měl jsem srdeční problémy. Doktor nařídil EKG. Nevzpomínám si už, jakou diagnózu přesně mi stanovil…“

„Špatné zažívání,“ zaječel Henry. „Zapomněl sis

pořádně krknout.“

Nezdálo se, že by Henryho neuctivé chování Williama vyvedlo z míry. „Bratra vždycky vyvede z míry jakýkoliv příznak křehkosti.“

„Je fakt, že po tolika letech s tebou by mě to nemělo překvapovat.“

Obrátila jsem se zase k Williamovi. „A jak se teď cítíte?“

„Docela to ujde,“ odpověděl.

„Ale mně je takhle,“ prohlásil Henry, zašilhal a nechal jazyk volně viset v jednom koutku úst a rukama se chytil za hruď.

Williama to nerozesmálo. „Chtěla byste něco vidět?“

Nebylo mi jasné, na co se mám podívat, dokud nevytáhl z kapsy záznam EKG. „Cožpak to si můžete vzít domů?“

zeptala jsem se.

„Jenom tenhle kousek. Zbytek mám v kartě. Pro všechny případy jsem si přivezl svou kartu s sebou.“

Všichni tři jsme zírali na milimetrovou linku, která se v pravidelných intervalech zašpičatěla. Vypadalo to jako průřez oceánem se čtyřmi žraločími ploutvemi, trčícími nad hladinou.

William se ke mně naklonil. „Doktor říkal, že na ni musím dát dobrý pozor.“

„Chápu.“

„Škoda, že si nemůžeš vzít den volna,“ naklonil se ke

mně Henry. „Mohli bychom se u Williama střídat v počítání pulzu.“

„Klidně se mi posmívejte, ale s vlastní smrtelností se musí smířit každý,“ řekl William důstojně.

„To jistě, jenže zítra se musím smířit se smrtelností někoho jiného,“ řekla jsem a k Henrymu jsem dodala: „Zítra je pohřeb Morleyho Shina.“

„Nějaký přítel?“

„Byl to soukromý detektiv,“ řekla jsem. „Byl to kamarád člověka, který mě vyškolil, takže jsme se znali už pár let.“

„Zemřel při výkonu služby?“ zeptal se William.

„Vlastně ne. V neděli večer ho skolil infarkt.“ V

okamžiku, kdy jsem to vyslovila, jsem se ulekla.

Williamova ruka hned zabloudila k srdci. Opatrně se zeptal: „A kolik mu bylo?“

„Ježíš, to nevím.“ Lhala jsem, pochopitelně. Morley byl minimálně o dvacet let mladší než William. „Jémine, tamhle je Rosie.“ Když potřebuji, padají ze mě „Ježíš“ a „jémine“

ostošest.

Rosie se právě vynořila z kuchyně a zamířila k nám. K

našemu stolu dorazila s výrazem odhodlání ve tváři. Když

procházela kolem baru, natáhla se k televizi a trochu ji ztlumila. Henry a já jsme si vyměnili pohledy. Věděla jsem, že si myslí totéž co já. Přišla pečovat o Williama a nemínila o tom připouštět žádnou diskusi. Začínalo mi ho být líto.

Jukebox dohrál, takže hladina hluku značně poklesla.

Vychutnávali jsme ticho.

William odstrčil židli a zdvořile se zvedl. „Slečno Rosie.

Je mi potěšením. Doufám, že se k nám přidáte.“

Dívala jsem se z jednoho na druhého. „Vy dva se znáte?“

Henry řekl: „Přišla k našemu stolu, když jsme tu byli poprvé.“

Rosiin pohled zabloudil k Williamovi, ale vzápětí se koketně zadívala do země. „Promiňte, že vás ruším,“ řekla sladce. Rosie, která každého komanduje.

„Ale vůbec ne, jen se posaďte,“ řekla jsem a přidala se tak k Williamovi. Zůstával stát, zřejmě čekal, až se posadí, ale nevypadalo, že by to měla v úmyslu.

Rosie si Henryho a mě skoro nevšímala. Koketně až

zvědavě se dívala na Williama. Pak si všimla zápisu EKG.

Založila si ruce pod zástěrou. „Sinusová tachykardie,“

prohlásila. „Srdce najednou bije stokrát za minutu.

Příšerné.“

William se na ni překvapeně podíval. „To je ono. Takhle to ten doktor říkal. Kvůli tomu jsme dneska byli na pohotovosti. Tohle mi tam natočili.“

„Nedovedou s tím nic udělat,“ řekla spokojeně. „Jsem na tom podobně. Možná nějaké prášky. Jinak beznadějné.“

Opatrně se uhnízdila na kraji židle. „Sedněte si.“

William se posadil. „Je to mnohem horší než fibrilace,“

prohlásil.

„Mnohem horší než fibrilace a palpitace dohromady,“

řekla Rosie. „Ukažte mi to.“ Vzala papír do ruky.

Zamžourala skrz nízko posazené brýle. „No jen se podívejme. To snad není možné.“

William se k ní prudce naklonil, jako kdyby ten proužek papíru najednou získal nový význam. „To je to tak vážné?“

„Velmi. Není to tak zlé jako můj, ale dost vážné. Vidíte ty vlnky a ty hroty?“ Vrtěla hlavou a ohrnovala rty.

Najednou mu papír prudce vrátila. „Přinesu vám sherry.“

„Ne ne, to nepřipadá v úvahu. Nepiji alkohol,“ řekl.

„Tohle je ale maďarské sherry, úplně jiné. Sama ho užívám při prvním náznaku záchvatu. Vžum! Je pryč. žádné vlnky, žádné hroty.“

„Doktor o sherry nic neříkal,“ řekl William stísněně.

„A víte proč? Kolik si takový doktor řekne? Fůru peněz.

Šedesát, osmdesát dolarů. Vy myslíte, že nechce, abyste přišel zas? Když vám tahá z kapsy tolik peněz? Dejte na mě, když si vypijete to sherry, budete se cítit jako rybička.

Nemusíte nic platit, když se nebudete cítit líp. První skleničku máte na účet podniku. Úplně zdarma.“

Vypadalo to, že zuřivě uvažuje, ale Rosie z něj nespouštěla pohled. Nakonec sevřel palec s ukazováčkem.

„Možná jen maloučko.“

„Já vám naleji,“ řekla a vstala.

Přihlásila jsem se. „Mohla bych dostat sklenici bílého vína? Henry mě rozmazluje.“

„A klidně dejte rundu kapek proti vysokému tlaku všem

tady v baru,“ podotkl. Rosie ho vznešeně ignorovala.

Neodvažovala jsem se podívat na Henryho, protože jsem věděla, že bych vybuchla. William zobal Rosii z ruky.

Zatímco Henry se Williamovi posmíval a já jsem byla zdvořilá, Rosie s ním zacházela s největší vážností.

Nevěděla jsem, kam tím míří, ale zdálo se, že Williama tenhle přístup naprosto odzbrojil.

„Doktor nic neříkal o lihovinách,“ opakoval pevně.

„Uškodit to nemůže,“ podotkla jsem, abych udržela konverzaci. Možná ho chtěla opít, prolomit jeho obranu tak, aby mu mohla říci pravdu, že na svůj věk je zdravý jako řípa.

„Nerad bych udělal něco, co by ohrozilo mé dlouhodobé léčení.“

„Jeden panák tě nezabije, probůh.“

Pod stolem jsem do Henryho lehce kopla. Okamžitě změnil výraz. „Vlastně už si vzpomínám. Dědeček Pitts příležitostně pil alkohol. Vzpomínáš si, Williame? Pořád ho vidím před sebou na verandě v houpacím křesle, jak drží v ruce sklenici whisky.“

„Jenže pak zemřel,“ řekl William.

„Pochopitelně, že zemřel! Bylo mu sto jedna let!“

William se zatvářil kysele. „Nemusíš na mě křičet.“

„Ale do prdele! Kolik lidí se dožije jeho let? Byl úplně zdravý. Koneckonců všichni v naší rodině –“

„Nemáš šanci,“ zazpívala jsem. Okamžitě zmlkl. Ke

stolu se blížila Rosie s podnosem. Přinesla mi sklenici bílého vína, pivo pro Henryho a dvě sklenky na stopkách a malou ozdobnou láhev, v níž byla medově jiskřivá tekutina.

William znovu poslušně vstal. Přisunul jí židli. Odložila podnos a vděčně se na něj usmála. „Vy jste ale gentleman,“

řekla a koketně zamrkala. „Jste moc milý.“ Přisunula víno ke mně, pivo k Henrymu a pak se posadila. „Dovolíte, já sama,“ řekla Williamovi. „Ale jen trošičku.“

„O množství rozhoduju já,“ odsekla. „Ukážu vám, jak se to pije.“ Nalila plnou sklenku, div že nepřetekla, přiložila ji k ústům, prudce zvrátila hlavu, nalila do sebe sherry.

Ukazováčkem si zlehka otřela koutky úst. „A teď vy.“

Naplnila druhou skleničku a podala ji Williamovi. Zaváhal.

„Udělejte, co vám povídám.“

William to udělal. Jakmile ucítil alkohol vzadu na patře, začal se třást… nádhernou nekontrolovanou křečí, která začínala v ramenou a postupovala po páteři dolu.

„Šmankote!“

„Přesně tak,“ řekla. Potměšile ho pozorovala a lascivně se pochechtávala. Nalila oběma další sklenku a tu svou do sebe kopla jako starý kovboj ve westernech. William udělal totéž, protože mu nic jiného nezbývalo. Jeho tváře trochu zrůžověly. Henry a já jsme beze slova pobaveně přihlíželi.

„Hotovo!“ Rosie praštila do stolu a znovu se zvedla.

Dala sherry a dvě sklenky pečlivě na tác. „Zítra. Ve dvě hodiny. Je to jako lék. Teď vám přinesu večeři. Vím, co si

dáte. Nic mi neříkejte.“

Cítila jsem, jak mi poskočilo srdce. Věděla jsem, že k večeři bude neuvěřitelná směs maďarského koření a nezdravých tuků, ale neměla jsem sílu protestovat.

William pozoroval, jak odchází. „To je pozoruhodné,“

řekl. „Myslím, že cítím, jak mi klesá tlak.“

17

Tu noc jsem spala špatně, takže v pátek ráno jsem odbyla svůj ranní běh bez radosti. Morleyův pohřeb se měl konat v deset hodin a měla jsem z něj hrůzu. Ve vzduchu se vznášelo příliš mnoho otázek a cítila jsem se, jako bych byla za většinu z nich zodpovědná. Lonnie se vrátí ze Santa Marie hned, jak skončí tamější případ. Měla jsem sice v rukou štos soudních obsílek, které Morley nikdy nedoručil, ale nedávalo žádný smysl snažit se je rozdat příslušným osobám, dokud nebudu vědět, jak se věci mají. Možná, že Lonnie s tím případem vůbec nepůjde před soud.

Osprchovala jsem se a hrabala v zásuvce prádelníku, hledajíc pár punčoch, které by nevypadaly, že po nich lezlo deset koťat. V zásuvce byla hrozná změť starých triček a plonkových ponožek. Opravdu budu muset ten šuplík co nejdříve uklidit. Vzala jsem si na sebe všeúčelové šaty, které se výborně hodí pro pohřby: jsou černé s dlouhými rukávy, vyrobené z jedinečné směsi polyesterů, takže se nezmačkají,

ani když rok leží na dně skříně. Vklouzla jsem do černých mokasín s rovnou podrážkou, abych mohla chodit, aniž bych se potácela. Mám přátele, kteří zbožňují vysoké podpatky, ačkoliv nechápu proč. Myslím, že kdyby byly vysoké podpatky tak báječné, muži by je také chtěli nosit. Rozhodla jsem se vynechat snídani a jet rovnou do kanceláře.

Bylo sedm dvacet osm a moje auto bylo na parkovišti první. Uvnitř na schodišti bez oken byla černočerná tma.

Svítila jsem si malou baterčičkou z klíčenky, která stačila tak akorát na to, abych nezakopla a nerozplácla se jak široká, tak dlouhá. Když jsem vyšla do třetího patra, vstoupila jsem do kanceláře hlavním vchodem. V

místnostech bylo chladno a šero. Chvíli jsem všude rozsvěcela, čímž se vytvořil dojem, že pracovní doba už

začala. Nalila jsem vodu do překapávače a zapnula přístroj.

V momentě, kdy jsem odmykala dveře do své vlastní kanceláře, vzduch začínala plnit vůně překapávané kávy.

Na záznamníku naléhavě blikalo světélko. Stiskla jsem příslušný knoflík a z reproduktoru se ozval rozčileně znějící Kenneth Voigt. „Slečno Millhonová, tady je Ken Voigt. Teď je… asi půlnoc, čtvrtek. Právě mi volala Rhe Parsonsová, kterou hrozně naštvala ta záležitost s Tippy. Snažil jsem se dovolat Lonniemu do Santa Marie, ale nepovedlo se mi to.

Zítra budu v kanceláři už před osmou a chci, aby se všechno vysvětlilo. Zavolejte mi prosím ihned, jak dostanete tento vzkaz.“ Zanechal ještě telefonní číslo do firmy Voigt Motors

a zavěsil. Podívala jsem se na hodinky. Bylo sedm čtyřicet tři. Zkusila jsem zavolat na číslo, které mi nechal na záznamníku, ale ozval se mi také jenom záznamník, který mi kultivovaným hlasem oznámil, že obchod má ještě zavřeno a že v případě, že chci oznámit požár budovy, mám zavolat na jisté číslo. Ještě jsem si nestihla sundat sako, takže nemělo moc smysl sedat si ke stolu a pouštět se do práce. Ať mám radši ten kravál za sebou. Právě přicházela Ida Ruthová, takže jsem jí řekla, kam mířím, a nechala jsem kancelář její péči. Vrátila jsem se na parkoviště a nasoukala se do auta. S Kennethem Voigtem jsem se sice sešla jen jednou, ale připadalo mi, že je to ten typ, který na vás s chutí plivne. Neměla jsem sebemenší chuť probírat s ním nejnovější vývoj případu. Když kvůli ničemu jinému, tak proto, že jsem ještě neinformovala Lonnieho, a navíc jsem byla přesvědčená, že říkat špatné zprávy je Lonnieova práce.

Koneckonců by mohl Voigtovi vysvětlit právní důsledky.

Na dálnici bylo ještě málo aut, takže jsem se na výjezd z dálnice na Cutter Road dostala už kolem osmé. Firma Voigt Motors působila jako autorizovaný dealer pro vozy značek Mercedes-Benz, Porsche, Jaguár, Rolls-Royce, Bentley, BMV a Aston Martin. Zaparkovala jsem svůj volkswagen na jednom z deseti prázdných míst a přešla ke vchodu. Budova připomínala jižanskou plantáž, poctu jemnosti a dobrému vkusu ze skla a betonu. Nevelká tabulka se zlatými písmeny uváděla, že pracovní doba je v pondělí až v pátek osm třicet

až dvacet nula nula, v sobotu devět až osmnáct nula nula a v neděli deset až osmnáct nula nula. Zastínila jsem si dlaní oči a pátrala po známkách života v zastíněném interiéru.

Zahlédla jsem šest nebo sedm nablýskaných automobilů a světlo vzadu. Na pravé straně stoupalo vzhůru schodiště, ale neviděla jsem, kam vede. Zaťukala jsem klíčem na sklo a uvažovala, jestli ten křehký zvuk vůbec někdo uslyší. O

chvíli později se na vrcholu schodiště objevil Kenneth Voigt a naklonil se přes zábradlí. Sešel dolů a namířil si to přes halu s naleštěnou mramorovou podlahou směrem ke mně.

Měl na sobě tmavomodrý pruhovaný oblek, nažehlenou bledě modrou košili a tmavě modrou vázanku. Vypadal jako muž, kterému se podařilo vybudovat jedno z největších obchodních zastoupení pro luxusní auta v celém okrese Santa Teresa. Cestou ke mně se krátce zastavil u vypínače a rozsvítil vnitřní světla, která se zaleskla na tuctu automobilů.

Otevřel vchod a přidržel mi dveře. „Takže jste nakonec dostala můj vzkaz.“

„Dnes ráno jsem přišla do kanceláře trochu dřív. Myslela jsem, že bychom si mohli promluvit osobně.“

„Budete muset vteřinku počkat, právě jsem volal do New Yorku.“ Odkráčel napříč halou směrem k řadě skleněných přepážek, kde se v pracovní době odehrávala obchodní jednání. Dívala jsem se, jak si sedá do něčí otočné židle.

Vyťukal číslo a pohodlně se opřel, ale nespouštěl ze mě oči.

Na druhém konci to nejspíš někdo zvedl, protože jsem

viděla, jak se jeho pozornost přesouvá. Začal hovořit a prudce gestikulovat. Dokonce i z dálky se mu podařilo vypadat přepjatě a výbušně.

Nezvorej to, ne aby ses podřekla. Ten muž byl Lonnieův klient, nikoliv můj, a já jsem si nemohla dovolit si ho znepřátelit. Bloumala jsem po hale a doufala, že se mi podaří potlačit přirozenou chuť utéci. Ten poslední padák mi trochu vzal vítr z plachet. Raději jsem se soustředila na své elegantní okolí. Ve vzduchu se vznášela nádherná vůně kůže a leštících vosků. Uvažovala jsem, jaké to asi je mít dost peněz, aby si člověk mohl jen tak koupit vozidlo, které stálo víc než dvě stě tisíc dolarů. Představovala jsem si spoustu chichotání a skoro žádné handrkování. Když si člověk může dovolit rolls-royce, musí si uvědomit, že přestává leštit kliky.

Můj pohled se zastavil u cornishe III, dvojmístného červeného kabrioletu. Střecha byla stažena. Sedadla byla čalouněna smetanově bílou kůží, lemovanou červeně.

Otočila jsem se zpátky k Voigtovi. Byl plně zabrán do svého telefonování, takže jsem otevřela dvířka u řidiče a vklouzla dovnitř. Báječné. Z přihrádky na rukavice vykukovala v kůži vázaná knížečka, obsahující specifikace o tomto voze.

Připomínala spíš vinný lístek v luxusní restauraci. Nikde kolem se samozřejmě nevyskytovalo nic tak vulgárního jako cena, ale dozvěděla jsem se, že hrubá váha tohoto auta je 2430 kg a že zavazadlový prostor má objem 0,27 metru

krychlového. Prostudovala jsem všechny ciferníky a spínače na přístrojové desce a obdivovala vykládání ořechovým dřevem. Představovala jsem si, že řídím a otáčím volant doleva a doprava, a přitom jsem vydávala zvuky jako při smyku. James Bond hadr. Právě jsem najížděla na uzoučkou silnici v horách nad Monte Carlem, když jsem nad sebou zachytila Voigtův pohled. Cítila jsem, jak růžovím. „Je to úžasný vůz,“ zamumlala jsem. Věděla jsem, že jsem to řekla jenom proto, abych mu zalichotila, ale nemohla jsem si pomoci.

Otevřel dvířka na druhé straně a také vklouzl dovnitř. S

láskou se zahleděl před sebe a pak se dotkl jemné kůže na sedadle. „Na každý vůz se spotřebuje čtrnáct kůží. Někdy si sem chodím po zavírací době sednout.“

„Vám to tu přece všechno patří.“

„Ještě jsem si ho nemohl tak docela dovolit,“ řekl.

„Rozhodl jsem se, že jestliže tuhle soudní při vyhraji, dopřeji si nějaký takovýhle vůz, jen pro tu radost.“ Měl ve tváři bolestný výraz. „Podle toho, co říkala Rhe, píchla jste do vosího hnízda. Tvrdí, že vás i s Lonniem zažaluje, až

zčernáte.“

„Kvůli čemu?“

„Nemám ponětí. Lidé, kteří se nepřetržitě soudí, stejně nepotřebují pořádný důvod. Jen bůh ví, jaké to bude mít následky pro můj případ. Vaším úkolem bylo jenom doručit soudní obsílky. Vůbec jste se neměla pouštět do žádných

eskapád na vlastní pěst.“

„Nemůžu tu situaci posoudit z právního hlediska, to by měl spíš Lonnie…“

„A jak k tomu došlo? To je to, čemu nerozumím.“

Snažila jsem se mu co nejneutrálnějším způsobem vylíčit svůj rozhovor z Barneym a to, co jsem od té doby vypátrala.

Podrobně jsem mu vylíčila, jak se Tippy podílela na zabití staršího chodce. Voigt mě to ani nenechal dopovědět.

„To je směšné! Absurdní! Morley na tomhle případu pracoval celé měsíce a nikdy nepřišel s žádnou informací o Tippy a té nehodě.“

„To vlastně není pravda. Šel po stejné stopě jako já, dokonce už i vyfotografoval dodávku jejího otce, což jsem právě chtěla udělat. Ukázala jsem fotografie dodávek svědkovi, který dodávku Tippyina otce okamžitě poznal.“

Zamračil se. „Ale jděte do háje. Po všech těch letech tohle přece není důkaz. Ohrožujete miliony a k čemu to je?“

„K tomu, že jsem mluvila s Tippy a ta se přiznala.“

„Nechápu, k čemu je to dobré. Jenom proto, že Barney tvrdí, že ji tu noc viděl.“

„Možná, že nechápete, k čemu je to dobré, ale porota to pochopí. Jen počkejte, až se o tom dozví Herb Foss.

Vytříská z toho časového údaje, co se dá.“

„Ale co když to bylo dřív? Přece si nemůžete být jistá dobou, kdy se ta nehoda přihodila?“

„Ale ano. Je tady svědek, který tu výpověď potvrdil, a já

jsem s ním mluvila.“

Přejel si dlaní čelo a obličej směrem dolů. Chvíli si držel ruku na ústech a pak řekl: „Probůh. To se Lonniemu nebude líbit. Už jste mu to řekla?“

„Vrátí se dnes večer. Tak mu to řeknu pak.“

„Vy ani nevíte, kolik nadějí jsem do toho vložil. Stálo mě to tisíce dolarů, nemluvě už o bolesti a utrpení. Teď jste to všechno vyhodila do povětří. A kvůli čemu? Kvůli nějaké šest let staré dopravní nehodě?“

„Tak moment. Ten chodec je stejně mrtvý jako Isabella.

Myslíte, že na jeho životě tolik nezáleží, protože mu bylo devadesát dva? Jestli chcete mluvit o bolesti a utrpení, promluvte si s jeho synem.“

V obličeji se mu objevil náznak netrpělivosti. „Nemůžu uvěřit tomu, že policie bude chtít někoho obvinit. Tippy byla tehdy nezletilá a od té doby vede příkladný život. Nechci vypadat bezcitně, ale co se stalo, nedá se odestát. V

Isabellině případě mluvíme o chladné, úkladné vraždě.“

„O tom se nechci přít, jen počkejme, co řekne Lonnie.

Možná se na to bude dívat jinak. Možná, že přijde s úplně novou strategií.“

„V to doufejte. Jinak Davidu Barneymu ta vražda projde.“

„Není dost dobře možné, aby vám prošlo něco, co jste především neudělal.“

U jedné z přepážek začal zvonit telefon. Podvědomě

jsme se oba odmlčeli a podívali se tím směrem, čekajíce, až

zapne záznamník. Při pátém zazvonění se Voigt zatvářil podrážděně. „Ksakru, vždyť já jsem záznamník vypnul.“

Vyskočil a rázoval přes halu rychlými kroky a při sedmém zazvonění zvedl sluchátko. Když bylo jasné, že rozhovor nevyřídí za minutu nebo za dvě, vysoukala jsem se z rolls-roycu a vyšla postranním vchodem.

Další hodinu jsem strávila v kavárně v Colgate.

Teoreticky jsem snídala, ale po pravdě řečeno jsem se skrývala. Chtěla jsem se cítit jako dřív… Spokojená, nezávislá. Nechat se hubovat a cítit se nejisté mě fakt nebavilo.

Pohřební ústav Wynington-Blake v Colgate je zařízení určené k provedení všech možných obřadů, kterým u posmrtných záležitostí dáváte přednost. Když jsem vstoupila do kaple, obdržela jsem tištěný program obřadu. Našla jsem si sedadlo vzadu a chvilku jsem pozorovala okolí.

Budova sama vzdáleně připomínala kostel: falešná apsida, falešná hlavní loď s velkým oknem s mozaikou.

Morleyova uzavřená rakev stála v popředí, napůl skrytá pod smutečními věnci. V místnosti se nevyskytovaly žádné náboženské symboly, žádní andělé, žádné kříže, žádní svatí, žádné obrazy Boha, Ježíše, Mohameda, Brahmy ani žádné jiné Nejvyšší bytosti. Namísto oltáře stál knihovní stolek a na místě kazatelny stál řečnický pultík s

mikrofonem.

Seděli jsme v kostelních lavicích a nehrály žádné varhany. Z reproduktorů se linula jakási symfonická hudba, vzdáleně připomínající nedělní školu. Přes světský charakter prostředí byli všichni slavnostně oblečeni a vypadali patřičně zarmouceně. Obřadní síň byla zaplněna do posledního místečka a většinu přítomných jsem neznala.

Uvažovala jsem, jestli se pohřby řídí stejnou etiketou jako svatby, přátelé zesnulého na jedné straně, přátelé pozůstalého na druhé. Pokud tu byla Dorothy Shineová a její sestra, pak určitě seděly v malé alkovně napravo, vyhrazené pro rodinné příslušníky a skryté před pohledy veřejnosti stěnou z mléčného skla.

Po mé levé straně se ozval jakýsi šum. Všimla jsem si, že do lavice si právě přisedli dva muži. Jakmile se usadili, pocítila jsem nepatrné šťouchnutí loktem. Ohlédla jsem se doleva, malinko mě překvapilo, že vedle mě sedí Henry a William. William měl na sobě střízlivý oblek. Henry si pro tentokrát odpustil obvyklé šortky a tričko a měl na sobě bílou košili, kravatu, plátěné kalhoty a tmavé sportovní sako. A tenisky. „William tě chtěl podpořit v této těžké hodině,“ zašeptal Henry hlubokým hlasem.

Naklonila jsem se dopředu. „Opravdu?“ William na mě zarmouceně hleděl. „To je od vás strašně hezké, ale jak ho to vůbec napadlo?“

„Miluje pohřby,“ šeptal Henry. „Jsou to pro něj druhé

Vánoce. Dnes ráno nemohl dospat vzrušením.“

William se naklonil a přiložil si prst k ústům na znamení, abychom byli zticha. Šťouchla jsem do Henryho. „To je pravda. Nemohl jsem mu to vymluvit. Trval na tom, že se musím obléct jak kašpar. Myslím, že doufal, že uvidí tragickou scénu na hřbitově, kdy se vdova vrhne do otevřeného hrobu.“

Něco zaskřípělo. V přední části kaple se objevil muž

středního věku v bílé komži a přistoupil k řečnickému pultu.

Bylo vidět, že pod komží má na sobě jasně modrý oblek, takže vypadal jako televizní kazatel. Zdálo se, že si uspořádává poznámky k obřadu. Mikrofon šustění papíru zesiloval do rachotivých zvuků.

Henry si založil ruce na prsou. „Katolíci by to udělali jinak. Ti by sem poslali nějakého chlapce, houpajícího kadidelnicí, jako kdyby držel kočku za ocas.“

William se přísně zamračil, takže Henry přece jenom zmlkl. Dalších dvacet minut se vydržel chovat slušně, zatímco službu konající pastor vyřkl všechny očekávané věty. Bylo zřejmé, že to je jakýsi „reverend na objednávku“, najatý pouze pro dnešek. Dvakrát mluvil o Morleym jako o „Marlonovi“ a některé ze ctností, které mu připisoval, mu vůbec nebyly vlastní. Přesto jsme se všichni snažili být tolerantní. Když je člověk mrtvý, je mrtvý a tehdy je jedno, jestli se o něm pronese jedna či dvě lži. Vstávali jsme a sedali si, zpívali jsme hymny a skláněli hlavy během

modliteb. Reverend četl pasáže z jakési nové verze bible, kde všechny lyrické pasáže a poetické obrazy byly převedeny do hovorové řeči. „Pán je můj poradce.

Povzbuzuje mě. Jde za ptáky do polí. Vede mě k tichým rybníkům. Dává spočinutí mé duši a vede mě po správných cestách života. Ano, a dokonce kdybych procházel kolem tmavého lesa smrti, nebudu mít strach…“ Henry se na mě konsternované zadíval.

Když jsme to měli všechno za sebou, Henry mě vzal za loket a postupovali jsme směrem ke dveřím. William se loudal za námi a chvilku spolu s ostatními okolkoval kolem zavřené rakve. Když jsme vyšli do chodby, ohlédla jsem se a viděla Williama zabraného do živého rozhovoru s reverendem. Vyšli jsme předními dveřmi na zastřešenou verandu, která se táhla po celé délce budovy. Zástup se rozdělil, půlka ještě dlela v kapli, zatímco zbytek si zapaloval cigarety na parkovišti. Ve vzduchu se nesla vůně spálené síry. Počasí se přesně hodilo na pohřeb, bylo chladné a šedivé ráno. Odpoledne se možná mraky rozeženou, ale teď byla obloha ponurá.

Otočila jsem se doprava a náhle zahlédla smutečního hosta na odchodu, který mírně kulhal. „Simono!“

Otočila se a zahleděla se na mě. V módě se sice vůbec nevyznám, ale i ignorant jako já poznal, že dnes má na sobě šaty od proslulého návrháře. Dvojdílný „komplet“ (jak to nazývají magazíny o módě) byl dílem návrháře, který dělal,

co mohl, aby oblékl ženy do obleků prapodivných tvarů, které jim křivily postavu nebo v nichž vypadaly nastrojeně nebo bláznivě. Otočila se a odkolébala se k autu.

Dotkla jsem se Henryho paže. „Hned jsem zpátky.“

Simona téměř běžela a bylo jasné, že se mnou nechce mluvit. Pomalu jsem ji doháněla. „Simono, prosím, počkejte.“

Zastavila se. „Proč tak spěcháte?“

Otočila se ke mně s chladným hněvem. „Volala mi Rhe Parsonsová. Vy chcete zničit Tippyin život. Myslím si, že jste kráva, a nechci s vámi mluvit.“

„Tak moment. Mám pro vás novinky. Já si fakta nevymýšlím. Platí mě za to, že vyšetřuji –“

Skočila mi do řeči. „Bezva. To je úžasné. A kdopak vám zaplatil? Nebyl to náhodou David Barney? Je dost přitažlivý a sám. Určitě byste se s ním nějak dohodla.“

„Samozřejmě to nebyl David. Co se to s vámi děje?

Jestliže se dopustila zločinu, pak –“

„Vždyť jí tehdy bylo šestnáct let!“

„Taky byla opilá. Je mi úplně jedno, kolik jí bylo. Musí převzít zodpovědnost.“

„Nezkoušejte na mě ten svůj profesorský tón. Nemám na vás čas,“ řekla a odcházela. Dostala se až k autu a rychle odemkla. Nastoupila a zabouchla za sebou dveře.

„Jste naštvaná, protože tímhle se dokazuje, že David Barney je nevinen.“

„Jsem naštvaná, protože David Barney je darebák. Je nechutný darebák. Jsem naštvaná, protože dobří lidé musí trpět, zatímco špatným všechno projde.“

„A vy si myslíte, že je v pořádku nechat chlápka odsoudit kvůli vraždě, kterou nespáchal, jen proto, že ho nemáte ráda?“

„On Isabellu nenáviděl.“ Strčila klíčky do zapalování a povolila ruční brzdu.

„To ale neznamená, že ji zabil. Vy sama jste také měla motiv.“

„Já?“

„Za tu nehodu, která se stala vám, přece mohla ona, nebo ne? Slyšela jsem, že byla opilá a nechala nezabrzděné auto před domem. Kvůli ní jste ztratila naději, že kdy budete mít děti. To je dost hrozný osud, nota bene když jste většinu svého života sledovala její úspěchy. Muselo být hrozně těžké se s tím smířit.“

„To je směšné. Lidé se přece kvůli takovým věcem nezabíjejí.“

„Samozřejmě že ano. Jen se podívejte do novin.“

„David Barney jenom lže. Udělal by cokoliv, aby ho osvobodili.“

„Tohle ale nemám od něj.“

„A od koho?“

„To bych si raději nechala pro sebe…“

„Pak jste ale blázen, pokud tomu věříte.“

„Neřekla jsem, že tomu věřím, ale smysl to dává.“

„A jaký?“

„že i jiní lidé měli motiv, aby ji zabili. Všichni jsme měli tolik práce s tím věřit, že ji zavraždil David Barney, že jsme se nepodívali po nikom jiném.“

Vypadalo to, že ji ta myšlenka zasáhla, ale pak se do jejího výrazu vloudil potměšilý úsměv. „No dobrá. Tak proč se nepodíváte správným směrem?“

„Co tím chcete říct?“

„Yolanda Weidmannová. Kvůli Isabelle zkrachoval Peterův podnik. U něj začala její kariéra. Vložil do ní spoustu peněz a času v dobách, kdy pro ni nikdo nehnul ani prstem. Ona mu pak přebrala většinu klientů. Musíte si představit, jak byla Isabella pošetilá. Měla sklony k sebedestrukci plus všechen ten alkohol a drogy.

Architekturu nikdy nestudovala. Do doby, než ji zaměstnal Peter, neměla ani žádné jméno. Všechno ji naučil a ona to královsky přijímala. Pak se k němu otočila zády, po tom všem, co pro ni udělal. A nakonec dostal infarkt. Teoreticky ten infarkt zavinil stres a přepracovanost. Pravdou je, že mu zlomila srdce. To jí nikdo neodpáře.“

„Ale když jsem s ním mluvila, nezněl nijak zahořkle.“

„Neříkala jsem, že on zahořkl. Zahořkla Yolanda. Je to čarodějnice, ženská, kterou by člověk raději neměl naštvat.“

„Tak povídejte.“

„Vy jste se s ní setkala. Můžete mi to říct vy.“

Pokrčila jsem rameny. „No, po pravdě řečeno jsem ji nemohla vystát. Strávila jsem tam asi půl hodiny a ona ho pořád usazovala nebo žertovala na jeho účet. Mnohem víc by se mi líbil přímý boj. Byl by aspoň čestnější. Zdála se mi… nevím… zlomyslná.“

Simona se mírně pousmála. „No ano. Dovede se chovat uhlazeně. Ale pod tím vším ho vášnivě ochraňuje. Může si s ním zacházet, jak chce, ale zkuste to vy, a uvidíte! Myslím, že ta měla taky motiv jak hrom.“

„Ale vždyť už je jí nejméně pětašedesát. Je těžké si představit, že by se uchýlila k vraždě.“

„To neznáte Yolandu. Překvapuje mě, že to neudělala už

dřív. Pokud jde o její věk, je v lepší kondici než já.“ Přestala se mi dívat do očí a začala se chovat odměřeně. „Musím už

jet. Promiňte, že jsem na vás křičela.“ Vycouvala z parkoviště. Se zájmem jsem hleděla za jejím odjíždějícím autem.

18

Šla jsem stejnou cestou zpátky ke vchodu. Viděla jsem, jak Henry míří přes parkoviště k svému autu. První hrstka pozůstalých se trochu rozptýlila a z kaple už nevycházel proud, nýbrž jednotlivci. Z obřadní síně najednou vyšel William a vypadal trochu uraženě a zmateně.

V ruce držel čepici, kterou si vzápětí nasadil na hlavu a trošku stáhl ke straně. „Nevím, co to bylo za církev.“

„Myslím, že chtěli zůstat zadobře se všemi církvemi,“

podotkla jsem.

Nesouhlasně se ohlédl k obřadní síni. „Ta budova vypadá jako restaurace.“

„Víte, zajít si do restaurace na nějaké dobré jídlo je náboženství našich dnů,“ řekla jsem suše. „Dřív lidé dávali desátky církvi. Teď dávají spíš spropitné číšníkovi.“

„Vůbec se mi nelíbí, jakým směrem se vyvíjejí pohřby.

V Michiganu si na nich dáváme záležet. Mám dojem, že ani nebude obřad na hřbitově. Pokud jde o mě, považuji to

za ostudu.“

„Vždyť to vyjde nastejno,“ řekla jsem. „Podle toho, jak jsem Morleyho znala, o duchovní život se příliš nestaral a nejspíš by ani nechtěl, aby se kolem jeho smrti dělal nějaký poplach. Tak jako tak, jeho žena je vážně nemocná a možná, že jí bylo příliš zle, než aby zvládla víc než tenhle obřad.“

Nezmínila jsem se o tom, že Morleyovo tělo během hodiny odvezou na patologii.

„Kam šel Henry?“ zeptal se William.

„Myslím, že šel pro auto.“

„Vrátíte se s námi domů? Chceme lehce poobědvat na zahradě a moc by nás těšilo, kdybyste se k nám přidala.

Pozvali jsme Rosii, abychom jí oplatili všechnu její laskavost.“

„Hrozně ráda bych, ale nejdřív musím něco zařídit.

Zastavím se trochu později a uvidíme, co na mě zbude.“

Ve svém pětidveřovém kupé k nám přijel Henry. Měl chevrolet z roku 1932, který si kdysi koupil jako nový. Byl udržován s něžnou péčí a mohl se pyšnit původním lakem, čelními světly i mřížkou i čalouněním. Kdyby ho řídil William, nejspíš by vypadalo nabubřele. S Henrym za volantem ale to auto vypadalo pirátsky a sexy. Henry vám okamžitě padne do oka, protože ve svém věku je pořád ještě přitažlivý pro ženy všech věkových kategorií včetně mě.

Viděla jsem, jak se za ním otáčejí lidé a obdivují jeho auto a nejsou si jisti, jestli to náhodou není nějaká celebrita.

Vzhledem k tomu, že Santa Teresa se nachází méně než dvě hodiny jízdy od Hollywoodu, žije tady spousta filmových hvězd. Všichni o tom víme, ale i tak je dost zneklidňující, když se ukáže, že ten chlápek, co se tak podobá Johnu Travoltovi, je skutečně John Travolta. Jednou jsem viděla Steva Martina projíždět Monte Bellem a málem jsem kvůli tomu narazila do stromu. Je totiž k sežrání, pokud o tom nevíte.

William nastoupil do Henryho auta a odrachotili pryč.

Nepadlo ani slovo o pasti, kterou na něj Rosie líčí. Ať už

měla v úmyslu cokoliv, hra teprve začínala. Zdálo se, že se dnes William skutečně méně zaobírá sám sebou. Dokonce se mu podařilo mluvit se mnou tři minuty, aniž by se jedinkrát zmínil o svém zdraví. Vrátila jsem se zpátky do města po dálnici směrem na jih. U 101. Street jsem odbočila k Missile a zamířila na východ, dokud jsem se nedostala na State Street, odkud jsem odbočila doprava. Axminsterská galerie se nachází v komplexu, jehož součástí je Axminsterské divadlo a několik malých obchůdků. Právě tam se dnes večer měla konat vernisáž Rhe Parsonsové. Sama galerie byla schovaná v zadní části komplexu, jenž se táhl kolem všech obchodů. Zaparkovala jsem ve vedlejší ulici a zamířila si to napříč parkovištěm. Vchod byl označen železnou směrovkou, ručně vykovanou. Velký náklaďák zacouval až ke dveřím. Uviděla jsem dva muže, jak z náklaďáku vykládají neforemné balíky, obalené kolem

dokola molitanem. Dveře byly dokořán, takže jsem dělníky mohla následovat.

Vchod měl pravděpodobně snížený podhled, nejspíš kvůli efektu, protože jsem se náhle ocitla v obrovské místnosti se stropem třicet stop vysoko. Zdi byly jasně bílé a stropními okny, která byla právě otevřená, sem padala spousta světla a proudil čerstvý vzduch. Přímo naproti byla upevněna změť pláten, šňůr a pohyblivých závěsů, takže v případě nutnosti se okna dala zastínit. Na betonové podlaze ležely orientální koberce, po stěnách visela batikovaná plátna a zarámované abstraktní akvarely. Rhe Parsonsová se právě bavila s jakousi ženou v zástěře. Zřejmě prodiskutovávaly umístění dvou posledních artefaktů, které dělníci právě přinášeli. Zatímco se bavily, Tippy seděla jako na bidýlku na vysoké židli vzadu a komentovala vyznění výstavy ze své zvýšené pozorovatelny. Celá výstava se skládala ze šestnácti artefaktů, uspořádaných na podstavcích různé výšky. Rhe pracovala s pryskyřicí, z níž odlila velké leštěné kousky, možná až osmnáct palců široké které na první pohled vypadaly stejně. Prohlédla jsem si pět, které byly ke mně nejblíž. Viděla jsem, že průsvitný materiál se skládal z tenoučkých vrstev, uvnitř nichž se občas nacházel nějaký objekt, perfektně zakonzervovaný hmyz, špendlík, kroužek na řetěze, svazek starých klíčů. Dopadajícím světlem tyto artefakty působily jako kusy ledu, jenom vypadaly mnohem pevněji a odolněji. Bylo lehké si

představit, že za několik desítek let budou tyto totemy objeveny budoucími archeology spolu s lahvemi od šamponů, propiskami a plenkami na jedno použití.

Rhe si mě musela všimnout, ale nijak to nedávala najevo. Měla na sobě džíny a tlustý mohérový svetr, který střídal odstíny bledě modré a hnědé barvy. Tmavé vlasy měla vzadu na krku sepjaté gumičkou a dlouhý hedvábný cop jí visel téměř až do pasu. Tippy měla na sobě džínové kalhoty s laclem. Protože ji matka nemohla vidět, zamávala na mě, což jsem si přeložila jako „ahoj“. Zahřálo mě u srdce, když jsem viděla, že člověk, jehož život jsem údajně zničila, byl naživu, v pořádku, a dokonce se mnou i mluvil. Rhe něco pošeptala své společnici, která se ke mně otočila.

Vzápětí vzala nástěnku a odspěchala z místnosti, doprovázena klapotem podpatků na betonové podlaze.

„Dobrý den, Rhe.“

„Co tu ksakru chcete?“

„Myslela jsem si, že bychom si mohly promluvit.

Nechtěla jsem vám způsobit žádné potíže.“

„Úžasné. Jsem vám velmi vděčná. Řeknu to svému právníkovi.“

Koutkem oka jsem zahlédla, jak Tippy seskočila z vysoké židle a zamířila k nám. Rhe směrem k ní udělala gesto, které používají majitelé psů. Luskla prsty a natáhla otevřenou dlaň směrem k zemi, jako by chtěla říci „zůstaň“

nebo „lehni“.

Tippy nebyla vycvičená tak dobře jako psi. Řekla „mami…“ tónem, který naznačoval hněv i uraženost.

„Tohle se tě netýká.“

„Ale ano!“

„Počkej na mě v autě. Hned tam přijdu.“

„Nemůžu tu zůstat?“

„Dělej, co ti říkám!“

„No tak dobrá!“ řekla Tippy, obrátila oči v sloup a zhluboka si povzdechla, ale splnila, co jí matka nakázala.

Jakmile byla ze dveří, Rhe se ke mně otočila s chladným hněvem. „Dochází vám vůbec, co jste všechno napáchala?“

„Podívejte, přišla jsem si s vámi promluvit o té situaci, ne abych se omlouvala. Co jsem podle vás provedla?“

„Tippy se právě konečně dala dohromady. Vrátila se na správnou cestu a najednou vy přijdete s tímhle nehorázným obviněním.“

„Nenazývala bych to nehorázným…“

„Nehodlám s vámi diskutovat o slovíčkách. Jde o to, že i kdyby to obvinění bylo pravdivé, o čemž pochybuji, nemusela jste z toho dělat takový problém –“

„Jaký problém?“

„A navíc, pokud jste přesvědčena, že se provinila nějakým zločinem, má právo na pomoc právního zástupce.

Neměla jste právo ji konfrontovat bez mojí přítomnosti.“

„Rhe, je jí dvacet dva let. V očích zákona je dospělá.

Moc mě mrzí, jestli ji z něčeho obviní. Prostě tu mohlo

existovat nějaké vysvětlení, a jestli existovalo, chtěla jsem ho slyšet. Jen jsem si s ní promluvila, abych získala nějaké informace, a neudělala jsem to tak, že bych nejdřív šla na policii, což bych klidně mohla udělat. V okamžiku, kdy se dozvím, že byl spáchán zločin, nemohu se dívat stranou.

V ten moment, kdy ji začnu krýt, stanu se spolupachatelem.“

„Vy jste ji zastrašovala. Hrozila jste jí a přikazovala.

Když jsem se vrátila domů, měla hysterický záchvat.

Opravdu nevím, jak zní vaše historka, ale měla byste se nad sebou zamyslet. Nemáte právo ji soudit.“

Zdvihla jsem ruce. „Tak moment. Moment. Tady nejde o mě. Tady jde o Tippy, která, zdá se, se vyrovnává s realitou mnohem lépe než vy. Chápu, že ji chcete chránit, já bych ji také chránila –, ale neztrácejme ze zřetele fakta.“

„Jaká fakta! žádná fakta neexistují!“

„Vykašleme se na to. To je fuk. S vámi se nedá mluvit.

Řeknu Lonniemu, aby si promluvil s vaším právníkem, hned jak se vrátí do města.“

„Fajn. To udělejte. A radši se připravte na nejhorší.“

Málem jsem neodolala a měla poslední slovo, ale včas jsem se zarazila a odešla dřív, než jsem řekla něco, čeho bych posléze litovala. Když jsem vyšla z galerie, přistoupila ke mně Tippy. „Kdybych byla na tvém místě, nechtěla bych, aby nás matka viděla spolu.“

„Co vám říkala?“

„To, co se v téhle situaci dalo čekat.“

„Nelamte si s tím hlavu. Vím, že ji to hrozně rozzuřilo, ale ona se zase uklidní. Poslední dobou toho na ni bylo moc, ale ona se vzpamatuje.“

„To doufám. Aspoň kvůli tobě. Poslyš, Tippy, opravdu mě mrzí, že k tomuhle muselo dojít. Připadám si hrozně, ale opravdu se nedá nic jiného dělat.“

„To není vaše vina. Já jsem ta, kdo všechno zvoral. Já bych se měla cítit špatně, ne vy.“

„A jak se cítíš?“

„Dost dobře,“ řekla. „Mluvila jsem včera večer s jednou psycholožkou v Anonymních alkoholicích. Byla fakt skvělá.

Až skončíme tady, půjdu si s ní ještě promluvit a večer spolu zajdeme na policii.“

„Tvá matka má pravdu. Nejspíš by bylo lepší, kdyby ses poradila s právníkem, než to uděláš. Mohl by ti poradit, jak to máš vyložit.“

„To je mi fuk. Chci to už mít z krku.“

„I tak by se to vyplatilo. Stejně budou chtít mluvit s tvým právníkem, než zapíšou tvou výpověď. Chceš, abych šla s tebou?“

Zavrtěla hlavou. „Já to zvládnu, ale každopádně vám děkuji.“

„Hodně štěstí.“

„Vám taky.“ Nervózně se otočila ke galerii. „Radši bych už šla. Dnes večer se asi neuvidíme.“

„Nejspíš, ale ty její věci se mi líbí. Kdybys něco potřebovala, zavolej mi.“

Usmála se. Vydala se pozpátku směrem ke galerii.

Zamávala mi, otočila se a vykročila rázněji.

Seděla jsem asi minutu v autě a bylo mi těžko. Tippy byla milá osůbka. Přála jsem si, aby existoval způsob, jak ji ušetřit toho, čím bude muset projít. Byla jsem si jistá, že nakonec bude v pořádku, ale neměla jsem žádnou radost z toho, že původcem její bolesti jsem vlastně já. Samozřejmě bych mohla na svou obranu uvést, že si všechno zavinila sama, ale pravdou bylo, že si našla způsob, jak s tou situací šest let žít. Jenom jsem se dohadovala, že pociťovala výčitky svědomí a lítost. Možná, že prostě nebyl žádný způsob, jak se vyhnout veřejnému potrestání. Nakonec jsem se zaměřila na vlastní pocity. Už jsem nechtěla vidět další rozzlobené lidi, měla jsem plné zuby obvinění, výhrůžek a zastrašování. Mým úkolem bylo zjistit, co se tu děje, a to jsem také měla v úmyslu udělat.

Strčila jsem klíč do zapalování, nastartovala a otočila auto a projela asi deset metrů zakázaným směrem v jednosměrce. Na konci tohohle bloku bylo nákupní středisko, kde jsem zaparkovala na miniaturním parkovišťátku. Stála jsem tam jen po dobu nezbytně nutnou pro to, abych si koupila tři balíčky papírových kartiček formátu A6, jeden bílý, jeden zelený a jeden bledě oranžový.

Pak jsem jela domů. Pořád jsem měla v autě kopie všech

spisů z Morleyovy kanceláře. Našla jsem si místo na parkování hned přes ulici od mého bytu. Vyndala jsem všechny tašky z auta a prošla brankou obtížená jako nepálský šerpa. Proklouzla jsem kolem domu dozadu a zápasila s klíči.

Ve skleněné zimní zahradě, která spojuje Henryho byt s mým, jsem zahlédla obědvající lidi. Prosincové slunce bylo slabé, ale v zimní zahradě bylo jak ve skleníku. William a Rosie měli hlavy skloněné k sobě, zabráni v živém rozhovoru, jehož předmětem byla nejspíš perikarditida, kolika nebo projevy alergie na laktózu. Henry byl v obličeji brunátný a mohla bych přísahat, že byl nasupený, což se k němu vůbec nehodilo. Opřela jsem si štos spisů o strom a odemkla dveře. Všechny věci jsem shodila na zem. Otočila jsem se a zjistila, že za mnou přichází Henry s plně naloženým talířem. „Kuře na citronech, provensálská polívka, salát a domácí rohlíky.“

„Ahoj, jak se máš? To je pro mě? Vypadá to skvěle. Jak to jde s obědem?“

Postavil podnos na plot. „Nebudeš tomu věřit.“

„Proč ne? Cožpak se Rosii nepodařilo najít způsob, jak dostat Williama do formy?“

Henry přimhouřil oči a zaťukal si ukazováčkem na spánek. „Legrační, že o tom mluvíš. Tak už je kočka z pytle ven. Víš, co dělá? Ona s ním flirtuje.“

„To Rosie dělá vždycky.“

„Jenže William jí to oplácí.“ Otevřel kuchyňskou zásuvku a vyndal mi nůž, vidličku a papírový ubrousek.

„To přece nemůže ničemu škodit,“ řekla jsem a pak si všimla jeho pohledu. „Nebo ano?“

„Klidně jez. Co myslíš, že se stane, když to mezi nimi začne být vážné?“

„Ale no tak, vždyť se znají jenom dva dny.“ Zakousla jsem se do rohlíku, který chutnal jemně a máslově.

„Má tu být dva týdny. Nechci ani pomyslet, co nám příštích třináct dní přinese. Jestli budou pokračovat tímhle tempem, tak –“

„Ty žárlíš?“

„Nežárlím. Mám z toho hrůzu. Dnes ráno byl v pořádku.

Staral se jen o svá střeva. Dvakrát si změřil tlak. Objevil několik záhadných příznaků, které ho zaměstnaly na hodinu.

Pak jsme vyrazili na ten pohřeb a pořád ještě vypadal, že je v pořádku. Vrátili jsme se domů a musel si jít na chvilku lehnout. Starý dobrý William. Takový, jakého ho znám.

Připravil jsem oběd, pak se ukázala Rosie a byla nalíčená.

Hned vzápětí se ti dva ocitli spolu na gauči, šuškají si, smějí se a pošťuchují jako párek puberťáků!“

„Ale vždyť je to roztomilé. Mám Rosii ráda.“ Pustila jsem se do kuřete. Měla jsem docela hlad. Neuvědomila jsem si to, dokud jsem nezačala jíst.

„Já ji mám taky rád. Rosie je milá. Je úžasná. Ale jako švagrová?“

„Ale na to nedojde.“

„že ne? Měla by sis je jít poslechnout. Dělalo by se ti z toho cukrování špatně.“

„Ale no tak, Henry, to přeháníš. Williamovi je osmdesát pět. Jí je nejspíš kolem pětašedesáti, pokud někdy přizná svůj věk.“

„Přesně tak. Je pro něj moc mladá.“

Rozchechtala jsem se. „To přece nemyslíš vážně.“

„To přece nemyslíš vážně ty. Co když si spolu něco začnou? Umíš si je představit v mé ložnici pro hosty?“

„Takže tobě vadí, že by William mohl znovu začít sexuální život? Henry, ty mě překvapuješ. To se ti vůbec nepodobá.“

„Myslím, že se chovají nechutně.“

„Vždyť ještě nic neudělali! Kromě toho, myslela jsem si, že ti vadí, jak se pořád stará o své zdraví. Takhle je to přece lepší. Může se starat o něco jiného.“

Henry na mě zíral a najednou jeho pohled znejistěl.

„Tobě to nepřipadá vulgární? Románek v jeho věku?“

„Myslím, že je to úžasné. Vždyť to přece není tak dávno, cos měl románek ty.“

„Však víš, jak to dopadlo.“

„Přežils to.“

„A co on? Pořád si představuji Rosii, jak s ním letí na Vánoce do Michiganu. Nechci mluvit jako snob, ale ta ženská je strašně vulgární. Šťourá se v zubech sponkou do

vlasů!“

„Nelam si s tím hlavu.“

Něco nezřetelně zabručel. „Protestovat by nejspíš nemělo smysl. Chovali by se, jako by nevěděli, o čem vlastně mluvím.“

Mlčela jsem a plně se soustředila na jídlo. „Je to moc dobré.“

„Můžeš si klidně přidat, jestli chceš,“ upozornil mě.

Ukázal na nákup z papírnictví. „Máš práci?“

Přikývla jsem. „Hned, jak tohle dojím.“

Vydechl. „Tak už toho nechme. Radši tě nebudu zdržovat. Nezapomeň mě informovat o tom, jak se to vyvíjí.“

„To určitě,“ prohlásila jsem.

Chvilku jsme na sebe vykřikovali fráze obvyklé při loučení a pak zmizel. Zavřela jsem za ním dveře a vyběhla nahoru po schodech do horního pokoje, kde jsem ze sebe shodila sandály a černé šaty a punčochy. Natáhla jsem si džíny, rolák, ponožky a tenisky. Božské. Sešla jsem dolů, otevřela plechovku dietní pepsikoly a pustila se do práce.

Rozprostřela jsem všechen materiál na kuchyňském pultě.

Morleyovy spisy, jeho kalendář, knihu schůzek a hrubé verze zpráv. Udělala jsem seznam všech lidí, se kterými mluvil, seznamy dat a podrobnosti o tom, co říkali, přesně podle jeho poznámek. Otevřela jsem první balíček kartiček z tvrdého papíru a začala na ně psát poznámky. Popisovala

jsem příběh z vlastního hlediska. Tuhle techniku jsem používala u každého případu. Hotové karty jsem připevňovala na nástěnku, abych věděla, jak ten příběh vypadá. Tuhle techniku jsem se naučila od Bena Byrda, který mě kdysi zasvětil do detektivní praxe. Když jsem o tom tak přemýšlela, napadlo mě, že se Ben tuhle techniku naučil nejspíš od Morleyho, s kterým dlouhá léta spolupracovali, než se pohádali. Usmála jsem se. Jejich agentura se jmenovala Byrd-Shine, dva staromódní detektivové s lahvemi whisky v šuplících svých stolů a nekonečným množstvím panáků ginu. Specializovali se na „manželské záležitosti“, to znamená mimomanželský sex. V

tehdejší době bylo cizoložství považováno za šokující morální uklouznutí, porušení pravidel dobré výchovy, zdravého rozumu a vkusu. V dnešní době byste se s tím nepropracovali ani do večerní talkshow.

Rozepsání příběhu na karty mi umožňovalo celou řadu přístupů: časová schémata, schémata vztahů, známé a neznámé motivy a dohady. Občas jsem karty zamíchala a rozložila je před sebe jako při pasiánsu. Z nějakého důvodu jsem tuhle techniku poslední dobou příliš nevyužívala.

Těšilo mě se k ní vrátit. Byl to uklidňující způsob, jak vstřebat fakta.

Odešla jsem od pultu a přešla ke spíži, na kterou jsem připevnila celou nástěnku. V této fázi se nesnažím jednotlivé karty nijak uspořádat, nic necenzuruji, nemám žádný přesný

plán. Jen se snažím zaznamenat veškeré informace a zapsat všechno, co mě napadne. Všechny kartičky, týkající se Isabelliny vraždy, byly zelené. Tippyina nehoda byla popsána na oranžových, ostatním hráčům byly vyhrazeny bílé. Našla jsem krabici připínáčků a začala připichovat kartičky k nástěnce. Než jsem s tím skončila, bylo tři čtvrtě na pět. Seděla jsem na kuchyňské židli, lokty opřená o pult, bradu jsem si podpírala dlaněmi. Zkoumala jsem výsledek, který se zatím vůbec neobjevoval… Změť barev, nedávající žádný zvláštní smysl.

Co

jsem

hledala?

Spojení.

Rozpor.

Cokoliv

mimořádného. Známá fakta viděná v novém světle. Známá fakta vyplouvající na povrch. Čas od času jsem všechny kartičky sundala a začala je znovu rozkládat buďto po řadě, nebo v náhodném pořadí. Zkoušela jsem přitom různá schémata rozložení. Líně jsem přemítala o Isabellině vraždě, myšlenky jsem nechávala volně plout. Vraha by určitě muselo těšit, kdyby viděl, jak se tematicky rozvíjí celý příběh. Bylo dokonce možné, že obtěžování Davida Barneyho tuhle možnost navrhovalo. Zastřelit Isabellu a kdo je první podezřelá osoba? Vrahem musel být někdo, kdo znal zvyky Davida Barneyho, někdo dost blízký, aby dokázal vystihnout nejvhodnější okamžik. To ovšem platilo o polovičce lidí, kteří znali Isabellu, pomyslela jsem si.

Weidmannovi bydleli nedaleko jejího domu, stejně jako její sestra Simona, která vlastně bydlela přímo tam. Laura

Barneyová by představovala zajímavou možnost, určitě věděla o Davidově vášni pro noční běhy. Kolem a kolem, neměla vlastně co ztratit. Původně jsem předpokládala, že motivem byly peníze, ale mezi potenciálními pachateli by se dala najít celá hrst dalších motivů. Co může být dokonalejšího než zabít ženu, která rozbila její manželství, a nechat vinu za vraždu padnout na bývalého manžela?

Na tom něco bylo. Byla jsem si téměř jistá. Možná, že to byl jiný úhel pohledu nebo nějaký kousek informací, nový výklad faktů, která jsem znala. Když zazvonil telefon, vyskočila jsem a srdce mi bouchalo až v krku. Byla to Ida Ruthová. „Kinsey, doufám, že tě neruším, ale právě tě sháněli z koronerovy kanceláře, jakýsi pan Walker. Nejspíš ti nechal vzkaz na záznamníku a pak zkusil tohle číslo.

Chce, abys mu zavolala co nejdřív.“

Přidržela jsem si telefonní sluchátko hlavou u ramene a zašmátrala po tužce. „Nechal ti tam číslo?“

Dala mi ho. Jakmile zavěsila, zavolala jsem mu.

19

„Kancelář koronera, detektiv Walker.“

„Dobrý den. Tady je Kinsey. Ida Ruthová mi vyřídila váš vzkaz.“

„Prima. Jsem rád, že vás našla. Moment, vezmu si poznámky.“ Bylo slyšet šustění papírů. Bylo slyšet, jak krátce přikryl sluchátko rukou a krátce na něco odpovídá.

„Promiňte. Právě jsme dokončili pitvu Morleyho. Ukázalo se, že zemřel na akutní selhání ledvin a se stopami po poškození jater, kardiovaskulárního systému a nekrózy některých tkání –“

„Co to způsobilo?“

„Hned se k tomu dostanu. Volal jsem do pohřebního ústavu, hned jak jsme spolu včera domluvili. Mluvil jsem s jeho ředitelem. Chtěl jsem mu říct, co se děje, a zeptat se, jestli si něčeho zvláštního nevšiml. Říkal, že když Morleyho přivezli, byl ‚pozoruhodně zažloutlý‘.“

„Z toho pití?“

„To mě také napadlo, ale pak jsem si prozkoumal pár věcí. Prošel jsem ty přípravky, které jste našla u něj doma a na zahradě, a okamžitě mě zaujal ten vzorek jídla, protože byl nejpodezřelejší. U většiny těch ostatních věcí jsem si nedokázal představit, jak by je kdokoliv dokázal pozřít, aniž

by si toho všiml. Prošel jsem si pár chytrých knih a řeknu vám, k čemu jsem došel. Slyšela jste někdy jméno Amanita phalloides?“

„Zní to jako nějaká sexuální praktika, co to ksakru je?“

„Smrtelně jedovatá houba. Amanita verna by byla další možnost. To je podobný druh, také se jí říká bláznova houba. Obě jsou smrtelné. Podle těch zbytků jídla, ať už to bylo cokoliv, se zdá, že mu někdo upekl štrúdl z muchomůrky zelené.“

„To je strašné.“

„Ach ano. Poslechněte si tohle. Jedna padesátimiliontina gramu phalloidinu injektovaná myši způsobí její smrt během jednoho až dvou dnů. Což znamená, že dávka smrtelná pro člověka představuje méně než dvě unce.“

„Probůh.“

„Oba dva druhy muchomůrky způsobují přesně to, co jste mi u Morleyho popsala. Je zajímavé, že po pozření následuje jakési latentní období v délce šesti až dvaceti hodin. Pak se objeví nevolnost, zvracení, bolesti břicha, průjem a nakonec kardiovaskulární selhání.“

„Takže když mu začalo být zle v sobotu v poledne, mohl

to sníst řekněme nejdřív v pátek večer a nejpozději v sobotu ráno.“

„Už to tak vypadá.“

„A kde se ty zatracené houby vyskytují? Rostou tady vůbec?“

„Podle atlasu rostou ve východní, severní Americe i na pacifickém pobřeží na konci léta a na podzim. Je už na ně trochu pozdě, ale vyloučit se to nedá. Amanita věrna se prý vyskytuje ve smíšených a jehličnatých lesích. Rostou buď osamoceně, v trsech nebo v kruzích. Na západním pobřeží jsou prý vzácné, ale klidně je sem mohli dovézt z jiné části státu. Třeba sušené nebo zmrazené. Kde jste našla ten štrúdl? U něj doma?“

„V odpadkovém koši v jeho kanceláři v Colgate.

Zahlédla jsem papírovou krabici od jídla, už když jsem tam byla poprvé, ale nic mě nenapadlo, dokud jsem tam nešla znovu.“

„Máte ponětí, jakým způsobem se k tomu dostal?“

„Ani náhodou. Prostě jsem to přidala ke všem těm ostatním jedům. Po pravdě řečeno jsem myslela, že se po cestě do kanceláře zastavil v lahůdkářství a koupil si to sám.

Betty, ta z toho kadeřnického salonu, říká, že si do kanceláře pořád nosil nějaké dobroty. Měl totiž předepsanou přísnou dietu, ale ona ho viděla s koblihami a čínskými nudlemi a všemi možnými hamburgery, takže ta krabice od pekaře do toho celkem zapadala. Možná mu to někdo přinesl a nechal

na prahu –“

Burt mi skočil do řeči. „Povím vám něco jiného. Podle údajů, na které se teď dívám, je při otravě muchomůrkou zelenou krátké období klidu. Vzpomínáte, jak jste říkala, že mu začalo být lépe? To přesně odpovídá příznakům otravy muchomůrkou zelenou.“

„Máte na mysli neděli ráno.“

„Přesně tak. Pravdou je, že poškození vnitřních orgánů by tou dobou už bylo definitivní. Jed se usadí v játrech, poškodí krevní buňky, způsobí krvácení do zažívacího traktu. Nejspíš měl krev ve stolici i zvratcích, ale podle toho, co jste říkala, se o tom nikdy nezmínil. Buď to nepovažoval za nic závažného, nebo nechtěl plašit ženu. Každopádně, i kdyby si došel na pohotovost, nebyli by ho mohli zachránit.“

„Musel trpět jako zvíře. Proč prostě nezavolal lékaře?“

zeptala jsem se.

„Těžko říct. Závažnost příznaků nejspíš záleží na tom, kolik toho snědl. Možná to ochutnal a připadalo mu to zkažené, takže zbytek vyhodil. Viděla jste někdy, jak Morley jedl? Byl rychlý Pyšnil se tím, kolik toho dokázal v minutě spořádat.“

„Někdo znal jeho zvyky dost dobře,“ řekla jsem.

„Ne nutně. On se s tím totiž příliš netajil. To platilo i o jeho zdravotním stavu. Pořád mluvil o svých problémech se srdcem a nadváhou.“

„A co ty houby? Pozná je člověk snadno?“

„Jen když víte, co hledáte. Přečtu vám, co říká atlas.

Amanita verna je čistě bílá. Amanita phalloides je bledě zelená až zelená. Spory obou jsou bílé a nepřirostlé k noze.

Bla bla bla. Tak tady to máme. Tenhle druh muchomůrky vyrůstá z pochvy jakoby vejčitého tvaru, po níž zůstane prstenec na noze. Když ji sbíráte, pochva se skrývá v zemi.

Podle ilustrací to vypadá jako houba vykukující z vajíčka.

Chcete další podrobnosti?“

„To stačí. Jestli jich vrahovi pár rostlo na zahradě, stejně už teď budou pryč. Co budeme dělat dál?“

„Poslal jsem vzorek jídla do toxikologického institutu na analýzu. Možná to chvíli potrvá, ale myslím, že naše podezření potvrdí. Dále jsem zavolal na oddělení vražd, ale možná, že si budete chtít s poručíkem Dolanem promluvit sama. Věřte mi, to nejhorší máme teprve před sebou.

Problémem při vraždách způsobených otravou je dokázat z právního hlediska, že byl spáchán zločin. Musíte prokázat, že smrt byla způsobena jedem, který byl podán obžalovaným zesnulému s vražedným úmyslem. A to znamená ‚nad přirozenou míru pochybností‘. Jakým způsobem najdete spojitost mezi vrahem a zločinem v tomto případě? Někdo upeče štrúdl a zahodí ho tam. Morley se objeví v kanceláři: „Heleďme se, to je pro mě.“ Je zvláštní, že nikdo neví, jak se to tam vzalo, takže všechno je založeno na nepřímých důkazech. Vždyť ani nemáme podezřelého.“

„No jo, vždyť já vím.“

„Někde začít musíme. Zavolám vám, hned jak budeme vědět víc. Mezitím bych si dával pozor na vypečené štrúdly.“

„Díky za radu a vůbec za všechno.“ Zavěsila jsem telefon a měla jsem ledové ruce. Během několika měsíců Morley mluvil s řadou lidí, nějak spojených s vraždou Isabelly Barneyové. Co bylo to, co objevil a co zároveň způsobilo jeho smrt? Muselo to být důležité. Vražda jedem je považována za jednu z nejchytřejších a nejzákeřnějších způsobů vraždy, protože podání jedu jakožto metoda vyžaduje znalosti, dovednosti a prohnanost. Vraždy jedem nejsou vraždy z vášně. Není to impulzivní zločin, vzniklý v důsledku okamžitého nápadu. Skrytost a schválnost poukazující na ten druh krutosti, díky němuž je obvinění z vraždy prvního stupně téměř samozřejmostí. Morley Shine zemřel kvůli skrytému násilí, které nezanechalo žádné vnější stopy, i když jeho smrt byla stejně bolestná, jako kdyby ho probodli nebo zastřelili. Na okamžik se mi před očima objevil obrázek vraha s košíkem muchomůrek, jak listuje kuchařkou a hledá, který z pečených zákusků by mohl Morleymu chutnat. Představovala jsem si, jak připravuje těsto a náplň z muchomůrek lehce potřených máslem, a pak všechno upeče, zabalí do krabice a nechá na prahu Morleyovy kanceláře. Vrah s ním dokonce mohl sedět, povídat si s ním a pozorovat, jak pojídá svoji smrtelnou dávku. I kdyby to chutnalo divně, Morley by si nestěžoval.

Byl příliš vyhladovělý ze své diety. Příliš zdvořilý, než aby protestoval. A pak plynuly hodiny, během nichž si uvědomil, že mu není dobře. Nejspíš pocit nevolnosti a bolest žaludku vůbec nespojoval se štrúdlem, který snědl před tak dlouhou dobou…

Ty muchomůrky jsem někde viděla. Jejich obrázek se mi objevoval před očima… Zalesněná oblast… Muchomůrky rostoucí v kruhu…

Těch míst, kde jsem byla, nebylo zas tak moc. U

Simony… Dům, kde David Barney bydlel v době, kdy Isabella zemřela, ačkoliv jeho zahradu jsem si vůbec nevybavovala. Dům měl výhled na oceán a vzadu za ním stálo jen pár stromů. U Weidmannů. Doprovázela jsem Yolandu na zadní zahradu, kde dřímal Peter Weidmann, jejich trávník se rozprostíral směrem k lesu. Metodicky jsem sundala své barevné kartičky z nástěnky a začala je znovu rozkládat. Co se dozvěděl Morley a já jsem to nebyla schopná vidět? Z jednoho stohu spisů jsem vyndala jeho kalendář schůzek. Začala jsem listovat říjnem a snažila se přijít na to, čím se uplynulé dva měsíce zaměstnával.

Většina řádků byla prázdná. V listopadu to vypadalo podobně, jen pár záznamů. Dvě návštěvy lékaře, stříhání vlasů, jednu středu odpoledne. V tomhle měsíci, v prosinci, byl trochu zaneprázdněnější a vypadalo to, že skutečně provedl pár výslechů. Lonnieho nadchne, až uslyší, že Morley si svůj plat aspoň trochu zasloužil. Jméno Yolandy a

Petera Weidmannových se tam objevovalo dvakrát. První schůzka musela být zrušena, protože ten den v kalendáři byla přeškrtnuta a velká šipka ukazovala na stejné datum a čas o měsíc později. Vzpomněla jsem si, jak si Yolanda stěžovala, že je otravoval, takže tam musel být víc než

jednou.

1. prosince, ve čtvrtek minulý týden, si poznamenal tužkou iniciály F. V. a čas 13:15. Voigtová? Mluvil snad s Franceskou? Řekla mi, že se s ním nikdy nesešla. Podařilo se mi najít desky označené jejím jménem, ale nebyly v nich žádné papíry. Osoba s iniciálami F. V. pochopitelně mohla být svědkem v jiném případu, ale to se nezdálo pravděpodobné. Nahoře na stránce v diáři bylo uvedeno telefonní číslo k Voigtům domů. Lhala mi snad? Byla tam také poznámka o schůzce s Laurou Barneyovou v sobotu ráno. O té schůzce mi řekla sama, ale tvrdila, že se Morley neukázal. Jenže Dorothy říkala, že jel do kanceláře, aby si vybral poštu. Pokud byla moje teorie správná, smrtící štrúdl mu mohli doručit v pátek večer, ale nejpozději v sobotu ráno, protože mu hned po obědě začalo být špatně. To by se mělo dát ověřit. Laura Barneyová jakožto zaměstnankyně místní kliniky měla určitě dostatek příležitostí informovat se o působení jedů. Možná bych měla začít s ní a pak postupovat podle seznamu.

Zamkla jsem a vyběhla k autu. Nastartovala jsem a rozjela se k dálnici. Podjela jsem 101. dálnici po Castle

Road, odbočila doprava na Granita Road a pak doleva k zálivu. Bylo pár minut po páté hodině, když jsem zastavila u polikliniky Santa Teresa, která se nacházela v příjemném zalesněném parku spolu s dalšími nemocničními budovami a nevelkými obytnými domy. Doufala jsem, že Lauru zastihnu. Poliklinika se nejspíš zavírala v 17:00, což

znamenalo, že bych mohla najít dveře i polikliniku zamčenou na celý víkend. Nevěděla jsem, kde bydlí, a ačkoliv bych to pravděpodobně dokázala zjistit, byla jsem hrozně netrpělivá. K svému překvapení jsem ji zahlédla, jak kráčí po ulici směrem od polikliniky, hlavu skloněnou, lehký baloňák přes sesterskou uniformu. Zahoukala jsem. Zle se na mě podívala, nejspíš protože si myslela, že ji chci obtěžovat. Zaváhala jsem a naklonila se, abych stáhla okénko na straně spolujezdce. „Mohla bych s vámi mluvit?“

„Právě jdu z práce,“ řekla.

„Bude to jen chvilka.“

„Nemohlo by to počkat? Jsem strašně unavená. Těšila jsem se na sklenici vína a horkou koupel. Přijďte za hodinu.“

„To už musím být někde jinde.“

Vyhnula se mi pohledem. Viděla jsem, jak horečně rozvažuje, nechce se jí vyhovět mi. Nakonec se trochu zamračila a rozzlobeně se dívala do chodníku.

„Nebude to trvat déle než pět minut,“ zaprosila jsem.

„No tak dobrá, ksakru.“ Pohodila hlavou směrem k

budově za ní, postavené ve viktoriánském stylu, která byla nejspíš rozdělena na jednotlivé byty. „Tady bydlím. Tak si najděte místo na zaparkování a jděte nahoru. Já budu mít aspoň čas svléknout si uniformu. Bydlím v bytě číslo šest vzadu na konci chodby.“

„Hned jsem u vás.“

Otočila se a rychlými kroky vyšla po schůdcích na verandu a zmizela za předními dveřmi. Místo na parkování jsem našla asi o dvě stě metrů dál na protější straně ulice. V

malém záchvatu paranoie mě napadlo, jestli náhodou nebydlí jinde. Představila jsem si, jak vchází do budovy a vychází zadním východem, dřív než s ní stihnu promluvit.

Vyšla jsem po schůdcích na verandu a otevřela skleněné dveře do tmavé chodby. V budově bylo ticho. Nalevo stál stolek s lampou, která ještě nesvítila. Na stolku byla narovnána pošta a několik výtisků novin. Všechny dveře v chodbě byly zavřené. Tam, kde kdysi bývaly přední salon a jídelna, teď nejspíš byla jedna bytová jednotka, druhá na druhé straně chodby a možná i garsonka vzadu. Odhadovala jsem to na tři byty dole a tři nahoře. Vpravo se vinulo schodiště.

Vyšla jsem po schodech podle instrukcí. Nebylo to nejveselejší místo, myslela jsem si, ale bylo tu dost čisto.

Tapety vypadaly nově, ačkoliv byly vybrány proto, že vypadaly viktoriánsky, to znamená cukerínově. Rozpustilí skřítkové s vlajícími stuhami se vesele honili. Výsledkem

byl značně depresivní dojem, přes veškeré veselé odstíny růžové a zelené. Zaťukala jsem na dveře s velikou mosaznou číslicí 6. Laura mi otevřela a zavazovala si bavlněné kimono v pase. Zahlédla jsem její bílé zdravotní sandály na podlaze spolu se zmuchlanou bílou uniformou. Slyšela jsem, jak v koupelně teče voda, což byl dost jasný signál. Byt se skládal ze dvou velkých pokojů s maličkou koupelnou, nejspíš vytvořenou z komory na prádlo. Ode dveří jsem v koupelně zahlédla okraj starodávné vany. Stropy byly vysoké a všude byla spousta dřevěných prvků toho druhu, které záhadným způsobem páchnou lakem, ačkoliv se jich štětec nedotkl celá léta. V místnosti stálo jen pár kousků nábytku, zato však kvalitních. Pobaveně mě pozorovala, jak si prohlížím kombinaci obýváku a ložnice. „Líbí se vám to?“

„Vždycky mě hrozně zajímá, jak bydlí ostatní svobodní lidé.“

„A co vy?“

„Mám podobný byt. Snažím se věci nekomplikovat,“

řekla jsem. „Nebaví mě pracovat jen proto, abych každý měsíc platila hrst účtů.“

„Nesnáším být svobodná. Posaďte se, jestli chcete.“

„Opravdu?“

„Samozřejmě. Vy ne? Člověk je tak osamělý. A koho by bavilo žít takhle?“ Udělala gesto, které zahrnovalo víc než

jen fyzické okolí. Přešla do koupelny a zavřela vodu. Ucítila jsem závan koupelové pěny.

„Mně to připadá báječné. A navíc se dnes o člověka stejně někdo postará,“ řekla jsem.

Vrátila se do místnosti. „Doufám, že tohle není pravda.

Abych tak řekla, nerezignovala jsem ještě.“

„Být s někým jedno tělo jedna duše je stejně iluze, stejně jsme všichni osamoceni.“

„Mě vynechte, nesnáším tyhle řeči. Nechcete mi říct, proč jste vlastně přišla?“

„Jistě. Kvůli Morieymu Shinovi. Měla jste se s ním setkat minulou sobotu.“

„To je pravda, ale na tu schůzku nepřišel.“

„Jeho žena říká, že ten den do kanceláře odjel.“

„Byla jsem tam v devět. Čekala jsem půl hodiny a pak jsem odjela,“ prohlásila.

„Kde jste čekala? Byla jste přímo u něj v kanceláři?“

„Byla jsem na příjezdové cestě.“

„Proč?“

„Záleží snad na tom?“

„Asi ne. Jen mě zajímalo, jestli mu něco nedoručili.“

„Tu krabici z pekárny.“

„Vy jste tam byla, když to přivezli?“

„No jistě. Seděla jsem v autě. Za mnou zastavila dodávka z pekárny. Vystoupil z ní nějaký chlápek s tou bílou krabicí. Když šel kolem mě, zeptal se, jestli nejsem Maria Shineová. Řekla jsem mu, že ten chlápek se jmenuje Morley a že už tu měl být. Ten darebák se pokusil vnutit

krabici mně, ale už jsem měla čekání plné zuby, takže jsem odjela. Nesnáším, když mě někdo nechá na holičkách. Mám na práci lepší věci.“

„A co s ní ten chlap udělal?“

„S tou krabicí? Nejspíš ji vzal do domu, možná ji nechal na verandě.“

„Co to bylo za firmu?“

„Nevšimla jsem si. Ta dodávka byla červená. Když o tom tak přemýšlím, možná to byla jenom doručovací služba.

Proč vás to zajímá?“

„Morley byl zavražděn.“

„Opravdu,“ řekla. Její překvapení se zdálo být nehrané.

„Nejspíš to byl štrúdl v krabici, kterou jste viděla. Právě jsem mluvila s koronerem.“

„Otrávili ho?“

„Už to tak vypadá.“

„Co to pro vás znamená?“

„Ještě nevím. Morley něco věděl. Nevím přesně, co to bylo, ale myslím, že už jsem blízko.“

„Škoda, že vám nenechal odpověď.“

„Do určité míry ano. Vím, jak myslel. Byl společníkem člověka, který mě zaškolil do práce soukromého detektiva.“

„Potřebujete ještě něco?“

„V tuto chvíli už ne. Užijte si svou koupel.“

Jela jsem zase na dálnici. Mířila jsem na sever po státní

silnici 101 až k vjezdu na Cutter Road. Zamířila jsem doleva do čtvrti Horton Ravine. Připadala jsem si, jako bych celý týden popojížděla jen mezi Colgate, centrem Santa Teresy a touhle čtvrtí. Odpoledne začínalo šednout, typický prosincový den s teplotou kolem 10 stupňů Celsia, přesně ten druh zimy, na kterou si stěžují jen Kaliforňané.

Zaparkovala jsem na kulatém parkovišti a zazvonila.

Otevřela mi sama Francesca. Měla na sobě vlněné minišaty v čokoládové barvě, černé punčochy a šněrovací boty, přes ramena měla přehozený černý svetr.

Povídá: „Heleďme se, Kinsey. Vás bych tedy opravdu nečekala.“ Zaváhala. Pozorně si mě prohlížela. „Děje se něco? Vypadáte nesvá. Nějaké špatné zprávy?“

„Vlastně ano, ale nerada bych se o tom šířila. Neměla byste minutku? Potřebovala bych si s vámi o něčem promluvit.“

„Jistě, pojďte dál. Guda šla na trh. Právě jsem pila v pracovně u krbu kávu. Můžete se ke mně přidat. Venku to vypadá hnusně.“

Všude je to hnusné, pomyslela jsem si. Následovala jsem ji do kuchyně, která byla zařízena černobíle. Po třech stranách ji lemovala obrovská okna. Přední strany skříněk byly černé, stejně jako u všech kuchyňských přístrojů. Pulty byly sněhobílé a bez jediné poskvrnky. Konzole i všechny na nich visící nádoby byly nablýskané. Jediný barevný kontrast v místnosti tvořily červené utěrky a chňapky.

Vyndala z kredence šálek a naznačila, že můžeme projít do pracovny skrz obývák. „Dáte si do kávy smetanu a cukr?

Oboje mám na stole. Je tam taky nízkotučné mléko.“

„Mléko úplně stačí,“ řekla jsem. Nechtělo se mi vykládat jí o Morleym. Zvědavě se po mně ohlédla, zneklidněná mým chováním. Jenže špatné zprávy může člověk sdílet jenom se svými nejbližšími.

Pracovna byla obložena břízou a nábytek byl čalouněn světle hnědou kůží. Znovu se usadila na kožené pohovce, kde původně seděla. Právě četla román od Fay Weldonové a podle místa, kde knihu založila, byla už téměř u konce.

Nedokázala jsem si vzpomenout, kdy jsem naposled zalezla do křesla s dobrou knihou. Na měděném stolku stála velká konvice kávy. Nalila mi kávu a podala šálek. Zamumlala jsem „děkuji“, ona se na mě ostražitě usmála. Přitáhla si do klína polštář a držela ho jako medvídka. Všimla jsem si, že nijak nenaléhá, abych jí řekla, proč jsem se zastavila.

Nakonec jsem řekla: „Prošla jsem si znovu Morleyův diář.

Podle jeho poznámek jste s ním minulý týden mluvila. Když

jsem se vás ptala, zapřela jste to.“

„O.“ Byla dost dobře vychovaná, aby se aspoň začervenala, a viděla jsem, že je na rozpacích, co odpovědět.

Nakonec se nejspíš rozhodla, že lhát dvakrát se nevyplácí.

„Doufala jsem, že vám to nebudu muset říct.“

„Nechcete mi to vysvětlit?“

„Opravdu se za to stydím. Bylo to tak, že jsem mu

zavolala ve čtvrtek ráno a požádala ho o schůzku sama.“

Mlčela jsem. Nakonec jsem řekla „A dál?“

Stísněně pokrčila rameny. „Zlobila jsem se na Kennetha.

Přišla jsem na nějaké informace… něco, co jsem předtím nevěděla.“

„Čeho se to týkalo?“

„Hned vám to řeknu. Nejdřív vám chci vysvětlit kontext.“

Nemohla jsem se dočkat, až to uslyším. Kontext? O

kontextu se mluví vždycky, když chcete ospravedlnit své špatné chování. Když jste udělali dobrý skutek, nemusíte „kontext“ vysvětlovat. „Poslouchám –“

„Nakonec jsem si uvědomila, jak mi ta Isabellina vražda leze krkem. Leze mi krkem i celý ten poprask kolem. Trvá to už šest let a celou tu dobu Kenneth nemluví o ničem jiném. Její vražda, její peníze, její talent. Jak úžasná byla, jak tragicky zemřela. Je jí přímo posedlý. Mrtvou ji miluje víc než živou.“

„To nemusí být nutně pravda.“

Pokračovala, jako bych nic neřekla. „Řekla jsem Morleymu, že jsem Isabellu nenáviděla a že mi udělalo hroznou radost, když zemřela. Víte… prostě jsem… na něj vychrlila všechnu svou zlost. Když jsem o tom přemýšlela později, pochopila jsem, jak zvráceným se stalo moje uvažování. Kennethovo ostatně taky. Chci říct, jen se na nás podívejte. Tohle je opravdu patologický vztah.“

„K tomuhle závěru jste dospěla poté, co jste mluvila s Morleym?“

„Tohle byla jen část toho, že jsem si uvědomila, že je na čase s tím praštit. Jestli se mám někdy uzdravit, musím odejít od Kena a učit se stát na vlastních nohou –“

„A tehdy jste se rozhodla, že ho opustíte? Minulý týden?“

„No ano.“

„Takže to nemělo nic společného s tou rakovinou před dvěma lety.“

Pokrčila rameny. „Určitě to hrálo také roli. Bylo to jako probuzení. Najednou jsem začala rozumět svému životu.

Upřímně vám říkám, že dokud jsem nemluvila s Morleym, byla jsem přesvědčená, že jsem šťastně vdaná. Skutečně.

Myslela jsem si, že všechno je v pořádku. Chci říct více méně. Pak jsem pochopila, že to byla jenom iluze.“

„To tedy musel být rozhovor,“ řekla jsem.

Čekala jsem, ale Francesca se odmlčela.

„A jak jste myslela to více méně?“ zeptala jsem se.

Podívala se na mě. „Cože?“

„Můžete mi říct, co jste objevila? Co vás tak rozzlobilo?

Předpokládám, že především proto jste se obrátila na Morleyho.“

„Ach ano. Samozřejmě. Uklidila jsem v pracovně a přišla jsem na účet, který přede mnou Ken skrýval.“

„Bankovní účet?“

„Něco podobného. Účetní kniha. Někomu, uhm, finančně vypomáhal.“

„Finančně vypomáhal,“ zopakovala jsem.

„Však to znáte. Pravidelné hotovostní platby každý měsíc. Trvalo to už tři roky. Jako pečlivý obchodník si o všem vedl záznamy. V životě ho nenapadlo, že by se mi ty záznamy dostaly do rukou.“

„O čem to mluvíte? Má snad Kenneth milenku?“

„To bylo první, co mě napadlo, ale je to ještě horší.“

„Francesko, prosím vás, přestaňte chodit kolem horké kaše a řekněte mi, co to ksakru bylo.“

Chvíli jí to trvalo. „Dával peníze Curtisovi McIntyrovi.“

„Curtisovi?“ To mě zaskočilo. „A za co?“

„Na to jsem se ho také zeptala. Pochopitelně mě to překvapilo. Udeřila jsem na něj, hned jak přišel domů.“

Zírala jsem na ni. „Co vám řekl?“

„Řekl, že to byly peníze pro běžnou potřebu. Výpomoc s nájmem. Jen pár dolarů, aby mu pomohl se zaplacením účtů.

Prostě takové věci.“

„A proč by to dělal?“ zeptala jsem se.

„Nemám ponětí.“

„Kolik to bylo?“

„Až doteď to dělá asi tři tisíce šest set dolarů.“

„Tak tady to máme,“ řekla jsem. „Tak já blázen si dělám výčitky, že jsem objevila informace, kvůli nimž se Lonnieův případ rozpadl na tisíc kousků, a teď se dozvídám, že

žalobce uplácel korunního svědka. Jen počkejte, až to Lonnie uslyší. Nebude věřit svým uším!“

„Přesně to jsem řekla Kenovi. Přísahal, že tomu chlápkovi jen chtěl pomoct.“

„Cožpak mu nedošlo, jak to bude vypadat, když se na to přijde? Vždyť to bude vypadat, že Curtisovi platí za jeho svědectví. A navíc, Curtis zdaleka není tak spolehlivý, jak se tváří. Vždyť ho nebudeme moci vydávat za nestranného svědka, plnícího svou občanskou povinnost.“

„Nevidí na tom nic špatného. Říká, že Curtis nemohl najít práci. Nejspíš mu Curtis řekl, že se odsud chystá odjet.

Kenneth chtěl, aby tu zůstal a mohl svědčit.“

„K tomu přece slouží soudní obsílky!“

„Nekřičte na mě. Ken přísahá, že všechno je jinak. Curtis k němu přišel poté, co Davida zprostili viny.“

„Francesko, nechte toho. Co si bude porota asi myslet?

To je ale náhodička, Curtisovo svědectví přinese přímý prospěch muži, který mu už tři roky finančně přispívá…“

Nedokončila jsem větu. Něco ve způsobu, kterým k sobě tiskla polštář, mě přimělo prohlédnout si ji blíže. „A co ten zbytek?“

„Ty účetní záznamy jsem dala Morleymu. Měla jsem obavy, že by je mohl zničit, takže jsem je nechala u Morleyho, než se rozhodnu, jak s tím naložím.“

„Kdy se to stalo?“

„Kdy jsem našla ty záznamy? Ve středu večer.

Morleymu jsem je přinesla ve čtvrtek, a když Kenneth přijel večer domů, hrozně jsme se pohádali…“

„Zjistil, že jsem mu ty záznamy vzala, a hrozně ho to rozčílilo. Chtěl je zpátky, ale to jsem v žádném případě nehodlala udělat.“

„Věděl, že jste je dala Morleymu?“

„Já jsem mu to neřekla. Mohlo ho to napadnout, ačkoliv nevím proč. Proč se ptáte?“

„Protože Morleyho zavraždili. Někdo mu upekl štrúdl z muchomůrek zelených. Našla jsem papírovou krabici v odpadkovém koši.“

Zbledla. „Přece si nemyslíte, že to udělal Ken?“

„Podívejme se na to takhle: Prohlédla jsem obě Morleyovy kanceláře. žádné účetní záznamy jsem nenašla a některé spisy chybějí. Předpokládala jsem, že byl bordelář nebo že Lonnieho podváděl a účtoval si práci, kterou nikdy neodvedl. Teď mě napadlo, jestli náhodou ty spisy někdo neukradl, aby zakryl, že zmizelo něco jiného.“

„To by Kenneth neudělal. Rozhodně ne.“

„Co se stalo ve čtvrtek, když jste mu odmítla vydat ty účetní záznamy? Přestali jste se o tom bavit?“

„Několikrát se mě zeptal, ale já jsem mu odmítla říct, kde jsou. Pak řekl, že je to jedno, protože to koneckonců není zločin. Jestliže půjčil Curtisovi peníze, bylo to jen mezi nimi dvěma.“

„Cožpak vám to nepřipadá zajímavé? Na jedné straně

Kenneth Voigt platí Curtisovi McIntyrovi, jehož svědectví čistě náhodou usvědčuje Davida Barneyho v soudním sporu, z něhož bude mít prospěch čistě náhodou Kenneth Voigt.

Cožpak nevidíte ty souvislosti? Nebo šlo o vydírání. To by byla taky možnost.“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli Isabellině vraždě. O tu koneckonců jde.“

„On by Isabellu nezabil. Na to ji příliš miloval.“

„To tvrdí teď. Kdo ví, co cítil tehdy?“

„To by neudělal,“ zopakovala nepřesvědčivě.

„Proč ne? Isabella ho odkopla kvůli Davidu Barneymu.

Co by ho mohlo uspokojit víc než zavraždit ji a nechat vinu padnout na Davida?“

Nechala jsem ji tam sedět s polštářem na klíně. Kroutila jedním růžkem tak dlouho, až se úplně ohnul.

20

Cestou zpátky do Colgate jsem se zastavila u benzinové pumpy a natankovala. Najela jsem už spousty kilometrů popojížděním po Santa Terese, skoro jako do Idaha a zpět, a začala jsem litovat, že Lonniemu neúčtuji projetý benzin.

Bylo těsně po šesté hodině a dopravní špička vrcholila.

Většina aut mířila do města, opačným směrem, než jsem jela já. Nad horami ležely mraky jako vrstva šlehačky.

Mířila jsem do firmy Voigt Motors a snažila se odhadnout, jestli mi Kenneth Voigt řekne pravdu. Ať už měl s Curtisem cokoliv, bylo na čase položit karty na stůl. Pokud se mi nepodaří dostat pravdu z Kennetha, měla jsem v úmyslu najít Curtise a promluvit si s ním. Zaparkovala jsem na jediném volném místě před prodejnou automobilů Voigt Motors a vmáčkla svůj volkswagen mezi jaguára a zbrusu nové porsche. Prošla jsem předními dveřmi a nevšimla si zaměstnankyně, která mě pozdravila. Vyšla jsem po schodišti do prvního patra s kancelářemi s nejrůznějšími

štítky, Úvěrové oddělení, Účtárna. Prodejci v přízemí zjevně pracovali až do 20:00. Ti, kteří pracovali v zázemí, měli víc štěstí, právě se chystali odejít domů. Na Kennethově kanceláři se skvělo jeho jméno dvoupalcovými měděnými písmenky. Jeho sekretářka byla žena asi padesátiletá, odbarvená blondýna, které to odbarvení neslušelo. Mezi očima jí vězela hluboká vráska. Právě si uklízela stůl a dávala na místo tužky a propisky.

Pozdravila jsem. „Dobrý den, je tu pan Voigt? Ráda bych s ním mluvila.“

„Nepotkali jste se cestou nahoru? Odešel, je to sotva minutka, ale možná šel zadním východem. Můžu vám s něčím pomoct?“

„Bohužel. Můžete mi říct, kde parkuje? Možná bych ho ještě zastihla.“

Výraz v její tváři se změnil. Dívala se na mě ostražitě.

„Oč jde?“

Neobtěžovala jsem se odpovědět.

Vyběhla jsem z kanceláře a prolétla celou chodbou, krátce jsem nakoukla do všech místností, kolem kterých jsem procházela, včetně pánských záchodků. Vyděšeně vypadající chlápek v obleku si právě odklepával poslední kapku. Ježíš, jak mu závidím. Kdyby byla na světě nějaká spravedlnost, měly by ženy takhle pohodlné čurací zařízení a muži by si museli dávat papír na záchodové prkýnko.

Řekla jsem „promiňte, spletla jsem se“ a zabouchla za

sebou. Dospěla jsem k úplně posledním dveřím, označeným „Únikový východ“. Brala jsem schody po dvou, ale když

jsem doběhla na parkoviště, Ken tam nebyl a ani právě žádné auto neodjíždělo.

Vrátila jsem se do svého volkswagenu a vyjela z parkoviště, odbočila doleva na Faith Street, abych se dostala do horní části State Street. Curtisův motel byl jen míli odtud. V téhle části města se vyskytovaly hlavně bufety, umývárny aut, bazary a nejrůznější malé obchůdky. Tu a tam trčela jednopatrová kancelářská budova. Projela jsem kolem nákupního centra Cutter Road a po pravé straně se objevila dálnice na sever. State Street se od ní oddělila nalevo, ačkoliv ještě asi míli nebo dvě běžely obě silnice rovnoběžně vedle sebe. Motel Thrifty se nacházel poblíž

křižovatky State Street a dvouproudé rychlostní silnice, která mířila do hor. Vjela jsem na štěrkovou příjezdovou cestu. Zaparkovala jsem na místě před Curtisovým pokojem.

Ve většině místností se svítilo, ve vzduchu bylo cítit vůni smaženého masa, slaniny, hamburgerů, kotlet a párků.

Televizní zprávy a country hudba spolu soutěžily v hlasitosti. U Curtise se nesvítilo a na mé zaklepání nikdo neotevřel. Zaklepala jsem na vedlejší dveře. Otevřel mi chlápek asi čtyřicetiletý s jasně modrýma očima a nakrátko ostříhanými vlasy a velice řídkou bradkou.

„Hledám vašeho souseda. Neviděl jste ho náhodou?“

„Curtis šel ven.“

„Nevíte náhodou kam?“

Zavrtěl hlavou. „Já se o něj nestarám.“

Vyndala jsem vizitku a propisku a načmárala Curtisovi vzkaz, aby mi zavolal co nejdřív. „Mohl byste mu tohle prosím dát?“

Odpověděl: „Jestli ho uvidím.“ Zabouchl dveře.

Vyndala jsem další vizitku a načmárala podobný vzkaz, který jsem zastrčila za kovovou devítku na Curtisových dveřích. Neonový nápis nad motelem se rozsvítil, když jsem přecházela parkoviště směrem k recepci. Písmena Thrifty Motel svítila jasně zelenou a bzučela jako vzteklá masařka.

Skleněné dveře do recepce zely dokořán a v jedné z výloh se skvěl červenobílý nápis OBSAZENO.

Ta recepce nebyla nijak zdobená a nikdo tam nebyl.

Vzadu byly otevřené dveře a v bytě pro šéfa motelu se svítilo. Nejspíš sledoval jeden ze stupidních seriálů, protože se vzduchem nesly výbuchy televizního smíchu. Každý třetí byl hlasitější a delší než ty předtím. Před očima mi okamžitě vyvstal obraz zvukaře, jak sedí u mixážního pultu a reguluje hlasitost dotáčeného smíchu.

Malý nápis nad pultem hlásal: „H. Stringfellow, manažer. Zvoňte prosím.“ Vedle visel staromódní zvonek, zazvonila jsem a odpovědí mi byla salva smíchu od neznámého publika. Pan Stringfellow se přišoural a zavřel za sebou dveře. Měl sněhobílé vlasy, hladce oholenou růžovou tvář a bradu trčící vpřed, jako by si ji nechal uměle

zvětšit. Měl na sobě pytlovité hnědé kalhoty a hnědou polyesterovou košili s tenkou žlutou vázankou. „Máme plno,“ řekl. „Zkuste to vedle.“

„Nepotřebuji pokoj. Hledám Curtise McIntyra. Nevíte, kdy se vrátí?“

„Ne. Nějaký chlápek ho tu vyzvedl. Aspoň myslím, že to byl muž. Zastavil před jeho dveřmi a hned zase jeli.“

„Neviděl jste toho řidiče?“

„Ne, ani to auto. Pracoval jsem vzadu a uslyšel troubení.

O pár minut později mi Curtis prošel pod okny. Jen náhodou jsem vyhlédl ze dveří, jinak bych ho neviděl. Vzápětí bouchly dveře a bylo slyšet, jak se rozjíždí.“

„V kolik hodin to bylo?“

„Před chvílí. Je to možná pět, deset minut.“

„Přepojujete mu telefony odsud?“

„Vůbec ne. Má vlastní telefon. Aspoň se nemusím starat o telefonní účty. Víte, tohle není žádný nóbl hotel. Většina našich klientů jsou darebáci. Ale to je mi celkem jedno, alespoň dokud platí nájemné předem, jak jsme se dohodli.“

„A Curtis to dělá?“

„Je spolehlivější než většina ostatních. Vy jste sociální pracovnice?“

„Ne, jenom kamarádka,“ řekla jsem. „Kdybyste ho viděl, mohl byste ho požádat, aby mi zavolal?“ Vyndala jsem další vizitku a zakroužkovala svůj telefon.

Už jsem se chystala usednout do auta, když mi čertík

začal něco našeptávat. Přímo přede mnou byly dveře ke Curtisovi McIntyrovi. Zámek vypadal spolehlivě, ale okno vpravo bylo otevřené. Mezírka sice nebyla velká, ale na druhou stranu bych určitě odtamtud dosáhla na kliku.

Kdybych to okno pootevřela, stačilo by mi jenom zevnitř otevřít dveře. Na parkovišti nikdo nebyl a všechny ty hrající televize spolehlivě překryjí jakékoliv zvuky. Chovala jsem se jako dobrý občan celý týden a co z toho mám? Ten případ se nikdy k soudu nedostane, takže je jedno, jestli trošičku poruším zákon. Koneckonců, narušení soukromí není až tak velký přečin. Pochopitelně jsem nehodlala nic krást. Jen jsem se chtěla trošičku porozhlédnout. Přesně takhle funguje můj čertík našeptávač. Samé špatnosti, ale tak lákavé.

Styděla jsem se, ale než jsem si to stihla rozmyslet, už jsem otvírala okno a pak i dveře zevnitř. Vzápětí jsem se ocitla v jeho pokoji. Jenom jsem doufala, že se Curtis nevrátí.

Nebyla jsem si jistá, jestli by mu vadilo, že jsem mu vlezla do doupěte. Měla jsem spíš strach, že kdyby mě tu našel, považoval by to za znamení náhlé náklonnosti z mé strany.

Vlastní matka by se za něj styděla. Špinavé oblečení bylo rozházené všude po podlaze. Místnost byla nevelká, asi tak dvanáct stop krát dvanáct s miniaturní kuchyňkou, lednička, dřez a dvouplotýnkový sporák, všechno neuvěřitelně špinavé. Postel nebyla ustlaná, což mě nepřekvapilo. Na jednom z nočních stolků trůnila malá černobílá televize, trochu natočená od zdi, aby ji bylo

možno sledovat z postele. Po podlaze se vinuly kabely a přímo prosily o to, abych o ně klopýtla. Koupelna byla malá a povalovaly se tam vlhké ručníky. Vypadalo to, že jeho nejoblíbenější mýdlo je to, které má v sobě nejvíce ochlupení. Po pravdě řečeno mi bylo úplně jedno, jestli si u sebe uklízí, nebo ne. Zajímal mě rozvrzaný dřevěný stůl.

Začala jsem ho prohledávat. Curtis nevěřil bankám.

Všechny drobné měl ve vrchní zásuvce a nebylo jich málo.

Nejspíš předpokládal, že zlodějské bandy se nezaměří na pokoj číslo 9 v motelu Thrifty. Mezi bankovkami se povalovalo několik účtů: za benzin, telefon, z obchodního domu, kde si koupil nějaké šaty. Pod otevřenými obálkami trůnila jedna tlustá z tvrdého kartonu, v jakých se obvykle zasílají šeky. Adresa byla napsaná ručně, ale v levém horním rohu nebyl žádný odesílatel. Otočila jsem ji. Jméno odesílatele bylo na zadní straně: pan a paní Weidmannovi.

Hm, tohle bylo zajímavé. Podržela jsem obálku proti světlu stolní lampičky, div že jsem papír nepřipálila. Obálku lemovaly jakési hvězdy, které znemožňovaly zjistit, co je uvnitř. Naštěstí světlo z žárovky trošku uvolnilo slep, takže se mi podařilo po chvilce úsilí obálku otevřít. Uvnitř byl šek na čtyři sta dolarů na Curtisovo jméno podepsaný Yolandou Weidmannovou. V políčku informace pro příjemce nebylo nic. Obálka také neobsahovala žádný vzkaz. Odkud znala Curtise a za co mu platila? Od kolika lidí ten chlap ještě inkasoval? Sečteno a podtrženo, od Kennetha a Yolandy

dostává více než pět set dolarů za měsíc. Kdyby měl ještě pár přispěvatelů, bylo by to lepší než práce. Zastrčila jsem šek zpátky a zalepila obálku. V ostatních zásuvkách nebylo nic zajímavého. Ještě jednou jsem zběžně prohlédla pokoj a zhasla světlo. Vykoukla jsem zpoza záclony. Na parkovišti pořád nikdo nebyl. Otevřela jsem dveře a přibouchla je za sebou.

Vyhnula jsem se dálnici a jela po vedlejších cestách do Horton Ravine. Na Lower Road byla tma, lampy byly příliš daleko od sebe, aby místo dokázaly osvítit. U Weidmannů doma se nesvítilo, s výjimkou lampy na verandě. Na příjezdové cestě nestálo žádné auto. Nechala jsem motor běžet a zazvonila jsem. Jakmile jsem si byla jistá, že nikdo není doma, zacouvala jsem po příjezdové cestě a zaparkovala za rohem na Esmeralda Street. V pravidelných intervalech tu sice bude projíždět místní policie, ale doufala jsem, že si mě nevšimnou, když se tam dlouho nezdržím.

Otevřela jsem přihrádku v autě a vyndala velkou baterku.

Pokud jsem si dobře vzpomínala, Weidmannovi neměli ani elektronické zabezpečovací zařízení, ani velkého slintavého dobrmana. Popadla jsem ze zadního sedadla bundu.

Nasoukala jsem se do ní a zapnula si ji až ke krku. Přišel čas jít nasbírat pár muchomůrek.

Přišla jsem k domu pěšky a baterkou si přitom svítila zleva doprava na cestičku před sebou. Z venkovního světla se linula bledě žlutá záře, která se mísila se stíny na krajích

dvorku. Prošla jsem kolem domu do zadní zahrady, kde svítily dvě další sporé žárovky a snažily se tak přesvědčit případné zloděje, že majitelé jsou doma. Překročila jsem betonový žlábek a sešla po čtyřech nevysokých schůdcích do vlastní zahrady. Polštářek na Peterově židli byl složen napůl, nejspíš aby byl uchráněn před dalšími povětrnostními vlivy. Už tak byl od slunce vybělený, že téměř mizel původní vzor. Viděla jsem, že po něm lezou slimáci.

Tráva byla čerstvě posekaná. Na trávníku byly zřetelné rovnoběžné cestičky, které se překrývaly v místech, kde se sekačka otáčela. Tam, kde jsem minulý týden viděla muchomůrky, nebylo nic. Přešla jsem zahradu až dozadu a snažila si vzpomenout, kde přesně byly. Některé muchomůrky rostly samostatně a některé v trsech. Teď ale všechno zmizelo pod noži sekačky. Sehnula jsem se a dotkla rozsekané bílé hmoty na tmavém trávníku. Koutkem oka jsem zachytila pohyb… Prchavý stín proti světlu. Yolanda se vrátila domů a rázovala po mokrém trávníku k místu, kde jsem dřepěla. Měla na sobě další dvoudílnou teplákovou soupravu, tentokrát v jasně fialové barvě. Tenisky měly vzadu malý pásek s reflexní látkou a kožené špičky byly jemně poprášeny zbytky posekané trávy.

„Co tu děláte?“ Mluvila hlubokým hlasem a v šeru se její tvář zdála šedivá únavou. Platinové vlasy jí trčely z hlavy jako paruka.

„Hledala jsem muchomůrky, které jsem tu viděla před

pár dny.“

„Včera jsme tu měli zahradníka. Řekla jsem mu, ať zahradu poseká.“

„Kam dal tu posekanou trávu?“

„Proč vás to zajímá?“

„Protože Morleyho Shina zavraždili.“

„To mě opravdu mrzí.“ Její hlas zněl neutrálně.

„Opravdu?“ řekla jsem. „Myslela jsem, že jste ho neměla ráda.“

„To taky ne, smrděl jako putyka. A já takový život neschvaluji. Pořád jste mi neřekla, co děláte na mém pozemku.“

„Slyšela jste někdy název Amonita phalloides?“

„Předpokládám, že je to nějaká muchomůrka.“

„Smrtelně jedovatá. Pomocí té houby zabili Morleyho.“

„Zahradník vysypává posekanou trávu támhle vzadu na hromadu. Když je ta hromada dost veliká, naloží ji do auta a odveze na skládku. Jestli chcete, klidně si to celé odvezte na analýzu do kriminální laboratoře.“

„Morley byl dobrý detektiv.“

„O tom nepochybuji. A co to s tím má společného?“

„To, že byl zavražděn, protože znal pravdu.“

„O Isabellině vraždě?“

„Mimo jiné. Řekněte mi, prosím, proč jste poslala Curtisi McIntyrovi šek na čtyři sta dolarů?“ To ji vylekalo.

„Kdo vám to řekl?“

„Viděla jsem ten šek.“

Asi půl minuty mlčela, což je v běžném rozhovoru dost dlouhá doba. Nakonec váhavě řekla: „Je to můj vnuk. Do toho vám nic není.“

„Váš vnuk?“ Řekla jsem to s takovým úžasem, že ji to podle všeho urazilo.

„Nemusíte to říkat takhle. Znám jeho chyby líp než vy.“

„Omlouvám se, ale v životě by mě nenapadlo spojovat ho s vámi tímto způsobem,“ řekla jsem.

„Naše jediná dcera zemřela, když mu bylo deset. Slíbili jsme jí, že se o něj postaráme, jak nejlépe budeme moci.

Curtisův otec byl nesnesitelně obyčejný, zločinec a darebák.

Zmizel, když bylo Curtovi osm. Od té doby jsme o něm neslyšeli. Když ovšem dojde na konflikt výchovy s dědičnými dispozicemi, je jasné, že příroda vyhrává. Nebo jsme možná něco udělali špatně…“ Hlas jí slábl, až zmlkla.

„Takže takhle se do toho všeho zapojil on?“

„To jako do čeho?“

„Měl přece svědčit v občanskoprávním sporu proti Davidu Barneymu. Řekla jste mu o té vraždě?“ Zamnula si čelo. „Nejspíš ano.“

„Nevzpomínáte si, jestli v té době bydlel u vás?“

„Nechápu, co to s tím má společného.“

„Netušíte náhodou, kde je právě teď?“

„Nemám tušení.“

„Někdo ho před chvílí vyzvedl v motelu.“ Dívala se na

mě zoufale. „Prosím, řekněte mi, co potřebujete, a odejděte.“

„Kde je Peter? Je doma?“

„Dnes odpoledne ho odvezli do nemocnice. Měl další srdeční záchvat. Je na jednotce intenzivní péče. Pokud dovolíte, raději bych už šla dovnitř. Ještě jsem nevečeřela.

Taky musím vyřídit pár telefonních hovorů a pak se chci vrátit do nemocnice. Nejsem si jistá, že tentokrát přežije.“

„To je mi moc líto,“ řekla jsem. „Promiňte, ale neměla jsem ani tušení…“

„Teď už na tom nesejde. Na ničem už vlastně nesejde.“

Stísněně jsem pozorovala, jak se unaveně odšourala zpátky do domu. Její mokré boty nechaly na betonové podlaze několik otisků. Vypadala zdrceně a staře. Obávala jsem se, že patří k těm ženám, které umírají do několika měsíců po manželově smrti. Odemkla zadní dveře a vešla dovnitř. V kuchyni se rozsvítilo. Jakmile zmizela z dohledu, začala jsem znovu prohlížet trávník. Baterkou jsem nacházela kousky bílé hmoty. Sbírala jsem je a odfukovala z nich kousky posekané trávy. Nakonec se mi podařilo najít kousek useknuté muchomůrky menší než kávová lžička.

Nezdálo se moc pravděpodobné, že to bude Amanita phalloides, ale čistě pro všechny případy jsem z kapsy vyndala papírový kapesníček a vzorek do něj pečlivě zabalila.

Vrátila jsem se do auta a cítila se neklidná. Bylo mi už

jasné, jak se do případu zapletl Curtis. Možná, že zaslechl něco ve věznici a oslovil Kennetha Voigta poté, co byl vynesen osvobozující rozsudek. Nebo možná Ken zaslechl u Weidmannů, že Curtis seděl v jedné cele s Barneym. Klidně mohl jít za Curtisem sám a nabídnout mu, aby přišel s falešným svědectvím. Nebyla jsem si jistá, jestli sám Curtis byl dost chytrý, aby si tohle všechno vymyslel. Seděla jsem v autě na tmavé straně silnice. Srolovala jsem okénko, abych mohla poslouchat cikády. Do tváře mi vanul osvěžující vlhký vzduch. Omamná vůně vegetace mi přivolala vzpomínky, jak jsem ještě na střední škole působila jako oddílová vedoucí. Bylo mi asi patnáct, byla jsem plná naděje. Svá rebelská léta jsem měla teprve před sebou.

Dělaly jsme bobříka odvahy, při němž jsem já spolu s devítiletými holčičkami musela strávit jednu noc mimo tábor. Všechno jsme zvládaly až do okamžiku, než jsme se začaly ukládat ke spánku. Pak se ukázalo, že ze stromu, pod nimž jsme si rozložily spacáky, padá strašná spousta obrovských pavouků. Holky ječely jak pominuté. Musely být vyděšené k smrti…

Zahleděla jsem se do zpětného zrcátka. Zpoza rohu vyjelo auto a na mé úrovni zpomalilo. Na dveřích mělo napsáno Městská policie Horton Ravine. Uvnitř seděli dva muži a spolujezdec mi mířil baterkou do tváře. „Nějaký problém?“

„Vůbec ne,“ řekla jsem. „Právě odjíždím.“ Nastartovala

jsem, zařadila jedničku a popojela po příjezdové cestě, až

jsem se dostala před policejní auto. Pomalu jsem se rozjela směrem do města a strážníci mě podezřívavě následovali.

Vrátila jsem se zpátky na dálnici, spíš ze zoufalství, než že bych věděla, kam jedu. Co si teď počnu? Většina stop, které jsem sledovala, vedla do slepé uličky. Dokud si nepromluvím s Curtisem, nebudu vědět, co se děje. Nechala jsem mu vzkaz, ať zavolá. Neměla jsem na vybranou.

Musela jsem se vrátit domů, aby mě mohl zastihnout, pokud se k němu dostane alespoň jeden z mých vzkazů.

Bylo asi čtvrt na devět, když jsem se dostala domů.

Zamkla jsem za sebou dveře a zhasla dole světlo. Kousek muchomůrky, zabalený do papírového kapesníčku, jsem přendala do igelitového sáčku, na který jsem fixou nakreslila lebku se zkříženými hnáty, a dala ho do ledničky. Sundala jsem si bundu a sedla na židli. Zkoumala jsem nástěnku, na níž se skvěly různobarevné kartičky s mými poznámkami.

Pomyšlení, že jsem jenom krok od nějakého objevu, bylo zneklidňující. Pokud Morley na něco přišel, nejspíš ho to stálo život. Co to bylo? Projížděla jsem očima jeden sloupec informací za druhým a sledovala jsem, jak se události odehrávaly jedna za druhou. Chodila jsem z pokoje do pokoje a přemýšlela. Natáhla jsem se na pohovku a zírala do stropu. Myšlení bolí, a proto se mu spousta lidí vyhýbá.

Znovu jsem vstala a vrátila se k pultu, opřela se o lokty a zírala na nástěnku.

„Ach, Morley, kdybys mi tak mohl pomoct,“ zamumlala jsem.

Ejhle.

Vlastně tu byla určitá nesrovnalost, které jsem si dříve nevšimla. Podle Reginy Turnerové z motelu Gypsy srazilo auto Noaha McKella v jednu jedenáct. Ale Tippy se ke křižovatce San Vincente Street a dálnice 101 dostala až v jednu čtyřicet, to znamená po třiceti minutách. Proč jí to trvalo tak dlouho? Vždyť ta místa jsou od sebe vzdálena jenom čtyři nebo pět mil. Zastavila se někde na kávu?

Doplnila benzin? Právě přejela člověka a podle Davida byla i po půlhodině rozrušená. Bylo těžké si představit, co během té půlhodiny mohla dělat. Možná, že jezdila kolem.

Neuměla jsem si představit, proč by na tom mělo záležet, ale odpověď na otázku se dala získat snadno. Natáhla jsem se pro telefon a vytočila číslo Rhe Parsonsové. Zatímco telefon zvonil, dívala jsem se na nástěnku. Osm, devět zazvonění.

Ach ano. Vždyť je pátek večer. Zapomněla jsem, že Rhe má vernisáž v Axminsterské galerii. Vytáhla jsem telefonní seznam a našla číslo do galerie. Tentokrát telefon někdo zvedl při druhém zazvonění, ale v pozadí byl takový hluk, že jsem mu jen stěží rozuměla. Přitiskla jsem si ruku na volné ucho, abych se mohla soustředit na zvuky linoucí se ze sluchátka. Požádala jsem, aby mi zavolali Tippy, ale vzápětí jsem musela svou žádost do telefonu zopakovat co nejsilnějším hlasem. Chlapec na druhé straně telefonu řekl,

že ji zavolá. Seděla jsem a naslouchala zvukům večírku.

Zdálo se, že spousta lidí se baví mnohem lépe než já…

„Haló?“

„Haló, to je Tippy? Tady je Kinsey. Poslyš, vím, že se ti to teď moc nehodí, ale přemýšlela jsem o tom, co se stalo tu noc, když zavraždili tvou tetu. Mohla bych se tě zeptat na pár věcí?“

„Hned teď?“

„Prosím. Jen by mě zajímalo, co se odehrálo mezi tou nehodou a okamžikem, kdy jsi viděla Davida Barneyho.“

Chvíli mlčela. „Nevím. Chci říct, že jsem jela k tetě, ale to je všechno.“

„Tys jela k Isabelle domů?“

„Ano. Byla jsem hrozně nervózní a nenapadlo mě nic jiného. Chtěla jsem jí říct, co se stalo, a požádat ji o pomoc.

Kdyby mi řekla, abych se vrátila na místo nehody, byla bych to udělala, přísahám.“

„Skoro tě neslyším. V kolik hodin to bylo?“

„Hned po té nehodě. Věděla jsem, že jsem toho chlapa srazila, takže jsem mířila přímo k ní domů.“

„Byla doma?“

„Asi ano. Všude se svítilo.“

„I na verandě?“

„No ano. Klepala jsem, ale neotevřela mi.“

„A co kukátko, bylo v pořádku?“

„Toho jsem si nevšimla. Když jsem se jí nedovolala,

obešla jsem dům zvenčí, ale všude bylo zamčeno. Tak jsem nastoupila do auta a jela domů.“

„Vracela ses domů po dálnici?“

„No ano. Najela jsem tam přes Little Ponny Road.“

„A z dálnice jsi sjela křižovatkou na San Vincente.“

„No,“ řekla. „Proč? Co se děje?“

„Vlastně nic. Jen to upřesňuje dobu její smrti, ale nevím, jestli to něco mění. Kdyby sis ještě na něco vzpomněla, zavoláš mi?“

„Jistě. To je všechno?“

„Prozatím,“ řekla jsem. „Byla jsi už na policii?“

„Ještě ne, ale mluvila jsem s naší právničkou a půjdeme tam hned zítra ráno.“

„Dobře. Povíš mi, jak to dopadlo. A jaká je vernisáž?“

„Moc fajn. Všem se to moc líbí. Jsou z toho úplně pryč.

Máma už prodala šest kousků.“

„To je báječné, gratuluji. Doufám, že prodá všechno.“

„Už musím jít. Ozvu se vám zítra.“

Řekla jsem sbohem, ale mezitím už zavěsila. Hned, jak jsem položila sluchátko, telefon začal zvonit. Popadla jsem sluchátko, protože jsem si myslela, že si Tippy snad ještě na něco vzpomněla. „Prosím?“

Nejdřív bylo zvláštní ticho přerušované jenom slabým dechem. „Haló, Kinsey?“ Ozvalo se zase dýchání.

„Ano.“ Přistihla jsem se, že mě ten hlas roztřásl. Přitiskla jsem si znovu prsty k uchu, abych zaslechla co nejvíc zvuků

na druhém konci linky. Ten chlápek plakal. Nevzlykal. Byl to ten druh pláče, který se snažíte skrýt, ale jeho nosovky zněly rozmazaně. „Kinsey?“

„Curtis?“

„Uhm. Jo.“

„Co se děje? Je tam někdo s vámi?“

„Jsem v pořádku. Jak se máte?“

„Curtisi, co se děje? Je tam někdo s vámi?“

„Přesně tak. Poslyšte, víte, proč vám volám? Říkal jsem si, že bychom se mohli sejít a o něčem si promluvit.“

„Kdo je to? Jste v pořádku?“

„Můžete se se mnou sejít? Chci vám něco říct.“

„Co se děje? Můžete mi říct, kdo je tam s vámi?“

„Můžeme se sejít v rezervaci vodního ptactva a já vám to vysvětlím.“

„Kdy?“

„Co nejdřív.“

Musela jsem se rychle rozhodnout. Každou chvíli mohl položit sluchátko. Jestli ten rozhovor někdo sledoval, musel už být bez sebe.

„Tak dobrá, ale bude mi to chvíli trvat. Jsem už v posteli, takže se budu muset obléknout. Hned tam jedu. Uvidíme se v té rezervaci, ale nebudu tam dřív než za dvacet minut.“

Zavěsil.

Ještě nebylo devět hodin, ale v oblasti ptačí rezervace bývá večer liduprázdno. Rezervace se nachází u

sladkovodního jezera mezi dálnicí a pláží. Parkoviště asi pro dvacet aut většinou využívají jenom turisté, kteří si chtějí udělat celkový snímek. Naproti přes ulici bývala hospoda, ale ta v současné době postrádala majitele. Neměla jsem ani v nejmenším v úmyslu pobíhat tam sama a neozbrojená.

Zvedla jsem telefon a zavolala na policejní stanici. Chtěla jsem mluvit se seržantkou Corderovou.

„Bohužel, bude tu až zítra v sedm hodin ráno.“

„Můžete mi říct, kdo má službu v oddělení vražd?“

„Je to naléhavé?“

„Ještě ne,“ řekla jsem sklíčeně.

„Tak si můžete promluvit se službu konajícím důstojníkem.“

„Zapomeňte na to, zařídím si to jinak.“ Zavěsila jsem a začala hledat v adresáři. „Zařídit to jinak“ znamenalo zavolat seržantu Jonahu Robbovi, řadovému policistovi, který pracoval v oddělení pohřešovaných osob. Měli jsme spolu převážně nevážný vztah, jehož intenzita se řídila náladami jeho ženy. žili v takovém italském manželství, které trvalo dlouhou dobu. Za tu dobu prodělalo všechny možné dramatické zvraty. Setkali se, když jim bylo třináct.

Podle mého názoru od té doby moc nevyzráli. Camila ho v pravidelných intervalech opouštěla, obvykle bez jakéhokoliv vysvětlení, a brávala s sebou jejich dvě dcery a veškeré peníze, které měli na společném účtu. Jonah vždycky přísahal, že tentokrát to bylo naposledy. V jednom

z těchto období jeho dočasného osamění jsem mu do života vstoupila já. Byla jsem náhradnice, role, která, jak jsem později zjistila, se mi moc nezamlouvala. Nakonec jsem to uťala. Už nejméně rok jsme spolu nemluvili, ale věděla jsem, že se na něj mohu obrátit, budu-li v úzkých. Telefon zvedla žena, měla hlas, jako by už byla v posteli. Možná Camila nebo její nejnovější náhradnice. Požádala jsem, aby mi dala Jonaha, a slyšela jsem, jak mu předává sluchátko.

Jeho „prosím“ znělo rozespale. Probůh, ti ale chodili spát se slepicemi. Představila jsem se a to ho podle všeho probudilo. „Co se děje?“ řekl.

„Promiň, že tě ruším, ale jeden propuštěný vězeň jménem Curtis McIntyre mi právě zavolal, že se se mnou chce setkat v rezervaci vodního ptactva, a to hned.

Předpokládám, že mu někdo držel pistoli u hlavy. Potřebuji pomoc.“

„Kdo to byl? Znáš ho?“

„To ještě nevím a nemůžu ti to teď vysvětlovat.“

„Máš zbraň?“

„Mám ji v kanceláři u Lonnieho Kingmana. Vyzvednu si ji cestou. Budu tam asi za patnáct minut a pak pojedu rovnou k pláži. Můžeš mi pomoct?“

„Ale jo, udělám to pro tebe.“

„Nežádala bych tě, ale nevím, na koho jiného bych se obrátila.“

„Chápu. Budu tam za patnáct minut. Projedu kolem a

pak se vrátím pěšky. Je tam spousta úkrytů.“

„To mi právě dělá starost,“ řekla jsem. „Nezakopni o ty zločince.“

„Nedělej si starosti. Cítím je už na dálku. Tak zatím ahoj.“

„Díky,“ řekla jsem a zavěsila.

Popadla jsem kabelku a bundu s klíčky od auta v kapse a v duchu jsem si blahopřála, že mě odpoledne napadlo doplnit benzin. Jinak bych tím strávila všechen čas, který jsem si nechala na to, abych dojela ze svého bytu do kanceláře a pak do rezervace vodního ptactva. Ať už měl Curtis za sebou kohokoliv, rozhodně by ho zpoždění znervóznilo a vyvolalo v něm podezření. Překročila jsem povolenou rychlost, ale nepřetržitě jsem ve zpětném zrcátku kontrolovala, jestli se za mnou neobjeví policejní vůz.

Doufala jsem, že se mi podaří najít zbraň. Přestěhovala jsem se teprve před pěti týdny. Ve spěchu jsem přemístila kartónové krabice z Kalifornské pojišťovny do kanceláří Lonnieho Kingmana. Vlastně jsem tu zbraň neměla v ruce od té doby, co jsem ji v květnu kupovala. Ani trochu se mi nelíbilo, že si ji musím koupit, ale pak jsem zaslechla, že se na mě něco chystá. Když jsem si uvědomila, že tu zbraň potřebuji, pomohl mi soukromý detektiv jménem Robert Dietz. Jakmile jsem se smířila se skutečností, že můj život je ohrožen, přestala jsem se zajímat o to, jestli jednám politicky správně. Právě Dietz trval na tom, abych svůj

revolver Davis ráže 32 vyměnila za H&K. Byla zatraceně drahá. Když jsem o tom tak přemýšlela, uvědomila jsem si, že nevím, kam se poděla má původní zbraň.

Když jsem přijela ke kanceláři, nechala jsem tašku schovanou v autě pod sedadlem. Na ulicích bylo jen málo aut a všechny okolní kancelářské budovy byly zamčené.

Prošla jsem pod tmavým obloukem po příjezdové cestě, která vedla k malému parkovišťátku. Lonnieův mercedes nebylo nikde vidět, ale z jeho kanceláře ve třetím patře se na chodník linulo světlo. Bezvadné. Už se vrátil. Nemám dost času, abych mu vysvětlovala, co se děje, ale snad nebude tak těžké přesvědčit ho, aby šel se mnou. Přes své uvážlivé chování je Lonnie lovec tělem i duší. Nic nemiluje víc než

prolézání křovisek za tmavých nocí.

Na schodišti jsem jako obvykle použila svou baterku ke klíčům. Když jsem se dostala do třetího patra, viděla jsem, že Lonnie rozsvítil světla v recepci. Obešla jsem přední vchod a otevřela neoznačené dveře, které se otevíraly blíž k mé kanceláři. Mrkla jsem doprava k Lonnieově kanceláři, která byla ob jedny dveře.

„Ahoj, Lonnie, neschovávej se. Potřebuji pomoc. Hned jsem u tebe, všechno ti vysvětlím.“

Nečekala jsem na odpověď, otevřela svou kancelář a rozsvítila. V mé kanceláři kdysi bývala kuchyňka pro zaměstnance a skříň sloužila jako spíž. V té skříni bylo narovnáno

pět

nevybalených

kartónových

krabic.

Obsahovaly věci, které jsem nejspíš tak nutně nepotřebovala. Ani jsem si nedokázala vzpomenout, co vlastně v těch krabicích je. Slyšela jsem teorii, že pokud nerozbalíte krabici do dvou let po stěhování, můžete ji rovnou darovat Armádě spásy. Každou krabici jsem kdysi označila fixem, „kancelářské potřeby“. Jednu jsem vytáhla a strhla lepicí pásku. Otevřela jsem víko. V krabici byla má stará daňová přiznání. Zkusila jsem další krabici a trefila se.

Ach ano, tady to máme. Pistole Hackler & Koch trůnila přímo navrchu, ještě nevybalená, a náboje Winchester ve dvou krabičkách pod ní. Posadila jsem se na zem a vybalila pistoli. Vzala jsem jednu krabičku nábojů, otevřela ji a začala nábojnice ládovat do zásobníku. Když jsme tehdy přijeli do obchodu se zbraněmi, Dietz a já jsme měli hádku ohledně toho, který model si mám koupit Pé sedmičku se zásobníkem na sedm nábojů nebo Pé devět ef se zásobníkem na deset. Hádejte, která stála víc? Měl jsem tehdy špatnou náladu, byla jsem zatvrzelá a vzpurná Pé sedmička stála víc než jedenáct set dolarů. Potěžkala jsem si i revolver P9F, ale cítila jsem, že je na mě moc veliký. Měla jsem tím samozřejmě na mysli, že je moc drahý, což Dietz okamžitě uhodl. Řekla jsem: „K čertu s tím, občas musíš vyhrát.“

„Vyhráváš častěji, než by sis zasloužila,“ řekl.

Teď jsem si jsem si přála, aby vyhrál víc hádek, zejména tu, v níž šlo o to, jestli s ním odjedu do Německa.

Najednou světlo v mé kanceláři zhaslo a já jsem se ocitla v černočerné tmě. Nemám kanceláři žádná okna, takže jsem neviděla ani svou vlastní ruku. Cožpak Lonnie odešel aniž

by se rozloučil? Možná mě neslyšel přicházet, pomyslela jsem si. Zastrčila jsem zásobník do pistole a prudce jej vrazila na místo. Pohyb ve tmě je jako snaha uniknout z hořící budovy, člověk se musí držet při zemi. Zastrčila jsem si pistoli za pás a po čtyřech lezla ke dveřím jako zvíře.

Aspoň jsem nevrážela do nábytku. Jestli se ale světla znovu rozsvítí, bude to vypadat směšně. Dveře do mé kanceláře byly otevřené, takže jsem vykoukla do chodby. Všude byla tma. Co to ksakru provedl? Strčil snad vidličku do zásuvky?

Celé místo tonulo ve tmě. Řekla jsem: „Lonnie?“

Ticho. Jak jen mohl zmizet tak rychle?

Byla bych mohla přísahat, že jsem z okolí Lonnieovy kanceláře zaslechla slabý zvuk. Věděla jsem, že nejsem sama. Naslouchala jsem. V kanceláři bylo takové ticho, že až ohlušovalo. Slyšela jsem tlukot vlastního srdce. Dokonce i ve tmě jsem se přistihla, že zavírám oči v naději, že uslyším lépe. Posadila jsem se na paty a bez pohybu dřepěla mezi dveřmi, přímo naproti místu, kde mají stoly Ida Ruthová a sekretářka jménem Jill. Kdo byl se mnou v kanceláři? A kde je? Díky tomu, že jsem dvakrát zavolala na Lonnieho, jsme oba věděli, kde jsem já. Spustila jsem se zpátky na všechny čtyři a začala se plížit deset stop napříč chodbou směrem k mezeře mezi Idiným a Jilliným stolem.

Někdo na mě vystřelil. Výstřel byl tak hlasitý, že jsem vyskočila rovnou do vzduchu jako kočka v jednom z těch zázračných pohybů, kdy se zdá, že všechny čtyři končetiny opustily podlahu najednou. V žilách mi začal kolovat adrenalin. Neuvědomila jsem si, že jsem vykřikla, dokud výstřel nedozněl. Srdce mi bušilo až v krku a ruce se mi potily. Zbytek vzdálenosti jsem musela přeskočit, protože jsem se ocitla přesně tam, kde jsem chtěla být. V podřepu jsem se pravým ramenem opírala o šuplíky Idina stolu. Dala jsem si ruku před ústa, aby nebyl slyšet můj dech.

Poslouchala jsem. Zdálo se, že výstřel vyšel ze dveří Lonnieovy kanceláře, čímž mi účinně odřízl únikovou cestu hlavním vchodem z recepce. Zcela jasně měl v úmyslu donutit mě zajít do široké chodby, kterou jsem teď měla po levé ruce. Neoznačené dveře, vedoucí do hlavní haly, byly ode mě asi patnáct stop. Jakmile se tam dostanu, mohla bych si k nim přikleknout a zkusit, jestli jsou stále otevřené, napočítat do tří a pak vžum… proletět ven. Bezvadný plán.

Výborně. Teď ho musím provést. Problém byl, že jsem měla strach riskovat tu vzdálenost bez jakéhokoliv krytí. Kde je Idina kolečková židle? Ta by měla stačit.

Opatrně jsem zašátrala před sebou a snažila se nahmatat židli. Zjistila jsem, že se dotýkám nějakého obličeje. Spěšně jsem stáhla ruku a vydala prapodivný zvuk, jak jsem se polekaně nadechla. Někdo vedle mě ležel na podlaze. Napůl jsem čekala, že zvedne ruku a vystřelí, ale nehýbal se.

Znovu jsem natáhla ruku a dotkla se ho. Obličej, vlhká ústa.

Cítila jsem jeho rysy. Hladká pokožka, silná brada. Muž.

Příliš hubený na to, aby to byl Lonnie, a zrovna tak to nemohl být ani John Ives, ani ten druhý právník Martin Cheltenham. Nejspíš to musel být Curtis, ale co tu ksakru dělal? Byl ještě teplý, ale tvář měl lepkavou od krve.

Položila jsem mu ruku na krk. Necítila jsem žádný pulz.

Dotkla jsem se jeho hrudi. Nedýchal. Vpředu měl mokrou košili. Musel mi volat z kanceláře. Nejspíš byl zastřelen, ještě než jsem přijela. Někdo mě znal lépe, než jsem čekala… Dost dobře na to, aby věděl, kde schovávám pistoli… dost dobře na to, aby věděl, že na žádnou schůzku nepojedu, aniž bych se nejdřív zastavila tady.

Znovu jsem zašátrala ve tmě a tentokrát dosáhla na jednu z plastových nohou Idiny židle. Hlavou mi bleskla další možnost. Kdybych se dostala k telefonu, mohla bych vytočit 911 a nechat to zvonit. I kdybych neřekla jediné slovo, v policejním počítači by se objevila adresa kanceláře a poslali by sem někoho na kontrolu. Alespoň jsem doufala.

Klekla jsem si na kolena a snažila se dohlédnout za nejbližší stůl. Moje oči si pomalu zvykaly na tmu, takže jsem pomalu začala rozlišovat jednotlivé odstíny: tmavá zející díra dveří, obrys skříňky. S maximální opatrností jsem sunula ruku po stole, abych do něčeho nenarazila.

Nahmatala jsem telefon. Opatrně jsem ho sundala ze stolu.

Mírně jsem nadzdvihla sluchátko a okamžitě zmáčkla

knoflík pod ním. Přiložila jsem sluchátko k uchu a zdvihla prst. Nic se neozvalo. žádný tón.

Znovu jsem vykoukla nad stolem a prozkoumávala tmu.

Nikde se nic nehýbalo. V Lonnieových dveřích nestála žádná silueta.

Vyndala jsem zpoza opasku zbraň. V životě jsem z pistole H & K nestřílela naostro. Než Dietz odjel, byli jsme spolu párkrát na střelnici. Vydával mi množství pokynů, až

jsem ho poslala k čertu. Normálně se mi dost daří udržovat se ve formě, ale ne v poslední době. Poprvé jsem si přiznala, že mě mrzí, že odjel. Ksakru, Kinsey, seber se. Zbraň je jistota. Nebudeš útočníkovi vydána na milost a nemilost.

Uvolnila jsem pojistku.

Slyšela jsem dech, ale možná to byl můj vlastní.

Přála jsem si, abych nebyla opustila relativní bezpečí své kanceláře. Měla jsem tam zvláštní telefonní linku, která možná ještě fungovala. Kdyby se mi podařilo přejít halu a dostat se zpátky do své kanceláře, mohla bych za sebou zamknout a dveře podepřít stolem. Pak bych musela vydržet do rána. Ráno by přišli uklízeči. Možná by mě zachránil někdo dřív, pokud by ho to napadlo. Uvažovala jsem o Jonahovi. Touhle dobou už čeká v ptačí rezervaci a uvažuje, co se stalo. Co asi udělá, když se neobjevím? Nejspíš ho napadne, že si spletl místo. Podle mého soudu však byl termín rezervace vodního ptactva zcela jednoznačný Bylo tam jen jedno parkoviště. Řekla jsem, že pojedu nejdřív do

kanceláře, abych si vzala pistoli, ale to možná ještě spal.

Kdoví, jestli si to pamatuje a jestli ho vůbec napadne, aby mě tu hledal.

Přitáhla jsem si Idinu židli blíž a přikrčila se za ni, tak, aby byla mezi mnou a záhadným střelcem, zatímco se budu plížit k neoznačeným dveřím. Ozval se další výstřel. Kulka roztrhla čalouněné opěradlo s takovou silou, že židle vyletěla do vzduchu a praštila mě přímo do nosu. Zacouvala jsem a židli stále tlačila před sebou ve snaze dostat se k těm dveřím. Zašátrala jsem po futru, až jsem nahmátla kliku.

Zmáčkla jsem ji. Zamčeno. Další výstřel. Kolem obličeje mi prosvištěla tříska. Opřela jsem se o zeď a začala se plížit zpátky, modlila se přitom, abych se mohla stát smítkem v koberci. Další střela hvízdla kolem mého pravého boku tak těsně, jako kdyby o mě někdo škrtl sirkou. Znovu jsem vyskočila, vykřikla bolestí a údivem. Cítila jsem v boku bodavou bolest, takže jsem to koupila. Vystřelila jsem taky.

Svalila jsem se do zadní části chodby. V tuto chvíli byla mojí jedinou ochranou tma. Jestliže si na ni zvykaly moje oči, pak si na ni ale zvykaly i oči útočníka. Vystřelila jsem směrem k Lonnieově kanceláři. Zaslechla jsem překvapené heknutí. Vystřelila jsem znovu a přitom se plížila chodbou směrem ke kuchyňce. Pravý bok mě pálil, jiskřičky bolesti mi vystřelovaly do pravé nohy. Plížila jsem se jak šestiměsíční kojenec. Přidržovala jsem se zdi a zadržovala slzy bolesti.

Nepředpokládám, že bych kdy pochopila, jak funguje lidský mozek. Vím, že levá hemisféra je verbální, lineární, analytická a řeší malé problémy čistě na základě racionálních důvodů. Pravá hemisféra pracuje spíš s intuicí, imaginací, je spontánní a zodpovídá za prostou logikou těžko vysvětlitelné odpovědi na otázky, které vás napadly před mnoha dny. Prostě to tak je. Jak jsem se tak svíjela ve tmě s pistolí v ruce, se zaťatými zuby, abych nekňučela jako pes, najednou se mi udělalo jasno, kdože to na mě střílí. Po pravdě řečeno mě to fakt naštvalo. Jakmile vyšla další rána, lehla jsem si na podlahu, popadla zbraň oběma rukama a vystřelila. Možná bylo na čase se ozvat. „Haló, Davide.“

Ticho.

„Vím, že to jste vy.“

Zasmál se. „Říkal jsem si, jestli na to přijdete.“

„Chvilku mi to trvalo, ale došlo mi to,“ řekla jsem. Bylo podivné bavit se s ním v takovéhle tmě. Stěží jsem si dokázala představit jeho obličej, a to mě rozčilovalo.

„Jak jste to uhodla?“

„Uvědomila jsem si, že mezi dobou, kdy Tippy srazila toho staříka a kdy se setkala s vámi, existovala časová prodleva.“

„Noa?“

„No tak jsem jí zavolala a zeptala se, kde tu půlhodinu byla. Ukázalo se, že jela k Isabelle domů.“ Neodpovídal.

Pokračovala jsem. „Musela se tam objevit hned poté, co

jste Isabellu zastřelil. Zatímco klepala na dveře, skočil jste dozadu na dodávku. Odvezla vás pryč a pak jste musel jenom čekat, až zpomalí. Vyskočil jste na straně řidiče a praštil přitom do plechového boku. Tippy se otočila a vy jste tam ležel na chodníku, což také vzápětí viděli dělníci, opravující vodovodní potrubí na druhé straně ulice.“

„No jasně. Takže tam bylo dost průměrných spořádaných občanů, připravených svědčit v můj prospěch.“

„A co Morley? Proč jste ho musel zabíjet?“

„žertujete? Ten starý vlk mi šlapal na paty. Když jsem s ním mluvil ve středu, právě mu to došlo. Věděl jsem, že když ho rychle nesejmu, budu v pěkné rejži. Probrat mu papíry už byla jen maličkost. Stejně byl dost nepořádný.“

„A kde jste sebral ty muchomůrky?“

„U Weidmannů v zahradě. Tam mě to celé napadlo. Byl jsem tam jednou večer a pár jsem jich sebral a pak poprosil kuchařku, aby mi z nich něco upekla. Vůbec netušila, co je to zač. Měla z pekla štěstí, že při pečení moc neochutnávala.“

„Měla bych vám pogratulovat. Jste hrozně mazanej,“

řekla jsem a usilovně přemýšlela. Chodba za mnou se stáčela doleva do slepé uličky ke kopírovací místnosti na jedné straně a nové kuchyňce na druhé. Kdybych se dostala za roh, byla bych mimo dostřel, ale vzniklo by mi několik problémů, u nichž jsem si nebyla jistá, že bych je vyřešila.

Za prvé bych neměla sama možnost pálit na něj. Za druhé

bych byla v pasti. Na druhou stranu, v pasti jsem byla už

teď. V kuchyňce bylo malé okno. Kdyby se mi podařilo tam dostat, mohla bych jednu tabulku rozbít a volat o pomoc. To pro případ, že nikdo neslyšel střelbu, odehrávající se v útrobách budovy. Kdybych dokázala udržet rozhovor, možná by si nevšiml, že se přesouvám. „Jsem překvapená, že vám všechno vycházelo podle plánu,“ řekla jsem. Dokud tu budu trčet, můžu z něj aspoň páčit informace.

Váhavě připustil: „Jednou mi to nevyšlo.“

„Skutečně? Kdy to bylo?“

„Jeden večer jsme se s Curtisem opili a já si pustil hubu na špacír. Pořád nechápu, jak jsem to mohl udělat. Ve chvíli, kdy jsem se prokecl, věděl jsem, že se ho jednoho dne budu muset zbavit.“

„Probůh,“ řekla jsem. „Chcete snad říct, že on poprvé v životě mluvil pravdu?“

Barney se ve tmě rozchechtal. „No jasně. Došlo mu, že by mohl získat nějaké peníze, takže šel ihned za Kenem Voigtem a všechno mu vysypal. Voigt mu začal platit, aby si zajistil jeho svědectví. Blbec jeden.“

Zavřela jsem oči. Voigt skutečně byl blbec. Tak strašně toužil vyhrát, že riskoval vlastní důvěryhodnost.

„A co já? Jak já zapadám do vaší hry?“

„Po pravdě řečeno bych chtěl, abyste vystřílela všechny své náboje, abych vás pak mohl dorazit. Curtise jsem zabil pistolí H & K, přesně stejnou, jakou máte vy. Chci vás

zastřelit tou osmatřicítkou, kterou jsem zabil Isabellu, a dát mu tu zbraň do ruky. Pak to bude vypadat, že Isabellu zabil on –“

„A že já jsem zabila jeho,“ dokončila jsem větu za něj.

„Slyšel jste někdy o balistice? Balističtí experti zjistí, že ta zbraň nepatřila mně.“

„Tou dobou už budu v prachu.“

„Chytré.“

„Velice chytré,“ řekl, „což je víc, než můžete říct o většině lidí. Lidé jsou jak mravenci. Každý si jen tak pobíhá a stará se o svůj maličký svět. Měla jste někdy možnost pozorovat mraveniště? To, jak se hemží. Pro mravence se zdá všechno tak důležité. Jenže není. Většina věcí není důležitá. Zašlápla jste někdy mravence? Nebo ho rozmáčkla palcem? Určitě jste kvůli tomu neměla žádné velké výčitky svědomí. Říkala jste si: ‚A máš to‘. Já to beru stejně.“

„Probůh. Tomu říkám filozofie. Dělám si poznámky.“

To ho rozzuřilo, takže dvakrát vystřelil. Střely se zaryly do koberce po mé pravé ruce. Čistě ze sportu jsem po něm taky dvakrát vystřelila.

„Vy jste tak nevinná,“ řekl. „Myslíte si, že jste cynik, ale necháte se tak snadno napálit –“

„Neříkejte hop, dokud jste nepřeskočil,“ podotkla jsem.

Měla jsem pocit, že jsem zahlédla jeho hlavu v Lonnieových dveřích. Vystřelila jsem ještě dvakrát.

„Minula jste.“

„To mě mrzí.“ Otevřela jsem zásobník a po hmatu počítala náboje. Všechny ty krásné krabičky nábojů mám vedle. „Nějaký problém?“

„Zlomila jsem si nehet.“

Chvíli mlčel. „Šetřete náboji. Už vám zbývá jen jeden.“

„Blbost. Dva.“

Ve tmě se ozval smích. „Tak dobře.“ Byla jsem potichu a pak jsem řekla: „Proč jste si tak jistý?“

„Umím počítat.“

Na chvíli jsem sklonila hlavu a sbírala síly. Tak jo, pojďme s tím pohnout, pomyslela jsem si. Potichu jsem si sundala levou botu a dala ji před sebe. Sundala jsem i pravou botu a zaťala zuby bolestí. Cítila jsem, jak ztrácím cit v noze, a zároveň mi nebylo jasné, jak necitlivost a bolest mohou postupovat po stejném nervu.

„Střílela jsem jen sedmkrát.“

„Osmkrát.“

„Mám zásobník na deset nábojů,“ řekla jsem přesvědčivě. Začala jsem se sunout k místu, kde chodba zahýbala doleva.

„Deset výstřelů. Taková blbost. Vy jste ale prolhaná,“

řekl.

„Myslíte? A jakou pistoli máte vy?“

„Waltera. Na osm výstřelů. Ještě mi dva zbývají.“

„Kdepak. Já taky umím počítat.“ S ohromným úsilím jsem se sunula milimetr po milimetru k rohu. Zdálo se, že

David Barney si mého přesunu nevšiml.

„Mě neoblafnete.“

„Co tím myslíte?“ řekla jsem. Dostala jsem se k rohu a schovala se za něj tak, že mi vykukovala jen hlava a ramena.

David Barney byl teď ode mě asi dvacet pět stop. Opírala jsem se o pravý bok, džíny mokré krví. Podívala jsem se na sebe. Strašně mě píchalo v boku. Zvedla jsem se na jednom lokti, přesunula jsem váhu na jednu stranu a vyndala z kapsy klíče s malou baterkou. Opatrně jsem je položila na zem, protože jejich cinkot by mě mohl prozradit.

„Jako to s tím lhaním. Vždyť vy jste na to pyšná.“

„Od koho jste to slyšel?“

„Tak různě. Je zajímavé, kolik se toho člověk dozví ve vězení.“

„Vsadila bych se, že vy sám lžete, až se vám od úst práší,“ řekla jsem. „Nejspíš máte zásobník na devět výstřelů.“ Polichoceně odpověděl: „To se nikdy nedozvíte.“

„Jak jste si byl tak jist, že sem dnes v noci přijdu?“

Zvedla jsem se na všechny čtyři.

„Copak vám to nedošlo? Curtisovi jste řekla, že máte zbraň tady. Proto jsem navrhl setkání v rezervaci vodního ptactva. Věděl jsem, že byste tam nikdy nejela beze zbraně.“

Skončeme to, pomyslela jsem si. Napůl jsem se zvedla jako běžec před startem a zatínala zuby bolestí. Zpoza mě se ozvalo: „Jste tady?“

Neodpověděla jsem.

„Kam jste se poděla?“

Odkulhala jsem se co nejrychleji ke kuchyňce. Dopadala tam trocha světla zvenčí. Okamžitě mi došlo, že se nemám kam schovat. Vyhlédla jsem ven z místnosti do haly. Po špičkách jsem přešla do místnosti s kopírkou a přikrčila se za ni. Zády jsem se opírala o zeď. V boku mě píchalo tak, že jsem musela zatnout zuby. Nakonec jsem se posadila, zbraň v pravé ruce, baterku v levé. Ruce se mi potily a prsty jsem měla studené.

„Kinsey?“ ozvalo se z haly. Každou chvíli zjistí, že jsem zmizela, a začne po mně střílet.

Krčila jsem se za kopírkou s koleny u brady. Chtěla jsem mu poskytnout co nejmenší cíl, ačkoliv skrčit se v koutku nebyl zrovna nejlepší nápad. Když se mu podaří zasáhnout jednou, bude to stačit.

„Haló,“ volal. „Mluvím s vámi.“

Podle hlasu jsem usoudila, že se pořád motá kolem Lonnieovy kanceláře. Byl naštvaný.

Snažila jsem se nedýchat. Vystřelil.

Ačkoliv to bylo ve vedlejší chodbě, nadskočila jsem.

Osmý výstřel. Jestli měl zásobník na osm nábojů, bylo to za mnou. Jestli měl devět nábojů, byla jsem v háji. Jakmile zjistí, kde jsem, budu snadno dosažitelná kořist. Bylo příliš pozdě, abych se přesouvala jinam. Začínala jsem ztrácet vědomí. Otřela jsem si tvář do rukávu. Po čele i vzadu po zádech mi stékal studený pot.

Představa umírání je zároveň banální i hrůzostrašná, absurdní i odpudivá. Ego lpí na životě. Vlastnímu já je to jedno. Chce se rozplynout. Jestli jsem něčeho litovala, tak jenom toho, že se nedozvím, jak to všechno dopadne.

Zamilují se do sebe Rosie a William? Dožije se Henry devadesáti let? Podaří se někdy Lonniemu vyčistit koberce od vší té krve?

Tolik věcí, které jsem neudělala. Tolik věcí, které už

nestihnu. Je hloupé zemřít takhle, ale nakonec, proč ne?

Dvakrát jsem se zhluboka nadechla a snažila si udržet jasnou mysl.

V chodbě, docela blízko, jsem zaslechla hlas Davida Barneyho. „Kinsey?“ Prohlížel kuchyňku, ale stejně jako já okamžitě zjistil, že se tam nemám kde schovat. Nejspíš si to tu prošel, když na mě čekal. Musel vědět, že zbývá jen místnost s kopírkou. Slyšela jsem, jak rychle dýchá. „Haló?

Jste tam? Teď dojde na lámání chleba. Mám ještě jeden náboj, nebo ne?“

Mlčela jsem.

„A co dáma? Tvrdí, že má ještě dva náboje. Lže, nebo má pravdu?“

Ruce se mi třásly tak, že jsem sotva udržela pistoli.

Namířila jsem směrem ke dveřím a vystřelila. Ozval se výkřik bolesti. Zasténal. Takže jsem ho zasáhla. Věděla jsem také, že ho to bolí. Výborně. Tak to jsme dva. Klopýtal do místnosti. „To bylo devět.“ V hlase byla cítit bolest.

Přesto hrál divadlo. „Jste připravena zemřít?“

„Neřekla bych připravena, ale rozhodně by mě to nepřekvapilo.“ Podržela jsem v levé ruce baterčičku a na vteřinu rozsvítila. Zahlédla jsem ho. „A co vy? Překvapen?“

Naslepo jsem vystřelila a čekala, co se stane.

Tenhle zásah byl ukázkový. Ve filmech je to většinou tak, že člověk zasažený výstřelem o kousek poposkočí dozadu nebo se k vám dál přibližuje, vstává z vany, podlahy, někdy dokonce provrtaný střelami skrz naskrz. Ve skutečnosti to vypadá tak, že každý zásah strašlivě bolí. To mohu dosvědčit. David Barney si musel sednout, opřít se zády o zeď a uvažovat o životě. Na levé straně hrudi se mu rozlévala a zvětšovala temná skvrna a výraz ve tváři se měnil z potměšilé nadřazenosti ke konsternovanému úžasu.

Chvíli jsem si ho prohlížela a pak jsem řekla: „Já vám říkala, že mám deset nábojů.“

Už ho to nezajímalo. Vysoukala jsem se na nohy, opřela se o kopírku, nechala na ní tmavý otisk a nějak se mi podařilo vstát. Přešla jsem k němu, sklonila se a vzala mu zbraň. Nekladl odpor. Zkontrolovala jsem zásobník. Měl tam ještě jeden náboj. Vydechl naposled. V očích se mu rozhostil prázdný výraz a sevření prstů povolilo. Jako když

motýl odletí do tmy. Dokulhala jsem do haly a svítila si baterčičkou tak dlouho, dokud jsem nenašla požární alarm.

Rozbila jsem dvířka a zatáhla za páčku.

Epilog

Teď, když jsem se znovu naučila sedět, měla bych se pokusit doplnit několik mezer ve zprávě o celém případu.

Od té epizody už uplynul celý rok a románek mezi Rosií a Williamem pokračuje s neztenčenou vášní. Henry vyhrožoval zahájením hladovky i pěstním zápasem, ale marně. Chápu jeho obavy, William je už na sklonku života –, ale na lásce v tomhle věku je stejně něco úžasného.

Policie

předala

Tippy

Parsonsovou

okresnímu

prokurátorovi, kde měla dlouhý a upřímný rozhovor s jedním ze zástupců prokurátora. Myslela jsem, že její věk by mohl být polehčující okolností, ale nakonec se ukázalo, že celá věc je už promlčená. Když se Hardford McKell dozvěděl, že se našel řidič, nedal jinak a vypsal mi šek na dvacet pět tisíc dolarů, přestože Tippy ani nezavřeli, ani neodsoudili. Ty peníze jsem si vzala. Koneckonců jsem si je odpracovala. Teď se jen musím rozhodnout, co s nimi podniknu. Mezitím nastalo jaro a život je báječný.