Sue Graftonová

L… jako

LHÁŘI

1

Vá, ně nemám v úmyslu si hned na začátku stě, ovat, ale ne,

zase příště udělám nějakou laskavost kamarádovi či kamarádovu kamarádovi, pořádně si to rozmyslím. V , ivotě jsem se s ničím tak nenatrápila. Přitom to na začátku vypadalo tak nevinně. Přísahám, že jsem předem vůbec netušila, co se z toho vyklube. Ale nakonec jsem velmi zblízka pohlédla smrti do očí a málem přišla o dva přední zuby, co, bylo ještě horší (je, to se děsně bojím zubaře). Teď mám na hlavě drdol velikosti pěsti, a to všechno kvůli práci, za kterou ani nedostanu zaplaceno.

Ta věc se ke mně donesla přes mého domácího, Henryho Pittse, k němu, , jak jistě ka, dý ví, ji, celá léta chovám milostné city, city neopětované. A skutečnost, že je mu ji,

pětaosmdesát (tedy téměř o pět desítek let víc ne, mně), mu na přita, livosti nijak neubírá. Je to zkrátka zlatíčko a jen zřídka ode mne něco potřebuje. Jak jsem tedy mohla odmítnout? Jeho prosba navíc vypadala velmi neškodně a

její splnění na první pohled nenaznačovalo sebemenší potí, e.

Byl čtvrtek, dvacátého prvního listopadu. Zbýval pouhý týden do Dne díkůvzdání a svatební přípravy byly v plném proudu. Henryho starší bratr William si toti, měl brát mou přítelkyni Rosie, která má u nás v sousedství maličkou lidovou hospůdku. Proto, e mívá na Den díkůvzdání obvykle zavřeno, byla ráda, že se mů, e vdávat a nepřijde přitom o kšeft. V její restauraci se navíc měl konat i obřad a hostina, tak, e jim odpadlo zařizování obřadu v kostele. Svatební proslov dostal na starost místní soudce a Rosie se evidentně domnívala, že i jeho slu, by budou bezplatné. Henry se ji sice pokoušel přemluvit, aby tomu chudákovi zaplatila alespoň něco, ale ona se na něho jen bezvýrazně podívala a dělala, že anglicky rozumí jen špatně. Narodila se toti, v Maďarsku a s angličtinou mívala problémy, kdykoli se jí to hodilo do krámu.

S Williamem se zasnoubili bezmála před rokem a od té doby dávno uzrál čas na onu velkolepou událost. Nikdy jsem si ovšem nebyla jistá tím, kolik je Rosie vlastně let. Tipovala jsem ji na něco k sedmdesátce a vzhledem k tomu, že Williamovi táhlo na osmaosmdesát, ona fráze „dokud vás smrt nerozdělí“ měla konečně dávat smysl.

Ještě ne, vás dopodrobna seznámím s tím, do čeho že jsem se to pustila, měla bych se nejspíš v krátkosti představit. Tedy, jmenuji se Kinsey Millhoneová a vyběhala

jsem si povolení, které mě opravňuje dělat soukromého detektiva. Jsem dvakrát rozvedená, bezdětná a bez jakýchkoli jiných protivných závazků. Šest let k oboustranné spokojenosti fungovala dohoda, kterou jsem uzavřela s jednou kalifornskou pojišťovnou, jí, jsem pomáhala řešit případy , hářství a také neoprávněných nároků na pojistku v případě něčí smrti, za co, mi oni bezplatně poskytovali kancelářské prostory. Smlouva, kterou jsme spolu měli, před rokem vypršela a já mám od té doby kancelář pronajatou u společnosti Kingman and Ives, co, je advokátní kancelář v Santa Barbaře. Kvůli té svatbě jsem si vzala týden volna a těšila se, jak si odpočinu a také se pobavím, a, budu Henrymu pomáhat se všemi nezbytnými přípravami. Henry, který dřív dělal pekaře a byl ji, dávno v důchodu, měl upéci svatební dort a obstarat také veškeré další pohoštění.

Hostiny se nás mělo zúčastnit osm. Svědkyní nevěsty měla být Rosiina sestra Klotilde, která je na vozíčku.

Svědkem , enicha zase Henry. Jeho další bratři, Lewis a Charlie, měli oba snoubence přivést k pomyslnému oltáři. Ti čtyři, Henry, William, Lewis a Charlie (té, známí coby „kluci“ nebo „děcka“), se pohybovali ve velmi nezvyklé věkové kategorii, která začínala u Henryho pětaosmdesáti a končila u Charlieho devadesáti tří let. Jejich sestra, jí, bylo devadesát pět let a překypovala vitalitou, měla být jednou z dru, iček. Druhou jsem měla být já. Rosie si za svatební šaty vybrala havajské muu-muu z organdy v přírodní bílé barvě.

Na své rudě obarvené vlasy, co, byl poněkud výstřední účes, měla uchystaný věneček z myrty. Navíc v nějakém výprodeji vyštrachala štůček bavlněné a květinovým vzorem potištěné látky s rů, emi v barvě rů, ové a lila na zeleném pozadí. Ten vzápětí putoval do Flintu v Michiganu k Nell, která nám z látky měla „spíchnout“ další tři k sobě ladící muu-muu. U, jsem se nemohla dočkat, a, si vyzkouším to své. Byla jsem si toti, prakticky jistá, že a, si zmiňované hábity navlékneme, budeme připomínat spíše z prádelní šňůru s několika pestrobarevnými cíchami. Ve svých pětatřiceti letech bych se nejspíš také zapsala do Guinnessovy knihy rekordů coby nejstarší z nejmladších dru, iček. Tím pádem se chystala svatba desetiletí, kterou jsem nemohla propást, i kdyby mi tak ušel kdovíjaký zisk, co, nás opět přivádí k „inkriminovaným událostem“, jak se o podobných zápletkách vyjadřujeme my vyšetřovatelé a vůbec lidé točící se kolem zločinů.

Toho čtvrtečního rána jsem se náhodou srazila s Henrym, kdy, jsem vycházela ze svého bytu. Bydlím v přestavěné bývalé gará, i, kterou s Henryho domem spojuje úzká zastřešená cestička. Mířila jsem do supermarketu, proto, e jsem se chtěla na to volno důkladně zásobit všemo, ným nezdravým, ale chutným jídlem. Kdy, jsem otevřela dveře, spatřila jsem na jejich prahu Henryho s krepovým papírem a lepicí páskou v rukou. Namísto svých obvyklých šortek, trička a pantoflí měl na sobě dlouhé

kalhoty a klasickou modrou košili s vyhrnutými rukávy.

„No, nevypadáš ty skvěle!“ pochválila jsem mu úbor.

Vlasy, sněhově bílé a obyčejně sčesané k jedné straně, měl mokré a patřičně ulízané a také jsem cítila citrusovou vůni vody po holení. V úzkém opáleném obličeji jen zářily jeho modré oči. Henry je vysoký a štíhlý, má příjemnou povahu, pálí mu to a je zdvořilý a spontánní. Kdyby nebyl tak starý, že by klidně mohl být mým otcem, bez váhání bych se mu vrhla kolem krku.

Kdy, mě uviděl, usmál se. „Jsi tu. To je dobře. U, jsem ti chtěl nechat vzkaz. Nemyslel jsem, že bys snad mohla být doma, tak, e jsem ani neklepal. Právě jedu na letiště, kde mám vyzvednout Nell a kluky, ale ještě bych tě rád o něco po, ádal. Budeš na mě mít chvilku?“

„Samozřejmě. Jdu sice nakoupit, ale to klidně počká,“

ujistila jsem ho. „Oč jde?“

„Pamatuješ na starouška jménem Lee? Tady v ulici mu nikdo neřek jinak ne, Johnny. Byl to ten pán, co bydlel hned za rohem, v Bay. V takovém tom menším bíle omítnutém domku s poněkud zarostlou zahrádkou. Tedy abych byl přesný, on bydlel v přístavku nad gará, í. V tom domě , ije jeho vnuk Bucky se , enou.“

Kolem zmiňovaného přízemního domku vede má bě, ecká trasa, kterou pro zdraví absolvuji ka, dé ráno, a tak vím, že je to spíše barabizna na spadnutí, která se doslova utápí v bujné zeleni travin. Nebydleli v něm , ádní boháči,

pokud si pod bohatstvím nepředstavíte ojetý vůz stojící na čtyřech špalcích. Celé roky si na ně sousedi stě, ovali, ale marně. „Vím, o který dům jde, ale to jméno mi moc neříká.“

„Mo, ná jsi je viděla u Rosie. Bucky je podle všeho prima chlapík, ale jeho , ena je taková divná můra. Jmenuje se Babe. Je taková paťatá a kulaťoučká a nikdy se člověku nepodívá do očí. Johnny sice v, dycky vypadal jako bezdomovec, ale tak špatně se mu zase nevedlo.“

Ta trojice, kterou popsal, se mi pomalu začínala vybavovat. V hlavě mi vyvstal obrázek staříka v obnošené bundičce a dvou lidí hrajících vole padni. Ti dva vypadali příliš mladě, ne, aby byli man, elé. Našpicovala jsem uši.

„Mluvils v minulém čase. Znamená to snad, že ten stařík zemřel?“

„Bohu, el je to tak. Měl, chudák, infarkt. Zemřel asi před čtyřmi nebo pěti měsíci. Myslím, že to bylo někdy v červenci. Ne že by na jeho smrti nebylo nic divného,“ dodal Henry rychle. „Bylo mu teprve sedmdesát a nikdy se netěšil většímu zdraví. Ka, dopádně jsem nedávno potkal Buckyho a ten se mi svěřil s jedním takovým problémem. Není to nic naléhavého, jde spíš o takovou lapálii, ale myslel jsem si, že bys mo, ná mohla s něčím pomoct.“

V duchu jsem si představila neoznačený klíč k nějakému trezoru, ztracené dědice, peníze nebo poslední vůli, co, jsou všechno vesměs neřešitelné záhady, které tu po sobě zesnulí hojně zanechávají svým , ivým bli, ním. „Ale jistě. Co je to

za problém?“

„Chceš slyšet dlouhou, nebo zkrácenou verzi?“

„Tu dlouhou, ale zrychli to. Určitě mi to ušetří řadu otázek.“

Viděla jsem, jak Henry díky mému zájmu pookřál, i kdy, se v rychlosti podíval na hodinky. „Nechci zmeškat letadlo, ale řeknu ti to aspoň ve stručnosti. Ten dědula nijak nestál o velkolepý pohřeb, tak, e si vy, ádal kremaci, ke které také došlo. Pak si ale Bucky uvědomil, že by jeho dědeček měl mít nárok na příspěvek na pohřeb. Myslím, že Johnny byl pilotem v druhé světové válce. Byl členem dobrovolné letky, které velel Claire Chennault. Moc o tom nemluvil, ale čas od času zavzpomínal na Barmu, na vzdušné souboje nad Rangúnem a na podobné věci. No nic. Bucky si zkrátka myslel, že by bylo tak nějak hezčí, kdyby měl starouš bílý mramorový náhrobek, v něm vyryté svoje jméno a tak. Proto se sebral a podal , ádost na Úřad pro zále, itosti válečných vyslou, ilců. Vyplnil příslušný formulář, a i kdy, neměl všechny potřebné informace, udělal, co bylo v jeho silách.

Utekly tři měsíce a vůbec nic se nestalo. Bucky u, z toho byl celý nesvůj, kdy, tu přišel formulář zpátky. Skvělo se na něm razítko ‚Nelze identifikovat‘. Vzhledem k tomu, že se jmenoval John Lee, to nebylo , ádné velké překvapení.

Bucky do toho úřadu zavolal a oni mu poslali k vyplnění další formulář. Tentokrát to byla , ádost o vydání jeho osobních vojenských záznamů. A celé to trvalo pouhé tři

týdny. Formulář se nicméně vrátil zpět, opatřený tímté,

razítkem. Bucky není nijak hloupý, ale ve svých třiadvaceti letech prostě nemá s úřady dost zkušeností. Proto zavolal svému otci a oznámil mu, co se děje. Chester měl o něco lepší nápad a kontaktoval přímo texaský Randolph, kde je hlavní kartotéka Amerického letectva a kde archivují osobní slo, ky všech letců Unie. Vůbec netuším, s kolika lidmi musel mluvit, ale nakonec jen zjistil, že Americké letectvo nemá ve svém archivu , ádnou slo, ku označenou jménem jeho otce, tedy jménem John Lee. Pak je mo, né, že tu slo, ku v archivu měli, ale ani slovem se o tom nezmínili. Chester je přesvědčen, že ho obelhali, ale co nadělá, , e? A dál se ta věc nedostala. Bucky je z toho celý špatný a jeho táta nakvašenej jak okurčička. Oba se rozhodli, že by Johnny měl mít pohřeb, jaký si zaslou, í. Říkal jsem jim, že bys mo, ná měla nějaký nápad, jak s tím pohnout.“

„A vědí jistě, že slou, il ve válce?“

„Pokud vím, tak jo.“

Uvědomila jsem si, jak se mi na tváři mihl pochybovačný výraz. „Jestli chceš, mů, u si s Buckym promluvit, ale o těchhle věcech toho stejně moc nevím.

Pokud jsem to správně pochopila, pak ti od letectva nepopírají, že by u nich někdo takový slou, il. Jen tvrdí, že na základě informací, které jim Bucky poskytl, ho ve svém archivu nemohou najít.“

„Přesně tak,“ přikývl Henry. „Kdy, ale nenajdou jeho

slo, ku, nemů, ou vyhovět jejich , ádosti.“

Pomalu jsem se s tím problémem potýkala, jako by šlo o nějaký pekelný uzel na laně. „A nejmenovalo se to letectvo dřív Armádní letectvo?“

„A co by to na věci mohlo měnit?“

„Pak by jeho osobní slo, ka mohla být úplně někde jinde.

Mohli by ji mít třeba v ústředním armádním archivu.“

„Na to se budeš muset zeptat Buckyho. Ale myslím si, že i po téhle stopě se ji, vydal.“

„Mů, e v tom být něco hrozně jednoduchého… třeba překlep nebo špatné datum narození.“

„I to jsem mu říkal, jenže víš, jak to chodí. Člověk mů, e mít něco přímo pod nosem a stejně to nemusí vidět. Řekl bych, že ti to nezabere víc ne, patnáct nebo dvacet minut času, a uděláš jim velkou radost. Potěší je jakákoli změna nebo nová informace. Přijel i Chester, z Ohia, a studuje teď zřejmě závěť svého tatíka. Nechci zneu, ívat tvých slu, eb, ale měl jsem dojem, že to pro ně hodně znamená.“

„No, udělám, na co stačím. Chceš, abych tam zaskočila hned teď? Měla bych chvilku, jestli je tedy Bucky doma.“

„Měl by být. Tedy aspoň před hodinou to tak bylo.

Vá, ím si toho, Kinsey. Nebyli jsme sice s Johnnym , ádní kamarádi, ale bydlel tady stejně dlouho jako já, tak bych si přál, aby s ním nalo, ili slušně.“

„Za pokus to stojí, ale není to můj obor.“

„To je mi jasné. A kdybys s tím měla mít nějaké potí, e,

klidně to celé pusť z hlavy.“

Pokrčila jsem rameny. „To je podle mého velká výhoda případů, které člověk dělá zadarmo. Mů, e se na to vykašlat, kdykoli se mu zachce.“

„To je bez diskuze,“ souhlasil Henry.

Zamkla jsem dveře svého bytu a Henry mezitím došel do gará, e. Pak jsem chvilku stála u příjezdové cesty a čekala, a, vycouvá ven. Při výjimečných příle, itostech jezdil svým luxusním chevroletem z roku 1932, který měl dokonce i původní lak, , lutý. Dnes nasedl do poněkud obyčejnější dodávky, proto, e měl z letiště přivézt tři dospělé lidi a ještě k tomu kupu zavazadel. „Přízeň“, jak svým sourozencům říkal, se měla ve městě zdr, et dva týdny a většinou balila svá zavazadla, jako by čekala nejhorší katastrofu v dějinách lidstva. Cestou kolem mě se zastavil a stáhl okénko.

„Nezapomeň, že k nám jdeš dnes na večeři.“

„Nezapomenu. Slaví se Lewisovy narozeniny, , e? U,

jsem mu i koupila dárek.“

„No vidíš, to je od tebe hezké, ale nemusela sis dělat škodu.“

„No jo. Lewis pořád všem říká, že mu nemají kupovat , ádné dárky, ale kdy, nic nedostane, urazí se. V kolik to začíná?“

„Rosie přijede ve tři čtvrtě na šest. Mů, eš přijít, jak se ti to bude hodit. Znáš Williama. Kdy, nezačneme jíst hned, klesne mu hladina cukru v krvi.“

„A on s tebou nejede na letiště?“

„Šel si ke krejčímu vyzkoušet oblek. Lewise, Charlieho a mě to čeká hned odpoledne.“

„To je roztomilé,“ podotkla jsem. „Uvidíme se později.“

Zamávala jsem mu, a ne, odjel ulicí, postála jsem ještě u branky. Cesta k domu, kde bydlel pan Lee, trvala odhadem půl minutky. Minula jsem šest sousedních vchodů, zabočila za roh a ocitla se na místě. Jejich dům byl postaven v neidentifikovatelném slohu, ale takových člověk najde v Kalifornii spoustu. Lidé je dřív vyu, ívali jako letní byty.

Zvenčí byl hrubě omítnutý a měl červenou střechu z tašek.

Všimla jsem si také gará, e pro dva vozy, která měla velmi chatrná dřevěná vrata a stála na konci betonové cesty.

Neudr, ovaná zahrádka byla posledním útočištěm napůl rozmontovaného fordu Fairline, jen, byl celý zrezivělý.

Průčelí domu jsem viděla jen špatně, proto, e je zakrývala vzrostlá tráva sahající do výše ramen. Podél cesty pak rostlo cosi, co vypadalo jako planý oves. Mělo to takové je, até vrcholky, které jako by se sna, ily vzájemně propojit nad pěšinkou. Musela jsem se tím vším prodírat se zvednutýma rukama, cestu na verandu si vysloveně proklestit.

Zazvonila jsem na zvonek a pak nějakou chvilku strávila obíráním , ebráckých knoflíků a jiných breberek, které se mi v trávě zachytily na pono, kách. Představila jsem si, kolik pylu jsem asi vdechla a jak se mi nyní jako hejno much snáší dolů jícnem. Okam, itě jsem pocítila nutkání kýchnout.

Rychle jsem chtěla přijít na jiné myšlenky. Přesto, e jsem dosud nepřekročila práh vstupních dveří, tušila jsem, že uvnitř budou takové ty maličké místnůstky s neumělou štukovou výzdobou a všelijakými oblouky a příčkami, výsledky pokusů o modernizaci, pokusů nadšeného kutila. A ačkoli jsem to pova, ovala za bezúčelné, ještě jednou jsem zazvonila.

Za chviličku se ale dveře skutečně otevřely a v nich se objevil mladík, kterého jsem znala od vidění. Buckymu bylo něco málo přes dvacet. Byl o dobrých osm a, deset centimetrů vyšší ne, já, tak, e měřil buď metr sedmdesát devět, nebo metr osmdesát jedna. Neměl nadváhu, ale byl poněkud těstovitý, jako pivem nasáklý preclík. Dlouhé zrzavé vlasy měl sčesané na pěšinku. Z velké částí je měl sta, ené dozadu a podivným způsobem sepnuté za krkem.

Měl modré oči a pod čtyřdenním strništěm se zdál být trudovitý. Takový rů, olící hoch, na sobě modré d, íny, tmavě modrou manšestrovou košili s dlouhými rukávy, z ní,

čouhal podolek. Tě, ko říci, čím se , ivil, tedy jestli vůbec něčím. Mo, ná byl rocková hvězda s šestimístnou částkou na bankovním účtu, ale o tom jsem měla vá, né pochybnosti.

„Vy jste Bucky?“

„Jo.“

Podala jsem mu pravici. „Já jsem Kinsey Millhoneová.

Jsem kamarádka Henryho Pittse. Říkal mi, že prý máte nějaké tě, kosti s , ádostí, kterou jste podali na Úřad pro

zále, itosti válečných vyslou, ilců.“

Potřásl mi rukou, ale podíval se na mě takovým pohledem, že jsem měla sto chutí zaklepat pěkně na tu jeho lebku a zeptat se, je-li někdo doma. Rozmyslela jsem si to však. „Prý bych vám mohla nějak pomoci. Nevadilo by vám, kdybychom šli dovnitř?“

„Ach, promiňte. U, mi to všechno došlo. Vy jste to soukromý očko. Nejdřív jsem vás pova, oval za někoho z toho úřadu. Tak ještě jednou, jak že se to jmenujete?“

„Kinsey Millhoneová. Jsem u Henryho v podnájmu.

Mohl jste si mě také všimnout u Rosie. Bývám tam tak tři čtyři večery do týdne.“

Nakonec se mu to přece jen spojilo a poznal mě. „Vy jste ta, co sedí v, dycky tam vzadu v boxu, že jo?“

„Přesně.“

„No jasně. U, si vzpomínám. Pojďte dál.“ Ustoupil o krok, do malé předsíně s prkennou podlahou, která vypadala, že ji celá léta nikdo nevydrhnul. Cestou jsem zahlédla kuchyň. Byla a, v zadní části domu. „Táta teď není doma a Babe je, myslím, ve sprše. Měl bych jí asi říct, že jste tady. Hej, Babe?“

, ádná odpověď.

Zvednul hlavu a zaposlouchal se do ticha. „Hej, Babe!“

Nikdy jsem nechápala, jak na sebe mohou lidé doma takhle hulákat. „Nechcete se po ní radši podívat? Klidně počkám.“

„Kdy, dovolíte. Budu hned zpátky. Zatím se klidně posaďte,“ vybídl mě. Odešel chodbou a já se zaposlouchala do podivných zvuků, které na podlaze vydávaly tvrdé podrá, ky jeho domácích pantoflí. Pak otevřel nějaké dveře vpravo a nahlédl dovnitř. Vzápětí to všelijak zašramotilo ve vodovodním potrubí, jak kdosi zavřel vodu ve sprše.

Přešla jsem do obývacího pokoje, který byl jen o málo větší ne, průměrná koupelna. U jedné stěny byl maličký cihlový krb, bíle omítnutý a s dřevěnou římsou, která byla jako chlebíček oblo, ená spoustou tretek. Na ka, dé straně krbu byla vestavěná knihovna, plná novin a časopisů.

Opatrně jsem se posadila na ošoupanou pohovku, přes ni,

byla přehozená nějaká orientální tkanina. Bylo to tam cítit zatuchlinou nebo jako by tam někde schovávali právě vykoupaného psa. Na stolku přede mnou se to jen hem, ilo prázdnými kelímky a krabicemi od jídla ze stánků a celá sedací souprava byla natočená směrem ke starodávnému televizoru, jen, byl umístěn na prastarém stolku vyrobeném pro ten účel.

Bucky se vrátil. „Říkala, že se do toho máme pustit bez ní. Za chvilku toti, odcházíme pryč a ona se ještě obléká.

Ale nebude to trvat dlouho a vrátí se můj táta. Šel do města, poohlédnout se po nějakém pěkném lustru, který by se hodil do dědova bytu. Chceme ho toti, upravit a pronajmout.“ Pak se zastavil. Pohled do obýváku v něm zjevně vzbuzoval tyté, pocity jako ve mně. „Vypadá to tu jako na skládce.

Děda byl hroznej škrt.“

„Jak dlouho tu , ijete?“

„Přistěhovali jsme se před dvěma roky, kdy, jsme se s Babe vzali,“ odvětil. „Doufali jsme, že nám starouš odpustí nájem, ale on si ze své chudoby udělal výnosnou , ivnost.“

Vzhledem k tomu, že mám sama dost hluboko do kapsy, byla jsem přirozeně zvědavá. Tušila jsem inspiraci. „Co tím myslíte?“

Bucky se zatvářil zničeně. „Nevím. Třeba to, že odmítal platit za odvoz odpadků, tak, e se radši ka, dý den tahal s pytli se smetím ulicí a strkal je do popelnic sousedům. A víte, jaký trik mu někdo prozradil, co se týče placení obecních poplatků? Stačí pou, ít jen jednocentovou známku, vynechat adresu odesílatele a hodit to do obyčejné schránky.

Pošta takovou zásilku doručí i tak, proto, e si nedovolí připravit město o peníze. Vy ale ušetříte na poštovném.“

„Tedy, to je věc! Co myslíte, kolik ušetřil? Deset dolarů ročně? Takové odříkání! To tedy musel být člověk!“

„Vy jste se s ním nikdy nesetkala?“

„Vídala jsem ho u Rosie, ale myslím, že jsme spolu nikdy nemluvili.“

Bucky pokynul směrem ke krbu. „Tamhle, to je on. Ten napravo.“

Podívala jsem se tím směrem s očekáváním, že na krbové římse uvidím nějakou fotografii, ale stály tam jen tři urny a středně velká kovová krabička. Bucky k tomu

poznamenal: „Ta zelená mramorová urna, to je moje babička a to vpravo, to je strýček Duane. Byl to jediný bratr mého dědečka. Zemřel ještě jako dítě. Myslím, že mu bylo osm. Hrál si tehdy na kolejích a přejel ho vlak. A v té černé urně je moje tetička Maple.“

Zaboha jsem si nedokázala vymyslet nějakou zdvořilou odpověď. S rodinou to zřejmě šlo po finanční stránce dost z kopce, jeliko, bylo vidět, že do uren svých zesnulých investovali poka, dé méně a méně peněz. Nejlaciněji je vyšla ta poslední, v ní, spočinuly ostatky Johna Leeho. Byla to toti, nádobka, kterou po , ehu poskytne bezplatně krematorium. Ti tedy na té krbové římse ale měli narváno!

Měla jsem pocit, že toho, který zemře jako další v řadě, nejspíš šoupnou do krabice od bot a její obsah vysypou z okénka vozu, jím, se budou vracet domů z pohřbu.

Raději jsme přesedlali na jiné téma. „No nic, zapomeňte na to. Je mi jasné, že jste sem nepřišla jen tak na kus řeči.

Všechny ty papíry mám hned tady.“ Postoupil ke knihovně a začal se přehrabovat hromadou časopisů prolo, ených sem tam nějakým tím nezaplaceným účtem či jinými důle, itými bumá, kami. „Jediné, oč nám jde, je tři sta dolarů na dědův pohřeb,“ podotkl. „S Babe jsme u, zaplatili kremaci a rádi bychom, aby se nám to vrátilo. Navíc myslím, že vláda přispívá dalších sto padesát dolarů na pietní obřad. Není to sice příliš mnoho, ale my opravdu nemáme peněz nazbyt.

Nevím, co všechno vám řekl Henry, ale bohu, el si

nemů, eme dovolit vám za vaše slu, by zaplatit.“

„To u, vím. Stejně si nemyslím, že vám dvakrát pomů, u. O jednání s Úřadem pro válečné vyslou, ilce toho víte dokonce víc ne, já.“

Tu vytáhl nějakou slo, ku, zbě, ně ji prolistoval a pak mi ji podal. Stáhla jsem z ní svorku a v rychlosti pročetla úmrtní list vystavený na jméno John Lee, parte, rodný list, kartičku od pojišťovny a kopie dvou formulářů, , ádostí podaných na příslušný úřad. V prvním formuláři rodina , ádala o příspěvek na pohřeb a v druhém o zaslání Leeových osobních záznamů. V druhém případě sice vyplnili údaj o typu slu, by, ji, pro armádu staroušek vykonal, ale kolonky pro slu, ební číslo, hodnost, údaje o oddílu, u kterého slou, il, a data určující, kdy tomu tak bylo, zely prázdnotou. , ádný div, že úředníci měli s tou , ádostí takové problémy.

„Vypadá to, že vám chybí spousta informací. Opravdu neznáte jeho slu, ební číslo nebo číslo jednotky, u které slou, il?“

„Bohu, el. A to je právě kámen úrazu,“ prohlásil a přitom mi četl přes rameno. „Je to celé postavené na hlavu. Jeho osobní záznamy nemů, eme získat, proto, e nemáme dostatek informací, jenže kdybychom dostatek informací měli, u,

bychom je nepotřebovali.“

„Tomu se říká schopná vláda. Jen si představte, kolik peněz ušetří tím, že neplatí takovéhle slibované příspěvky.“

„Ale my od nich ne, ádáme víc, ne, nač měl náš dědeček

nárok. To je přece spravedlivé. Děda toho udělal pro tuhle zemi dost a myslím, že toho od nich zase tolik nechceme.

Mizerný tři stovky! A vláda přitom klidně rozhazuje miliardy.“

Obrátila jsem ten formulář a jala se pročítat instrukce uvedené na druhé straně. V kolonce „Nárok na základní příspěvek na pohřeb“ stálo něco v tom smyslu, že zmiňovaný válečný vyslou, ilec musel být „ze slu, by propuštěn nebo uvolněn za zcela bě, ných a nikterak nečestných okolností a že musel pobírat nějaký důchod nebo měl o důchod ji, dávno či opakovaně za, ádáno…“ Bla, bla, bla… „Tady se nám nabízí jistá mo, nost. Vyplácela mu armáda nějaký důchod?“

„Jestli ano, tak nám o tom nic neřekl.“

Podívala jsem se na Buckyho. „A z čeho byl tedy , iv?“

„Něco dostával od sociálky a myslím, že mu občas něčím přispěl i táta. S Babe navíc platíme šest set dolarů měsíčně jako nájem a vzhledem k tomu, že mu to tady patřilo, mám takový pocit, že si za ty peníze kupoval jídlo, platil poplatky, daň z majetku a podobné věci.“

„A tamhle vzadu bydlel?“

„Ano. Nad gará, í. Jsou tam jen dvě maličké místnůstky, ale je to hezké. Dokonce se nám u, přihlásil nějaký člověk, že by si to tam chtěl pronajmout. Je to dědův starý kamarád.

Nabídl se, že kdy, mu slevíme z nájmu za první měsíc, vyklidí odtamtud všechno to harampádí. Většina toho

skutečně patří do smetí, ale zatím ještě nechceme nic vyhazovat, dokud nebudeme vědět, co z toho je důle, ité.

Zatím jsme pár jeho věcí nastrkali do kartonových krabic a ten zbytek tam zůstal le, et jen tak, bez ladu a skladu.“

Znovu jsem si pročetla , ádost o zaslání jeho osobních údajů. „A co rok, kdy mu byl vydán propouštěcí list?

Kolonka tady je prázdná.“

„Uka, te.“ Naklonil se nad tiskopis a pohlédl na kolonku, na ni, jsem ukazovala. „No vidíte! To jsem musel omylem vynechat. Táta říká, že to bylo sedmnáctého srpna 1944, proto, e si jasně pamatuje, že dědeček přišel akorát na oslavu jeho narozenin. Byly mu tehdy čtyři roky. Doma nebyl dva roky, tak, e povolat ho museli někdy v roce 1942.“

„Mohli ho propustit za nějaký přestupek nebo s jinou ostudou? Tady píšou, že kdyby to tak bylo, nemá na , ádný příspěvek nárok.“

„Ne, paní,“ prohlásil Bucky rozechvěle.

„Jen se ptám.“ I tento formulář jsem obrátila a přečetla si téměř neviditelnou poznámku na druhé straně. Byly zde adresy jednotlivých poboček úřadu a také vysvětlivky některých zkratek, kódů a dat. Zkusila jsem to odjinud. „A co zdravotní pojištění? Jako válečný vyslou, ilec přece musel mít nárok na bezplatnou zdravotní péči, tak, e v místní nemocnici pro veterány by měli mít jeho slo, ku a u ní třeba slu, ební číslo.“

Bucky opět zakroutil hlavou. „I to u, jsem zkoušel.

Prověřili si to, ale nikde ho nenašli. Táta si myslí, že děda o podobné úlevy ani neza, ádal.“

„A kdy, onemocněl?“

„Většinou se léčil sám.“

„No dobře. Ale mě u, nic dalšího nenapadá,“ řekla jsem.

Vrátila jsem mu všechny dokumenty. „A co on sám?

Neschovával si nějaké písemnosti z doby, kdy byl u letectva? Pomoci by mohla třeba i stará fotografie. Podle ní byste mohl zjistit, u jaké jednotky slou, il nebo s kým.“

„Nic takového jsme ale nenašli. O podobných věcech jsem ani nepřemýšlel. Nechcete se tedy podívat sama?“

Váhala jsem a sna, ila se, aby nebylo vidět, že mě to příliš nezajímá. „Jistě, to bych mohla, ale upřímně řečeno, jestli, e se jedná jenom o tři sta dolarů, mo, ná byste to spíš mohl pustit z hlavy.“

„Ve skutečnosti je to čtyři sta padesát dolarů, tedy i s obřadem,“ upřesnil částku.

„I tak. Spočítejte si, kolik do toho ještě budete muset investovat, porovnejte to a uvidíte, že u, teď jste v minusu.“

Bucky na to nic neřekl, tak, e jsem ho svými zbabělými argumenty zřejmě nepřesvědčila. Ta rada patřila spíše mně ne, li jemu. A jak se nakonec ukázalo, měla jsem se raději poslechnout. Místo toho jsem však svědomitě vykročila za Buckym, který si to namířil ven z domu. Jsem to ale!

Myslela jsem jen na sebe, a vůbec ne na jeho problémy.

2

V závěsu za Buckym jsem vyšla zadními dveřmi na verandu. „Není mo, né, že by měl váš dědeček bezpečnostní schránku?“

„Ne, to se mu nepodobá. Děda neměl rád banky a bankéřům nevěřil ani nos mezi očima. Měl sice bě, ný účet, aby mu měl kam chodit důchod od sociálky, ale rozhodně neměl , ádné cenné papíry nebo šperky nebo takové věci.

Úspory, celkem tak sto dolarů, si schovával tady v té plechovce od kávy, kterou dával dozadu do ledničky.“

„To byl jen takový nápad.“

Přešli jsme vybetonované parkovací místo a zamířili ke gará, i. Stála stranou, jaksi na kopečku, a vedly k ní nelakované dřevěné schody. Ty ústily na maličké zápra, í, široké na chlup přesně jako malé dveře do bytu pana Johna Leeho a posuvná okna s výhledem právě na ono schodiště.

Zatímco Bucky řinčel svým svazkem klíčů, zastínila jsem si oči a nahlédla oknem dovnitř. Naskytl se mi pohled na dvě

chabě zařízené místnosti se šikmým krovem místo stropů.

Byly od sebe oddělené příčkou, v ní, sice byl dveřní rám, nikoli ji, dveře. Na jedné straně byla vestavěná skříň, zata, ená závěsem.

Bucky pak odemkl dveře, vešel a nechal je otevřené.

Jako neviditelná bariéra mě na prahu zarazil horký vzduch, který byl uvnitř. Dokonce i teď v listopadu dokázalo slunce skrz špatně odizolovanou střechu vyhřát místnosti na vra, edných třicet pět stupňů. Zastavila jsem se a zavětřila nosem jako zvíře. Ovanula mě dusná atmosféra a také pach vyschlého dřeva a lepidla na tapety. Dokonce i po těch pěti měsících jsem byla schopná rozpoznat zápach cigaretového kouře a sma, eného jídla. Kdybych se takto soustředila ještě minutu, byla bych nejspíš přišla i na to, co měl stařík ke své poslední večeři. Bucky přispěchal k oknu a hbitě je otevřel.

Nezdálo se, že by snad vzduch začal cirkulovat. Ani se nepohnul. Nerovná podlaha nám skřípala pod nohama.

Dojem se marně sna, ilo zachránit vetché popraskané linoleum. Stěny byly otapetovány čímsi krémové barvy se spoustou pravidelně rozmístěných drobounkých chrp.

Tapety byly stářím sešlé a otrhané. Na ka, dé straně byla v, dy dvě okna a v nich do poloviny zata, ené našedlé rolety.

Prostor uvnitř alespoň zčásti chránily před přímým listopadovým sluncem.

Ve větší místnosti byla postel s kovovou kostrou natřenou na bílo. U zadní stěny stál dřevěný psací stůl a

sezení zde bylo zařízeno ve stylu staré verandy na chatě, tedy z odřeného proutěného nábytku. V rohu stál malý dřevěný stolek a u něho dvě stejné , idle. Na podlaze bylo rozmístěno deset a, dvanáct kartonových krabic razných velikostí. Některé ji, byly plné, zavřené a odlo, ené stranou.

Pozůstalým se ji, podařilo vyprázdnit obě police na knihy.

Ty kní, ky, které nebyly dány do krabic, tedy téměř polovina, le, ely halabala vedle.

Propletla jsem se mezi krabicemi a namířila do vedlejšího pokoje. Stál tam obrovský sporák a lednička.

Mezi nimi byla krátká kuchyňská linka a na ní mikrovlnka.

Mycí pult s dřezem byl zasazený do tmavé dřevěné skříňky s lacině vyhlí, ejícími panty a úchyty. Kdy, se člověk pokusil otevřít dvířka té skříňky, zjistil, že jsou přitlučená hřebíky. Z

kuchyňky bylo vidět dveřmi do koupelny, kde bylo umyvadlo se záchodem a malou vanou. Všechno porcelánové zařízení bylo samá šmouha. Zahlédla jsem se v zrcadle a všimla si, že mám na tváři velmi znechucený výraz. Bucky říkal, že je ten byt hezký, ale já osobně bych se radši zastřelila, ne, bych strávila podzim , ivota v takové díře.

Vyhlédla jsem jedním z oken ven. Buckyho man, elka, Babe, stála u zadních dveří jejich domu. Měla kulatý obličej, velké hnědé oči a zvednutý nos. Tmavé rovné vlasy si zastrkovala za uši, co, jí vůbec neslušelo. Na sobě měla pantofle, upnuté černé sportovní kalhoty a černý nátělník,

který jí nehezky zplošťoval povislá ňadra. Pa, e měla tučné a plandavé a připadalo mi, že se jí při chůzi musí o sebe třít stehna. Celkově vypadala nepříjemně a odpudivě. „Myslím, že vás volá vaše , ena.“

Její hlas k nám dolehl se zpo, děním. „Bucky?“

Vyběhl na zápra, í. „Jsem tam za chvilku,“ zavolal na ni a pak se obrátil na mě. Dokonce nezapomněl ztišit hlas: „Nebude vám vadit, kdy, vás tu chvilku nechám samotnou?“ Sledovala jsem, jak ze svého krou, ku na klíče odděluje ten od zdejších dveří.

„Poradím si. Ale vá, ně mám pocit, že jste udělali všechno, co jste mohli.“

„Také si myslím. Můj táta si nenechá nic jen tak líbit. A jen tak mimochodem, jmenuje se Chester, to pro případ, že by se tu ukázal, ne, se vrátíme.“ Pak mi podal klíč. „A, tu budete hotová, zamkněte a klíč hoďte do schránky. Je u hlavních dveří. Kdybyste našla cokoli, co by k něčemu mohlo být, dejte nám vědět. Vrátíme se kolem jedné.

Neměla byste vizitku?“

„Jistě.“ Vytáhla jsem z kabelky svou vizitku a dala mu ji.

Zastrčil si ji do kapsy. „To je ideální.“

Poslouchala jsem, jak jeho pantofle pleskají o schody, a uva, ovala, jak dlouho ještě budu muset čekat, ne, si dovolím zamknout a nepozorovaně se vytratit. , aludek jsem měla sta, ený, proto, e jsem pociťovala tuté, úzkost a toté,

vzrušení, jako kdybych nelegálně vnikla na něčí pozemek.

Sem jsem se sice dostala zcela oprávněně, ale přesto jsem měla pocit, jako bych dělala něco nezákonného nebo špatného. Poněkud z dáli jsem slyšela, jak se Bucky a Babe o něčem dohadují. Mezitím otevřeli dveře od gará, e pode mnou a zamkli branku. Přistoupila jsem k oknu a pozorovala, jak zdola vyjí, dí vůz. Chvilku jsem tak měla pocit, že mi podlaha ubíhá pod nohama. Vůz vypadal jako buick z roku 1955 nebo tak nějak. Byl zelený a vpředu se mu leskla mohutná chromovaná maska. Bucky byl otočený dozadu a sna, il se vycouvat a, na ulici a jeho , ena mu bez ustání cosi vykládala, ruku na jeho koleni.

Měla jsem chuť vypadnout hned, jakmile zmizí za rohem, ale pak jsem si vzpomněla na Henryho a uvědomila si, že jsem mu svým způsobem zavázaná, tak, e jsem se nakonec rozhodla alespoň chvilku předstírat ohledání místa.

Nechci vypadat jako bezcitná mrcha, ale John Lee pro mě v , ivotě skutečně nic neznamenal a představa, že se budu muset prohrabovat tou jeho veteší, mi působila téměř nevolnost. U, jen to místo bylo hrozně depresivní. Nedalo se tam dýchat a vedro bylo k zalknutí. Dokonce i ticho tam bylo jaksi lepkavé.

Chvilku jsem jen přecházela z jedné místnosti do druhé.

V koupelně ani v kuchyni jsem nenašla nic, co by stálo za pozornost. Vrátila jsem se tedy do většího pokoje a přejela jej celý zkoumavým pohledem. Odhrnula jsem závěs zakrývající vestavěnou skříň. Johnnyho oblečení v ní bylo

, alostně rozvěšené a všelijak poházené. Košile měl od věčného praní velmi chatrné, prodřené kolem límce a občas některé z nich chyběl i knoflík. Prohledala jsem všechny kapsy, nahlédla pod víka krabic od bot a nijak zvlášť mě nepřekvapilo, že obsahují jen staré škrpály.

V zásuvkách prádelníku bylo spodní prádlo, pono, ky, trička a potrhané kapesníky; v nepříliš úhledných hromádkách prádla se však nic jiného neskrývalo. Posadila jsem se k malému stolku a začala systematicky prohledávat jeho zásuvky. Nic zvláštního jsem v nich nenašla. Bucky ji,

nejspíš spoustu dokumentů vyklidil. Nebyly tam toti, , ádné slo, enky, účty ani neplatné šeky, výpisy z banky či kopie daňových přiznání. Vstala jsem tedy a začala prohledávat ji,

zabalené kartonové krabice. Jen jsem do nich nahlí, ela, abych zjistila, co obsahují. Většinu zmiňovaných finančních dokladů jsem našla ve druhé, kterou jsem otevřela. Rychle jsem je prolistovala, ale nic zásadního mezi nimi nebylo.

Nikde jsem neobjevila , ádné osobní záznamy, , ádné tmavé obálky, v nich, chodí pošta od státních úřadů, tedy i od armády. Proč by si ale čtyřicet let schovával s válkou související lejstra? Kdyby snad změnil názor a rozhodl se za, ádat o jakékoli úlevy, které stát veteránům nabízí, stačilo by mu vyplnit příslušný formulář, k čemu, by mu ovšem bohatě stačily informace, je, nosil v hlavě.

Třetí bedna, do které jsem nahlédla, byla plná knih o druhé světové válce, tak, e bylo jasné, jaké téma ho v , ivotě

zajímalo především. Ať u, on sám přispěl do války jakýmkoli skutkem, rozhodně si rád přečetl i něco ze zá, itků jiných. Většina titulů si byla podobná jako vejce vejci, a, na sporé výjimky, je, tvořily názvy obsahující vykřičník, jako například: Válečník! Bombardujte! Vysoká hra! Kamikadze!

Jinak bylo všechno „strategické“, jako třeba: Strategický rozkaz. Strategie vzdušných sil nad Evropou. Strategické nálety. Strategie bojové taktiky. Vysunula jsem si , idli od psacího stolu a přitáhla si ji blí, ke krabicím. Posadila jsem se a postupně jsem vytahovala knihu za knihou a ka, dou obrátila hřbetem vzhůru, jestli z ní něco nevypadne. Mám u,

ve zvyku dělat takové hrozné věci. Co jsem si ale myslela?

, e mi snad jeho propouštěcí list spadne rovnou do klína?

Pravda je taková, že většinu nás vyšetřovatelů učili hlavně vyšetřovat. V tom jsme nejlepší. A to nás ani nemusí nijak nadchnout sám předmět vyšetřování. Zavřete kteréhokoli z nás na deset minut do pokoje a pište si, že vám sice nepomů, eme s úklidem, ale rozhodně strčíme nos do ka, dé škvíry. Strkat nos do cizích věcí, to je naše práce a děláme ji zcela automaticky. Strkat nos do svých vlastních věcí toti,

není ani z poloviny taková legrace. Osobně si ráj představuji jako jednu velkou kartotéku, do které mě omylem zamknou.

V rychlosti jsem si přečetla pár stránek z knihy pamětí nějakého válečného pilota a dozvěděla se něco málo o vzdušných bojích stíhaček, o záchranných leteckých akcích, o plamenech šlehajících z motorů mustangů, „P“ čtyřicítek,

o japonských stíhačkách a „V“ formacích. Válka byla vá, ně dramatická a docela dobře jsem chápala, co na ní mu, e tak přitahuje a proč se o ni tolik zajímají. Sama mám také ráda zvýšenou hladinu adrenalinu. Tuto svou „závislost“ jsem si vypěstovala, kdy, jsem dva roky slou, ila u policie.

Náhle jsem zaslechla kroky na venkovním schodišti.

Zvedla jsem hlavu. Podívala jsem se na hodinky a zjistila, že je teprve půl jedenácté a pět minut, tak, e to rozhodně nemohl být Bucky. Postavila jsem se tedy, došla ke dveřím a vyhlédla ven. Na zápra, í právě vyšel nějaký mu, , přibli, ně šedesátník.

„Mohu pro vás něco udělat?“ zeptala jsem se.

„Je tady Bucky?“ Byl trochu připlešatělý a bílé vlasy, které mu zbyly, nosil ulízané. Měl mírný pohled, oříškově hnědé oči, velký nos, uprostřed brady dolíček a obličej lehce zbrázděný několika vráskami.

„Ne, teď tady není. Vy jste Chester?“

Zamumlal: „Ne, pani.“ Způsob, jakým to řekl, napovídal, že kdyby měl v tu chvíli nějakou pokrývku hlavy, jistě by smekl. Plaše se usmál, a tak jsem si všimla, že má mezi předními zuby úzkou mezeru. „Jmenuju se Ray Rawson.

Jsem Johnnyho starej kamarád… tedy byl jsem, ne, odešel.“

Na sobě měl bavlněné keprové kalhoty, bílé tričko a pono, ky, na nohou tenisky.

„Kinsey Millhoneová,“ představila jsem se. Podali jsme si ruce. „Bydlím tamhle kousek v sousedství,“ mávla jsem

nedbale rukou tím směrem.

Ray za mnou vstoupil dovnitř. „Nevíte náhodou, kdy se Bucky vrátí?“

„Kolem jedné.“

„Vy si to tu chcete pronajmout?“

„Pane bo, e, jen to ne. A vy?“

„No, pevně v to doufám,“ přitakal. „Pokud se mi podaří přemluvit Buckyho. U, jsem sice zaplatil zálohu, ale pořád se to nějak vleče s nájemní smlouvou. Nevím, v čem přesně je problém, ale bojím se, aby to za mými zády nepronajal někomu jinýmu. Kdy, jsem uviděl všechny ty krabice, chvilku jsem si myslel, že jste se sem snad přistěhovala.“

Měl ji, anský přízvuk, ale nedokázala jsem ho přesně zařadit.

Mohl být z Texasu nebo třeba z Arkansasu.

„Myslím, že se to tu Bucky pokouší uklidit. To vy jste se nabídl, že všechno vyklidíte, kdy, vám sleví z nájmu?“

„Jo, to jsem byl já a myslím, že moc nechybělo a dohodli jsme se, jenže mám pocit, že teď, kdy, přijel jeho tatík, všechno se to bude zase měnit. Nejdřív si Bucky s Babe říkali, že se sami nastěhujou sem a dům pronajmou, ale pak se do toho vlo, il on a usmyslel si, že chce, aby mu tenhle byt nechali volný, kdy, přijede na návštěvu. Nechci se vtírat, ale prostě jsem doufal, že se budu moct u, tenhle týden nastěhovat. Teď bydlím v hotelu… není to nic moc a docela se to prodra, í.“

„Ráda bych vám nějak pomohla, ale tohle si asi budete

muset vyřídit s ním.“

„Tak tak. Je mi jasný, že to není vaše starost. Jen jsem vám to chtěl vysvětlit. Mo, ná se tu ještě stavím, a, se vrátí.

Nechtěl jsem rušit.“

„Ale vůbec jste nerušil. Jen pojďte dál, jestli chcete. Jen se koukám, co je tady v těch krabicích,“ sdělila jsem mu a opět se posadila. Vzala jsem do ruky další knihu a obrátila ji hřbetem vzhůru.

Ray Rawson vstoupil do pokoje zvědavě jako kočka.

Odhadovala jsem ho na metr osmdesát a dobrých devadesát kilogramů. Na mu, e svého věku měl rozhodně slušné svaly a mohutný hrudník. Na jedné pa, i měl vytetováno „Maria“ a na druhé zase draka stojícího na zadních a s vyplazeným jazykem. Se zájmem se rozhlí, el kolem a v duchu si asi představoval, jak by přestavěl nábytek. „To jsem rád, že si to tu zase mů, u prohlídnout. Pamatuju si to tu větší. Ta paměť si ale s člověkem zahrává, co? Představoval jsem si, , e… ani nevím… že je tu snad víc nezakrytých stěn nebo tak něco.“ Opřel se o kovovou pelest a díval se, jak pracuji.

„Hledáte něco?“

„Víceméně. Bucky doufá, že se najde nějaká informace ohledně Johnnyho slu, by v armádě. A právě já ji mám najít a neprodleně mu ji předat. Vy jste s ním náhodou neslou, il u letectva, co?“

„Ne ne. Dělali jsme spolu v loděnicích. To byly časy.

Bylo to pro firmu Jeffersonville Boat Works, kousek od

Louisville, v Kentucky. Ale to u, je vá, ně dávno, hned na začátku války. Stavěli jsme válečný vyloďovací plavidla.

Byla to krušná doba. A kdy, přišla v třicátým druhým krize, spousta chlapů nepřinesla domů dohromady ani tisícovku ročně. Dělníci v ocelárnách si vydělali i polovic. Číšník si tehdy přišel na víc. Kdy, jsme začali makat, všechno vypadalo hned líp. jenže všechno je relativní, já vím. Vůbec jsme tehdy netušili, co nás vlastně čeká. Johnny dělal, co mohl. Byl to chytrej chlapík a hodně mě naučil. Mů, u vám nějak pomoct?“

Zakroutila jsem hlavou. „U, jsem skoro hotová,“ ujistila jsem ho. „Doufám, že se nebudete zlobit, kdy, budu pokračovat ve své práci. Ráda bych to dodělala, abych u,

mohla jít.“ Vzala jsem do ruky další knihu, rychle ji prolistovala a pak odlo, ila k ostatním. Jestli, e Johnny neměl rád banky, mohl si peníze schovávat do knih.

„Narazila jste na něco?“

„Kdepak,“ já na to. „Asi řeknu Buckymu, aby se na to vykašlal. A přitom by stačilo, kdyby znal číslo jednotky, u který jeho děda slou, il. Jsem soukromý detektiv a tuhle práci vlastně dělám pro kamaráda, ale abych pravdu řekla, nic z toho nekouká. Jak dobře jste Johnnyho znal?“

„Myslím, že docela dobře. Byli jsme spolu v kontaktu…

vídali jsme se jednou dvakrát do roka. Vím, že tady měl rodinu, ale tu jsem poznal a, teď.“

Připadala jsem si jako nějaký automat. Zvednout kní, ku,

uchopit za hřbet, prolistovat a zas odlo, it. Zvednout, uchopit za hřbet, prolistovat, odlo, it. Nakonec jsem vytáhla z krabice i tu poslední. „Pokoušela jsem se odhadnout váš přízvuk. Mluvil jste o Kentucky. Jste snad odtamtud?“

Postavila jsem se a spojila ruce za zády, abych se protáhla a uvolnila. U, jsem byla téměř v křeči. Pak jsem se sehnula a začala rovnat knihy zpátky do krabice.

Ray mi přispěchal na pomoc. „To jste odhadla přesně.

Narodil jsem se v Louisville, ale léta jsem tam nebyl.

Prakticky celý , ivot jsem , il v Ashlandu, ale Johnny mi říkal, že kdybych měl cestu do Kalifornie, mám ho vyhledat.

To je ale pech! Měl jsem nějaký čas volno, tak jsem si vyjel na výlet. Adresu jsem znal a John mi navíc říkal, že bydlí v bytě nad gará, í, tak jsem šel rovnou sem. Kdy, mi nikdo neotvíral, sebral jsem se a zaklepal na Buckyho. Vůbec jsem nevěděl, že Johnny umřel.“

„To pro vás musel být šok.“

„To tedy byl. Ani jsem mu předem nevolal. Před pár měsíci mi napsal, tak jsem ho chtěl překvapit. A vypek jsem se sám. Kdybych to věděl, mohl jsem si ušetřit cestu. Není to nijak levný, kdy, jedete autem.“

„Jak dlouho jste tady?“

„Něco přes týden. Nechtěl jsem se tu moc zdr, ovat, ale mám za sebou tisíc mil a nějak nemám chuť se hned obrátit a jet stejných tisíc mil zase zpátky. Nečekal bych, že se mi v Kalifornii zalíbí, ale je to tu pěkný.“ Ray ulo, il na místo

poslední knihu a šikovně krabici zavřel. Já se pustila do další.

„Hodně lidí si myslí, že si člověk musí nějakou dobu zvykat.“

„Pro mě to neplatí. A doufám, že si o mně Bucky nebude myslet nic špatného, že se sem chci hned nastěhovat. Strašně nerad se při, ivuju na cizím neštěstí, ale tak se to nedá brát,“

svěřoval se. „Takhle bude to neštěstí aspoň k něčemu dobrý.

Podle všeho je to tu příjemný kraj a líbilo by se mi bydlet u moře. Myslím, že Johnny by se na mě nezlobil. Uka, te, dám to stranou, abyste o to nezakopla,“ zvedl jednu z beden a postavil ji na jinou. Obě pak odsunul ke straně.

„Kde že to teď bydlíte?“

„Pár bloků odsud. V hotelu Lexington. Je hned u plá, e, ale z pokoje na moře výhled nemám. To tady, kdy, se podíváte za ty stromy, vidíte ho aspoň kousek.“

Pozorně jsem se rozhlédla po místnosti, ale nepřišlo mi, že by tu bylo něco dalšího, co bych mohla prozkoumat.

Johnny toho zase tolik neměl, a co měl, mi mnoho neprozradilo. „Asi to vzdám.“ Oprášila jsem si kalhoty.

Bylo mi horko a připadala jsem si špinavá. Šla jsem do kuchyně a alespoň si opláchla ruce. V potrubí to zarachotilo a z kohoutku se po chvilce vyřinula úplně rezavá voda.

„Kdy, u, jste tady, nechcete se ještě na něco mrknout?

Mů, ete si třeba změřit, jak dlouhé sem budou pasovat konzoly nebo tak něco. Musím toti, zamknout,“ vysvětlila

jsem mu.

Usmál se. „Radši počkám, a, podepíšu nájemní smlouvu. Nechci se na to stěhování nějak spoléhat, kdy, se k tomu teď Bucky staví tak zdr, enlivě. Podle mě není Bucky z nejchytřejších.“

Sice jsem s ním souhlasila, ale ze zdvořilosti jsem pro jednou dokázala udr, et jazyk za zuby. Vrátila jsem se do obývacího pokoje, našla svou kabelku a přehodila si ji přes rameno. Pak jsem z kapsy d, ín vytáhla klíč. Ray vyšel z bytu ještě přede mnou, a kdy, jsem zamykala, zastavil se na schodišti. Zamkla jsem a vydala se po schodech za ním. Oba jsme zamířili na příjezdovou cestu a na ulici. Já to vzala malou oklikou přes přední verandu, proto, e jsem potřebovala hodit klíč do schránky ve vstupních dveřích.

Pak jsem se k Rayovi opět připojila, ale na ulici jsme se zase dali ka, dý jiným směrem.

„Dík za pomoc. Doufám, že se s Buckym nakonec nějak dohodnete.“

„To já taky. Nashle.“ Rychle mi zamával a odešel.

Kdy, jsem přišla domů, dveře k Henrymu do kuchyně byly dokořán a já zevnitř zaslechla šum hlasů. To znamenalo, že u, přijeli Nell, Charlie a Lewis. Bylo mi jasné, že ne, se setmí, budou hrát buď scrabble, binokl, čínskou halmu nebo slapjack a že se budou nad herním plánem dohadovat jako malé děti.

Klíč do zámku svých dveří jsem strčila téměř v jedenáct.

Záznamník blikal jako pominutý, proto, e na něm byl vzkaz.

Stiskla jsem tedy příslušné tlačítko. „Kinsey? Tady tvoje sestřenice Tasha, z Lompoku. Nemohla bys mi zavolat?“

Nechala na sebe telefonní číslo, které jsem si pečlivě zapsala. Volala před pěti minutami.

Pomyslela jsem si, že to nevěstí nic dobrého.

Kdy, bylo mé mamince osmnáct, její zbohatlická rodina ji vydědila, proto, e se odmítla podřídit přáním své matky a raději utekla s listonošem. S mým otcem byla oddána na úřadě v Santa Terese. Za svědka jí šla teta Gin, která se jako jediná z jejích sester odvá, ila postavit na její stranu. Rodina ji i mou matku zavrhla a ten nucený exil trval a, do mých patnácti let. Původně moji rodiče ani nechtěli mít děti, ale kdy, jsem se narodila, navázali kontakt s matčinými zbývajícími sestrami, které nicméně tuto skutečnost dr, ely před rodiči v tajnosti. Kdy, jednou moji prarodiče v rámci oslav výročí své svatby vyjeli na jakousi zábavní plavbu, vydali jsme do Lompoku na návštěvu. Byly mi tehdy čtyři roky a vůbec nic si z toho nepamatuji. Další pokus o mírové jednání proběhl o rok později. Jeli jsme autem na sever a z bočního svahu se na přední sklo našeho vozu zřítil uvolněný balvan a na místě zabil mého otce. Vůz sjel samozřejmě ihned z cesty, naboural a má matka se vá, ně zranila.

Zemřela o chvíli později, ještě kdy, nás záchranáři vyprošťovali z vraku.

Od té doby mě vychovávala teta Gin, a pokud vím, s

rodinou jsme nekomunikovaly. Teta Gin se nikdy nevdala a mě vychovala v duchu svých podivných zásad a představ o tom, jak by se měla chovat mladá dáma. V důsledku toho se ze mě stala jaksi podivná lidská bytost. Bytost, kterou bolestná ztráta nicméně nezlomila tolik, jak by se snad na první pohled mohlo zdát. Ji, deset let, ode dne, kdy má teta zemřela, jsem byla zvyklá , ít sama a dost mi to vyhovovalo.

Své „dlouho ztracené“ příbuzné jsem měla tu čest poznat asi před rokem při jednom vyšetřování a rozhodla jsem se, že bude lépe, kdy, si je budu dr, et od těla. Skutečnost, že si oni ke mně chtěli vytvořit nějaký vztah, mě ještě nijak nezavazovala. Připouštím, že jsem se k té věci stavěla poněkud laxně, ale nemohla jsem si pomoci. Jednou mi zkrátka bylo třicet pět a celkem mi vyhovovalo, že jsem sirotek. A kromě toho, kdy, člověka v takovém věku přijmou zpátky do rodiny, jak si mů, e být jist, že ho za čas zase nezavrhnou a nevydědí?

Přesto jsem zvedla telefonní sluchátko a vytočila Tashino číslo. Udělala jsem to co nejdříve, dokud jsem ještě nebyla úplně naštvaná. Vzápětí to na druhém konci zašramotilo a já se představila.

„Díky, že voláš tak brzy. Jak se máš?“ zeptala se pohotově.

„Skvěle,“ opáčila jsem a zoufale se sna, ila přijít na to, co ode mě asi bude chtít. V , ivotě jsem ji neviděla, ale z našeho posledního telefonického rozhovoru jsem pochopila,

, e je právnička a vyřizuje takové věci jako poslední vůle.

Potřebovala si snad najmout soukromé očko? Doufala snad, že si nechám poradit, jak nakládat se svou sirotčí rentou?

„Poslyš, zlatíčko, volám ti proto, že věřím, že se mi tě podaří přemluvit, abys přijela k nám do Lompoku na Den díkůvzdání. Sejdeme se celá rodina a mysleli jsme si, že by to byla vhodná chvíle na seznámení.“

Zděsila jsem se. Rodinné sešlosti mě toti, vůbec nezajímaly, ale nechtěla jsem být nezdvořilá. Dokonce jsem svému hlasu dokázala propůjčit jakýs takýs lítostivý tón.

„No né, díky za pozvání, Tasho, ale u, něco mám. Jedni moji dobří přátelé mají svatbu a já jdu za dru, ičku.“

„Na Den díkůvzdání? To se mi zdá být divné.“

„Jindy se jim to nehodilo,“ odvětila jsem a v duchu mi to celé přišlo směšné.

„A co v pátek nebo v sobotu tenhle víkend?“ navrhla.

„Hm,“ nic mne nenapadlo. „Hmm… myslím, že taky něco mám, ale radši se podívám,“ prohlásila jsem. Kdy,

jsem v práci, l, u jako hotová přebornice, ale v osobním , ivotě jen s mizivým procentem úspěšnosti a chabou přesvědčivostí, asi jako ka, dý. Natáhla jsem se pro kalendář a přitom dobře věděla, že je prázdný. Chvilku jsem uva, ovala, že řeknu „ano“, ale mé tělo se ji, na fyzické úrovni tomuto počinu bránilo. „Ale ne! Je mi líto, ale vá, ně u, něco mám.“

„Kinsey. Je mi jasné, že se ti k nám nechce, a musím ti

říct, že nás to, co se stalo, opravdu velmi mrzí. Ať u, se tvá matka s tvou babičkou pohádala z jakýchkoli důvodů, s tebou to nemá nic společného. Rádi bychom to nějak napravili, kdybys nám to ovšem umo, nila.“

Cítila jsem, jak se mi oči samy obracejí v sloup. I kdy,

jsem doufala, že toho budu ušetřena, musela jsem nyní rázně zakročit: „Tasho, to je všechno hezké a já si vá, ně cením toho, co říkáš, ale nefungovalo by to. Nevím, co jiného ti mám říct. Představa, že bych k vám přijela na návštěvu, je mi krajně nepříjemná; a o svátcích to platí dvojnásob.“

„Ale ne, opravdu? A proč?“

„Nevím proč. S rodinným , ivotem nemám nejmenší zkušenosti a ani mi nijak nechybí. Tak to zkrátka je.“

„A to ani nechceš poznat své bratrance a sestřenice?“

„Ach, Tasho, doufám, že se neurazíš, ale a, dosud jsme se neznali a všem nám to vyhovovalo.“

„A jak mů, eš vědět, že bychom se ti nelíbili?“

„Ale mo, ná i líbili,“ reagovala jsem upřímně. „O to vůbec nejde.“

„A o co tedy?“

„Tak v první řadě nejsem vůbec společenský člověk a nechci, aby mě někdo do něčeho nutil,“ prohlásila jsem.

Chvilku bylo ticho. „Má to něco společného s tetou Gin?“ zeptala se nakonec.

„S tetou Gin? Ale vůbec ne. Proč se na to ptáš?“

„Slyšeli jsme, že byla pěkně výstřední. Myslím, tedy

předpokládám, že tě proti nám nějak poštvala.“

„Jak by to asi udělala? V, dyť o vás nikdy ani nemluvila.“

„A tobě to nebylo divné?“

„Ale jistě, není to právě normální, jenže podívej, teta Gin byla velmi inteligentní, jen zvlášť nestála o kontakt s jinými lidmi. Mně to ale nikdy nevadilo. Hodně mě naučila a toho si opravdu vá, ím. Nejsem ale jako ostatní lidé. Momentálně si ze všeho nejvíc cením právě své nezávislosti.“

„To jsou jenom řeči. Nevěřím ti. Všichni bychom byli ze všeho nejraději nezávislí, ale , ít stranou od lidí nejde. My jsme tvoje rodina a příbuzné jen tak nezapudíš. Jsi jedna z nás, ať se ti to líbí nebo nelíbí.“

„Tedy Tasho, tak si to pěkně povíme, kdy, u, jsme to nakously. , ádné sentimentální a romantické scény před rodinným krbem se zkrátka konat nebudou. To by nešlo.

Nikdy se všichni nesejdeme u klavíru a nebudeme svorně pět nějaké staré písničky.“

„Ale to po tobě nikdo nechce. Nic takového se u nás nedělá.“

„Já nemluvím o vás. Sna, ím se ti tu povědět něco o sobě.“

„Nepotřebuješ od nás něco?“

„Co jako?“

„Ty se zlobíš, viď?“

„Jsem jen rozladěná,“ upřesnila jsem to. „Zloba se

ukrývá ještě hlouběji a tak daleko jsem se ještě nedostala.“

Chvilku byla zticha. „Dobře. Beru to. Chápu, proč tak reaguješ, ale proč to musíme odnášet my? Jestli teta Gin něco pokazila, měla sis to vyříkat s ní.“

Pocítila jsem potřebu ji bránit. „Ona nic ‚nepokazila‘.

Nic takového jsem ani nenaznačila. Měla sice poněkud neobvyklé názory na výchovu, ale udělala všechno, co mohla.“

„Jsem si jistá, že tě milovala. Nemyslela jsem to tak, že by to snad nezvládla.“

„Jednu věc ti povím. Ať u, měla jakékoli chyby, udělala mnohem víc ne, vaše ctěná matka. I kdy, své mateřství podle všeho podědila právě po ní.“

„Tak, e ty jsi naštvaná na svou babičku?“

„No jistě! V, dyť to říkám u, od samého začátku,“ , asla jsem. „Podívej, necítím se jako oběť. Co se stalo, stalo se.

Co mě potkalo, mě potkalo a já se s tím naučila , ít. Je hloupost si myslet, že to snad mů, eme vrátit zpátky a nějak změnit.“

„To je jasné. Minulost se změnit nedá, ale mů, eme ovlivnit, co bude dál,“ argumentovala Tasha a pak rezignovala. „Pusť to z hlavy. Nechci tě rozčilovat.“

„Já se taky nechci hádat, stejně jako ty,“ podotkla jsem.

„Tvou babičku teď nechci nijak hájit. Vím, že udělala chybu. Měla se ozvat. A opravdu to bylo na ní, jenže ona nic neudělala. Ale je to stará zále, itost. Minulost. Nikoho z nás

se to ji, netýká, tak proč si ten spor předávat z generace na generaci? Já ji mám ráda. Je mi opravdu drahá. Je to sice náladová a příliš šetrná stará dáma, ale není to , ádná nestvůra.“

„Nikdy jsem netvrdila, že je nestvůra.“

„Tak proč se zkrátka nesebereš a nepřijedeš? Uznávám, že jsme k tobě byli nespravedliví. To způsobilo některé problémy, ale je to za námi a nic hrozného se nestalo.“

„A, na to, že mě to poznamenalo na celý , ivot, důkazem čeho, mohou být má dvě nevydařená man, elství. S tím jsem ale ochotná se smířit. Nikdy však nedovolím, aby se to všechno jen tak smetlo ze stolu jen pro její klidný spánek.“

„Kinsey, děsím se, kdy, pomyslím na tu… nenávist, co v sobě nosíš. To není správné.“

„No tak, nech toho. O moji nenávist se nestarej, to je moje věc,“ prohlásila jsem. „A víš, co jsem se ještě naučila?

, e nemusím být dokonalá. že se mů, u cítit, jak chci, že mů, u být tím, kým doopravdy jsem, a pokud bys z toho snad měla mít nějaké problémy, jsou to tvoje problémy, ne moje!“

„Ty ses rozhodla, že mě budeš urá, et, , e?“

„Hele, já jsem nezavolala jako první. To ty. Tys mi zavolala,“ vyštěkla jsem. „jenže u, je pozdě!“

„Jsi hrozně zahořklá.“

„Ne, jsem jenom realistka.“

Vycítila jsem, jak se sama sebe v duchu ptá, co dál. Ta

právnička v ní byla nejspíš rozhodnutá se do mě pustit jako do korunního svědka svého oponenta. „No, vidím, že takhle se nikam nedostaneme.“

„Přesně tak.“

„Za daných okolností asi nebudeš mít chuť zajít třeba jen na oběd, co?“

„Nejspíš ne.“

Tě, ce vydechla. „Tak dobře. Kdybych pro tebe mohla cokoli udělat, doufám, že se ozveš,“ řekla nakonec.

„Vá, ím si toho. Teď mě sice vůbec nenapadá, co by to mohlo být, ale budu si to pamatovat.“

Zavěsila jsem a v zádech pocítila velké napětí. Vydechla jsem a od hlavy a, k patě se celá zachvěla. Pak jsem radši odešla z bytu, proto, e jsem se bála, že si Tasha zase něco vymyslí a ještě zavolá. Šla jsem do supermarketu, kde jsem udělala takový základní nákup: mléko, pečivo a toaletní papír. Potom jsem se zastavila v bance, nechala si proplatit šek na padesát dolarů, napojila benzínem svého volkswagena a vrátila se domů. Kdy, jsem uklízela nákup, zazvonil telefon. S obavami jsem zvedla sluchátko, z něho,

mě naštěstí pozdravil jen Bucky.

„Haló, Kinsey? Tady Bucky. Myslím, že byste sem asi měla přijet. Někdo se vloupal do dědova bytu. Myslel jsem, že by vás to mohlo zajímat.“

3

Toho dne jsem ji, podruhé zaklepala na vstupní dveře Buckyho domu. Bylo krátce po poledni a sluníčko si podle všeho zamanulo, že vysuší trávu na troud. Vzduch prostupovala vůně všemo, ných bylin. Stála jsem na verandě a skrz zdobený oblouk po pravé ruce si prohlí, ela zahradu a také okraj staré, červenými taškami pokryté střechy. V Santa Terese, jako, i jinde, se dřív všechny střešní tašky dělaly ručně; řemeslníci je tvarovali tak, že si je pokládali na stehna. Moderní tašky mají úplně jiný tvar, proto, e je vyrábějí stroje. Střechy pokryté starými, ještě ručně dělanými taškami jsou proto nesmírně vzácné. Ta, ji, jsem si právě prohlí, ela, mohla mít cenu deseti a, patnácti tisíc dolarů. Lupiči se proto klidně mohli vykašlat na staroušovo doupě a jeho popraskané linoleum a místo toho se zaměřit na tuto staro, itnost.

Dveře mi otevřela Babe. Byla převlečená. Černé tričko a upnuté sportovní kalhoty vyměnila za beztvaré bavlněné

šaty. Zblízka jsem viděla, že má obrovské oči barvy mléčné čokolády a celý obličej posetý pihami. Přebytečné kilogramy se jí podařilo tak nějak stejnoměrně rozptýlit po všech tělesných partiích, jako by snad na sobě místo prádla měla potápěčský neopren.

„Zdravím vás. Jsem Kinsey. Bucky mi telefonoval, jestli bych nepřišla.“

„Ano, ovšem. Jsem ráda, že vás poznávám. Je mi líto, že jsme se prve nestihly seznámit.“

„Tušila jsem, že k tomu nakonec dojde. Bucky je vzadu?“

Sklonila hlavu a uhnula tak mému pohledu. „Je tam i s otcem. Co sem Chester dorazil, huláká. To je hrozný,“

ulevila si. „Pořád děsně řve. Nemů, u to vystát. Víte, ten nepořádek tam jsme neudělali my, tak proč ječí na nás?“

„Zavolali policii?“

„Jo, u, je na cestě. Tedy myslím,“ dodala pochybovačně.

Mo, ná ji , ivot naučil, že policie nikdy nepřijede, kdy, ji člověk potřebuje. Babe měla zastřený, tišší hlas. Uva, ovala jsem, jestli nemů, e být břichomluvec, proto, e při řeči prakticky nepohybovala rty. O krok ustoupila, abych mohla vejít dál, do předsíně, kterou mne ji, jednou vedl Bucky.

Měla gumové pantofle, které na dřevěné podlaze podivně pleskaly.

„Asi jste se právě vrátili domů, , e?“ zeptala jsem se jejích zad a sledovala, jak se jí při chůzi natřásají tučná

lýtka. V duchu jsem si říkala, že by měla začít s nějakou dietou… s nějakou hodně přísnou dietou.

„Hmm. Před chvilkou. Byli jsme v Colgate, na návštěvě u mojí mámy. Chester dorazil u, před námi. Koupil nový lustr a nejspíš ho chtěl připevnit. Kdy, přišel nahoru, viděl, že je tam rozbité okno. Všude na zápra, í byly střepy. Někdo to tam tedy pěkně zrychtoval.“

„Vzali něco?“

„To se právě sna, í ti dva zjistit. Chester říkal Buckymu, že vás tam prý neměl nechávat samotnou.“

„Mě? To je ale pitomost. Proč bych to tam asi všechno rozházela? Pracuji úplně jinak. Tohle není můj styl.“

„To mu Bucky taky říkal, ale Chester ho stejně nikdy neposlouchá. Kdy, jsme přišli domů, strašně zuřil. U, se nemů, u dočkat, a, se zase vrátí do Ohia. Je ze mě úplný uzlíček nervů. Můj táta nikdy nekřičel, tak, e nejsem na nic takového zvyklá. Máma by mu urazila palici, kdyby si něco takovýho jen jednou dovolil. Říkala jsem Buckymu, že mu má domluvit, aby na mě u, nekřičel. Nelíbí se mi, jak se ke mně chová.“

„Tak proč mu to neřeknete sama?“

„No, u, jsem to zkoušela, a několikrát, jenže to nikdy k ničemu nebylo. Byl čtyřikrát , enatý a mně je úplně jasný, proč se s ním jeho , eny rozvedly. V poslední době má samé čtyřiadvacítky a ani ty s ním dlouho nevydr, í. Ka, dá vezme nohy na ramena, jakmile jí ten paprika pořídí kompletní

garderóbu.“

Vystoupaly jsem po schodech k bytu nad gará, í, kde nás čekaly otevřené dveře. V tabulce jednoho z úzkých oken byla hvězdice roztříštěného skla s dírou uprostřed. Zloděj se dovnitř dostal velmi jednoduše. Do bytu vedly jen jedny dveře a všechna okna byla šest metrů nad zemí. Málokterý lupič by se za bílého dne odvá, il přistavit k domku , ebřík.

Tenhle musel evidentně vyjít po schodech, prorazit okenní tabulku, protáhnout ruku dírou a zevnitř povolit západku.

Vůbec přitom nemusel pou, ít páčidlo ani jiné podobné nástroje.

Chester nás musel slyšet, proto, e nám přišel naproti na zápra, í. Na Babe, která dělala, jako že tam vůbec není, se přitom sotva podíval a pro daný okam, ik si vybral jiný terč svých výpadů… tedy alespoň to tak vypadalo.

Hned mi bylo jasné, po kom Bucky zdědil své půvaby. I jeho otec byl mohutný a obézní, měl vlnité blond vlasy, které mu sahaly a, po ramena. Měl je snad obarvené?

Nechtěla jsem na něho příliš nápadně zírat, ale vsadila bych se, že jsem ten odstín zahlédla mezi letošní nabídkou firmy Clairol. Dál měl malá modrá očka, blonďaté řasy a prošedivělé licousy, je, rámovaly široký a červený obličej.

Vypadal jako chlápek, který hrál v mládí v rokenrolové kapele, pro ni, jako amatér skládal i melodie a texty.

Překvapilo mě, že má náušnici: zlatě se zablýskla v slunci.

Kromě toho jsem v jeho výstřihu do véčka zahlédla nějaký

zlatý přívěsek s nábo, enskou tematikou, který mu zase vzápětí zmizel pod tričkem. To jeho véčko skýtalo té,

pohled na šedivé ochlupení na hrudi. Kdy, jsem si ho tak prohlí, ela, dokázala jsem si , ivě představit, jaký fešák bude asi za pár let z Buckyho.

Napadlo mě, že nejlepší bude jednat s ním zpříma.

Podala jsem mu ruku na pozdrav: „Kinsey Millhoneová, pane Lee. Chápu, že vás to rozčílilo.“

Ruku mi podal pouze ze zdvořilosti. „Toho ‚pána‘ si pro příště odpusťte; pro všechny tady jsem Chester. A, vás budu chtít odsud vykopnout, taky vás budu nejspíš titulovat křestním jménem. Těší mě, že chápete, že mě to rozčílilo.

Nevím sice, co po vás tady Bucky chtěl, ale jsem si jistý, že to nebylo tohle.“

Spolkla jsem jedovatou poznámku, kterou jsem ji, měla na jazyku, a podívala se mu přes rameno do bytu. Všechno tam bylo páté přes deváté: krabice zotvírané a vysypané, knihy chaoticky rozházené na podlaze, matrace zpřevracené, povlečení a polštáře poházené po zemi. Polovinu Johnnyho šatstva ten kdosi vytahal ze skříně a navrstvil na jednu hromadu na podlaze. Průchodem v příčce jsem viděla i do kuchyně, kde se na zemi válelo všemo, né nádobí, které pachatel vyházel ze skříňky, její, dvířka byla dosud otevřená. I kdy, tam byl hrozný nepořádek, nezdálo se, že by se snad něco zničilo či poškodilo. Navíc se ten, kdo to měl na svědomí, ani nepustil no, em do matrací. Na zdi

nebylo nic načmárané a pachatel ani nevyprázdnil konzervy s potravinami, ani nevytrhal trubky ze stěn. Na vandaly to nevypadalo, proto, e ti většinou znečistí stěny výkaly. Nic takového jsem ale nezpozorovala. Celý výjev spíše připomínal zásah státní policie, razii za účelem nalezení drog. Ale co tady kdo hledal? Chvilku jsem si pohrávala s myšlenkou, že to Bucky se svým tátou celé nastra, ili a mě přivolali jako svědka, aby pak mohli tvrdit, že jim pachatel něco cenného ukradl.

Pak se z kuchyně vynořil Bucky. Hned si mě všiml. Ve zlomku vteřiny jsme si vyměnili zvláštní, provinilé pohledy, které z nás udělaly spojence. Kdy, vás toti, někdo obviní z nějakého trestného činu, máte chvilku skutečně pocit viny, i kdy, jste ve skutečnosti vůbec nic takového nespáchali.

Bucky se obrátil na svého otce. „Rozbili i záchodovou mísu.

Mo, ná u, byla prasklá, ale nikdy jsem si toho nevšiml.“

Chester zvedl ukazovák a spustil: „Ty to budeš platit, na mě nekoukej! Tebe napadlo ji sem pozvat.“ Pak se otočil na mě a významně přitom palcem ukazoval za sebe do koupelny. „Měla byste to vidět. Skříňka s léky je úplně vytr, ená ze zdi…“

Pokračoval v podobném duchu a zabíhal přitom do nejmenších detailů, co, ho evidentně velmi uspokojovalo.

Zřejmě si stě, oval a nadával s chutí, rád a na cokoli a především proto, aby ospravedlnil své vlastní nedostatky.

Jeho vztek byl naka, livý, tak, e jsem sama za chvilku cítila,

jak mi dochází trpělivost.

Proto jsem přerušila jeho monolog: „Podívejte, Chestere, já to neudělala. Říkejte si, co chcete, stavte se tu třeba na hlavu, ale říkám vám, že kdy, jsem odsud odcházela, bylo všechno v naprostém pořádku. Zamkla jsem a klíče hodila do schránky, přesně, jak mi řekl Bucky. Byl u toho Ray Rawson. Jestli mi nevěříte, zeptejte se jeho.“

„Nikdo za nic nemů, e, nikdo nic neudělal! Ka, dý má nějakou podělanou výmluvu,“ rozčiloval se dál Chester.

„Tati, ona to vá, ně neudělala.“

„Já to vyřídím, ty se do toho nepleť,“ odsekl svému synovi a opět se na mne podezřívavě zadíval. „Chcete snad říct, že to udělal Ray Rawson?“

„Samozřejmě že ne. Proč by něco takového dělal, kdy,

doufá, že se sem bude moci nastěhovat?“ Uvědomila jsem si, že jsem kvůli Chesterovi také zvýšila hlas, a pokusila jsem se ovládnout.

Zaváhal: „Tak co abyste si na něho došlápla a zjistila, co ví.“

„Jak by mohl něco vědět? V, dyť odsud odešel spolu se mnou.“

Tu zakročil Bucky a nadnesl poněkud rozumnější téma.

„Vzhledem k tomu, že děda neměl ani nočník, nebylo tu co ukrást. Kromě toho zemřel u, v červenci, tak, e nechápu, proč by zloděj čekal a, dodneška.“

„Mo, ná to udělaly nějaké děti,“ nadhodila jsem.

„Tady v sousedství , ádný děti nebydlí, tedy pokud vím.“

„To je vlastně pravda,“ uvědomila jsem si. V naší čtvrti bydleli převá, ně senioři. Samozřejmě bylo pořád mo, né, že se dovnitř vloupala nějaká potulná zlodějská partička. Třeba si mysleli, že kdy, je ten přístavek tak ubohý, budou tam domácí schovávat něco cenného, aby to bylo nenápadné.

„Jste pitomci!“ poznamenal Chester znechuceně. „Jdu dolů a počkám, a, přijede policie. A a, tady vy dva kriminální experti skončíte s tím svým teoretizováním, měli byste to tu pořádně uklidit.“

Podívala jsem se na něho: „Já nic uklízet nebudu.“

„S vámi jsem nemluvil,“ uzemnil mne. „Tebe, Bucky, a tady Babe čeká hromada práce.“

„Bylo by lepší počkat, ne, přijede policie,“ upozornila jsem je.

V m, iku se otočil a zabodl do mne pohled: „A to jako proč?“

„Proto, e je to místo činu. Policie asi bude chtít sejmout otisky prstů a tak.“

Chesterův obličej se ještě více zachmuřil. „Co je to za hovadiny! Celá ta věc smrdí!“ Udělal pár kroků mým směrem. „Co abyste šla se mnou dolů?“

Pohlédla jsem na Buckyho. „Na vašem místě bych na nic nesahala. Přece byste nechtěl zničit nějaké důkazy?“

„Je mi to jasný,“ přikývl.

Chester mi nervózně pokynul, abych ho následovala

dolů.

Kdy, jsme sestupovali po schodech, podívala jsem se na hodinky. Bylo čtvrt na dvě a mě u, vůbec nebavilo nechat se urá, et od toho nerudného dědka. Kdy, mi za práci někdo zaplatí, klidně si nechám i nadávat, ale bez vyhlídky na patřičné vyrovnání je to skutečně nad mé síly.

Chester vpadl do kuchyně a okam, itě zamířil k ledničce, kterou rychlým pohybem také otevřel. Vytáhl odtamtud sklenici majonézy, hořčici, nějakou pálivou omáčku, boloňský salám a balení bílého chleba. To mě sem pozval, abych se koukala, jak do sebe bude cpát večeři?

„Omlouvám se, jestli jsem na vás byl hrubý, ale to, co se děje, se mi zkrátka vůbec nelíbí,“ prohlásil stroze. Ani se na mě nepodíval, tak, e jsem byla v pokušení se rozhlédnout, zda s námi v místnosti není ještě někdo další. Chester se ale přestal chovat tak nesnesitelně jako prve a rozhovořil se docela normálním tónem.

„Máte snad nějakou teorii?“

„Za chvilku se k tomu dostanu. Přijměte místo.“

Přinejmenším si získal mou pozornost. Posadila jsem se tedy ke kuchyňskému stolu a fascinovaně pozorovala Chestera, jak připravuje sendviče. Nevím, čím to, ale často se mi při práci stává, že se ocitnu s nějakým mu, em v kuchyni a že ten mu, dřív nebo později začne připravovat sendviče. S jistotou si dovolím tvrdit, že mu, i obecně umějí sendviče lépe ne, , eny. Mu, i se toti, nebojí. Vůbec je

nezajímají otázky zdravé vý, ivy a jen zřídka studují slo, ení uvedené na obalech výrobků. Nikdy jsem neviděla jediného mu, e, který by odkrajoval kůrky z chleba nebo by se jakkoli staral o estetický dojem, jej, naservírovaný pokrm vyvolá ve strávníkovi. S mu, i zkrátka zapomeňte na snítku petr, elky či kolečko ředkvičky na ozdobu. Kdy, ti připravují jídlo, připravují jídlo, nic víc.

Chester tedy popadl litinovou pánev, postavil ji na plotnu, zapálil plynový hořák a vhodil do nádoby kousek másla, které se v několika vteřinách začalo škvířit. „Chtěl jsem, aby Bucky bydlel se svým dědou, ale byla to chyba.

Doufal jsem, že se ti dva o sebe navzájem postarají. jenže hned nato jsem se dozvěděl, že se Bucky o, enil s tou holkou. Nic proti Babe nemám… je jen trochu tupá, ale to on ostatně taky… jen si myslím, že se nemuseli hned brát.“

„Johnny vás nevaroval?“

„Sakra, on je ještě podporoval. Udělal by cokoli, jen kdy, se to mně nelíbilo. Byl to starej lstivej lišák.“

Nic jsem na to neřekla a nechala jsem ho, ať nakousnuté téma dokončí sám. Chvilku nic neříkal, proto, e se soustředil na vaření. Boloňský salám byl pěkně rů, ový a měl průměr přesně na krajíček chleba. V řezu byl tento uzenářský výrobek dokonale kulatý. Chester pokladl kolečka salámu na pánev a ani se neobtě, oval, aby z nich sundal tenký prou, ek umělého střívka. Kdy, se začala sma, it, potřel jeden krajíc chleba majonézou a druhý hořčicí. , lutou vrstvu hořčice pak

ještě zakapal z lahvičky s pálivou omáčkou.

Osobně jsem vyrostla na světlém chlebu, jen, měl mnoho báječných vlastností. Kdy, ho člověk zmáčknul, okam, itě se z jeho střídky stalo zase nepečené těsto. U nás se chleba navíc v, dy nedopatřením dostal na dno tašky s nákupem, tak, e se cestou z obchodu zdeformoval a sendviče z něho připravené měly v, dy velmi nezvyklé tvary. Velkou výhodou bylo, že se z takového chleba daly dělat kuličky, jimi, jsem v nestře, ených okam, icích střílela po své tetě.

Kdykoli jí taková těstovitá nábojnice přistála na vlasech, ohnala se po ní jako po mouše. Nikdy nezapomenu, jak jsem poprvé ochutnala domácí bílý chléb, který upekla naše sousedka. Byl tak tuhý a suchý, že jsem měla pocit, že jím mořskou houbu. Navíc zapáchal jako prázdné láhve od piva, a kdy, jej člověk vzal do ruky, konečky jeho prstů se nesmazatelně otiskly do kůrky.

Kolečka salámu se tedy voňavě škvířila, vlnila se na krajích a uprostřed se vyboulovala. Ze všech těch vůní a jiných smyslových po, itků se mi a, točila hlava. Neudr, ela jsem se: „Kdy, mi připravíte jeden takový sendvič, zaplatím vám, co budete chtít.“

Chester si mě opatrně změřil a vůbec poprvé se usmál.

„Chcete to sma, ené?“

„Vy jste šéfkuchař. Nechám to na vás,“ odvětila jsem.

Zatímco jsme si oba pěkně pochutnávali, rozhodla jsem se ukojit té, svou zvědavost: „A co vlastně děláte tam u vás

v Columbu?“

Ne, mi odpověděl, hodil do sebe poslední sousto sendviče a otřel si ústa do ubrousku. „Mám malou tiskárnu v Bexley. Dělám ofset a knihtisk. Studenou a horkou sazbu.

Bro, urky, letáky, vizitky a dopisní papíry na zakázku.

Umíme i snášet archy, vázat kní, ky a podobné, vesměs bě, né věci. Stačí si říct. Před odjezdem jsem si najal člověka, co mi na všechno bude dohlí, et. Je dobrej. Asi mu firmu prodám a půjdu do důchodu. Je čas pustit se do něčeho jinýho. Na důchod jsem sice ještě mladej, ale u, mě unavuje dřít se, abych měl na chleba.“

„A co byste chtěl dělat? Přestěhovat se sem?“

Chester si zapálil cigaretu, camelku bez filtru, která byla cítit jako seno. „Ještě nevím. Tady v tom městě jsem vyrost, ale u, v osmnácti jsem odsud vypad. Táta se tu usadil v pětačtyřicátym. Tehdy taky koupil tenhle dům. V, dycky říkal, že tady zůstane, dokud ho šerif nebo pohřebák nevynese nohama napřed. Nevycházeli jsme spolu. Byl to tvrdej táta, tak tvrdej, že by se to dalo pova, ovat za týrání dítěte. jenže dřív se to tak ještě nebralo. Znal jsem spoustu kluků, který jako malí dostali nejednou pořádnou nakládačku. Takový jsme měli táty. Přišli domů z fabriky, nalili do sebe pár piv a popadli první dítě, který jim přišlo pod ruku. Kolikrát ten mě zmlátil a zkopal, kolikrát mnou praštil o zeď a nadával mi, a, se hory zelenaly! Kdy, jsem ho naštval, pěkně mě srovnal, a kdy, jsem si dovolil třeba

jen slovem protestovat, nakapal mi na jazyk tabasco. To jsem fakt nesnášel a kvůli tomu jsem taky nesnášel jeho, ale takovej u, je , ivot. Dneska kdy, na veřejnosti dáte dítěti pohlavek, hned vás někdo za, aluje; člověk má pak co dělat, aby ho nezabásli. Kdy, se tak stane, dítě se šoupne do děcáku a všichni se tvářej, kdovíjak to nebylo humánní.“

„Myslím ale, že ve srovnání s minulostí se přece jen něco zlepšilo,“ poznamenala jsem.

„To máte pravdu. Slíbil jsem si, že se svýma dětma nikdy takhle zacházet nebudu, a ten slib jsem taky dodr, el.

Nikdy jsem na ně nevztáh ruku.“

Dívala jsem se na něho a čekala, zda se mi nesvěří s nějakou smutnou příhodou o tom, jak ho otec týral, ale nezdálo se, že by na to ještě myslel. Rozhodla jsem se nenápadně změnit téma. „Váš otec zemřel na infarkt?“

Chester potáhl z cigarety a pak si z pusy vyndal kousek tabáku, který se mu zachytil na jazyku. „Seklo to s ním na zahradě. Doktor mu říkal, že nemá jíst tučný. jenže on si takhle v sobotu dal pořádnou porci vajíček na slanině, sma, ených párků a sekaný, čtyři kafe a cigáro. Pak vstal od stolu, prohlásil, že mu vůbec není tě, ko, a zamířil k sobě.

Nedošel ani ke schodům. Prý ‚zú, ení cév‘, jak nám řekli doktoři. Při pitvě se zjistilo, že měl tepny zevnitř úzký jako nitky.“

„Mám takový pocit, že vy jeho smrt nijak nespojujete s tím vloupáním, , e?“

„Nemyslím si, že by ho někdo zabil, pokud se ptáte na tohle, ale nějak to spolu souviset určitě mů, e. Tedy nepřímo,“ doplnil. Zadíval se na , havý konec své cigarety.

„Měl bych vám o něm asi něco říct. Byl to paranoik. Strašně si liboval v heslech, tajných kódech a v podobných blbostech.

O některých věcech hrozně nerad mluvil, hlavně pak o válce. Kdy, se občas stříknul, rozvázalo mu to jazyk, ale jakmile se ho člověk na něco zeptal, zase zmlknul.“

„A co myslíte, že v tom bylo?“

„Hned se k tomu dostanu, ale nejdřív to dokončím. Víte, všechno, co se stalo, je mi podezřelé. Byl starý, umřel a tím to taky mělo jednou prov, dy skončit. jenže Bucky pak přijde s tím báječným nápadem po, ádat o všechny ty sociální výhody. Podle mě je akorát upozornil.“

„Koho upozornil?“

„Vládu.“

„Vládu,“ zopakovala jsem po něm.

Naklonil se ke mně a ztišil hlas: „Já si toti, myslím, že můj starouš pracoval pro chlupatý.“

Chvíli jsem na něho jen zírala: „Proč?“

„Hned uvidíte. Víte, jak to bylo po válce? Nikdy neza, ádal o jedinou úlevu: o nemocenskou, o zdravotní pojistku, , ádné peníze od vojáků. A proč?“

„Vzdávám se.“

Usmál se a nijak se nedal vyvést z míry, i kdy, jsem

rozhodně nevypadala jako někdo, kdo důvěřivě hltá ka, dé jeho slovo. „Klidně si mů, ete myslet, že jsem blázen, ale nejprve zva, te všechny skutečnosti. Vyplnili jsme , ádost…

všechny údaje jsme do toho formuláře napsali podle pravdy…, ale oni nám odepsali, že o něm nemají , ádný záznam. jenže to je blbost. Le, , bohapustá le, ! Myslíte si snad, že je mo, né, aby o něm neměli jediný záznam? To přece nedává smysl. Samozřejmě že ho mají. A připustili to?

Ne, paní. Sledujete mě? Zavolal jsem tedy do Randolphu, tam je centrální kartotéka Amerického letectva, a zase nějaký čas bojoval s byrokracií. I tam mě odpálkovali. Řek jsem si, dobře, a zavolal do státní kartotéky v St. Louis. Ani tam jsem nepochodil. Nikdo o něm nikdy neslyšel. Obrátil jsem se i na Washington… Chápete? Na Pentagon! A zase nic. Ani řádek v kartotéce. U, pomalu ztrácím naději. Vůbec to nechápu. Mů, u se akorát rozčilovat. Myslíme to ale opravdu vá, ně. Jsou to sice jen pitomý tři stovky, ale já přece nekradu. Jen tak se nevzdám. Ten mu, slou, il vlasti a má právo na slušný pohřeb. A čeho se mi dostalo? Ničeho.

Přece ty svý informace nečtou z křišťálovejch koulí. A teď tohle!“ Významně ukázal palcem na přístavek nad gará, í.

„Chápete, co chci říct?“

„Ne.“

„Tak se nad tím zamyslete.“

Vyčkávala jsem. Vůbec jsem netušila, kam směřuje.

Zhluboka potáhl z cigarety. „Chcete vědět, co si

myslím?“ odmlčel se, aby celou věc patřičně zdramatizoval.

„Myslím, že jsme je vyprovokovali tak, že se rozhodli poslat sem pár svých ostrých hochů, aby zjistili, kolik toho vlastně víme.“

Ta věta byla tak záhadná, že jsem nevěděla, nač se zeptat dřív. Dávala jsem si zále, et, aby nepoznal, že mi dochází trpělivost. „O čem?“

„O tom, co se stalo za války,“ odpověděl, jako by se bavil s blbcem. „Myslím, že starouš pracoval pro vojenskou tajnou slu, bu.“

„Pro vojenskou tajnou slu, bu pracovala spousta lidí. To ještě nic neznamená.“

„To je pravda, ale on nám to nikdy nepřiznal, nikdy se o tom ani slůvkem nezmínil. A víte proč? Myslím, že byl dvojitej agent.“

„Ale no tak, nechte toho. Vy myslíte, že byl špion?“

„Ano, myslím, že ano. že to maskoval jinou funkcí, ale jen získával informace. A proto si myslím, že jsou jeho záznamy tajný, zapečetěný.“

„Tak vy si myslíte, že jsou zapečetěné, a proto že vám je nemohli z Úřadu pro zále, itosti válečných vyslou, ilců zaslat,“ shrnula jsem jeho stanovisko.

„Přesně tak.“ Vztyčil ukazovák a mrkl na mne, jako bych snad právě sama dospěla ke stejnému závěru.

Rozpačitě jsem se na něho podívala. Pomalu jsem získávala dojem, že se tu bavím s nějakým fanatikem, který

je přesvědčen o existenci UFO, a sdělení, že vláda postrádá příslušnou dokumentaci, pova, uje automaticky za důkaz svědčící o tom, že vláda příslušné informace zatajuje. „Vy si myslíte, že pracoval pro Němce nebo že byl naším špionem v jejich řadách?“

„Ne pro Němce, ale pro Japonce. Myslím si, že pro ně klidně mohl pracovat, ale jistý si tím být nemů, u. Byl přece v Barmě, jak několikrát sám připustil.“

„A proč by z toho po tolika letech dělal někdo takovou vědu?“

„To mi povězte vy.“

„A jak to mám vědět? Upřímně řečeno, Chestere, ani se mi o tom nechce uva, ovat. Vašeho otce jsem vůbec neznala a nemám tušení, do čeho se zapletl. Pokud se vůbec do něčeho zapletl.“

„Nechci po vás, abyste o tom uva, ovala. Jen vás , ádám, abyste byla objektivní. Proč by jinak říkali, že nebyl u letectva? Stačí mi jeden jediný důvod.“

„V, dyť vy opravdu nemáte , ádný důkaz, že tam byl!“

„A proč by nám lhal? On by o takových věcech nikdy nelhal. To byste to špatně pochopila.“

„Vůbec ne. Pochopila jsem to, myslím, dost jasně a nezapomínejte, že vám ve skutečnosti neřekli, že nebyl u letectva,“ postavila jsem se na odpor. „Jen vám oznámili, že ho na základě vámi předlo, ených informací nemohou najít ve svých záznamech. Jméno John Lee je dost časté. Mohou

jich být stovky, mo, ná i víc.“

„Kdy, jsme udali přesné datum jeho narození a také číslo sociálního pojištění? No tak. Myslíte si, že to nemaj v počítači? Stačilo jim akorát vyťukat pár písmenek a číslic, zmáčknout Enter a bum! A měli by ho. Tak proč to zapírají?“

„Jak jste přišel na to, že mají všechny takové údaje v počítači?“ zeptala jsem se tvrdošíjně. Byla to sice zcestná připomínka, ale pocítila jsem potřebu se s ním přít.

„A jak jste přišla na to, že nemají?“

Div že jsem nevybudila. Ta rozmluva mi u, pěkně lezla na nervy, ale nevěděla jsem, jak ji ukončit. „No tak, Chestere. Necháme toho, ano?“

„Vy jste se zeptala. Já jen odpovídám.“

„Zapomeňte na to. Myslete si, co chcete. Ale čistě teoreticky tedy připusťme, že by byl špion. Před dlouhými čtyřiceti roky. Teď zemřel. Proč myslíte, že by si s tím chtěl někdo špinit ruce?“

„Třeba jim vůbec nejde o něho. Mo, ná hledají něco, co měl u sebe, něco, co patří jim. Prostě to jen chtějí získat zpátky.“

„Já se z vás zblázním. A co by to jako mělo být?“

„Jak to mám vědět? Nějaký informace, dokumenty. To jsou ale jen dohady.“

V tu chvíli jsem u, měla chuť slo, it svou nebohou hlavu do dlaní a pořádně se vyplakat, jak jsem z toho byla

nešťastná. „Chestere, to nedává , ádný smysl.“

„A proč ne?“

„Kdyby to bylo, jak říkáte, proč by na sebe takhle upozorňovali? Proč by vám prostě nevyplatili těch tři sta dolarů? Pak by si pěkně nenápadně mohli celou věc prošetřit, i kdyby vám přitom třeba zpřevraceli přístavek vzhůru nohama, aby našli to… ať u, by šlo o cokoli. Kdyby to celé ty roky skrýval… a kdyby to oni skutečně hledali a zjistili si, kde a s kým , ije, proč by ve vás vzbuzovali podezření tím, že by vám odmítali vyplatit mizerných tři sta dolarů, na které máte ze zákona nárok?“

„Kdy, připočtete i příspěvek na obřad, dělá to čtyři sta padesát dolarů,“ upřesnil částku.

Na přesné cifře ale stejně nezále, elo. „Tak tedy čtyři sta padesát,“ připustila jsem. „Má otázka ale zůstává stejná.

Proč by se chovali tak nápadně?“

„Podívejte, já taky nedoká, u kolikrát vysvětlit, proč vláda dělá to, co dělá. Kdyby byli tihle chlápci tak chytří, jak se tváří, u, by ho vyčmuchali před lety. Já se vám tu jen sna, ím říct, že jsme je tou , ádostí na něho upozornili.“

Zhluboka jsem se nadechla. „Děláte ukvapené závěry.“

Potáhl z cigarety. „Samozřejmě že dělám ukvapené závěry. Ale ptám se: nemám snad pravdu? Vidím to tak, že ho dali sledovat, a takhle to nakonec dopadlo,“ a pokynul hlavou směrem k přístavku za domem. „Ptám se u, jen na jedno… Našli nakonec to, co hledali, nebo je to tam někde

pořád schovaný? A ještě něco vám povím. Ten Ray Rawson do toho mohl být namočený taky.“

Tentokrát jsem se vzdechu ji, neubránila a skutečně i slo, ila hlavu do dlaní. Pocítila jsem takové nepříjemné napětí v oblasti krční páteře, že bych dala nevímco za rychlou masá, trapézových svalů. „Tak jo, podívejte se. Je to vá, ně báječná teorie a já vám přeju hodně štěstí, ale já se tu chtěla jen porozhlédnout, jestli bych někde nenašla jeho identifikační známku nebo nějaké fotky. Vy byste z toho nejradši udělal špioná, ní drama, to je mi jasné, jenže v tom já nejedu. Díky za sendvič. S boloňským salámem děláte zázraky.“

Chester se náhle zahleděl do nějakého bodu za mnou.

Ozvalo se razantní zaklepání na zadní dveře a já poskočila.

Zvedl se. „Policie,“ oznámil mi zastřeným hlasem.

„Chovejte se normálně.“

Přešel ke dveřím, aby pustil dovnitř přivolaného strá, níka. Obrátila jsem se a po očku ho pozorovala. Chovat se normálně? Proč bych se měla chovat nenormálně? Jsem přece normální.

Od zadních dveří ke mně dolehlo naučené představení mu, e v uniformě. Chester ho uvedl do kuchyně. „Jsem rád, že jste tady. To je naše sousedka, Kinsey Millhoneová. Tady to je strá, ník Wettig,“ představil nás a sna, il se při tom budit dojem spořádaného občana.

Pohlédla jsem na jmenovku na jeho uniformě. Stálo tam

P. Wettig. Paul, Peter nebo Phillip? Z dosavadních zkušeností s místním policejním oddělením jsem stejně nikoho toho jména neznala. Tady v té oblasti to měli v, dycky na starosti Gutierrez a Pettigrew. I kdy, jsem od přírody skeptická, Chesterova teorie mě zřejmě nenechala bez následků. U, jsem toti, uva, ovala, jestli někdo neodposlouchával telefon, kdy, volali 911, a jestli neposlali někoho svého. Wettigovi bylo něco ke čtyřiceti a vypadal spíše jako barový zpěvák ne, policista. Měl dlouhé blonďaté vlasy, vzadu svázané do ohonu, hnědé oči, malý zakulacený nos a oválnou bradu. Odhadovala jsem ho na metr devadesát a na takových pětadevadesát kilo. Jeho uniforma vypadala věrohodně. Nebyl ale na pochůzkáře trochu starý?

„Zdravím vás. Jak se daří?“ zmohla jsem se konečně na slovo a podala mu ruku. „Čekala bych, že se tu objeví spíš Gerald Pettigrew a Maria Gutierrez.“

Wettigův pohled mi nic neřekl a i jeho hlas zněl neurčitě.

„U, spolu neslou, í. Pettigrew je teď u dopravní policie a Maria sedí v kanceláři okresního šerifa.“

„Vá, ně? To se mi ještě nedoneslo.“ Pohlédla jsem na Chestera. „Mám tady zůstat? Klidně mů, u, jestli chcete.“

„Nedělejte si s tím starosti. Ještě se ozvu,“ opět stočil pohled k ser, antu Wettigovi. „Asi bych vám měl ukázat ten byt.“

Kdy, vykročili do zahrádky a na betonovou příjezdovou cestu, ještě jsem je chvíli sledovala.

Jakmile mi zmizeli z dohledu, přispěchala jsem k hlavním dveřím a vyhlédla ven. U obrubníku stálo černobílé policejní auto. Rychle jsem našla telefon. Měli ho v předsíni, v takovém výklenku, v něm, by se daleko lépe vyjímal oltář nebo alespoň svatý obrázek. V diáři jsem si našla číslo policejní stanice v Santa Terese a vytočila je. Telefon zvedli na kartotéce.

Do sluchátka jsem řekla: „Ach, dobrý den. Prosím vás, mohla byste mi říct, jestli je dneska ve slu, bě ser, ant Wettig?“

„Chviličku, podívám se vám.“ Ta dobrá , ena odlo, ila sluchátko a nechala mě čekat. Za chvilku v aparátu zase zašramotilo. „Slou, í dnes do tří odpoledne. Chcete mu nechat vzkaz?“

„Ne, díky. Zkusím to ještě později,“ odpověděla jsem a zavěsila. Na chvilku jsem zčervenala a zastyděla se. Ser, ant Wettig samozřejmě existoval. Co se to se mnou dělo?

4

Kdy, jsem se od Buckyho vrátila domů, na chvilku jsem si zdřímla, proto, e jsem si potřebovala malinko uspořádat myšlenky. Tehdy jsem ještě bláhově doufala, že si těchto báječných „dvacet“ dám ka, dý den svého volna, a moc jsem se na to těšila. Tři minuty před pátou jsem si pak v rychlosti pročísla vlasy a seběhla po točitých schodech dolů.

Nad zemí, poměrně nízko, visel tě, ký mrak a jeho stín byl předzvěstí blí, ícího se západu slunce. Kdy, jsem zamykala dveře bytu, začaly ji, poblikávat pouliční lampy. I kdy, s příchodem večera klesla teplota, Henry měl zadní dveře k sobě otevřené. Na prahu jsem ucítila nádhernou vůni připravovaných lahůdek a také zaslechla bouřlivý smích.

Henry byl v obýváku a hrál nějakou svi, nou skladbu na klavír. Přešla jsem dlá, děný dvorek a zaklepala na rám dveří. Lewis měl narozeniny a přípravy slavnostní večeře byly v plném proudu. Jako dárek jsem mu koupila stříbrnou sadu na holení, která čítala i prastarý kalíšek a štětku.

Objevila jsem ji v jednom staro, itnictví. Byla to spíše kuriozita ne, staro, itnost, ale doufala jsem, že to Lewis vyu, ije nebo se mu to bude alespoň líbit.

První mě zpozoroval oslavenec a uvedl mě hned dál, i kdy, byl plně zaměstnán leštěním stříbrných příborů. Svlékl si sice sako, ale ne ji, oblekové kalhoty a vestičku, pod ní,

se skvěla zářivě bílá košile. Vyhrnul si nicméně rukávy.

Charlie, který měl kolem pasu jednu z Henryho zástěr, právě prováděl poslední úpravy narozeninového dortu. Henry mi kdysi řekl, že se Charlie chová tak podivně, proto, e velmi špatně slyší. Asi před pěti lety byl dokonce na prohlídce u lékaře, který mu doporučil naslouchadla a také mu je předepsal. Charlie je nosil asi tak týden a pak je zastrčil do nějakého šuplíku. Tvrdil, že kdy, je měl v uších, připadal si, jako by mu do ka, dého někdo strčil palec.

Kdykoli prý spláchl na záchodě, znělo to jako Niagarské vodopády, a kdy, si kartáčoval vlasy, připadalo mu to, jako kdy, se z korby náklaďáku sype štěrk. Navíc pořád nechápal, proč se lidé okolo něho baví tak, aby on všechno slyšel. Většinou měl proto ruku u ucha a pořád se ptal: „Co, e?“ Nenosil je. Ostatní ho často vůbec nebrali na vědomí.

Dort, na kterém pracoval, byl mírně nakřivo, co, se právě sna, il napravit další vrstvou bílé polevy. Podíval se na mě. „Dort u nás připravuje v, dy někdo jiný ne, oslavenec,“

poznamenal. „Ještě že nemá narozeniny Nell. Aspoň mi

mů, e pomáhat s krémem. Já zase dělám cukrovou polevu, kterou se ona snad nikdy v , ivotě nenaučí.“

„Všechno to voní opravdu krásně,“ pochválila jsem jejich práci a zvedla pokličku nějakého kastrolu. Uvnitř byla jakási hrudkovitá světle , lutá masa, v ní, jsem zahlédla cosi jako nové koření, natvrdo uvařené vejce a ucítila sladkokyselý lák.

„Co to je?“

„Ještě jednou!?“

Slova se ujal Lewis: „Měl to být bramborový salát, ale Charlie si nastavil minutku, kterou ovšem neslyšel, tak, e brambory rozvařil na kaši. Dohodli jsem se ale, že tam přece jen dáme všechno potřebné koření a budeme tomu říkat Vyhlášený salát z mačkaných brambor Charlieho Pittse.

Ještě se připravují kuřecí řízky, zapékané fazolky, zelný salát, sázená vejce a okurky s rajčaty ve vinném octě. Za celých šedesát let, tedy od svých dvou let, jsem o narozeninách neměl jiné jídlo. Je to u, taková tradice,“

vysvětlil mi. „Ka, dý má nějakou svou narozeninovou specialitu a pravidlem je, že mu ji v, dy musí uvařit jeho sourozenci. Ukázalo se, že někteří jsou výteční kuchaři, jiní zase horší,“ poznamenal a pohlédl na Charlieho.

Obrátila jsem se k němu také: „A co vaří k narozeninám tobě?“

„Cos říkala?“

Zvýšila jsem hlas a zopakovala otázku.

„Aha. Párky v rohlíku, čili, kyselé okurky a bramborové lupínky. Máma se na mě v, dycky zlobila, proč prý nechci pořádnou zeleninu, zkrátka normální jídlo, ale já trval na sma, ených brambůrkách. Nakonec to vzdala. Místo dortu si potrpím na Henryho karamelový koláč, který mi tak musí posílat přes půl země.“

„A co Henry?“

Charlie si přilo, il ruku k uchu a Lewis odpověděl za něho. „Ten má domácí šunku, polévané sušenky, dušenou kapustu a fazole černé oko se strouhaným sýrem. Nell zase trvá na sekané se šťouchanými brambory, fazolovými lusky a na jablečném koláči s trochou čedaru, který na něm dělá bezvadnou krustu. Nic z toho se nikdy nemění.“

Při posledních Lewisových slovech vstoupil do kuchyně William. „Co, e se nemění?“

„Ale, vyprávím tady Kinsey o tom, co máme ka, dý o svých narozeninách rád k večeři.“ Usmála jsem se na Williama. „A co ty?“

Opět odpověděl Lewis: „William by nejradši takový ten zeleninový mišmaš z jednoho hrnce, ale my ho přehlasovali.“

„Mně to chutná,“ prohlásil rozhodně.

„Nepovídej, to ti nemů, e chutnat. To přece nechutná nikomu. Říkáš to jen proto, že doufáš, že to pak budeme muset jíst i my.“

„A co se ti tedy nakonec vaří?“

„Přípravu toho jídla ani není mo, né pova, ovat za vaření,“ pravil škodolibě Lewis.

Pak kdosi zaklepal na zadní dveře. Ohlédla jsem se a uviděla Rosie. Jakmile na sebe s Williamem jen pohlédli, jejich tváře se rozzářily. Na veřejnosti jste u nich sice zřídka mohli zahlédnout nějaké projevy přízně, ale o jejich lásce nikdo nepochyboval. On se nedal odradit její mnohdy protivnou povahou a ona se zase hravě vypořádala s jeho hypochondrií. Proto si nyní mnohem méně stě, oval na neexistující choroby a ona zase méně ventilovala své nálady.

Dnes večer měla na sobě tmavě červené volné šaty a nachově modrý kašmírový šál, čím, ještě umocnila dojem, který v lidech vzbuzovaly její na červeno obarvené vlasy.

Zdála se být výjimečně dobře nalo, ená. V, dy jsem si myslela, že se neskutečně stydí před neznámými lidmi a také s nimi neumí přirozeně jednat a že má naopak velmi mnoho přátel. Obvykle s chutí flirtovala s mu, i, máloco odpustila , enám a neměla sebemenší zájem o děti. Své zaměstnance téměř tyranizovala, vyplácela jim nehorázně nízké mzdy, nejni, ší, jaké si mohla dovolit. S Williamem jsme se ji v, dy sna, ili přimět, aby nebyla na lidi takový ras. Já to navíc znala z vlastní zkušenosti, proto, e od chvíle, kdy jsem se do naší čtvrti přistěhovala, si mě stále pro něco dobírala a vůbec na mě pouštěla hrůzu. Nemyslela to zle, ale byla neskutečně tvrdohlavá a poka, dé si dávala zále, et, aby bylo ka, dému jasné, jaký má ona na věc názor. Většinou jsem

večeřela u ní v restauraci a ona v, dy nejlépe věděla, co si mám objednat, a zcela ignorovala má přání a chutě. I kdy, si o sobě myslím, že si nenechám hned tak něco líbit, nikdy jsem v sobě nenašla dost sil, abych se jí postavila na odpor.

Jedinou mou zbraní, ji, jsem na ni mohla pou, ít, byla pasivní rezistence. Zatím se mi podařilo prosadit alespoň jedno.

, e nepotřebuji man, ela ani psa, co, byly podle ní pro , enu jediné dvě spolehlivé záruky bezpečnosti.

V tuto chvíli, kdy měla co nevidět vstoupit do svazku man, elského, se zdála být sama se sebou smířená. Byla velmi milá a na všechny strany rozdávala úsměvy. Všichni Williamovi sourozenci ji přijali bez sebemenších rozpaků…

tedy s výjimkou Williama, jemu, jejich seznámení doslova vzalo dech. Osobně jsem nadcházející obřad nepova, ovala za akt spojení dvou lidských bytostí, ale spíše za rituál, jím,

bude Rosie přijata ostatními.

Z vedlejšího pokoje k nám postupně doléhalo Henryho „happy birthday to you…“, které stále nabývalo na hlasitosti. Přidali jsme se k němu a společně pak zpívali ještě asi hodinu. Nakonec jsme usedli k večeři. Po jídle si mě vzal Henry stranou. „Co mělo znamenat to vloupání?“

„Přesně nevím. Chester si myslí, že jde o nějaké nekalé spiknutí, ale tomu já nevěřím. Někdo se tam vloupal… o tom není pochyb. Jen nevím jistě, jestli to má vůbec něco společného s jeho otcem.“

„Chester si myslí, že je mezi tím nějaká spojitost?“

„On si myslí, že je mezi vším nějaká spojitost. Mám pocit, že viděl a, moc béčkových filmů. Podezřívá Johnnyho, že byl za války dvojitý agent a že si přivlastnil nějaké důle, ité dokumenty. Domnívá se, že ta , ádost, kterou podali na Úřad pro zále, itosti válečných vyslou, ilců, jen alarmovala vládu a že ti tam někoho poslali.“

Henry se zatvářil zara, eně: „Koho tam poslali?“

„CIA, myslím. Zkrátka nějak zjistili, kde stařík bydlí, kde se ukrývá. Stejně je to ale jen jeho teorie, taková utkvělá představa.“

„Mrzí mě, že jsem tě do toho navezl. Vypadá to, že je Chester cvok.“

„Nic si z toho nedělej. V, dyť si mě vůbec nenajal, tak, e to vlastně ani není pořádný případ.“

„Zdá se mi, , es udělala, cos mohla, a toho si vá, ím. Máš to u mě.“

„Ale jdi,“ a mávla jsem rukou. Za ta léta, co jsme přátelé, toho pro mne Henry udělal u, tolik, že mu to nestačím vrátit do smrti smrťoucí.

Asi v deset, kdy, se sesedli nad herním plánem monopolů a mísou pra, ené kukuřice, jsem se omluvila a vydala se k domovu. Věděla jsem, že budou hrát tak do půlnoci nebo do jedné, a nijak mě to nelákalo. Říkala jsem si, že na monopoly ještě asi nejsem dost stará.

Spala jsem jako zabitá a vzbudila se v šest hodin čtrnáct

minut, jen o pár vteřin dřív, ne, by se rozezvonil budík.

Vysoukala jsem se z postele, navlékla si teplákovou soupravu a začala se chystat na svůj pravidelný ranní běh.

Na jaře a v letních měsících vybíhám obvykle ji, kolem šesté hodiny, ale v zimě, kdy slunce vychází téměř po sedmé, si dávám více na čas. Běhat chodím u, od svých pětadvaceti let… ka, dý den tři míle, obvykle šest dní v týdnu. Vynechám, jen kdy, jsem nemocná, nějak zraněná nebo opravdu příliš líná, co, se ovšem nestává nijak často.

Hrozně nepravidelně a také nezdravě toti, jím, tak, e se tímto způsobem sna, ím ráno co ráno alespoň částečně odčinit své hříchy. Nepůsobí mi to , ádné velké utrpení, ale spíše radost. Navíc mám strašně ráda relativně čistý vzduch, který je takhle po ránu. Bývá takový vlahý a chladivý a obyčejně z něho cítím moře a borovice a také eukalypty a posekanou trávu. Kdy, se pak nakonec uvolňuji a jdu pěkně v klidu domů, trávníky ji, bývají zalité sluncem, stromy začínají vrhat roztodivné stíny a vzduch je vlahý vypařující se rosou. Nic mi nepřináší takové uspokojení jako poslední metry tohoto ranního běhu: hruď se mi přerývaně dme, srdce buší o závod a po tváři mi stéká pot. To se pak většinou předkloním v pase a spokojeně vydechnu, čím, se zbavím nahromaděného stresu a vedlejších účinků sma, eného sýra v housce.

Jakmile jsem toho rána absolvovala obvyklou trasu a také zklidňující procházku domů, osprchovala jsem se a

oblékla. Právě jsem měla na l, ičce poslední sousto ovesných vloček s mlékem, kdy, zazvonil telefon. Zbě, ně jsem pohlédla na hodinky. Bylo za čtyři minuty tři čtvrtě na osm, co, byl čas, kdy bych nečekala, že po mně zatou, í okolní svět. Zvedla jsem sluchátko a utrousila prázdné „haló“.

„Ano, to jsem já, Chester. Doufám, že vás moc neotravuju,“ začal.

„To nic. Jak to, že jste u, touhle dobou vzhůru?“

„Před chvilkou jsem někoho zahlédl bě, et kolem Cabana. Byla jste to vy?“

„A-ano,“ odpověděla jsem opatrně. „A kvůli tomu mi voláte? Nebo si chcete popovídat o něčem jiném?“

„Ne, proto vám nevolám. Jen jsem si na to teď vzpomněl,“ odvětil. „Musím vám něco ukázat. Objevili jsme to včera večer.“

„A co to je?“

„Radši se na to přijďte podívat. Našel to Bucky, kdy,

uklízel v tátově bytě. Nedovolil jsem jim, aby se toho třeba jen dotkli, dokud nepřijedete. Půjdete z toho do kolen.“ V tu chvíli byl téměř rozjařený.

„Dejte mi pět minut.“

Opláchla jsem po sobě misku a l, ičku, uklidila na místo krabici s cereáliemi a přetřela vlhkou houbičkou linku. Kdy,

člověk , ije sám, má velkou výhodu, že po sobě uklízí jen ten nepořádek, který také sám nadělá. Zastrčila jsem si klíče do kapsy saka, zabouchla za sebou dveře a vyrazila. Od chvíle,

co jsem si byla zaběhat, ulice v sousedství o, ily. Na půli cesty jsem zahlédla Lewise při jeho zdravotní procházce.

Moza Lowensteinová zametala zápra, í a nějaký chlapík s papouškem na rameni venčil psa.

Bylo to jedno z těch nádherných listopadových rán, kdy je vzduch chladivý, slunce vysoko a člověku se do nosu vkrádá sotva patrná vůně shořelého dřeva, která zbyla od včerejšího večera. V ulicích naší čtvrti jsou vysázené palmy a také jehličnaté stromy, které se na rozdíl od okolní krajiny se střídajícími se ročními obdobími prakticky nemění.

Dokonce i tady v Kalifornii víme, co je to podzim. Rok co rok nám to toti, připomínají barevné variace listů jinanů dvoulaločných, ambroňů, červených dubů a bříz a občas člověk narazí na nějaký ten javor, jeho, listy se na podzim zbarví krásně do ruda. Ty nejzářivější odstíny teplých barev však mají stejně na svědomí ka, doroční lesní po, áry. Tento rok za sebou , háři čtyřikrát zanechali hotovou spoušť v podobě několika akrů popelišť, která připomínala měsíční krajinu.

Kdy, jsem došla k Buckymu, obešla jsem dům a vydala se rovnou dál po příjezdové cestě. Na ošklivém betonovém parkovišťátku se povalovaly kartonové krabice, a tak jsem usoudila, že se zase o kousek pohnulo s Johnnyho veteší.

Pak jsem si to po dřevěných schodech namířila přímo do přístavku. Dveře byly otevřené a zevnitř ke mně doléhal šum hlasů. Vstoupila jsem a zůstala stát prakticky na prahu.

Kdy, teď uvnitř nebyla spousta krabic, vypadalo to tam ještě menší a ušmudlanější. S nábytkem se nehýbalo, ale přesto se mi zdálo, že se místnosti tak nějak scvrkly.

Bucky s Chesterem stáli u přístěnku, z něho, právě vyklízeli poslední zbytky šatstva. Oba na sobě měli podobné modely nylonového trička s krátkými rukávy a havajskými motivy. Bucky měl svítivě zelenou verzi a Chester modrou.

Opodál Babe skládala do lodního kufru nějaké oblečení. Na zemi vedle ní byla hromada ramínek, která zbyla po věcech, je, skončily v tom starém kufru. Opět měla na nohou pantofle a k nim kraťasy a vestičku. Nemohla jsem ne,

obdivovat eleganci, s ní, dokázala zvládnout všechny ty přebytečné kilogramy. Mně by v takovém oblečku byla kupříkladu zima. Jí to evidentně nevadilo.

Kdy, mě zpozoroval Chester, usmál se. „Á, tady jste.

Právě jsme o vás mluvili. Pojďte dál a podívejte se na tohle.

Uvidíme, co nám na to řeknete.“ Ten je ale kamarádský, pomyslela jsem si.

Bucky o krok ustoupil a ukázal na panel, který kdosi z nich uvolnil ze zadní stěny přístěnku na šaty. Byl tam malý vestavěný trezor, zabudovaný do krychle z pevného betonu.

Dvířka trezoru byla odhadem čtyřicet centimetrů široká a třicet pět centimetrů vysoká. Panel, který se uvolnil, byl velmi pečlivě zpracovaný, zhotovený z překli, ky, zarovnaný se stěnou a měl v sobě zabudované pevné panty. Magnetická západka byla odpru, ená a nejspíš reagovala na dotek.

„No ne!! Jak jste to našli?“ zeptala jsem se.

Bucky se rozpačitě usmál. Bylo vidět, že má sám ze sebe radost. „Vyprázdnili jsme ten přístěnek a já ho chtěl vysmejčit. Násadou od koštěte jsem přitom vrazil do zadní stěny. Ozval se takovej divnej zvuk, tak jsem si vzal baterku, že to pořádně prohlídnu. Znáte to, ne? Poklepával jsem na stěnu a tady v tom místě se mi to zdálo vá, ně divný, tak jsem se o to opřel a ten panel povolil.“

Sehnula jsem se a nahlédla do otvoru, v něm, se sejf skrýval. Byl v prostoru mezi nosnými trámy stěn. Zpředu budila schránka dojem bytelného trezoru, ale mohl to být opravdu jen dojem. Většina podobných domácích trezorů toti, není stavěna na to, aby odolala zkušenému lupičovi, který by měl všechny potřebné znalosti a nástroje. Trezor, který jsem si nyní se zájmem prohlí, ela, byl daleko spíš protipo, ární. Takový sice vypadá, jako že je z nefalšované oceli, ale ve skutečnosti je to jen tenký plech, za kterým se skrývá vrstva nehořlavého izolačního materiálu. Úkolem těchto sejfů je ochránit jakékoli hořlavé ceniny před náhodným po, árem. Izolací bývá v tomto případě například něco tak primitivního jako cement. Při výrobě modernějších trezorů se pou, ívají materiály jako vermikulit, slída nebo křemelina, které se velmi snadno a nenápadně zachytí na nástrojích či oděvu případného lupiče, tak, e je pak mnohem snazší jej z vloupání usvědčit. Ka, dý výrobce sejfů toti,

záměrně pou, ívá materiál maličko odlišného slo, ení.

Kdy, jsem si to celé prohlédla zblízka, zjistila jsem, že ten trezor vůbec není do betonového kvádru zabudovaný, ale jen vlo, ený do otvoru v něm.

„U, je na cestě zámečník,“ informoval mě Chester. „Byl jsem hrozně netrpělivej, tak jsem zavolal nonstop servis, aby nám sem někoho poslali. Jen co to otevře, budeme mít všechny potřebný informace.“ Nejspíš doufal, že trezor bude ukrývat mapy a tajné kódy, bezdrátovou vysílačku, devítimilimetrového německého lugera a šifrovací kódy napsané neviditelným inkoustem.

„U, jste zkoušeli nějakou číselnou kombinaci? Je mo, né, že si ji někam napsal a uschoval si ji, aby to nezapomněl. Většina lidí nemá v takových případech odvahu spolehnout se jen na svou paměť. Pokud se do sejfu potřeboval rychle dostat, nechtěl třeba ztrácet čas dlouhým hledáním, tak, e nemusela být ukrytá tak důkladně.“

„Taky jsme si říkali, ale u, jsme se dívali všude, kam nás napadlo. A co vy? I vy jste to tu přece důkladně prohledala.

Nenašla jste něco, co by vypadalo jako číselná kombinace k odemčení trezoru?“

Zakroutila jsem hlavou. „, ádných čísel jsem si nevšimla, ale mohl pou, ít třeba své datum narození nebo číslo sociálního pojištění.“

„A neumí to někdo otevřít jen tak?“ vlo, il se do toho Bucky. „Neumí třeba výrobce sestavit takovou číselnou kombinaci, která by fungovala na všechny trezory?“

Zakroutila jsem hlavou. „Pokud vím, tak ne. Nejsem sice , ádný odborník, ale v, dycky jsem si myslela, že by nějaká taková mo, nost být měla.“

„A co myslíte, mů, eme to vytáhnout ven?“ zeptal se Chester.

„To nemů, e být na škodu. Stejně to asi udělá ten zámečník, a, sem dorazí,“ odvětila jsem.

Zvedla jsem se a uvolnila přístěnek, aby mohli Bucky s Chesterem vyndat sejf z úkrytu ve stěně. Dalo jim to docela zabrat, ale nakonec jej přece jen vytáhli a postavili na podlahu doprostřed místnosti. Kdy, byl sejf venku z betonové schrány, mohli jsme si jej hned lépe prohlédnout.

Všichni tři jsme trezor začali zkoumat, jako by šlo o nějaký neznámý objekt, který spadl z vesmíru. Byl asi třicet čísel hluboký a svrchu jej chránily ještě dvě vrstvy hrubé tkaniny a gumové rů, ky. Vypadal zánovně. Bezpečnostní kód bylo mo, né nastavit pomocí číslic od jedné do sta, tak, e se člověk mohl dobrat a, milionu kombinací. Ani nás nenapadlo začít nějaké naslepo zkoušet.

Babe na chvilku opustila svůj lodní kufr a teď nás zvědavě sledovala. „Třeba je to otevřené,“ obrátila se k nám všem najednou.

Všichni jsem se na ni podívali.

„No, mo, né to přece je,“ prohlásila.

„Za pokus to rozhodně stojí,“ uznala jsem. Zatáhla jsem za dvířka, ale nic to nepřineslo. Nepouštěla jsem je a ještě

pohnula ciferníkem do obou stran, proto, e bylo mo, né, že trezor byl nastaven tak, aby byl zamčený, jen kdy, budou na ciferníku poslední nastavená čísla. Ani to však nepomohlo.

„A co uděláme teď?“ zeptal se Bucky.

„Asi počkáme,“ odpověděla jsem.

Asi za hodinu dorazil technik. S sebou si přivezl velkou kovovou přepravku s nářadím. Byla červená. Představil se jako Bergan Jones, zámečník firmy Santa Teresa Locksmiths. Podal ruku Chesterovi, pak Buckymu a mně.

Babe se zase věnovala skládání oděvů, ale kdy, jí byl představen, alespoň mu plaše přikývla na pozdrav. Jones byl vysoký a kostnatý, měl plavé vlasy, shrbená ramena, vysoké čelo, světlé obočí a velké brýle s , elvovinovými obroučkami. Odhadovala jsem ho tak na pětapadesát, ale mohlo mu být buď o pět let méně, nebo více.

„Doufám, že nám tu budete něco platný,“ oslovil ho Chester a pokynul rukou k sejfu, který si Jones ji, beztak prohlí, el.

„To nebude problém. Otevřu tak třicet trezorů za měsíc.

Navíc znám tenhle typ. Nemělo by to vůbec trvat dlouho.“

Všichni čtyři jsme se nad ním pak sklonili a pozorovali ho, jak sejf otevírá. Svým stylem práce připomínal tak trochu starého doktora, kterého přivoláte domů v akutním případě. Nejprve udělal něco jako diagnózu. Stav pacienta nebyl kritický, tak, e se nám všem velmi ulevilo. Teď u, jen stačilo zvolit správnou léčbu. Z přepravky s nářadím tedy

vyndal jakýsi kónický předmět, který připevnil na číselník a utáhl. Za necelou minutku číselník vyjmul a odlo, il na zem.

Potom uvolnil dva šrouby, jim, byl na dvířka připevněn prstenec pro uchycení číselníku, a ten také odlo, il stranou.

Pak si vzal k ruce elektrickou vrtačku a začal v místě, odkud vyndal číselník, vrtat do kovového oblo, ení.

„To to jen tak provrtáte?“ zeptala se Babe, která byla podle všeho zklamaná, že nepou, ije dynamit, nitroglycerin či jinou trhavinu.

Jones se usmál: „Tak jednoduchý to zas nebude. Je to domácí protipo, ární sejf. Kdyby to ale byl sejf chráněnej speciálně proti vloupání, asi bychom narazili na tvrdej plech, kterej u těchhle typů funguje jako ochranná bezpečnostní vrstva a bejvá tady pod tím tenkým ocelovým plátováním.

Mám na to tady speciální páčidlo, ale i s tím by mi to trvalo tak třicet minut, ne, bych do takovýho trezoru udělal aspoň dvoucentimetrovou díru. Spousta těchhle trezorů má navíc přídavný odpru, ený zařízení pro automatický uzamčení. To pak stačí jen šťouchnout do nesprávnýho místa a ono se to spustí a zamkne. Kdy, k tomu dojde, má s tím člověk hromadu práce, ne, to zařízení zase vyřadí z provozu. Ale tady v tom případě to bude hračka.“

Kdy, vrtal, utichli jsme. Zvuk vrtačky další hovor stejně znemo, ňoval. Jones měl takové zlatavé chloupky na pa, ích, dlouhé prsty a útlá zápěstí. Sám pro sebe se usmíval, jako by snad věděl něco, co jsme my nevěděli. Mo, ná ho jen tolik

bavila jeho práce. Kdy, do trezoru vyvrtal otvor, vytáhl ze svého arzenálu další nástroj.

„Co to je?“ zeptala jsem se.

„Oftalmoskop,“ odpověděl. „Je to zařízení, co pou, ívaj očaři. Osvítí to kombinační kolečka, tak, e zjistím, jak jsme na tom.“ Sklonil se k otvoru, který právě vyvrtal, zasunul do něho oftalmoskop a nastavil patřičnou délku paprsku. Díval se do toho svého přístroje a pomaličku otáčel vyčnívajícím kolíkem doleva. „Tímhle způsobem otáčím poháněcím kolečkem, který převádí pohyb na třetí kombinační kolečko.

Třetí kombinační kolečko otočí druhým a druhý zas prvním,“ pokračoval ve výkladu. „Musím s tím otočit čtyřikrát, jinak se to první nepohne. A to je to nejvíc vpředu.

Ták, u, to jde. Bezva. Dvířka jsou blokovaný zábranou. Teď budem tímhle kolíkem otáčet dál stejným směrem, dokud se nesní, í počet otočení. A, dostanu ty tři kolečka do stejný polohy, bude zábrana v takový pozici, že ji budu moct odblokovat. To se stane, a, špička téhle páčky otočí poháněcím kolečkem. Budu s tím zkrátka pořád otáčet, dokud nepovolí západka a dvířka se neotevřou.“

Po těch slovech zatáhl za úchyt na dvířkách trezoru a ten se otevřel. Chester, Bucky i já jsme současně vydechli „jéé“, jako bychom sledovali třeba ohňostroj.

První promluvila Babe: „Hele, nic tam není.“

„Museli se do toho dostat před náma a vzít to. Sakra!“

rozčiloval se Chester.

„Co jako měli vzít?“ podivila se Babe, ale on jí vůbec neodpověděl, jen se na ni ošklivě podíval.

Zatímco nám Bergan Jones opisoval správnou kombinaci a uklízel si nástroje, Bucky se díval do sejfu. Pak se polo, il na zem jako automechanik a posvítil si dovnitř baterkou.

„Hele, tati, tady je něco přilepené lepenkou.“

Také jsem si lehla a podívala se dovnitř. Nahoře uvnitř sejfu byl přilepený nějaký předmět, který nyní vypadal jen jako pětadvacetkrát pětadvacet čísel veliká boule z bé, ové lepicí pásky.

Chester se rozkročil nad Buckym, pak se také přikrčil k trezoru a všelijak se zkroutil, aby viděl dovnitř. „Co to je?

Odlep to a dej to sem. Já se na to podívám.“

Bucky opatrně odchlípl jeden rů, ek lepenky a celou ji pak strhl jako náplast ze zhojené ranky. Zezadu k ní byl přilepen veliký , elezný klíč. Byl starý a vypadal jako od nějaké zámecké brány. Na jednom konci měl velmi jednoduchý systém zářezů. Chester jej zvedl. „Poznáváte to někdo?“

„Vzdávám se,“ hlesla jsem a obrátila se k Chesterovi.

„Vy víte, co to je?“

„Kdepak, ale kdy, nad tím teď tak uva, uju, vzpomínám si, že měl táta hrozně rád nejrůznější zámky. Byl do toho úplnej blázen. Schovával si vlo, ky vymontovaný ze dveří a pak se k nim sna, il najít správnej klíč.“

„Něco takového jsem ho nikdy dělat neviděl,“

protestoval Bucky.

„To bylo, kdy, jsem byl ještě kluk. V době krize pracoval v zámečnictví. Vzpomínám si, že mi vyprávěl, jak ho ta práce baví. Měl taky sbírku starých zámků, asi tak sto kousků, ale u, léta jsem ji u něj neviděl.“

Vzala jsem klíč do ruky a všelijak jej převracela. Byl zdobený, převá, ně rytím, a na konci, který se zasouvá do zámku, byl jakýsi otvor, tak, e vypadal trochu jako kombinovaný klíč. Byl zvláštní a tvarem připomínal otazník.

„Zámek a klíčová dírka, do které tohle bude pasovat, budou asi dost netypické. Nevzpomínáte si, že byste tu na něco takového narazili?“

Chester svraštil čelo. „Já tedy ne. A co vy? Vy to tu teď znáte mnohem líp ne, já.“

Bucky zakroutil hlavou a stejně tak i Babe.

Ukázala jsem klíč také Jonesovi: „Vás nic nenapadá?“

Jones se pousmál a zavřel svou přepravku s nářadím.

„Vypadá to jako klíč k nějaký bráně. Takový velký starý klíče mají na velkostatcích a tak.“ Pak se obrátil k Chesterovi: „Chcete, abych vám vystavil fakturu?“

„Ne, vypíšu vám šek. Pojďte se mnou dolů do kuchyně, podíváme se na to. Asi si myslíte, že můj táta umřel nedávno, ale není to tak. Pořád se ještě sna, íme vyřídit všechno, co on nestačil, a ten trezor, to pro nás bylo obrovský překvapení. Ale co má znamenat ten klíč a kde je ten zámek, do kterého patří? No nic, tak jako tak jste nám

pomohl.“

„To je moje práce.“

Ti dva odešli a nechali mě, Buckyho a Babe samotné s tím podivným klíčem. Bucky promluvil jako první: „A co teď?“

„Mám kamaráda, který trochu rozumí zámečnictví,“

nadhodila jsem. „Třeba by věděl, do jakého zámku by takový klíč mohl pasovat.“

„To by šlo. Ale co kdy, na nic nepřijde, co pak?“

Babe vzala klíč do ruky a povídá: „Třeba si ho děda schovával, jenom proto, e se mu líbil,“ uva, ovala. „Je vá, ně hezký. Takový starodávný.“ Podala jej Buckymu, který mi ho opět vrátil.

„Hezký je, ale proč by ho kvůli tomu někdo schovával v protipo, árním trezoru? To ho mohl klidně jen tak hodit do šuplíku. Nebo ho mohl nosit na krku, na nějakém řetízku,“

nesouhlasil Bucky.

„Jestli vám to nebude vadit, zkusím se zeptat toho svého známého zámečníka, co ten by na to řekl.“

„Já jsem pro,“ svolil bez váhání Bucky.

Dala jsem si klíč do kapsy, ani, bych třeba jen naznačila, že onen známý zámečník je známý zloděj, který mi mimo jiné opatřil skvělou sadu šperháků, co nosím pro všechny případy v kabelce.

Šla jsem tedy domů a v duchu hodnotila dosavadní sled událostí. Musela jsem uznat, že věci, které se seběhly za

posledních čtyřiadvacet hodin, ve mně probudily nemalou zvědavost. A to mě dvakrát netrápila Chesterova teorie jak ze špioná, ního filmu. Kdepak, ta mi stále připadala dost přita, ená za vlasy. Spíše jsem pocítila potřebu nalézt odpovědi na dosud nezodpovězené a poměrně záhadné otázky týkající se , ivota starého pána. Mám toti, ráda pořádek; chuchvalce prachu a staré harampádí ukryté pod postelí jsou mi cizí.

Kdy, jsem dorazila domů, posadila jsem se k psacímu stolu, vytáhla své oblíbené malé kartičky a začala si dělat poznámky. Bylo a, s podivem, na kolik jsem si dokázala vzpomenout maličkostí, jestli, e jsem je, jednu po druhé, začala sepisovat. Kdy, jsem si u, nic dalšího nebyla s to vybavit, přišpendlila jsem všechny popsané kartičky na korkovou nástěnku, která mi visí nad stolem. Pak jsem si dala nohy na stůl, pohodlně se opřela v otočné , idli, zalo, ila ruce do týla a začala pozorně pročítat texty mé povedené sbírky. Něco tady rozhodně nebylo v pořádku, ale já zaboha nedokázala přijít na to co. Některé kartičky jsem spolu zaměnila, tak, e nyní visely na nástěnce v jiném pořádku.

Musela jsem na to koukat a nevidět to. Barma. Něco o Chennaultovi a americké dobrovolné letce. Pravda mi stále unikala, ale já věděla, že tam někde ji mám hledat.

Uva, ovala jsem, že bych měla zjistit něco o jednotce, ve které slou, il. Bylo to skutečně tak důle, ité? Nebo to mělo pozornost odvést jinam? Kdy, jsem si u Johnnyho v

přístavku prohlí, ela jeho knihy, narazila jsem na jména několika vojáků, kteří také slou, ili u dobrovolné letky.

Jeden i víc jich ještě muselo být na, ivu. Mohli by snad pomoci určit jednotku, u které Johnny slou, il? Takové vyšetřování ovšem neslibovalo nic příjemného a já je rozhodně neměla v úmyslu podniknout, ale přinejmenším jsem tím směrem mohla nasměrovat Chestera. Říkala jsem si, že bych si asi ještě jednou a pozorněji měla pročíst ty jeho kní, ky, jestli se v nich nenajde nějaké jiné vodítko. Ale u toho by mělo přece jen zůstat, krucinál! Jakmile se toti,

příliš zaberu do nějakého problému, nejsem pak schopná myslet na nic jiného, dokud ho nerozlousknu.

Zavolala jsem svému zlodějskému známému, kterému bohu, el odpojili telefon. Mizerové! Ještě mě napadlo zkusit později dopoledne místní policejní stanici. Detektiv Halpern z vyšetřovačky snad mohl vědět, kde ho hledat.

5

Asi v deset dopoledne jsem opět navštívila Buckyho.

Zaklepala jsem na dveře, ale kdy, mi ani po několika minutách nikdo neotevřel, vydala jsem se po příjezdové cestě rovnou ke gará, i s přístavkem. Kartonové krabice byly nyní naskládané na straně, aby se po příjezdové cestě dalo projet. Dveře do gará, e byly otevřené a s buickem někdo odjel. Mo, ná si ti tři vyjeli někam na snídani. Druhá polovina gará, e stavěné na dva vozy byla přeplněná různým harampádím v podobě krabic, starého nábytku, vyřazených domácích spotřebičů a nástrojů na údr, bu trávníku.

Krabice s knihami s válečnou tematikou byla naštěstí hned navrchu. Dotáhla jsem si ji ke schodům, na nich, jsem se pohodlně usadila a začala se probírat jejím obsahem.

Nakonec jsem přece jen našla, co jsem hledala. Bylo to a,

na dně a šlo o knihu s názvem Válečník! Vyprávění o vzdušných bojích mezi léty 1936-45, jejím, autorem byl Robert Jackson.

Dne 4. července roku 1942

Americká dobrovolná letka oficiálně prohlásila, že nadále nebude fungovat jako nezávislá bojová jednotka, a stala se součástí nové Čínské letecké bojové jednotky, která spadala pod Desátou letku. Velení nad Čínskou leteckou bojovou jednotkou převzal Claire Chennault, který si místo americké navlékl čínskou uniformu a byl jmenován brigádním generálem.

A byli to právě piloti Americké dobrovolné letky, kteří se v Barmě dokázali

ubránit

neuvěřitelným

přesilám. Později se rozptýlili všude po světě. Někteří z nich se ovšem rozhodli zůstat v Číně. Ti se pak stali jádrem 23.

skupiny

bojových

letadel,

její,

příslušníci dodnes létají s válečnými letouny typu P-40.

Následovalo několik jmen: Charles Older, „Tex“ Hill, Ed Rector a Gil Bright. Zaujalo mě, že příslušníci Americké dobrovolné letky byli v době od dubna do července roku 1941 rekrutováni z řad zaměstnanců Ústředních leteckých

závodů. Všichni spadali pod velení štábu Armády Spojených států, která v tomto smyslu uzavřela s Ústředními leteckými závody roční dohodu. jenže Bucky mi řekl, že si Chester pamatuje, jak se jeho otec vrátil z války přesně v den jeho čtvrtých narozenin, co, bylo 17. srpna roku 1944, tedy a, po dvou letech, které strávil v zámoří. To datum mi utkvělo v paměti, proto, e to byl prakticky jediný konkrétní údaj, na který si dokázali vzpomenout. Zapsala jsem si je také na jednu ze svých kartiček. Problém byl ale v tom, že Americká dobrovolná letka u, tehdy dva roky neexistovala. Kde jsem tedy měla hledat pravdu? Opravdu Johnny slou, il u Americké dobrovolné letky? A slou, il vůbec za války? To byla důle, itá otázka. Chester by měl asi radost, že data nesouhlasí; potvrdilo by to toti, jeho teorii. V duchu jsem si dokázala představit, jak by na takovou informaci asi reagoval: Tak Americká dobrovolná letka byla jenom zástěrka! Tak na to jste se klidně mohla zeptat mě, sakra!

Nejspíš věřil tomu, že se jeho otec snesl na nepřátelské území padákem a nechal se schválně zajmout, aby mohl navázat kontakt s Japonci.

Kdyby na druhou stranu nebyl za války vůbec nasazený, mohl si všechny ty knihy koupit, jen aby měl o čem mluvit.

To by také vysvětlovalo, proč o válce odmítal cokoli říct.

Navíc mu celý , ivot hrozilo, že náhodou potká někoho, kdo skutečně slou, il u stejné jednotky jako údajně on. Jestli, e ovšem vykreslil celou zále, itost jako tajnou a vládou

řízenou operaci, nemusel tak vůbec o ničem mluvit, do čeho, by se mu v takové situaci rozhodně nechtělo.

Rozhlédla jsem se po zahradě a pohled mi zabloudil k fordu Fairline, který stál na čtyřech špalcích. Ať u, to bylo tak, nebo tak, proč bych do téhle věci měla strkat nos? Starý pán byl mrtvý. Pokud snad skutečnost, že byl válečný hrdina (nebo snad dokonce špion, na kterého se a, dosud nepřišlo), měla zvednout sebevědomí jejich pozůstalých, co z toho koukalo pro mě? Říkala jsem si, že kdy, najdu v Johnnyho příběhu nějaké trhliny, nikdo mi za to nezaplatí. Zaplaceno jsem nedostala vůbec. Tak proč se na to nevykašlat?

Proto, e to není vlastní mé povaze, proto, říkala jsem si v duchu. Kdy, zavětřím pravdu, jsem jako norník. Zkrátka jen zabořím čumák do hlíny a hrabu a hrabu, dokud ji nevyhrabu. Občas utr, ím nějakou tu ránu, ale to patří k věci a já ráda riskuji. Svým způsobem mě nezajímá pravda jako taková, ale spíše skutečnosti, z nich, se skládá jako mozaika.

Tu jsem si uvědomila, že mě cosi tlačí v kapse d, ín. Byl to klíč, asi patnáct centimetrů dlouhý klíč. Natáhla jsem proto nohy a zajela rukou do kapsy. Vytáhla jsem ho a prohlí, ela na dlani. Cítila jsem, jak je tě, ký. Jeho drsný povrch jsem zvolna hladila palcem. Prohlí, ela jsem si ten kus opracovaného kovu, stejně jako prve Babe. Zhruba uprostřed bylo vyra, ené jméno zámečnictví, které jej zhotovilo, ale klíč byl tak ohlazený, že se z toho v tomto

světle prakticky nic nedalo vyčíst. Neměla jsem dojem, že by šlo o nějaké mně známé zámečnictví: Schalge, Weslock, Weiser nebo Yale. Trezor byl značky Amsec a byl uzamykatelný pouze prostřednictvím číselné kombinace, tak, e jsem nedoufala, že by mezi ním a klíčem mohla být nějaká souvislost.

Postavila jsem se a klíč opět zastrčila do kapsy. Byla jsem neklidná a sna, ila se vymyslet, jak se zabavím, ne, se vrátí Chester. Pořád bylo mo, né, že mu selhala paměť.

Navíc mi to celé vyprávěl Bucky, který si to datum také mohl splést. A Ray Rawson mi řekl, že s Johnnym v loděnicích pracoval hned na začátku války, tedy někdy v roce 1942. Také mi bylo divné, že se tu tak najednou objevil chlápek, který s Johnnym kdysi, za starých časů pracoval.

Zajímalo mě, jestli za tím nebude ještě něco jiného, ne, mi sám řekl.

*

Hotel Lexington byl v takové postranní uličce nedaleko State Street a plá, e. Byla to nevzhledná pětipatrová budova ze , lutých cihel s podloubím v přízemí. Na jedné straně byla ve zdi prasklina ve tvaru blesku, která člověku připomněla, co dovede zemětřesení, v tomto případě nejspíš to z roku 1925. Jméno hotelu, Lexington, bylo slo, eno ze samostatných písmen, která byla zavěšena jedno nad druhým na rohu budovy. Byl to neonový nápis a v ka, dém

zákrutu písmen le, el mrtvý hmyz. Na markýze se skvěly nápisy: POKOJSKÁ, TELEFON, TELEVIZOR V

KA, DÉM POKOJI. Vedle vchodu byla z jedné strany mexická restaurace a z druhé nějaký bar. Z obou podniků vyřvávala hudba z jukeboxů, tak, e se kolemjdoucí mohl nechat unést nevídaným duetem Lindy Ronstadtové a Helen Reddyové.

Vstoupila jsem do haly, která byla spoře zařízená a načichlá vůní moře. A, k recepci byl nata, ený červený koberec, po jeho, obou stranách stály květináče s vějířovými palmami. Recepční ovšem přítomen nebyl.

Zvedla jsem domácí telefon a zeptala se operátorky, jestli by mě nespojila s Rayem Rawsonem. Zvedl to po dvou zazvoněních. Představila jsem se. Chvilku jsme se spolu bavili a on mě pak pozval do svého hotelového pokoje, který byl ve třetím patře. „Jděte radši po schodech. Výtahem to trvá celou věčnost,“ upozornil mě, ne, zavěsil.

Schody jsem brala po dvou. Chtěla jsem si ověřit, kolik vydr, í mé plíce. Ji, v prvním patře jsem byla neskutečně zadýchaná a musela jsem zvolnit. Kdy, jsem dosáhla třetího patra, vypadalo to, že nebýt zábradlí, asi se plazím. Osobně jsem toho názoru, že kdy, se člověk věnuje jednomu sportu, ještě to neznamená, že zvládne i všechny ostatní. Znám toti,

bě, ce, kteří nevydr, í ani dvacet minut na rotopedu, a také znám plavce, kteří neuběhnou jedinou míli bez odpočinku.

Ne, jsem zaklepala na dveře s číslem 407, ještě jsem se

párkrát zhluboka nadechla. Ray mi přišel otevřít s vrčícím holicím strojkem v ruce. Byl bos, v plátěných kalhotách a bílém tričku. Ještě měl mokré vlasy, jak se sprchoval. Ji, tak dost krátké šedivé vlasy si od včerejška nechal ještě přistřihnout. Rozpačitě se usmíval a díky té mezírce mezi předními zuby budil dojem nevinnosti. Pozval mě dál. „Jste na mě a, moc rychlá. Chtěl jsem se trochu upravit, ne,

přijdete. Jsem tu hned.“

Zmizel v koupelně, a kdy, zavřel dveře, utichlo šumění sprchy.

Jeho pokoj byl prostorný a prostý: bílé stěny, bílé povlečení, bílé záclony z hrubšího plátna, zavěšené na dřevěných konzolách. Měl jen dvě okna, obě však velmi široká a s výhledem na budovu na protější straně ulice.

Koberec byl šedý a na pohled čistý. A podle toho, co jsem zahlédla z koupelny, jsem soudila, že má bílou vykachlíkovanou podlahu i stěny, se vzorem z černých šestiúhelníků. Po chvilce z ní vyšel Ray a byl velmi silně cítit vodou po holení.

„Není to tu špatné,“ vyjádřila jsem se k interiéru.

„Padesát dolarů za noc. Platím za týden, tak to vyjde levněji. Chci tu zůstat, ne, si najdu něco svýho. Bucky asi neříkal nic o tom pronájmu, co?“

„Mně tedy ne,“ odpověděla jsem. „Slyšel jste o tom, že se tam někdo vloupal?“

„Kam? Vy myslíte jako k Buckymu domů? Kdy se to

stalo?“

Podala jsem mu Reader’s Digest, který celé zále, itosti věnoval pár řádek, a pak sledovala, jak úsměv na jeho tváři vystřídal ú, as a posléze účast.

„Je, iš, to je hrůza!“ vyhrkl a pak si všiml, jak se tvářím.

„Počkat, počkat. Proč se koukáte na mě? Doufám, že si nemyslíte, že s tím mám něco společnýho.“

„Je mi jen divné, že dokud jste se tam neobjevil, neměli sebemenší problémy. Johnny přece zemřel u, před čtyřmi měsíci. Vy jste přijel před týdnem a Chester má najednou plnou hlavu starostí.“

„No tak. Prosím vás. Včera jsem seděl v baru a koukal tam na tu obrovskou televizi. Mů, ete se na to zeptat, koho budete chtít.“

„Bude vám vadit, kdy, se posadím?“

„Samozřejmě ne, udělejte si pohodlí, jako doma. Sedněte si na tu lepší, já se posadím sem.“

K vybavení pokoje patřily dvě , idle, jedna obyčejná dřevěná a druhá polstrovaná. Ray mi přisunul tu druhou a sám se posadil na tu obyčejnější. Polo, il si ruce do klína a třel si dlaně o nohavice, jako by se mu snad potily. „Jsem nejspíš nestarší a nejlepší přítel, jakého kdy Johnny měl.

Nikdy bych neudělal nic, co by znepříjemnilo , ivot jeho synovi nebo vnukovi, nic takovýho. To mi věřte!“

„Já vás z ničeho neobviňuji, Rayi.“

„Ale mně to tak připadá.“

„Kdybych si myslela, že jste se tam vloupal, asi bych sem jen tak nepřišla. Šla bych místo toho na policii a donutila je, aby na místě činu sejmuli otisky prstů.“

„A oni to neudělali?“

„Chester neví jistě, jestli se něco ztratilo, a proto to policie ani nepova, uje za loupe, . Otisky prstů se snímají, jedině kdy, jde prokazatelně o trestný čin. O záva, ný trestný čin, nikoli tedy o přestupek. Škoda na majetku se za trestný čin pova, uje, a, kdy, překročí hranici tisíce dolarů, co, se v tomto případě nestalo.“ Zapomněla jsem se snad u, jen zmínit o tom, že se vyšetřování v, dy neskutečně vleče a že na oddělení mívají většinou stejně spoustu dalších věcí na práci. Obvykle jim to trvá tak tři týdny. Kdy, případ opravdu spěchá, otisky prstů se sejmou hned, místo činu se vyfotografuje a spolu s dalšími zásadními informacemi se vše zašle na ústředí do Sacramenta. Tam jim to trvá tak den dva, ne, zase všechno odešlou zpátky. jenže tenhle případ ani nestál za řeč, v, dyť nám chyběl podezřelý. Při pohledu na mu, e před sebou jsem si říkala, že mo, ná ani nechyběl.

Prohlí, ela jsem si ho a myslela na klíč ve své kapse. O něm jsem mu ještě říci nechtěla. Budil ve mně dojem člověka, který něco ví, nebo něco alespoň tuší. To jsem chtěla slyšet dřív, ne, se mu sama svěřím se svými myšlenkovými pochody. „Jak jde , ivot v Ashlandu?“ zeptala jsem se.

Chviličku nic neříkal. „Mám tam rodinu.“

„Opravdu Johnny za války slou, il v armádě?“

„To netuším. U, jsem vám to říkal. Před lety jsem na něho ztratil kontakt.“

„Jak jste se s ním opět spojil?“

„Johnny mě vyhledal.“

„A jak věděl, kde vás má hledat?“

Ošil se a na chvilku se zatvářil velmi nedůtklivě. „Měl moji adresu. Co má tohle jako znamenat? Já vám vůbec nemusím odpovídat. Nic vám do těch věcí není.“

„Jen tomu chci přijít na kloub.“

„Tak to si zkoušejte někde jinde.“

„Chester si myslí, že byl Johnny za druhé světové války špion, vlastně dvojitý agent, který pracoval pro Japonce.“

Ray obrátil oči v sloup a pak krátce zakroutil hlavou.

„Jak na tohle přišel?“

„Slo, itě se to vysvětluje. Říká, že byl starý pán hrozně paranoidní. Myslí si, že to bylo proto.“

„Starej pán opravdu byl paranoidní, ale s Japoncema to nemělo nic společnýho,“ prohlásil Ray.

„A s čím tedy?“

„Proč bych vám to měl říkat? Nemám jediný důvod vám věřit, stejně jako vy nemáte jediný důvod věřit mně.“

„V, dyť jsme se docela skamarádili,“ oponovala jsem.

„To tedy neskamarádili,“ opáčil mírně.

Vytáhla jsem z kapsy klíč a vyzvedla ho na světlo. „Víte, co by mohlo být tohle?“

Rychle se podíval na klíč. „Kde jste to vzala?“

„Bylo to v trezoru, který Bucky objevil v Johnnyho bytě.

U, jste to někdy dřív viděl?“

„Ne.“

„A co ten trezor? Věděl jste o něm?“

Pomalu zakroutil hlavou. Připadala jsem si, jako bych mu trhala zuby.

„Vůbec nevím, co to znamená,“ posteskla jsem si.

„Nic to neznamená. Vůbec nic.“

„Kdy, tedy o nic nejde, proč mi nechcete nic říct? Jsem úplně neškodná.“

„Podívejte, třeba vím, kdo se tam vloupal. Jestli je to ten, kdo si myslím, pak mě mohl sledovat a, sem. To je všechno, ale mů, u se mýlit.“

„A co hledal?“

„Je, iš! Vy toho nenecháte a nenecháte!“

„Musíte mít přece nějakou teorii!“

„Smiřte se s tím, že nemám.“

„Ale samozřejmě že máte,“ trvala jsem na svém. „Proč byste se jinak trmácel takovou dálku a, z Ashlandu?“

To byla poslední kapka. Zvedl se, přešel k oknu, ruce zastrčil do kapes. „Koukněte, nechte toho. U, to stačilo.

Nemů, ete mě přinutit, abych vám odpovídal, tak proč se na to rovnou nevykašlete?“

Postavila jsem se a šla za ním k oknu. Opřela jsem se o stěnu, abych mu viděla do obličeje. „Já u, mám zkrátka takové myšlení. Zavání to tu zločinem.“ Zlehka jsem se

ťukla do čela. „V duchu se pořád ptám: co kdy, Johnny vůbec nebyl u letectva? A nemů, u se té otázky zbavit. Jestli toti, nebyl za války nasazený, celou situaci to od základu mění. To se pak toti, nabízí jiná otázka: kde tedy celou tu dobu byl?“

Naše pohledy se střetly. Chtěl mi něco říct, ale pak si to rozmyslel.

„Chcete slyšet, co si myslím? Jen mě to tak napadlo,“

pokračovala jsem v hovoru. „Co kdy, byl ve vězení? Třeba celá ta povídačka o letectvu, o dobrovolnících, měla být jen takovým stravitelnějším vysvětlením, proč nebyl ty dva roky doma. Právě začala válka. To je pak mnohem snazší říct, že něčího man, ela poslali do zámoří, aby tam hájil čest své vlasti.“ Chvilku jsem vyčkávala, ale Ray na má slova nijak nereagoval. Přilo, ila jsem si ruku k uchu. „Chcete se k tomu nějak vyjádřit? Poslouchám.“

Zakroutil hlavou. „To je vaše teorie. Mů, ete si přece vymyslet cokoli.“

„Tak vy mi nepomů, ete?“

„Ani omylem,“ zůstával chladný.

Odlepila jsem se od stěny. „No, třeba ještě změníte názor. Bydlím hned kousek od Johnnyho, v pátém vchodě na Albanil. A, si to rozmyslíte, mů, ete se stavit na kus řeči.“ Vykročila jsem ke dveřím.

„Nerozumím tomu,“ prohlásil. „Chci říct, proč se o to tak zajímáte?“

Podívala jsem se na něho. „Mám zkrátka podezření a ráda bych zjistila, jestli je správné. V mém oboru tenhle postup většinou funguje.“

*

K obědu jsem si připravila sma, ený sýr v housce a odpoledne strávila nad stránkami nového románu od Elmora Leonarda. Představovala jsem si, jaká by to byla paráda, kdybych nemusela nic dělat, ale pak jsem si uvědomila, že mě zahálka ve skutečnosti znervózňuje. Nejsem sice workoholik, ale strašně nerada plýtvám časem. Uklidila jsem, udělala pořádek v několika zásuvkách a pak se vrátila zase k rozečtené knize a sna, ila se na ni soustředit. K večeru jsem na sebe hodila sako a skočila si na roh pro nějaké potraviny. Uva, ovala jsem, že bych zašla do kina, ale to bych musela nějak zjistit, co dávají.

Všude v sousedství byl klid. V polovině domů se svítilo na verandě. Vzduch byl chladný a mně připadalo, že se ka, dý den stmívá dřív. Cítila jsem, jak někde připravují večeři. Byla to poměrně lákavá představa. Občas jsem nevěděla, co se sebou, a právě to byly okam, iky, kdy mi chyběl nějaký vá, ný vztah. Láska svým způsobem dává , ivotu alespoň nějaký smysl. Na nedostatek sexu bych si ani nestě, ovala, kdybych si ovšem pamatovala, jaké to vlastně je. Kdybych snad ještě někdy chtěla začít se sexuálním , ivotem, musela bych si nejspíš přečíst nějakou příručku.

U Rosie bylo téměř prázdno, ale sotva jsem si sedla, vstoupili Babe a Bucky. Zamávala jsem jim ze svého zadního boxu a oni se vydali mým směrem, pěkně bok po boku, ruce kolem ramen.

„Kde máte tatínka, Bucky? U, delší dobu ho hledám.

Potřebuju s ním mluvit,“ vychrlila jsem na ně na uvítanou.

„Šel domů s nákupem, ale za chvilku by měl dorazit,“

odvětil Bucky. „Nesednete si k nám? Říkali jsme si, že ne,

přijde táta, posedíme na baru a koukneme se na zprávy o šesté.“ V šerém osvětlení Rosiiny hospůdky vypadal docela hezky. Babe měla vysoké boty, dlouhou d, ínovou sukni a modrou d, ínovou bundu.

„Dík za nabídku, ale radši bych se v rychlosti najedla, proto, e chci od šesti stihnout kino.“

„Kdybyste si to rozmyslela, budeme tamhle,“ navrhl a oba odkráčeli k baru.

V tu chvíli se ve dveřích do kuchyně objevila Rosie.

Natočila dvě piva a teprve pak se vydala ke mne. Ještě ne,

přišla k mému stolu, měla v rukou tu, ku, svůj bloček a zapisovala si mou objednávku. „Mám pro tebe vynikající jídlo,“ ujistila mě a zabavila mi jídelní lístek. „Vepřový jatýrka na česneku a na slanině. Taky je dnes salát z jablíček a kadeřavý kapusty s křehkýma sušenkama.“

„To zní jako…,“ poznamenala jsem, ani, bych stačila dokončit větu. „Dej si k tomu pivo. Je to lepší ne, s vínem, proto, e to se moc nesnese s česnekem.“

„To bych neměla.“

Připouštím, že jsem to spořádala s velikou chutí, i kdy,

jsem si říkala, že mi po tom jistě bude tě, ko. Pak se pomalu začali scházet lidé ze sousedství. Rosie měla tou dobou toti,

„šťastnou hodinku“, kdy platily určité slevy. Přicházeli také lidé, kteří pro ten den skončili s prací. Rosiina hospůdka se stala oblíbeným podnikem místních obyvatel, co, mně a dalším jedincům, kteří hledali spíše klid a pohodu, velkou radost nedělalo. Nebýt mé náklonnosti k Rosie a také skutečnosti, že její podnik byl jen pár kroků od mého bytu, asi bych dávno změnila lokál. Všimla jsem si, že si Babe a Bucky sedli k nějakému stolu. Za chvilku se dostavil i Chester a všichni tři si objednali večeři. V tu chvíli ji, bylo uvnitř tak rušno, že mi připadalo nevhodné přisednout si k nim a začít se bavit o Johnnyho pohnuté minulosti.

V půl sedmé a pět minut jsem zaplatila a zamířila k východu. Na kino u, jsem zase neměla náladu, ale občas se mi stávalo, že mi ji zase vrátily reklamní snímky na vývěskách před kinem.

Cestou domů jsem to vzala přes zadní dvorek a zaklepala na rám dveří Henryho domu. Zevnitř se ozvalo radostné: „Jo, jo, jo!“ Nahlédla jsem tam a uviděla Nell, která seděla na dřevěné stoličce hned u trouby. Podívala se mým směrem, a kdy, zjistila, že jsem to já, gestem mě vybídla, abych vstoupila.

Otevřela jsem tedy více dveře a nakoukla dovnitř. „Ahoj,

Nell! Jak se daří?“ Trouba byla otevřená a byl z ní vyndaný rošt. Nell se ho zřejmě chystala pořádně vycídit. Na lince měla rozprostřené noviny, na kterých le, el, pokrytý vrstvou speciálního odmašťovacího prostředku na trouby a sporáky.

„Báječně, jak jinak. Jen pojď dál, Kinsey. Ráda tě vidím.“ Stříbrné vlasy obvykle nosila sta, ené dozadu, kde byl účes zpevněný několika kostěnými hřebínky. Dnes však měla na hlavě šátek, v něm, vypadala jako odrostlá Popelka.

„Ty jsi ale pilná,“ podotkla jsem. „Sotva jsi přijela a hned se pustíš do práce.“

„Dokud pěkně nerozlo, ím troubu a nevycídím ka, dou její součástku, nemám klid. Henry si poradí s leckterou domácí prací, ale vyčistit troubu, to chce , enskou ruku.

Vím, že to zní sexisticky, ale je to pravda,“ prohlásila.

„Potřebuješ s něčím pomoct?“

„Určitě mi udělá radost společnost.“ Měla na sobě roztomilou zástěrku, aby si nezašpinila bavlněné domácí šaty. Konce dlouhých rukávů opatřila svéráznými man, etami z papíru, které upevnila gumičkami. Na , enu byla poměrně vysoká. Mohla měřit i sto osmdesát centimetrů. Měla široká ramena, mohutné poprsí a byla samá ruka, samá noha. Jak byla štíhlá, její kotníky připomínaly velké uzly na laně. Měla podlouhlý kostnatý obličej, podle kterého se sotva dalo určit, jakého že je pohlaví. Nad šedomodrýma očima se jí klenulo prořídlé bělostné obočí a na obličeji měla samozřejmě síť vrásek.

Vyprázdnila všechny poličky v chladničce. Nádoby se zbytky jídla, olivami, okurkami a zavařeninami byly proto vyrovnané nahoře na lince. Prázdné byly také spodní zásuvky, z nich, jedna vězela ve dřezu, naplněná vodou s mydlinkami. Radu věcí vyhodila do smetí. Všimla jsem si nějaké opravdu nechutné šlichty, kterou se právě chystala vyhodit.

„Radši se na to vůbec nekoukej. Myslím, že se to i hýbe,“ poznamenala. Vy, dímala hadr, kterým vytírala poličky v chladničce. „A, to všechno dodělám, dám si uklidňující koupel, navléknu si šaty a nazuju střevíce. Taky si počtu. Mám takový pocit, že mi ka, dým dnem přestane slou, it zrak, tak si toho chci ještě co nejvíc u, ít.“ Pak odšroubovala víčko nějaké sklenice, podívala se dovnitř, přičichla k ní, ale její obsah podle všeho nebyla schopná identifikovat. „Co je, pro pána Jána, tohle?“ Přidr, ela sklenici na světle, které nám prozradilo, že je uvnitř jakási temně rudá sirupovitá tekutina.

„Tipovala bych to na třešňovou polevu na dort, který Henry chystá. Víš, že myl ledničku před dvěma dny?“

Zase sklenici zavřela a postavila ji na linku. „To říká on.

Mytí ledniček je ale moje specialita. Učila jsem to sice Henryho u, někdy v roce 1912, ale jeho problém je, že není dost pečlivý. Většina z nás je na tom stejně, tedy co se týče odpadků. Ne, odjedu, dám to tu ale všechno zase do pořádku.“

„Myslíš, že bylo tvým posláním naučit všechny svoje bratry, jak se starat o domácnost?“

„Víceméně. Hodně jsem pomáhala mámě. Bylo nás deset a já chtěla, aby měla míň starostí. Dělala jsem třeba se svými sourozenci domácí úkoly a učila se s nimi. Kdy,

umřel táta, cítila jsem, že bych s ní měla zůstat, dokud se z toho nevzpamatuje, co, trvalo téměř třicet let. Po jeho smrti byla hrozně nešťastná, i kdy, mi v, dycky připadalo, že spolu zas tak dobře nevycházeli. Ach jo. Jak ta kvůli němu truchlila. Někdy si říkám, jestli to nedělala jen proto, aby si mě udr, ela doma.“

„Deset dětí? Myslela jsem, že vás bylo jen pět. Ty, Charlie, Lewis, William a Henry.“

Zakroutila hlavou. „Jen pět nás pře, ilo. Máme v sobě toti, spíš krev Tilmannových, co, je rodina naší matky. U

nás byl mezi dětmi v tomhle směru velký rozdíl. Polovina byla po mámě a druhá zas po tátovi. To byli opravdoví Pittsové. Kdybys nás všechny viděla vedle sebe na fotografii, hned bys poznala, kdo se po kom vyved. Tak tak!

jenže ti, kteří byli po tátovi, vyrostli, zestárli a zemřeli.

Kdy, se na to člověk tak podívá a spočítá si to, musí říct, že to bohu, el měli v genech. Všichni byli menší a měli takové malé hlavičky, tak, e to nebyli ani , ádní myslitelé, ani mnoho nevydr, eli po tělesné stránce. Otcova matka se za svobodna jmenovala Mauritzová, co, je v překladu vlastně ‚Maurová‘, tak se dá tušit, že máme nějaké černošské

předky. Všichni naši sourozenci, co byli po tátovi, byli taky snědí, ale hrozně slabí. Babička Mauritzová zemřela na chřipku a stejně tak i moji dva starší bratři. Bylo to hrozně smutné. První odešla ona a pak i oni dva. Jako další jsme ztratili sestru Alici. Ta měla taky snědou pleť, taky takovou menší hlavu a taky umřela na chřipku. Navíc hned ten den, kdy ji dostala. Pak umřeli ještě čtyři naši bratranci a teta.

Jednou dokonce zemřeli dva v jednom dni, tak, e měli společný pohřeb. Celá tahle větev vymřela během pěti měsíců, mezi listopadem a březnem. Zbyli jsme jen my, co jsme byli po matce, a nejspíš tu nějaký ten pátek ještě pobudeme. Mámě bylo toti, sto tři let, kdy, umřela. Po devadesátce ale začala být tak mrzutá, že jsme jí museli pohrozit, že jí u, nebudeme dávat její oblíbenou whisky z kyselého rmutu, jestli se zase nevzpamatuje. Té whisky si dávala jen šest polévkových l, ic denně, ale byla přesvědčená, že by bez ní nepře, ila. Postavili jsme tehdy tu láhev na nejhořejší polici, tak, e ji měla stále na očích, ale nemohla na ni nijak dosáhnout. To ji zklidnilo a dalších třináct let byla mírná jak beránek.“

Zavřela chladničku a přešla ke dřezu. Voda na nádobí zatím dostatečně zchladla, tak, e ji, mohla umýt přihrádku na maso. Pak otevřela skříňku pod dřezem a při pohledu do ní se zamračila.

„Co se děje?“

„Henrymu právě došel čistící prostředek na trouby,

kterým jsem chtěla ještě jednou přejet ty mří, ky.“ Opět nahlédla do skříňky. „No, tak to holt budu muset vydrhnout ručně.“

„Nemám pro nějaký skočit do supermarketu? Byla bych za chviličku zpátky.“

„Ale ne, to je dobrý. V, dycky mů, u sáhnout po drátěnce. I tak to budu mít za chviličku. Určitě máš jiné věci na práci.“

„Ani ne. Uva, ovala jsem, že zajdu do kina, ale u, nějak nemám chuť, abych pravdu řekla.“

„Vá, ně ti to nebude vadit?“

„Kdepak, udělám to ráda,“ ujistila jsem ji.

„Vá, ím si toho. Také nám dochází mléko. Kdy, si děcka dají dnes večer mléko a koláčky, nezbyde u, , ádné na snídani. Je to od tebe vá, ně moc hezké.“

„To není , ádný problém. Budu hned zpátky. Jaké mléko mám koupit? Nízkotučné?“

„Litr a půl odstředěného. Sna, ím se, aby děcka jedla co mo, ná nejméně tučnou stravu.“

Vylovila jsem z kabelky klíčky od auta a cestou ke dveřím jsem si kabelku přehodila přes rameno. Parkovala jsem asi o dva vchody dál. Otočila jsem klíčkem v zapalování a vycouvala od obrubníku. Na rohu Albanil a Bay jsem zabočila doprava, projela kolem Buckyho domu, který se mi stal v sousedství dalším význačným bodem. U,

jsem kolem něho toti, nedokázala projet, ani, bych se

neohlédla. Nyní jsem si prohlí, ela příjezdovou cestu, která vedla ke gará, i s přístavkem. Nahoře se svítilo a oknem byla vidět něčí silueta.

Zpomalila jsem a pak i zastavila a zvědavě koukala do toho okna. Myslela jsem, že nikdo z rodiny není doma.

Naposledy jsem je přece všechny tři viděla u Rosie, jak si objednávají večeři, a nebylo to tak dlouho. Světla zhasla a já viděla, jak někdo vyšel do přítmí zápra, í. To tedy bylo zajímavé! Objevila jsem volné místo na zaparkování a zacouvala tam. Hned jsem vypnula motor a zhasla světla.

Nastavila jsem si zpětné zrcátko, abych v něm viděla příjezdovou cestu, a pak jsem se na předním sedadle trochu přikrčila.

Na příjezdové cestě se objevil jakýsi člověk a v ruce nesl ji, na pohled tě, ký pytel. Blí, il se ke mně, hlavu svěšenou, ramena shrbená. I kdy, by blízkou pouliční lampu zahanbila snad i světluška, poznala jsem, že to není ani Bucky, ani Chester, ani Ray. Tenhle mu, měl husté, kučeravé a nejspíš černé vlasy. Tmavé měl také oblečení a na nohou musel mít nějaké boty s gumovou podrá, kou, proto, e jeho kroky nebyly na chodníku prakticky slyšet. Přešel na druhou stranu. Nespouštěla jsem ho z očí. Zvědavě jsem ho pozorovala, kdy, přistoupil k bílému fordu Taurus, zaparkovanému u obrubníku v protisměru. Svůj tě, ký vak si přehodil z jedné ruky do druhé, proto, e pravačkou potřeboval vyndat klíče od auta a odemknout si. Nechápala

jsem, co to má znamenat. Pohlédla jsem na Buckyho dům, ale v , ádném z oken se nesvítilo a ani jinak se nezdálo, že by uvnitř kdokoli byl.

Ten neznámý si otevřel dveře a naditý pytel postavil na sedadlo spolujezdce. Pak se posadil za volant a rychle za sebou zavřel, a, to bouchlo. Viděla jsem, jak se na sebe pak podíval do zpětného zrcátka, upravil si poněkud vlasy a nasadil si na hlavu stetson. Kdy, nastartoval, úplně jsem se schovala, proto, e jak rozsvítil reflektory, vnitřek mého vozu zalila jejich záře. Velmi obratně vyjel na vozovku, a kdy,

zmizel za rohem, i já jsem otočila klíčkem v zapalování a vycouvala. Rychle jsem se na místě otočila, rozsvítila světla a za tentý, roh zabočila tak šest vteřin po něm. Jeho zadní světla jsem pak zahlédla právě včas, kdy, zahýbal doprava, na Castle. Musela jsem sešlápnout plyn a, k podlaze, abych ho neztratila z dohledu. Za několik málo minut sjel na dálnici na sever a zamířil na Colgate. Dr, ela jsem se za ním, ale pustila jsem před sebe dvě jiná auta. Plynový pedál jsem dr, ela stále u podlahy.

6

Sledovat někoho jen jedním autem je většinou ztráta času, zejména pak v noci, proto, e ka, dému za chvilku začnou být podezřelá stále tá, světla, která vidí ve zpětném zrcátku. V

tomto případě jsem se nicméně domnívala, že o mně ten chlápek nemá páru. Co ale mohl mít za lubem? Kdy,

opouštěl Johnnyho přístavek, ani se nerozhlí, el kolem a vůbec se nechoval nijak opatrně. Proto jsem také usoudila, že ho ani ve snu nenapadlo, že by se za něho mohl někdo takhle pověsit. Ani já jsem na nic podobného nebyla připravená. Divila jsem se tomu stejně, jako by se tomu asi divil on sám. Cestou po dálnici se nechoval nijak podezřele, nepřejí, děl z pruhu do pruhu ani nečekaně neodbočil na nejbli, ší sjezd, tak, e to vypadalo, že o mně neví. I kdy, mě občas oslnila světla protijedoucích vozů, pořád jsem se měla čeho chytit. Měl přece na hlavě ten stetson a jeho silueta byla vá, ně nepřehlédnutelná. Nedaleko od State Street sjel z dálnice, já za ním. Chvilku jsem dr, ela volant jen levou

rukou. Pravačkou jsem toti, zalovila v kabelce a vytáhla si tu, ku a kus papíru. Říkala jsem si, že kdy, nic jiného, alespoň si opíšu jeho poznávací značku, dokud na ni vidím.

Byla to značka auta z půjčovny, ale na jejím dolním okraji bylo naštěstí napsané jméno firmy, Penny-Car-Rental. To šlo. Poznávací značku jsem naškrabala na papírek, kde jsem měla napsáno, co mám koupit. Doufala jsem, že někoho po, ádám, aby mi o tom půjčeném autě něco zjistil.

Ve čtvrt na osm bílý ford Taurus zaparkoval na štěrkovém parkovišti před motorestem Capri, který byl postavený u dálničního odpočívadla. Po obvodu celého parkoviště, od jednoho patníku k dalšímu, byl nata, ený drát se skomírajícími svíčkami na vánoční stromeček. Motorest sám sestával ze dvou řad malých, z prken stlučených bungalovů, z nich, u ka, dého bylo jedno parkovací místo.

Noc milosrdně pohltila tolik světla, aby nebylo dost dobře vidět, jak se z těch prken odlupuje lak, jak dlouho ji, u chatiček nikdo neumyl okna a jak mizerně jsou vlastně postavené. Většina se zdála být prázdná, proto, e se v nich nesvítilo a ani u nich neparkovala , ádná auta. Vedle jednoho bungalovu stál menší náklaďák s vlekem. První dvě chatky zleva pak byly nejspíš také obsazené, proto, e u nich, stejně jako u druhé chatky zleva, kam nyní zají, děl bílý ford Taurus, také kdosi parkoval.

Jeho řidič vůz zamkl a přešel na malou vybetonovanou verandu svého bungalovu, která byla uboze osvětlena tak

čtyřicetiwattovou , árovkou. Čekala jsem, a, odemkne a vstoupí dovnitř, a teprve pak jsem se odvá, ila přejet štěrkové parkoviště a zaparkovat svého volkswagena vedle jedné z prázdných chatek. Zacouvala jsem tam, zhasla světla a stáhla okénko. Všude kolem byl klid a ticho, s výjimkou občasného zapraskání mého motoru, který zvolna vychládal.

Kdesi nad hlavou mi ještě občas jako zmatená včelka zabzučela některá ze zelenkavých , árovek zdejšího vánočního stromku. Seděla jsem tam, potmě, a v duchu se ptala, za jak dlouho se stane něco, co mi dovolí vrátit se zpátky domů. Chudák Nell, ta se asi musela divit, jak daleko ten supermarket je. Slíbila jsem jí, že to bude chvilka, maximálně patnáct minut. U, teď jsem byla pryč déle ne,

dvacet. Cítila jsem, jak mám sta, ený , aludek. Bylo to od nervů, proto, e jsem se docela bála a zároveň jsem pociťovala jisté vzrušení. Co bylo v tom vaku, který si od Buckyho odnesl? Klidně jen šperháky a jiná výbavička lupiče. Vycházela jsem z předpokladu, že to byl tentý,

člověk, který to tam prve tak zpřeházel, i kdy, jsem nechápala, kvůli čemu by se na to místo ještě chtěl vracet.

Ray Rawson měl nějaké podezření, kdo by ten lupič mohl být, ale ani slůvkem nenaznačil, proč by to někdo dělal. Teď jsem si přála, abych z něj byla vymáčkla víc informací.

Určitě stálo za to tu chvilku počkat. A kdyby mi náhodou došla trpělivost, zapíšu si adresu toho motorestu a druhý den po telefonu mazaně zjistím, kdo byl dnes ubytovaný v

tomhle bungalovu.

Opět jsem se podívala na hodinky. Bylo půl osmé a dvě minuty. Ten chlápek u, byl uvnitř dobře čtvrt hodiny. Chtěl snad v motorestu přespat? Já tu ale nemohla sedět donekonečna. A vyjít ven, obcházet kolem jeho chatky a nahlí, et do oken mi také nepřipadalo právě smysluplné.

Mo, ná necestoval sám, ale ve společnosti někoho, kdo mohl ztropit pořádný povyk. Ten motorest toti, budil dojem, že zde musí ubytovat úplně ka, dého, třeba i děti a domácí zvířata. Jak jinak by se toti, u, ivil? Jedině náhodou.

Kdy, u, jsem to chtěla zabalit, zpozorovala jsem jakýsi pohyb na verandě. Objevil se tam ten mu, a spolu s ním i nějaká , ena, která tentokrát nesla onen vak. Stále měl na hlavě stetson a v jedné ruce nesl velkou brašnu, kterou hned ulo, il do zavazadlového prostoru svého vozu. Ona mu pak podala ten pytel, který umístil někam vedle cestovní tašky.

Otevřel jí dveře na straně spolujezdce jako pravý gentleman a ona si nastoupila. Ani jeden z nich nezašel na recepci. Buď tedy odjí, děli jen nakrátko, nebo chtěli zmizet bez placení.

Mu, obešel vůz a usedl za volant. Nastartovali jsme prakticky současně, tak, e v hluku svého motoru nemohl slyšet ten můj. Rozsvítil reflektory. Zezadu jeho auto zasvítilo červeně a bíle, proto, e začal couvat.

Já zůstávala potmě. Čekala jsem, a, Taurus vycouvá z parkoviště a zabočí zpět na dálnici. Stalo se a já jej začala z bezpečné vzdálenosti tiše sledovat. Současná situace mě

nijak netěšila. Prořídl toti, provoz, tak, e jsem riskovala, že budu-li ho sledovat dlouho, nejspíš záhy pohořím. Naštěstí se zase vrátil na severní dálnici a ve chvíli, kdy jsem se za něho pověsila, bylo všude dost jiných aut, mezi nimi, jsem se mohla skrýt.

Taurus se dr, el stále v pravém pruhu, minul dva sjezdy a nakonec odbočil na exit, který podle značení vedl na letiště a univerzitu. Vzhledem k těm dvěma zavazadlům v jejich kufru jsem nepředpokládala, že by snad mířili do večerní školy. Silnice se stáčela doleva a bylo to mírně do kopce. A najednou tu místo jednoho pruhu bylo pruhů šest. Naštěstí spolu s námi sjel z dálnice , lutý taxík, tak jsem ubrala plyn a pustila ho mezi nás. Taurus se opět dr, el v pravém pruhu a u Rockpitu zahnul doprava. Na stopce, která následovala, opět zablikal doprava. Kdy, se znovu rozjel a hned za ním i taxík a oba namířili k letišti, šlápla jsem na to.

Taurus pak přejel do levého pruhu a zpomalil v blízkosti parkovacího automatu, který předem vylučoval delší stání.

Závora se automaticky zvedla, jako by mu zamávala na uvítanou. Taxík se od nás mezitím odloučil a zamířil vpravo, kde mohl nalo, it zákazníka. Na chodníku před letištěm také ji, dva stáli a měli pořádnou kupu zavazadel. Počkala jsem, a, Taurus zaparkuje. Pak jsem i já ve svém volkswagenu zamířila k automatu, který po vhození mincí zavrčel a vyplázl na mne parkovací lístek jako podivný jazyk. Vzala jsem si ho a zamířila na parkoviště.

Taurus zajel hned do první uličky vlevo a stál teď v první řadě vozů, velmi blízko silnici. Zahlédla jsem pak tu dvojici, jak přechází ulici a míří k odbavovací budově. On nyní nesl brašnu i vak. Ona si ještě přitáhla svůj pršiplášť, asi že jí bylo chladno. Rychle jsem se rozhlédla po parkovišti a zajela na první volné místo. Zaparkovala jsem, zamkla vůz a vyrazila za nimi. O čemsi se bavili a ani jeden z nich o mně zřejmě nevěděl.

Zatím se ji, úplně setmělo a odbavovací budova v té černotě svítila jako domečky vánočního betlému. Na chodníku před ní stáli dva zřízenci a připevňovali visačky na kufry jakýchsi dvou lidí, které právě vyklopil taxík. Pár, který jsem sledovala, vešel dovnitř do budovy. Všimla jsem si, jak se nenápadně vyhnuli půjčovně aut. Byli snad na útěku? Zrychlila jsem, tak, e mi kabelka na rameni začala dělat pěkné vylomeniny a bouchala mě do boků. Ke vchodu do budovy jsem prakticky doběhla. V Santa Terese je k odbavení k dispozici pouze šest průchodů.

V levém křídle budovy byly průchody s čísly 1, 2 a 3, slou, ící hlavně těm, kdo létali pracovně, většinou pak do nebo z Los Angeles, San Franciska, San Jose, Fresna, Sacramenta a jiných míst vzdálených nějakých čtyři sta mil.

V hlavní částí budovy pak byly odbavovací průchody leteckých společností United Airlines a American Airlines.

Přelétla jsem pohledem všechny přítomné, kteří posedávali na typických letištních sedačkách, nepohodlných a z velké

části kovových. Chlapíka ve stetsonu bych si určitě všimla, ale bohu, el po tom páru nebylo nikde ani stopy.

Většinu cestujících odbavovali v čísle 5, kam bylo tak trochu vidět úzkou chodbičkou. V tuto hodinu ji, nelétalo tolik linek, a kdy, jsem se podívala na tabuli s plánovanými odlety a přistáními, zjistila jsem, že v nejbli, ších hodinách odlétají jen dvě letadla. První z nich bylo od společnosti United Airlines a mířilo do Los Angeles. Druhé pro změnu patřilo společnosti American Airlines a jeho cílem bylo Palm Beach, přičem, se plánovalo ještě mezipřistání v Dallasu-Fort Worthu. Úplně zabitý pak byl průchod číslo 4, který byl vyhrazen pouze pro odbavení cestujících, kteří přilétali linkami společnosti United Airlines. Obloukovými okny bylo vidět na nějaký trávník, který jako by končil tam, kam ji, nedosahovalo osvětlení. Kolem něj vedla bíle omítnutá zeď, je, byla nahoře zakončená asi metrovou přepá, kou z tvrzeného skla. Z ranveje ke mně doléhaly pronikavé zvuky motorů jakéhosi menšího letadla, které nejspíš právě přistávalo. Prošla jsem dvojitými dveřmi a rozhlédla se také po galerii. Bylo tam nepravidelně rozptýleno asi šest nebo osm lidí: jedna , ena s miminkem, tři od pohledu vysokoškoláci, nějaký starší pár se psem na vodítku. Po těch, které jsem hledala, nebylo nikde ani vidu, ani slechu.

Kdy, jsem se zase vracela do hlavní části budovy a mířila k odbavovacímu průchodu pro kratší vnitrostátní lety,

konečně jsem zahlédla ten jeho stetson. Byl černý, plstěný, s širokou krempou a poměrně vysoký. Neznámý, kterého jsem sledovala, toti, na chvilku zmizel v jakémsi obchůdku a právě platil za nějaké časopisy. Viděla jsem ho sice jen z profilu, ale zato v báječném světle. Jako by mi snad chtěl udělat radost, ještě si sundal klobouk a zajel si rukou do vlasů. Pak si ho zase nasadil. Pozorně jsem si ho prohlí, ela, abych ho dokázala identifikovat, kdyby to kdykoli v budoucnu bylo zapotřebí. Odhadovala jsem, že mu mů, e být docela dost přes padesát. Měl menší tmavé oči, štíhlý obličej a jakoby orlí profil. Pod nosem měl hustý prošedivělý knír.

To, co jsem ve světle pouličních lamp pova, ovala za černé vlasy, se nyní jevilo jako kdysi dávno černé vlasy, nyní protkané stříbřitými nitkami šedin. Celkově vypadal jako kovboj, proto, e měl na nohou boty, kterým se bě, ně říká „koně“, k nim d, íny a teplou vlněnou vestu. Mohl měřit tak sto dvaaosmdesát čísel, i kdy, mu boty mohly nějaký ten centimetr přidat. Kdyby se postavil na váhu, ručička by se nejspíš zastavila někde mezi dvaasedmdesáti a osmdesáti kilogramy. Zakoupené časopisy si strčil pod pa, i a drobné zasunul do kapsy. Kdy, se otočil, bleskově jsem vycouvala ze dveří.

Hned za mnou bylo několik telefonních budek. Částečně to byl zastírací manévr, částečně čiré zoufalství, ka, dopádně jsem se ukryla v první z nich a zabořila nos do telefonního seznamu, který tam visel na řetězu. Zaměstnala jsem se tím,

, e jsem hledala Buckyho telefonní číslo. Prošel těsně za mými zády. Nenápadně jsem se za ním dívala. Připojil se hned k té , eně, která zatím čekala u pokladen, zády ke mně a s inkriminovaným vakem u nohou. Kde asi byla? Nejspíš na „dámách“. Teď stála ve frontě na letenky. Nepromokavý plášť u, nepotřebovala, a tak ho nyní měla přehozený přes ruku. Člověk stojící před ní zaplatil a ona přišla na řadu.

Automaticky polo, ila tu jejich velkou plátěnou brašnu na váhu. Nohou si pak přisunula také pytel, tak, e nyní stál před ní, těsně u přepá, ky.

Paní v pokladně ji pozdravila a pak si vyměnily několik slov. Zatímco pokladní cosi vyťukávala do klávesnice svého počítače, , ena si z přihrádky na pultě před sebou vytáhla papírovou identifikační kartičku, kterou vyplnila a vzápětí podala pokladní, je, právě připravovala jejich letenky. Pak dala pokladní několik bankovek, které si ta paní přepočítala a ulo, ila do kasy. Připevnila identifikační kartičku, kterou obdr, ela od mé neznámé sledované, na její brašnu, kterou postavila na blízký bě, ící pás. Zavazadla na něm vzápětí mizela v malém otvoru jako rakev ve spalovně krematoria.

Vše bylo vyřízeno a pokladní podala , eně obálku s letenkami.

Kdy, se ta , ena obrátila na svého společníka, všimla jsem si, že mů, e být tak v šestém nebo sedmém měsíci těhotenství. Mohla to být jeho dcera? Byla toti, o mnoho mladší ne, on; snad jí bylo něco málo přes třicet. Měla

zářivě kaštanové vlasy, sta, ené do pevného drdolu, a velmi bledý obličej, za co, mohla příliš silná vrstva líčidla.

Nevhodně zvolený odstín pudru měl navíc ten efekt, že vypadala jako ušmudlaná. Na sobě měla typické těhotenské šaty ze světlého denimu, které byly značně nařasené v pase, aby se jí mělo kam dmout její kulaté bříško. Pod šaty si vzala obrovské bílé tričko s dlouhými rukávy a dále červenobíle pruhované punčochy a červené kotníčkové tenisky. Ty její šaty jsem, myslím, zahlédla v katalogu pro zahrádkáře. Byly přesně ve stylu odrostlých dětí květin, které se dávno vykašlaly na drogy a volnou lásku a místo toho se začaly zajímat o organické potraviny a přírodní materiály.

Její společník vzal pytel a oba se posunuli, aby mohla pokladní obslou, it dalšího v řadě. Pytel pak postavil na zem a začal se se , enou poněkud roztěkaně bavit. Viděla jsem je zase jen ze strany. Za chvilku se chystali nastoupit do letadla. A co jsem jako měla dělat já? Dát je zatknout by byla naprostá hloupost, i kdybych na to měla čas. V, dyť jsem ani nemohla odpřisáhnout, že spáchali nějaký zločin.

Ale na druhou stranu, co ten chlápek pohledával v Johnnyho přístavku? Pracovala jsem u policie právě tak dlouho, abych získala pro takové věci cit. Ten záhadný vak se teď bezpochyby chystali dopravit za hranice tohoto státu a já vůbec nevěděla, zda se hodlají zase vrátit zpátky do Santa Teresy, nebo jestli třeba neutíkají před zákonem.

Zalistovala jsem opět telefonním seznamem a sama pro sebe jsem si přitom nervózně mumlala: „No tak, no tak!

Lawrence. Laymon…,“ přejí, děla jsem prstem od jména ke jménu, „Leason. Letherman, Leber… Á, tady to je.“ Jméno Lee bylo v seznamu patnáctkrát. Jen jeden z nich však bydlel v Bay. Bucyrus Lee. To se Bucky jmenoval Bucyrus?

Vylovila jsem z kapsy saka čtvrťák, vhodila ho do automatu a vytočila příslušné číslo. Zvedli to na druhé zazvonění.

„Haló, to je Bucky?“

„Tady Chester. Kdo volá?“

„Kinsey…“

„Sakra. Radši sem hned přijeďte. Je to tu k zbláznění, k čertu.“

„Co se děje?“

„Vrátili jsme se domů od Rosie a našli tu Raye Rawsona, jak se sotva plazí po příjezdový cestě. Obličej měl celej od krve, ruce napuchlý jak boxerský rukavice. Má zlomený dva prsty a kdovíco ještě. Někdo se sem toti, zasejc vloupal.

Vypadá to, že ho moc zajímala skříňka pod dřezem…“

Letištní rozhlas oznámil odlet letadla společnosti American Airlines. „Počkejte chvilku,“ řekla jsem do sluchátka. Pak jsem sluchátko zakryla dlaní. Unikly mi další podrobnosti, ale určitě muselo jít o letadlo do Palm Beach.

Koutkem oka jsem viděla, jak ten chlápek zvedl ze země vak a spolu s těhotnou mladou , enou zamířil vlevo, k odbavovacímu průchodu společnosti American Airlines.

Cítila jsem, jak mi buší srdce. Pak jsem si vzpomněla na Chestera. „A je Rawson jinak v pořádku?“

„Je to tu teď samej polda a taky jsme zavolali sanitku.

Ale nevypadá nejlíp. Co je to za rámus? Sotva vás slyším.“

„Proto vám taky volám. Jsem na letišti,“ oznámila jsem mu. „Jela jsem kolem vás a zahlédla jsem vycházet z přístavku nějakého neznámého mu, e s tě, kým pytlem. A teď to vypadá, že se ještě s nějakou , enou chystá nastoupit do letadla. Sledovala jsem ho a, sem, ale jakmile ten vak ztratím z dohledu, bude to jen jeho slovo proti mému.“

„Tak vydr, te! Vezmu Buckyho a jedeme za váma. Nějak ho zdr, te, dokud nepřijedeme.“

„Chestere, to letadlo právě odlétá! Nevíte, co sebral?“

„Vůbec netuším. Ani nemů, u dovnitř, dokud to tam všechno neprošetří. A co letištní policie? Nemů, ou vám ti pomoct?“

„Jaká letištní policie? Tady není široko daleko nikdo v policejní uniformě! Jsem tu sama.“

„Proboha, tak něco udělejte.“

V rychlosti jsem zvá, ila všechny své mo, nosti. „Mů, u si koupit letenku a sledovat ho,“ nadhodila jsem. „Kam?“

„Letadlo letí do Palm Beach; s mezipřistáním v Dallasu.

Uva, ujte rychle, proto, e za dvě minuty je ten chlápek v trapu.“

„Tak to udělejte. Vyrovnáme se později. Jak to půjde, hned mi zavolejte.“

Zavěsila jsem a opět pohlédla na rozpis odletů a příletů.

Za časovým údajem a cílem letu číslo 508, který zajišťovala společnost American Airlines, blikala slova „urychleně nastupovat“. Na odbavení ji, nikdo nečekal. Všichni ji,

patrně nastupovali do letadla. Přispěchala jsem k pokladně společnosti American Airlines. Jedna z pokladních obsluhovala nějakého jiného zákazníka, ale druhá si mě hned všimla. „Mohu vám nějak pomoci?“

Přistoupila jsem k ní. „Jsou ještě nějaká volná místa v letadle do Palm Beach?“ Sice jsem netušila, zda můj sledovaný neznámý cestuje do Dallasu či do Palm Beach, ale předpokládala jsem, že kdy, si zakoupím letenku do Palm Beach, nemohu nic pokazit.

„Podívám se vám, co tu máme. Letadlo určitě ještě není plně obsazené.“ Začala něco rychle vyťukávat do klávesnice. Přestala, zřejmě kdy, se na monitoru před ní objevila hledaná data. „Ještě sedmnáct míst je volných…

dvanáct ve druhé a pět v první třídě.“

„Kolik stojí letenka druhou třídou?“

„Čtyři sta osmdesát sedm dolarů.“

To nebylo tak zlé. „A je i zpáteční?“

„Jen tam.“

„Čtyři sta osmdesát sedm dolarů za obyčejnou letenku?“

vypískla jsem, jako bych právě byla v nejtě, ší fázi puberty.

„Ano, paní.“

„Tak mi tedy dejte tu zpáteční,“ vyštěkla jsem, „ale

přesné datum zpátečního letu ještě radši nevyplňujte, proto, e vůbec nevím, jak dlouho se zdr, ím.“

Skutečnost byla o to peprnější, že jsem neměla ani zdání, kam má ten pár namířeno. Mohli být třeba na cestě do Mexika, nebo někam do Ji, ní Ameriky, nebo někam úplně jinam. Neviděla jsem sice, že by jim někdo kontroloval pasy, ale mohla jsem to snadno přehlédnout. A vzhledem k tomu, že on a jeho těhotná společnice kupovali své letenky u zcela jiné pokladny, nemohla mi pokladní přede mnou poskytnout , ádné informace. Vyndala jsem tedy peně, enku a polo, ila na pult kreditní kartu. Naštěstí se nijak nepozastavila nad stavem mého účtu. Pomyslela jsem si, že jestli mi to Chester nezaplatí, jsem na mizině. „Chcete raději sedět u okna?“

„Blí, uličce. Někde vpředu.“ Bylo mi jasné, že oni se zvednou k odchodu jako první a že tedy budu muset pohotově vyskočit a vystoupit hned za nimi.

Zase něco napsala do počítače, tentokrát neskutečně pomalu. „Máte něco k proclení?“

„Mám u sebe jen kabelku,“ odvětila jsem. Chtěla jsem se na ni rozkřiknout, ať si pospíší, ale nemělo by to smysl.

Tiskárna právě s rachotem zpracovávala mou letenku, palubní lístek a také potvrzení o zaplacení, které jsem vzápětí na příslušném místě podepsala. Kdy, jsem uviděla tu cifru a opět si uvědomila, že jsem to skutečně zaplatila, pokoušely se o mě mdloby. Zpáteční letenka druhou třídou,

která neslibovala , ádný luxus ani neumo, ňovala , ádnou slevu, mě stála devět set čtyřicet sedm dolarů. V duchu jsem si to spočítala. Z téhle kreditní karty jsem mohla čerpat do výše dvou a půl tisíce dolarů a vzhledem k tomu, že jsem s ní u, párkrát platila v létě, zbývaly mi k útratě tak čtyři stovky. Ach jo! Ne že bych neměla , ádné úspory na účtu, ale problém byl v tom, že jsem s nimi momentálně nemohla vůbec nic dělat.

Vzala jsem si obálku s letenkou, poděkovala pokladní a rychle doběhla k odbavovacímu průchodu číslo 6, bez váhání polo, ila na bě, ící pás kabelku, vezla se na něm, dokud ji neprosvítili rentgenovými paprsky. Klíč, který se našel v Johnnyho trezoru, jsem přendala z kapsy do kabelky, tak, e jsem zcela bez problémů prošla detektorem kovů, na jeho, druhém konci mi vydali i kabelku. Viděla jsem, že byli odbaveni cestující s letenkami do první třídy a také matky s dětmi. Ti všichni pomalu postupovali po asfaltové ploše směrem k letadlu. Pak přišli na řadu ostatní a já se tedy zařadila na konec líně postupující skupiny cestujících.

Mu, e se stetsonem jsem měla jako na dlani.

Mezi mnou a tou dvojicí bylo asi šest jiných lidí, přes které jsem viděla, že se spolu baví jen občas, ale převá, ně vůbec. Ona nesla časopisy, on vak. K sobě se chovali víceméně odta, itě, tvářili se vcelku neutrálně. Kromě jejího zakulaceného bříška jsem nepozorovala , ádné známky přízně. Její těhotenství nicméně dávalo tušit, že spolu snad,

před těmi šesti či sedmi měsíci, alespoň jednou něco měli.

Mo, ná se museli kvůli děťátku i brát. Ať u, to však s budoucím přírůstkem bylo jakkoli, na pohled mezi nimi nebylo , ádné citové pouto.

Kdy, došli a, k východu na letiště, mu, jí pytel podal a cosi řekl. Něco zamumlala a ani se na něho nepodívala.

Zdála se být duchem nepřítomná a k němu se chovala maximálně chladně. Pak ji objal kolem ramen a políbil na tvář. O krok ustoupil, zastrčil si ruce do kapes a díval se, jak jeho společnice podává stevardovi palubní lístek a jak odchází s vakem v ruce. A co teď? Čekal, dokud se mu neztratila z očí. Zaváhala jsem a v duchu zva, ovala, co mohu dělat. Mohla jsem ho samozřejmě sledovat dál, ale důle, itý byl ten vak. Musela jsem zjistit, co v něm je.

Jakmile bych spustila ten záhadný lup z očí, jen tě, ko by ho někdo vypátral.

Mu, se pak otočil směrem ke mně a zamířil k východu.

Nestačila jsem uhnout pohledem, tak, e jsme si pohlédli do očí. Nenápadně jsem si ho pak ještě jednou prohlédla, abych si co nejlépe zapamatovala jeho celkem nevýrazný obličej.

Měl jizvu na bradě. Byla to taková bílá čára, která se mu táhla od dolního rtu a, někam na krk. Buď musel proskočit zavřeným oknem, nebo ho někdo pořezal.

Stevard si ode mne vzal letenku a vrátil mi ji zpět i s palubním lístkem. Kdybych se rozhodla z toho vycouvat, musela bych to udělat teď. jenže tam vpředu, za mořem

temného asfaltu, těhotná , ena stanula na vrcholu přistaveného schodiště a právě nastupovala do letadla.

Zhluboka jsem se nadechla, vstoupila na letiště a vykročila směrem k tému, schodišti. Vzduch byl čerstvý a foukal zběsilý vítr, který se na letišti neměl oč zastavit. Mé tvídové sako profoukl jedna dvě. Vystoupila jsem nahoru po schodech, na jejich, kovovém povrchu vydávaly mé botky velmi divné zvuky.

Kdy, jsem se konečně dostala do letadla, kde se svítilo a také topilo, mé srdce poněkud pookřálo. Nenápadně jsem si prohlédla tři cestující, kteří seděli v první třídě, ale ta budoucí maminka mezi nimi nebyla. Podívala jsem se tedy na číslo v příslušné kolonce palubního lístku: 10D.

Odhadovala jsem, že to bude někde vedle křídla, na levé straně. Zatímco jsem čekala, a, si cestující přede mnou odlo, í zavazadla a usadí se na místech, letmo jsem si prohlédla několik předních řad sedadel v druhé třídě. Seděla v osmé řadě, u okna napravo. V ruce měla pudřenku a dívala se do zrcátka. Pak vytáhla tubu s líčidlem, nanesla je na obličej a rozetřela.

Většina přihrádek na zavazadla, umístěných asi tak v úrovni očí nad sedadly, byla otevřená. Postoupila jsem dál a počkala, a, jeden ze studentů přede mnou ulo, í svou plátěnou brašnu velikosti menší šatní skříně do zavazadlového prostoru. Kdy, jsem procházela kolem osmé řady, uviděla jsem onen vak, jen, byl však zpola zakrytý

, eniným nepromokavým pláštěm a spolu s ním vtěsnaný mezi přecpané pouzdro na oblek, velkou brašnu a také skládací vozík na zavazadla, co, slibovalo zajímavý zá, itek při přistání. Nedivila bych se toti, , kdyby to někomu spadlo na hlavu. Mít ty nervy, jednoduše bych vak v tu chvíli vytáhla ven, vzala si ho na své místo, zastrčila pod sedadlo a ve vhodné chvíli prozkoumala, co obsahuje. Náhle se na mne ta , ena podívala. Nenápadně jsem jejímu pohledu uhnula.

Usadila jsem se na svém místě a zastrčila kabelku pod sedadlo před sebou. Obě sedadla vedle mě byla prázdná a v duchu jsem se modlila ke všem svatým patronům letectví, aby to tak zůstalo a já měla celou řadu sama pro sebe. V

případě potřeby bych toti, mohla zvednout opěrky na ruce, natáhnout se a pohodlně si zdřímnout. Vtom se těhotná , ena postavila do uličky a natáhla se pro cosi do zavazadlového prostoru nad sebou. Odsunula plátěnou kabelu a z vnější kapsy sledovaného vaku vylovila nějakou kní, ku v pevné vazbě. Za ní začala letuška postupně a zkušeně zavírat všechny přihrádky na zavazadla.

Zavřely se dveře a letuška se postavila, aby na ni všichni viděli, a důkladně nás instruovala, co, zahrnovalo i názornou ukázku toho, jak zapínat a zase rozepínat bezpečnostní pásy. Zajímalo mne, zda jsou tyto informace pro někoho z přítomných dosud , havou novinkou. Pak ještě vysvětlila, co dělat, kdyby nám náhodou hrozilo, že se ze

závratné výšky necelých osmi tisíc metrů zřítíme k matičce zemi a rozdrtí nás to na kaši, spálí na troud nebo rozmetá na cucky. Dle mého názoru by nám v takové chvíli byl kyslíkový přístroj platný skutečně jako mrtvému zimník, ale zdálo se, že se slečna letuška bude cítit o mnoho lépe, kdy,

nám poradí, jak se s ním zachází. Aby zahnala naše nejčernější myšlenky, slíbila nám, že jakmile se ocitneme ve vzduchu, vrátí se s vozíkem plným dobrého jídla a pití.

Letadlo se pak začalo pohybovat směrem od odbavovací budovy k ranveji. Chvilku se nic nedělo, a, se nakonec ten kolos rozjel a nebezpečně zrychlil. Pak to začalo rachotit a hučet a letadlo se vzneslo k noční obloze. Za námi zůstala světla městských budov, která se s přibývající výškou zmenšovala a zmenšovala, a, z nich zbyl jen titěrný světelný obrazec.

7

Prozkoumala jsem, jaké poklady obsahuje kapsa na opěradle přede mnou. Byl v ní pytlík na zvracení, do fólie zatavená kartička s bezpečnostními předpisy, nudný časopis vydaný leteckou společností a také katalog dárkového zbo, í, zřejmě pro případ, že bych se rozhodla takhle ze vzduchu obstarat vánoční nákupy. Čekala mě dlouhá cesta a já s sebou ani neměla román od svého věrného Leonarda. Opět jsem se přistihla, jak si prohlí, ím těhotnou , enu, která seděla na druhé straně uličky, dvě řady přede mnou. Z tohoto pohledu jsem jí viděla jen část obličeje. Kdy, jsem si všimla, jak má ty své zlatavě kaštanové vlasy zacuchané, dostala jsem chuť pustit se do nich a pořádně je vykartáčovat.

Pořád mi jaksi nedocházelo, co vlastně dělám. Rozhodla jsem se v duchu zhodnotit svou situaci a zjistit, jak jsem na cestu vybavená. Co se oblečení týkalo, měla jsem jen to, co jsem měla na sobě; tedy tenisky značky Reebok, pono, ky, spodní prádlo, d, íny, rolák a sako. Zajela jsem rukama do

kapes saka a vytáhla lístek do kina z minulého týdne, dva čtvrťáky a kuličkové pero plus kancelářskou svorku. Pak jsem zkusila pravou kapsu kalhot. Byla prázdná. Druhá nebyla vysypaná, ale skrývala zmuchlaný kapesník, který jsem opatrně rozlo, ila a hned se do něho vysmrkala. Jednu po druhé jsem pak začala vyndávat věci z kabelky a pěkně jsem je rovnala na sedačku vedle sebe. V první řadě jsem měla peně, enku a v ní řidičský průkaz vystavený v Kalifornii a také průkaz svědčící o tom, že mám oprávnění provozovat svou nezvyklou , ivnost; k tomu dvě kreditní karty. S jednou z nich jsem mohla utratit a, dva a půl tisíce dolarů (co, u, jsem z větší části učinila) a ta druhá byla, jak jsem v tu chvíli zjistila, ji, neplatná. Ach jo! V hotovosti jsem pak měla čtyřicet šest dolarů dvaapadesát centů.

Potěšila mě telefonní karta a nepotěšila karta do bankomatu, která byla mimo Kalifornii k ničemu. A kampak jsem to zašantročila šekovou kní, ku? Aha, nechala jsem ji doma, pěkně na stole, kdy, jsem vyřizovala bě, né poplatky. Kdy,

na to přijde, mů, e taková pořádkumilovnost člověku dost zkomplikovat , ivot. Kdybych ty poplatky nechala ještě nějaký čas plavat, měla bych teď šekovou kní, ku u sebe, a byla tak o nějaké tři čtyři stovky bohatší. V peně, ence jsem navíc měla zastrčeno několik paklíčů, s nimi, člověk v, dy překvapí, a to nejen smetánku z první třídy.

Kromě toho jsem měla kartáček na zuby, zubní pastu a spodní kalhotky, co, jsou věci, které u sebe pro všechny

případy nosím v, dy. K tomu připočtěte švýcarský vojenský nů, , sluneční brýle, hřeben, rtěnku, vývrtku, klíč, který měl Johnny ve svém sejfu, dvě tu, ky, lísteček s nákupem, na jeho, zadní straně byla načmárána poznávací značka bílého Tauruse, malou lékovku s aspirinem a také antikoncepční pilulky. Ať u, mě v , ivotě mělo potkat cokoli, rozhodně jsem nehodlala otěhotnět. Proč si tedy zbytečně dělat starosti? Byla jsem vlastně na prázdninách a nic na mě netlačilo, neměla jsem , ádnou zodpovědnost.

Vůbec jsem si nedokázala představit, co udělám, a,

přistaneme. Zkonstatovala jsem, že nejspíš počkám, kam se vydá má neznámá spolucestující. Kdyby snad chtěla zmizet za hranice, nemohla bych nic dělat, proto, e jsem u sebe neměla cestovní pas. Mo, ná bych se ještě dostala do Mexika na řidičský průkaz, ale do ničeho takového se mi nechtělo.

U, jsem toti, slyšela spoustu podařených historek o mexických věznicích. Naštěstí jsem si zaplatila zpáteční letenku, tak, e jsem v, dycky mohla nastoupit do nejbli, šího letadla a vrátit se. Do té doby mohlo dojít k jedinému maléru, mohla jsem ze sebe udělat hlupáka… a nemohu říci, že by se mi něco takového nikdy nestalo.

Kdy, vpředu zablikal nápis, že si mů, eme rozepnout bezpečnostní pásy, zašátrala jsem v přihrádce nad sebou a vylovila polštář a přikrývku. Pak jsem se odebrala do zadního traktu letadla, abych zkontrolovala, jak si na takovém malém prostoru poradil instalatér. Umyla jsem si

ruce, podívala se na sebe do zrcadla. Cestou na místo jsem si ze zdejší nabídky vybrala jeden Time. Pak se nám prostřednictvím několika reproduktorů ozval pilot a konejšivým hlasem nás informoval o situaci. Sdělil nám, v jaké jsme výšce, jaké je počasí a náš kurz a v kolik hodin asi přistaneme.

Za chvilku se objevila letuška s vozíkem s nápoji, jak slíbila, a já vyhodila tři dolary za špatné víno. U, jsem se nemohla dočkat, a, mi přinesou večeři, která mě stála zpropadené čtyři stovky a sedmaosmdesát babek. Stalo se a přede mne postavili talířek s jedním miniaturním rajčetem, snítkou petr, elky a „lahůdkovým“ piro, kem velikosti menší hrušky. Jako dezert se podávala do celofánu zabalená čokoládová oplatka. Kdy, nás všechny nakrmili, zhasla světla. Polovina cestujících se ulo, ila k spánku a ta druhá si rozsvítila lampičky a buď si začala číst, nebo se zahloubala do pracovních dokumentů. Po pětačtyřiceti minutách letu se těhotná , ena zvedla a prošla kolem mého sedadla.

Ohlédla jsem se za ní a sledovala ji. Mířila k záchodkům v zadní části letadla. Rychle jsem se podívala, co dělají cestující v mé bezprostřední blízkosti. Většina jich spala a nikdo z nich mi nevěnoval sebemenší pozornost. Jakmile se za ní zavřely dveře jedné z toalet, vstala jsem, došla k osmé řadě sedadel a posadila se na místo hned u uličky, které od toho jejího dělila pouze dvě sedadla. Dělala jsem, že něco důle, itého hledám v kapse na opěradle před sebou, ale

rozhodně jsem neměla ani čas, ani tu drzost, abych ze zavazadlového prostoru nad sebou tahala ten vak. Sledovaná si s sebou vzala nejspíš kabelku, co, svědčilo o její nedůvěře k lidem, tak, e jsem ani tu nemohla prohledat. Prošacovala jsem proto alespoň kapsu před jejím sedadlem. Nic zajímavého jsem tam pochopitelně nenašla. Jediné, co tam po sobě zanechala, byl román od Danielle Steelové, jeho,

tvrdé desky byly nyní zaklapnuté a který jen tak le, el na sedadle. Podívala jsem se pro jistotu na vnitřní stranu obálky, ale , ádné rukou psané poznámky, , ádná jména, zkrátka nic jsem neobjevila. Všimla jsem si, že si kní, ku zalo, ila palubním lístkem. Vytáhla jsem ho, zastrčila do kapsy a vrátila se na své místo. Nikdo nic neřekl, nikdo mě nepřistihl ani nic podobného.

Za pár minut kolem mě ona , ena zase prošla a posadila se na místo. Viděla jsem, jak si zase vzala knihu, jak se pak nadzvedla a prohledala čalounění sedadla a jak se pak sklonila a prozkoumala prostor pod ním, proto, e samozřejmě hledala svůj palubní lístek. Ve vzduchu nad ní visel pomyslný otazník. Pak pokrčila rameny, opět se postavila, ze zavazadlového prostoru nad sebou vytáhla deku a polštářek a zase se posadila, tentokrát zabalená do přikrývky.

Já pak z kapsy saka vylovila svou kořist a přečetla si těch pár údajů, které na ní byly vytištěné. Jmenovala se Laura Huckabyová a letěla do Palm Beach.

Města Dallas a Fort Worth le, ela v centrálním časovém pásmu, tak, e jim tam šly hodinky o dvě hodiny napřed.

Kdy, jsem k tomu připočetla čas strávený v letadle, dospěla jsem k závěru, že tam přistaneme ve tři čtvrtě na dvě ráno.

Několik minut před přistáním se ozvala letuška a informovala nás o tom, jaké průchody máme pou, ít při tom kterém přestupu. Kromě toho nás upozornila, že se na tomto letišti zdr, íme hodinu a deset minut, že teprve poté bude let číslo 508 pokračovat do Palm Beach a že kdybychom snad chtěli opustit letadlo, musíme si s sebou vzít své palubní lístky, aby nás zase pustili zpátky na palubu. Chudinka Laura Huckabyová, říkala jsem si, svým záludným trikem jsem ji připravila o palubní lístek. S pocitem viny jsem ji tedy sledovala a tak nějak jsem čekala, kdy se dá celá nešťastná do řeči s letuškou nebo s někým ze spolucestujících, aby se zabavila, ne, se letadlo zase vznese k nebi.

jenže kdy, jsme zastavili v blízkosti letištní budovy a rozsvítil se nápis, že si zase mů, eme rozepnout bezpečnostní pásy, Laura popadla svůj pršiplášť i vak, zastrčila kní, ku do jeho postranní kapsy a připojila se k lidem, kteří se sunuli uličkou. Sice jsem nechápala, co to znamená, ale bylo mi jasné, že musím za ní. Pomalu jsme se všichni jako mátohy batolili uličkou a bylo na nás vidět, jak člověku svědčí noční cestování. Několik cestujících si vzalo jen osobní věci a zamířilo rovnou k východu, jiní se odebrali k hlavnímu

zavazadlovému prostoru. Lauru Huckabyovou jsem nespouštěla z očí. Ty své zářivé kaštanové vlasy měla od spánku celé přele, elé a také tričko si zmuchlala. Kabát měla stále přehozený přes ruku. Dvakrát se však zastavila a vak si přendala z jedné ruky do druhé. Kam šla? Myslela si snad, že u, jsme v Palm Beach?

Letištní budova v Dallasu a Fort Worthu byla vyvedená v neutrálních barvách a v bé, ové, dlá, děná různobarevnými kachlíky, působila prostorně a v tuto noční hodinu zde panoval klid a mír. Za námi zavrčelo jakési letištní elektrické vozítko s asijskými obchodníky, které pak u,

neustále troubilo na nepozorné chodce. Vnitřní osvětlení nás všechny nepříjemně překvapilo. Většina stánků byla zavřená a potemnělá. Prošli jsme kolem restaurace a obchodu, kde se prodávaly noviny i dárkové předměty, kní, ky v pevných i bro, ovaných vazbách, pestrobarevné časopisy, originální omáčky na grilování, rádoby mexické kuchařky a trička s obrázky a nápisy jakkoli se vztahujícími k Texasu. Za otočnými dveřmi před námi byl evidentně výdej zavazadel pro let číslo 508. Laura Huckabyová těmi dveřmi prošla, já za ní. Pak se zastavila a vypadalo to, jako že se chce zorientovat. Nejprve jsem si říkala, že mo, ná někoho hledá, ale ukázalo se, že nikoli.

Šla jsem za ní a, k bě, ícímu pásu, který přivá, el zavazadla. Nějak jsem nechápala, co se děje. To snad chtěla hned od začátku vystoupit tady? Uvedla na visačce na

zavazadla jako místo určení Palm Beach, nebo jen Dallas-Fort Worth? Na levé straně místnosti byla řada kovových sedaček čalouněných ko, enkou, naproti nim byla téměř u stropu upevněná televize, tak, e většina přítomných hleděla tím směrem. Právě promítali záběry nějakého zříceného letadla, z jeho, trupu stoupal do šera černočerný dým.

Působilo to dost realisticky. V popředí záběru stála reportérka a cosi říkala do kamery. Měla kabátek z velbloudí vlny a kolem ní vířily sněhové vločky. Vítr si jí pohrával s účesem a barvil jí tváře do ruda. Nebylo jí příliš rozumět, ale všem nám bylo jasné, o čem je řeč. Přistoupila jsem k fontánce s pitnou vodou a pořádně a také hlučně jsem se napila.

Koutkem oka jsem viděla, jak si Laura Huckabyová začala pročítat nástěnku, na které byly vyvěšené instrukce, jak si telefonicky zajistit kyvadlovou dopravu do četných hotelů v blízkém okolí. Zvedla sluchátko, vytočila nějaké čtyřmístné číslo, chvilku s kýmsi hovořila a zase zavěsila.

Prošla jsem kolem ní jakoby jiným směrem a vzápětí jsem se na ni zase nenápadně pověsila. Mířila k eskalátorům. Po nich jsme sjely dolů a prošly několikerými skleněnými dveřmi.

Venku byla překvapivě chladná noc, a i kdy, svítily lampy, halila zastávky kyvadlové dopravy tma. Mezi chodníkem a budovou byl jakýsi parčík s trsy exotických travin, které na pozadí , lutohnědého průčelí vypadaly jako

nepovedené vlasové transplantáty. Došly jsme a, k zastávce označené nápisem „Objednané spoje“. Já se otočila a rozhodla se počkat. Zvědavě jsem hleděla na příjezdovou silnici. S Laurou jsme si nevyměnily jediný pohled. Zdála se být unavená, zamyšlená a nejevila sebemenší zájem o své spolucestující. V jednom okam, iku se s rukama za zády protáhla. Zanedlouho se k nám připojili další dva lidé: tělnatý mu, v obleku, který cestoval s kufříkem a pouzdrem na oblek, a mladá slečna ve sportovní parce a s velkým batohem na zádech. Mezitím kolem projelo několik automobilů, které se, kdy, u, nic jiného, alespoň postaraly, abychom nedošli nějaké úhony z příliš čistého vzduchu, a zamořily nejbli, ší okolí smrdutými výfukovými zplodinami.

Letadel nelétalo v tuto hodinu příliš mnoho, ale občas k nám dolehl hukot nějakého z jejich silných motorů.

Za tu dobu nás stačilo úspěšně minout několik minibusů, na které ani ona, ani naši společníci nezamávali. Nakonec se ze zatáčky na obzoru vynořila větší červená dodávka, která měla na straně zlatý nápis „Tajemný hrad“ se symbolickou siluetou hradu v pozadí. Laura na ni zamávala a řidič, který to zpozoroval, zajel k obrubníku. Vystoupil a pomohl mu, i v obleku nalo, it jeho zavazadla a já s Laurou jsme si zatím nastoupily. Dívka s batohem zůstala na zastávce, zřejmě vyhlí, ela jiný vůz. Usadila jsem se a, vzadu, kde bylo příjemné přítmí. Laura obsadila místo vpředu a podepřela si hlavu jednou rukou. Byla dosti rozcuchaná, v drdolu měla

ji, jen pár pramínků vlasů.

Řidič zavřel dveře, vrátil se za volant, vzal do ruky nějaké desky a ohlédl se na nás. Chtěl se přesvědčit, má-li ve voze ty správné lidi, tak, e se nás postupně začal ptát na jména: „Wheeler?“

„Tady,“ přihlásil se mu, v obleku.

„Hudsonová?“

K mému údivu zvedla ruku Laura. Hudsonová? Co bylo tohle za jméno? Věci tedy vzaly zajímavý spád. Nejen že vystoupila z letadla v jiném městě, ne, do kterého si zakoupila letenku, ale také si rezervovala hotelový pokoj na falešné jméno. O co se to sna, ila?

„Jedu na schůzku,“ reagovala jsem na řidičův zvídavý pohled.

Přikývl, odlo, il desky, šlápl na plyn a odjel. Vymotali jsme se ze spleti podjezdů a nadjezdů v okolí letiště a nakonec úspěšně vyjeli do otevřené krajiny. Všude kolem byla tma, neproniknutelná tma. Z ní se občas jako fata morgána vynořila nějaká osvětlená budova. Pak jsme projeli kolem řady restaurací, do kterých nás zvaly pestrobarevné neony, tak, e jsem si chvilku připadala jako v Las Vegas.

Nakonec se před námi objevil velký hotel, postavený bez špetky vkusu a drahý, a, to zabolelo. Jak hlásala cedulka na dveřích, za jednolů, kový pokoj jsem tu podle všeho měla zaplatit bez pěti centů sedmdesát dolarů. Červený neonový nápis „Tajemný hrad“ byl nejprve zhasnutý. Teď se

rozsvítil. Další blikající nápis sliboval, že se na tom jejich „hradě“ královsky vyspíme. Ach jo! V logu, které bylo také neonové, měl hotel červenou vě, s cimbuřím mezi dvěma stylizovanými zelenými palmami.

Projeli jsme kolem skupinky skutečných palem, které obklopovaly zmenšeninu jakési hradní vě, e z falešných kamenů, je, těsně přiléhala k budově hotelu. Ta maketa měla i prázdný vodní příkop a padací most. Kdy, jsme zastavili před hotelem, počkala jsem pěkně vzadu, a, Laura Huckabyová (alias Hudsonová) za pomoci obou mu, ů vystoupí. Podle všeho zde neměli portýra. Mu, v obleku tedy vzal svůj kufřík a pouzdro na oblek a my spolu s ním prošli portikem a otočnými dveřmi vstoupili dovnitř. Já se dr, ela celou dobu v pozadí. Laura Huckabyová ji, kromě vaku neměla , ádné zavazadlo.

Interiér byl zařízený v rádoby roztomilém anglickém stylu. Mezi barvami hrál rozhodně prim karmín a také zlatá, závěsy byly tě, ké a sametové, „hradní“ zdi zdobené roztodivnými výlisky a také tapiseriemi zavěšenými na kovových úchytech. Šipka vedle výtahů ukazovala, kde jsou toalety, které zde byly stylově označené nápisy „Dámy“ a „Rytíři“. U recepce jsem měla přijít na řadu a, jako třetí.

Sna, ila jsem se, abych na sebe před Laurou Huckabyovou příliš neupozorňovala. Vzhledem k cenám jsem si mohla dovolit zůstat maximálně dvě noci, a to jsem si ještě musela dávat pozor, abych neutrácela za zbytečnosti. Ani náhodou

jsem netušila, jak dlouho se hodlá zdr, et Laura. Ta mezitím vypsala šek a vykročila směrem k výtahům. Vak postrkovala před sebou. Poněkud jsem natáhla krk a všimla si, že vedle ka, dého výtahu je svislá řada světelných signálek, podle kterých se dalo poznat, v jakém poschodí se výtahová kabina právě pohybuje. Laura nastoupila do prvního výtahu, a jakmile se za ní zavřely dveře, zamumlala jsem: „Jsem tu hned.“ Prakticky jsem to neříkala nikomu, ale na tom nezále, elo. Bleskurychle jsem vyběhla za ní. Červené světélko přeblikávalo z patra do patra a nakonec se zastavilo u čísla dvanáct.

K recepci jsem se vrátila, právě kdy, mu, přede mnou zaplatil a vykročil rovně, k výtahům. Doufala jsem, že recepční na sobě bude mít alespoň nějaký středověký čepec nebo korzet, ale místo toho jí stačila pouze obvyklá uniforma: bílá halenka, modré sáčko a rovná modrá sukně.

Jmenovala se Vikki Biggsová. Na jmenovce pod jménem stálo ještě: noční recepční. Bylo jí něco přes dvacet a nejspíš byla mezi zaměstnanci nová. Proto také slou, ila noční směnu. Podala mi jakýsi formulář, který jsem měla vyplnit.

Napsala jsem do něho tedy své jméno a adresu a pak jsem si počkala, ne, ověří mou kreditní kartu.

Kdy, k vyplněnému formuláři připevnila doklad potvrzující platnost karty, udiveně pohlédla na mou adresu.

„Pane bo, e, dneska jsou všichni hosti z Kalifornie,“ podivila se. „Ta paní před vámi také přiletěla ze Santa Teresy.“

„Já vím. Přiletěly jsme spolu. Je to moje švagrová. Nedá se nějak zařídit, abychom mohly bydlet na stejném patře?“

„Rozhodně to zkusím,“ odvětila. Vyťukala něco do klávesnice, která ji, nesměla nikde chybět, pak se zadívala na monitor a velmi pozorně četla zobrazené údaje. V

podobných situacích mívám často chuť natáhnout se přes přepá, ku a podívat se na monitor sama. Podle toho, jak se Vikki tvářila, jsem poznala, že pro mě nebude mít nejlepší zprávy. „Je mi líto, ale celé patro je obsazené nebo tam máme rezervace. Mů, u vám nabídnout jen osmičku.“

„To by šlo,“ přikývla jsem. A pak jsem si ještě na něco vzpomněla: „V jakém že je pokoji?“ Chtěla jsem, aby to znělo, že mi to snad Vikki Biggsová u, jednou řekla a já to zapomněla.

Nedala se však nachytat. Nejspíš jsem tou otázkou překročila hranice, za ně, nesměli hosté, ale pouze zaměstnanci hotelu. Zatvářila se lítostivě. „Bohu, el vám nemohu sdělit číslo jejího pokoje, to se u nás nesmí. Ale víte, co zkuste? A, přijdete na pokoj, mů, ete jí zavolat.

Spojovatelka vám určitě ráda vyhoví.“

„No, ano! To by neměl být problém. Navíc se určitě ještě uvidíme. Je mi jasné, že bude stejně unavená jako já. Létat takhle na noc, to je v, dycky hrozně úmorné.“

„To věřím. Jste tady pracovně, nebo jen tak na dovolené?“

„Tak trochu obojí.“

Slečna Biggsová vzala klíč od mého pokoje, vlo, ila ho do obálky a tu mi podala. „Tak ať se vám u nás líbí.“

Ve výtahu jsem si poslechla cosi v podání symfonického orchestru a pohlédla na sebe do tónovaného zrcadla.

„Vypadáš strašně,“ řekla jsem té paní, která na mne ze zrcadla hleděla. V osmém patře výtah zastavil a já vstoupila do zšeřelé a tiché chodby. Tiše jako zloděj jsem našlapovala po koberci a došla a, ke dveřím svého pokoje, které jsem bez meškání odemkla. Středověk se a, tak daleko, tedy do pokojů, bohu, el nedostal. Jako bych podnikla cestu časem a z Anglie čtrnáctého století se přenesla na Divoký západ, do nepěkného interiéru, který tu nejspíš zbyl ještě po předešlém majiteli hotelu. Zde hrály prim zářivě oran, ová a nejrůznější odstíny hnědé, které se také mísily na tapetách s dekorem, jen, měl připomínat dřevěné oblo, ení. Lo, ní prádlo bylo s potiskem, samý kaktus, koňské postroje a ohrady na dobytek. V rychlosti jsem obešla celý pokoj, abych posoudila, zda se mi za moje peníze dostane nále, itého pohodlí.

Napravo ode dveří byla dvojdílná šatní skříň, ve které jsem našla čtyři dřevěná ramínka na šaty, , ehličku a asi šedesát centimetrů dlouhé skládací , ehlící prkno na kovových nohách. Naproti skříni byl přístěnek se zrcadlem a umyvadlem, vedle kterého visel na pravé straně fén. U

umyvadla zase byla jakási miniaturní kuchyňka s kávovarem na čtyři šálky. K dispozici jsem měla i cukr a instantní

smetanu, vyrobenou bez přídavku mléka. V košíčku vedle umyvadla jsem našla miniaturní lahvičky se šamponem, kondicionérem a pleťovým mlékem, dále šitíčko a novou koupací čepici. V koupelně stál sklolaminátový sprchový kout. V něm ve výšce ramen koukala ze stěny sprcha.

Plastový závěs, kterým byl sprchový kout zata, ený, byl také s potiskem. Tentokrát na něm mezi kovbojskými botkami cválali divocí koně. Dále tu byl záchod, tři ručníky a koupelnová roho, , moderní, protiskluzová, co, mohlo hotelu ušetřit spoustu peněz, proto, e kdyby někdo v hotelové koupelně uklouzl, neváhal by a hotel za, aloval.

Nikde jsem neobjevila , ádný domácí bar, jen misky s cucavými bonbóny ve čtyřech příchutích, jak napovídaly různobarevné celofánové obaly. Ach jo! To tedy byly slu, by! Největší radost jsem měla asi z telefonu, televize a budíku s rádiem. Slíbila jsem si, že ráno zavolám Henrymu, abych zjistila, co je nového v Santa Terese. Prozatím jsem zatáhla závěsy, vysvlékla se a své šatstvo dala vyvěsit na přidělená ramínka, jich, nebylo právě mnoho. V zájmu zachování vlastního zdraví jsem si rozhodla vyprat za pou, ití hotelového šamponu své spodní kalhotky. Kdybych si je nečekaně musela ještě dnes obléci, v, dy jsem je mohla v rychlostí vyfénovat či vysušit , ehličkou. Zavolala jsem ještě na informace společnosti American Airlines a zjistila, že z Dallasu letí do Palm Beach nejbli, ší letadlo teprve pozdě v noci, co, znamenalo, že se Laura jistě zdr, í alespoň

do zítřka.

Ve tři hodiny ráno jsem na dveře svého pokoje pověsila cedulku s nápisem „Nerušit!“ a docela nahá se bla, eně zavrtala do přikrývek. Prakticky okam, itě jsem usnula, jako kdy, mě do vody hodí. Kdyby se Laura Huckabyová v průběhu těch následujících osmi hodin náhodou narychlo rozhodla opustit hotel, měla bych to jasné. Sedla bych na letadlo a vrátila se hezky domů.

*

Probudila jsem se v poledne a hned si vyčistila zuby, na nich, se mi přes noc utvořil nepříjemný povlak. Také jsem se osprchovala, umyla si vlasy a oblékla si to co včera. Jen jsem si místo vypraných spodních kalhotek, které byly dosud vlhké, vzala své náhradní. Následovala vydatná snídaně v podobě šálku kávy s dvěma kostkami cukru a spoustou instantní smetany, k čemu, jsem si dala čtyři cucavé bonbóny: dva pomerančové a dva třešňové. Kdy,

jsem poté rozhrnula závěsy, udeřilo mě do očí nelítostné texaské slunce. Naskytl se mi tak výhled na typickou zdejší krajinu, to jest rovinu sahající od obzoru k obzoru, na ní,

nerostly téměř , ádné stromy ani keře. V okolí byla jen jedna další budova, od jejích, zrcadlových oken se nemilosrdně odrá, ely sluneční paprsky mým směrem. Byl to jakýsi kancelářský komplex a stál na konci slepé uličky. Napravo od hotelu se táhla čtyřproudová dálnice, která na obou

stranách mizela za obzorem a u ní, nebyla jediná směrovka, podle ní, by se dalo určit, kam vlastně vede. Vypadalo to, že hotel stál na parcele, která se měla stát jakýmsi obchodně průmyslovým centrem, jenže měla jen dva nájemce. Dívala jsem se z okna a tu se mi do zorného pole vkradla skupinka nějakých bě, ců. Vypadali jako děti, ale mohli to být i středoškoláci. Ve věku kolem puberty jsou si všichni velmi podobní. Ve skupince bě, eli tlustí i tencí, vysocí i menší, zkrátka různé typy. Jejich kolena kmitala v rychlém běhu a pomalejší z nich se dr, eli vzadu. Všichni měli cvičební trenýrky a lesklé zelené nátělníky, ale byli ode mne příliš daleko, ne, aby se mi podařilo rozluštit jméno školy, které měli jistojistě vytištěné na svých dresech.

Opět jsem závěsy zatáhla a vrátila se zpátky do postele.

Protáhla jsem se, podepřela si záda polštáři a připravila se, že zavolám Henrymu. Jakmile zvedl sluchátko, okam, itě jsem na něho vybafla: „Hádej, kde jsem.“

„Ve vězení.“

Zasmála jsem se. „V Dallasu.“

„To mě nepřekvapuje, proto, e jsem ráno mluvil s Chesterem a ten mi říkal, že prý jseš na stopě neznámému pachateli.“

„A jak to vypadá u Buckyho doma? Zjistil u, někdo, co se včera večer ztratilo?“

„Pokud vím, tak ne. Chester mi ale říkal, že někdo nejspíš páčidlem vylomil dvířka skříňky pod dřezem, která

se normálně vůbec neotvírala. Teď si myslí, že kdy, si starý pán zasazoval do linky dřez, musel v místě pod ním vytvořit nějakou tajnou skrýš. Mo, ná tam ani nic ukrytého nebylo, ale pravděpodobnější je, že tam něco bylo a že právě to si odnesl ten zloděj.“

„Tajnou skrýš, kdy, u, měl sejf? To je tedy zajímavé.

Zajímalo by mě, co tam mohl schovávat.“

„Chester si myslí, že to byly nějaké dokumenty.“

„Taky mi o tom říkal, ale nechce se mi tomu věřit.

Ka, dopádně jsem se rozhodla, že zjistím, co se dá. Ten chlápek, kterého jsem tam včera viděla, dal ten pytel své , eně nebo přítelkyni a ona s ním včera nastoupila do letadla.

On s ní neletěl, ale nejspíš se k ní zase někde připojí.

Koupila si letenku a, do Palm Beach, ale najednou vystoupila v Dallasu, tak jsem pochopitelně vystoupila taky.“

„Pochopitelně. Proč ne?“

Tón, kterým to řekl, mě pobavil. „Ka, dopádně bys mohl zavolat na policii, aby prověřili motorest Capri. Nestihla jsem o něm říci Chesterovi. Neznám číslo bungalovu, kde spali, ale vím, že to byl druhý zprava. Ten její kumpán tam ještě pořád mů, e být, jestli se ale právě teď nepakuje.“

„U, si to píšu,“ na to Henry. „Jestli chceš, předám to na policii já.“

„A co Ray? Myslí si policie, že do toho byl zapletený?“

„No, já myslím, že s tím něco společného mít musí.

Policie se ho pokusila vyslýchat, ale nic z něho nedostali.

Jestli něco ví, hned tak nám to nepoví.“

„Zřejmě se z něho někdo sna, il vytlouct informace o té tajné skrýši.“

„Taky si myslím. Jeden člověk od policie ho vzal na pohotovost do Nemocnice svaté Terezy, ale jakmile ho doktor ošetřil, zmizel, jako by se po něm zem slehla. Nikdo neví, kde je.“

„, e pro mě uděláš jednu laskavost? Zajdi do hotelu Lexington a podívej se, jestli není tam. Je to pokoj číslo 407.

A nevolej mu, ne, tam půjdeš, nemusí zvedat telefon –“

Henry mi skočil do řeči: „Pozdě. U, se odstěhoval a nemám ten pocit, že by se do hotelu snad chtěl vrátit. Bucky tam toti, zašel hned ráno a ten pokoj u, byl vyklizený. I policie po něm tou, í; a není divu, je to přece jen důle, itý svědek. A co s tebou? Chceš, abych komisaři řekl, cos viděla?“

„Klidně to udělej, ale nevím, jestli jim to vůbec k něčemu bude. Jakmile zjistím, co se děje, zavolám na policejní stanici v Santa Terese sama. Zdejší policie mi moc nepomů, e, proto, e to stejně není v jejich pravomoci, a navíc zatím nevím jistě, k jakému zločinu vlastně došlo.“

„V první řadě to je ublí, ení na těle.“

„To jo, ale co s tím, jestli se Ray Rawson neuká, e? A i kdyby si dal říct, vůbec nemusí znát toto, nost pachatele nebo třeba vůbec nemusí podat trestní oznámení. A

kdybychom to chtěli nahlásit jako vloupání, vůbec nevíme, co se ztratilo, nato, kdo to udělal.“

„Myslel jsem, , es ho viděla.“

„Ale jistě, viděla jsem ho, jak jde po cestě od Johnnyho přístavku. Nemohla bych ale přísahat, že odtamtud něco ukradl.“

„A co ten pytel?“

„Ta , ena, kterou sleduji, vůbec nemusí vědět, jak je důle, itý. V tom ublí, ení na zdraví rozhodně nemá prsty.“

„A nelze ji obvinit za přechovávání kradených věcí?“

„Nemohli bychom ani odpřisáhnout, že to byla kráde, !“

oponovala jsem. „Navíc vůbec nemusí ani vědět, že se zapletla do něčeho nezákonného. Man, el prostě přišel domů z práce a vyjeli si na výlet. A pak ji po, ádal o takovou malou laskavost a ona vzala ten vak a nasedla do letadla.“

„A co chceš dělat?“

„Ještě nevím. Ráda bych se podívala na ten vak. Mohlo by se tak ukázat, oč tady vlastně jde.“

„Kinsey…,“ prohlásil s obavami v hlase Henry.

„, ádný strach, Henry. Nebudu příliš riskovat.“

„To říkáš v, dycky, ale nikdy to nedodr, íš. Znám tě. Kde bydlíš? Dej mi taky telefonní číslo.“

Dala jsem mu tedy číslo do hotelového pokoje, které bylo vytištěné na štítku pod telefonním sluchátkem. „Ten hotel se jmenuje Tajemný hrad a je to blízko letiště v Dallasu. Mám pokoj číslo 815. Ta , enská bydlí ve

dvanáctém patře.“

„A co přesně máš v plánu?“

„To by mě taky zajímalo,“ odvětila jsem. „Prostě tady budu sedět a čekat, co udělá. Letenku jsem si koupila do Palm Beach, tak, e jestli ještě nasedne na letadlo, poletím asi s ní.“

Chvilku nic neříkal. „A co peníze? Nepotřebuješ zalo, it?“

„Mám čtyřicet dolarů v hotovosti a zpáteční letenku.

Kdy, budu rozumně hospodařit s kreditkou, nic mi nehrozí.

Doufám, že Chestera upozorníš, že jsem profesionálka.

Nerada bych ztratila stopu jen proto, že na to nebudu mít peníze.“

„Mně se to celé nelíbí.“

„Ani já z toho nejsem dvakrát nadšená. Jen jsem chtěla, abys věděl, kde jsem.“

„A dej si pozor, abys moc neporušovala zákony!“

„Kdybych věděla, jaké zákony v Texasu platí, měla bych to o hodně jednodušší,“ posteskla jsem si.

8

Sešla jsem dolů do haly a jen tak se porozhlédla kolem, abych trochu nasála atmosféru. Za denního světla si člověk, obklopený vším tím rudým sametem a středověkým pozlátkem, připadal spíše jako na prázdné scéně prázdného divadla. Jakýsi běloch trpělivě vysával prach z koberců.

Noční recepční byla ji, dávno doma a na jejím místě byla skupinka zdravě vyhlí, ející mláde, e v modrých oblečcích.

Nikdo z nich mi nemohl nijak pomoci. Jakýkoli nezvyklý dotaz by toti, okam, itě tlumočili svému nadřízenému, tedy nějaké vrchní recepční nebo zástupci ředitele či přímo řediteli, z nich, v ka, dém bych zcela oprávněně vzbudila nedůvěru. Jestli, e jsem chtěla získat nějaké informace, musela jsem si počínat nanejvýš mazaně, co, obvykle vy, aduje lhaní a jinou podvodnou činnost.

Většina hotelových hostů posuzuje kvalitu slu, eb dle vlastních potřeb, a proto bývají v hotelích takové věci jako vrátnice, restaurace, obchody s dárkovými předměty,

společenské místnosti, telefonní automaty, různé stánky, jednací a konferenční sály. Já osobně jsem hned od začátku hledala kanceláře vedení hotelu. Pozorně jsem se rozhlédla kolem sebe a nakonec vstoupila prosklenými dveřmi do chodby, kde byl na zemi tlustý koberec a na stěnách palubky, osvětlení nepřímé. Po obou stranách byla spousta dveří a na ka, dých z nich mosazná cedulka se jménem a funkcí toho, komu patřila kancelář za nimi.

V této části hotelu ji, přestalo zále, et na tom, jestli se tu někdo bude cítit jako ve středověku, nebo jako na Divokém západě. A vzhledem k tomu, že byla sobota, zčásti prosklené dveře kanceláří obchodního ředitelství a šéfa bezpečnostní slu, by byly zamčené a mnoho neslibovaly. Na skle dveří byly zlatým písmem rozepsané úřední hodiny, a tak jsem pochopila, že do pondělní deváté hodiny ranní nemám , ádnou šanci. Říkala jsem si, že ve slu, bě bude jistě někdo z bezpečnostní agentury, ale nikoho takového jsem zatím nikde nepotkala. Obchodní ředitelka hotelu se jmenovala Jillian Braceová a šéf bezpečnostní slu, by Burnham J.

Pauley. Zapamatovala jsem si jejich jména a vykročila dál do administrativní části budovy. Na konci prázdné chodby byly dveře, kterými jsem vyšla ven.

Vrátila jsem se zase k recepci a počkala, a, se mi bude moci věnovat někdo z přítomných. První na mě měl čas asi dvacetiletý chlapec. Byl hladce oholený, měl dokonalou pleť, modré oči a mírnou nadváhu. Jmenovka na klopě jeho

modrého saka hlásala do okolí, že se jmenuje Todd Luckenbill. Paní a pan Luckenbillovi svého synáčka jaksepatří vypiplali. Napadlo mě, že v dětství určitě musel nosit rovnátka. I postoj měl vzpřímený a vůbec se choval přesně v mezích bontonu. Neměl , ádné náušnice, , ádné šperky v nose a nikde jsem neviděla ani tetování. Usmál se a prohodil: „Dobrý den, madam. Mohu vám nějak pomoci?“

„Doufám, že ano, Todde,“ odvětila jsem. „Podívejte, do Dallasu jsem zajela jen nakrátko, abych zde vyřídila nějaké rodinné zále, itosti, ale dostala jsem od svého šéfa za úkol, abych zajistila nějaký hotel, kde bychom mohli příští rok na jaře uspořádat velkou obchodní konferenci, tedy hotel, kde by byl k dispozici dostatečně velký konferenční sál. Říkala jsem si, že bych třeba doporučila ten váš, ale nevím, jestli poskytujete při ubytování větších skupin nějaké slevy a jste-li na takové věci vůbec vybavení. Napadlo mě, že byste mě mo, ná mohl zavést za vaší obchodní ředitelkou. Je tu dnes vůbec?“

Todd se na mě usmál, ale vzápětí se zatvářil omluvně: „Jillian Braceová, naše obchodní ředitelka, bohu, el o víkendech nepracuje. Zkuste to v pondělí ráno. Obvykle chodí na devátou a já věřím, že to s vámi ráda probere.“

„No, víte, to bych byla sama ráda, ale bohu, el mi v šest letí letadlo. Myslíte, že byste mi dokázal opatřit její vizitku?

V, dycky jí přece mohu zavolat od nás z Chicaga, , e?“

„Ale jistě. Kdy, tu chvilku počkáte, přinesu vám ji.“

„Díky. A málem bych zapomněla ještě na jednu věc. Můj šéf má jisté obavy ohledně bezpečnosti. Víte, minulý rok se ta konference konala také a také v podobně velkém hotelu, ale měli jsme určité problémy, kterých bychom se tentokrát rádi vyvarovali. Dokud si nebude jistý bezpečností, je všechno jeden velký otazník.“

„A čím se vaše společnost zabývá?“

„Investičním bankovnictvím. Obchodujeme opravdu na vysoké úrovni.“

„O takových věcech si budete muset promluvit s panem Pauleym. Je to šéf zdejší bezpečnostní slu, by. Mám vám tedy přinést i jeho vizitku?“

„Určitě. To byste byl moc laskavý. Vá, ně mi to moc pomů, e, pokud to ovšem není nějaký problém.“

„Ale vůbec ne.“

Odešel a já si začala prohlí, et pohlednice rozlo, ené na pultu recepce. Na jednom byla a, příliš barevná fotografie právě této haly. Na obrázku stáli u vstupních dveří dva portýři ve stylových livrejích a troubili na nějaké trouby, delší ne, byly jejich vlastní ruce. Ohlédla jsem se ke vchodu, ale vypadalo to, že dnes mají, jako naschvál, volno.

Za chviličku se vrátil Todd a nesl mi slibované vizitky.

Poděkovala jsem mu a zamířila do nedalekého výklenku, v něm, stál mahagonový stůl se dvěma sametovými taburety.

V zásuvce stolu jsem našla hotelový dopisní papír a udělala si několik poznámek. Pak jsem se zhluboka

nadechla, zvedla sluchátko domácího telefonu a po, ádala místní spojovatelku, aby mě přepojila na linku paní Laury Huckabyové. Spojovatelka chvilku mlčela a pak prohlásila: „Je mi líto, ale , ádná paní toho jména u nás není ubytovaná.“

„, e ne? To je vá, ně divné. Počkejte, víte co? Zkuste tedy jméno Hudsonová.“

Operátorka opět chvilku nereagovala, ale zřejmě se mě sna, ila spojit s někým toho jména. Doufala jsem, že to bude ta správná osoba. Zapsala jsem si to jméno a zakrou, kovala, abych se u, příště nespletla.

Po jednom zazvonění zvedla sluchátko nějaká , ena. V

jejím hlase bylo znát napětí a zřejmě se celkově necítila právě nejlépe. „Farley?“

Farley? Co to bylo za jméno? Říkala jsem si, že by to mohl být ten chlapík, se kterým se rozloučila na letišti v Santa Terese.

„To je paní Hudsonová? Tady Sara Fullertonová, asistentka ředitelky obchodního oddělení, paní Jillian Braceové. Jak se dnes máte?“ Zvolila jsem takový ten falešně přívětivý tón, který se učí pou, ívat telefonistky na odborných školách pro telefonistky.

„Dobře,“ prohlásila Laura opatrně a čekala, s čím na ni asi vyrukuji.

„No, fajn. To moc ráda slyším. Paní Hudsonová, proč vám volám? Provádíme takový výzkum, vše v naprosté

tajnosti, a namátkou vybíráme hosty. Byla byste ochotná odpovědět mi na pár otázek? Slibuji, že vás připravím nejvíce o dvě minutky. Souhlasíte?“

Laura z toho nebyla nijak nadšená, ale současně asi nechtěla být nezdvořilá. „Tak dobře, ale opravdu rychle.

Čekám toti, hovor a nechci, aby byla blokovaná linka.“

Srdce se mi rozbušilo. Pokud jsem se nedovolala té správné osobě, bylo nyní ji, dílem okam, iku, ne, to vyjde najevo. „Chápu a velmi si vá, íme vaší pomoci. Tak, e, z přihlašovacího formuláře, který jste vyplnila, kdy, jste k nám přijela, jsem vyčetla, že jste z kalifornské Santa Teresy a že jste přiletěla letadlem společnosti American Airlines; myslím, že šlo o let číslo 508. Říkám to správně?“

Následovalo ticho.

„Promiňte, paní Hudsonová, ale je to správně?“

Tón jejího hlasu byl obezřelý: „Ano.“

„A tady u nás jste přistála přibli, ně ve tři čtvrtě na dvě?“

„Ano, správně.“

„Kdy, jste z výdeje zavazadel volala hotelovou přepravu, měla jste s tím nějaké problémy?“

„Ne. Prostě jsem zvedla sluchátko a vytočila vaše číslo.“

„Musela jste pak dlouho čekat?“

„Ani ne. Myslím, že to trvalo tak patnáct minut, co,

ovšem nebylo nic hrozného.“

„Ovšem. Choval se k vám řidič zdvořile a pomohl vám, kdy, bylo třeba?“

„Byl prima.“

„Jak byste ohodnotila naši recepci, jak vás přijali? Bylo to na jedničku, na dvojku, na trojku, na čtyřku nebo byste je nechala propadnout?“

„Myslím, že to zvládli na jedničku. Víte, neměla jsem s nimi nejmenší problémy, šlo to zkrátka dobře.“ Začínala to brát opravdu vá, ně a sna, ila se být objektivní a upřímná zároveň.

„To ráda slyším. A jak dlouho čekáte, že se u nás zdr, íte?“

„To ještě nevím. Určitě tu strávím ještě jednu noc, ale jak to bude dál, nevím. Chcete, abych vám to oznámila, a,

se to dozvím?“

„To nebude nutné. Samozřejmě nás potěší, kdy, zde zůstanete, jak dlouho jen budete potřebovat. Teď bych si jen ráda ověřila, jaké máte číslo pokoje. Pak u, vás nebudu obtě, ovat.“

„Jsem v čísle 1236.“

„Skvělé, to odpovídá. A tím je náš malý výzkum hotov.

Děkuji vám za trpělivost, paní Hudsonová, a doufám, že se vám u nás bude líbit. Kdybychom vám mohli být jakkoli nápomocni, neváhejte a obraťte se na nás.“

Teď u, jsem se jen potřebovala dostat do jejího pokoje.

Opět jsem se vypravila do vstupní haly. Tentokrát abych našla nějaké dveře, jimi, bych se dostala do zadního traktu budovy. Dost jsem si slibovala od takových věcí, jako jsou

nákladní výtahy, úniková schodiště, jakékoli neoznačené dveře nebo dveře naopak označené, ale cedulkou „Jen pro zaměstnance“. Jedny takové jsem vzápětí také našla.

Vstoupila jsem a sešla po krátkém betonovém schodišti kamsi, kde mě uvítaly další dveře, tentokrát s nápisem „Vstup zakázán“. Ten, kdo sem cedulku umístil, to nemohl myslet zase tak vá, ně, je, to bylo odemčeno, tak, e jsem bez problémů zákaz porušila.

Ka, dý hotel má dvě tváře. Jedna se ukazuje lidem a je čistá, samý koberec, čalounění, lesk, oblo, ení a pestré barvy. Tvář, je, se nikomu neukazuje, ale dohlí, í na veškeré zaměstnance, je mnohem ošklivější a obyčejnější. Chodba, do které jsem vstoupila, byla cele vybetonovaná a ten beton postrádal jakoukoli povrchovou úpravu s výjimkou podlahy, ji, pokrývalo linoleum. Bylo tam mnohem větší dusno a také jsem cítila oleje a jiné pachy strojů a přístrojů, jídlo a staré hadry na vytírání. Stropy byly vysoko nade mnou a plazily se po nich nejrůznější trubky a kabely a také klimatizační potrubí. Slyšela jsem řinčení nádobí, ale zvuky se zde podivně rozléhaly, tak, e jsem nedokázala určit, odkud přicházejí.

Rozhlédla jsem se na obě strany. Nalevo byla široká kovová vrata, teď pootevřená, tak, e jsem zahlédla část nákladové rampy s několika přistavenými velkými kamiony.

Z ka, dého rohu zvědavě shlí, ela bezpečnostní kamera.

Celkem jich tam muselo být dost a jejich elektronické oči

bedlivě sledovaly kohokoli, kdo se jen mihl kolem. Nechtěla jsem, aby si mě všimly, tak, e jsem se raději obrátila a vydala se napravo.

Šla jsem tedy dál chodbou, zabočila za roh a ocitla se v jedné z mnoha kuchyní, které dohromady tvořily jakési bludiště. Přede mnou bylo podél stěny vyrovnáno šest mrazicích boxů a vedle nich nerezové vozíky s kolejničkami na podnosy s jídlem. Napočítala jsem jich celkem dvacet.

Podlaha byla všude čerstvě umytá, ještě se na ní místy leskla schnoucí voda a všude byla cítit dezinfekce. Velmi opatrně jsem šla dál a za sebou nechala pult s velkými nerezovými mísami a hrnci na polévku i velkokapacitní myčky nádobí, z nich, stoupala ke stropu pára. Občas jsem narazila na nějakého zaměstnance v zástěře a se síťkou na vlasech.

V, dy na mne zvědavě pohlédli, ale moje přítomnost je zřejmě nijak neznepokojovala. Jakási černoška například krájela na kousky papriku, o kousek dál zase běloch přikrýval vozík s jídlem ochrannou fólií. Poprvé v , ivotě jsem viděla sporáky a trouby o velikosti menších místností a gigantické nerezové chladničky větší ne, všechny boxy na mrtvé v márnici Nemocnice svaté Terezy dohromady, Potkala jsem zase další zaměstnance v bílých zástěrách, gumových rukavicích a se síťkami na vlasech, kteří omývali hlávky salátu, je, vzápětí aran, ovali na talíře a ty pak pokládali na nerezový pult.

Nahlédla jsem do místní špi, írny, která byla větší ne,

armádní zbrojnice a plná kartonů kečupu, hořčice, oliv a kyselých okurčiček a také regálů obtě, kaných chlebem, croissanty, domácími ovocnými koláčky, sýrovými dorty a rohlíky. Jinde bylo v plastových kbelících čerstvé ovoce a zelenina. Vzduch byl prosycen silnými vůněmi, z nich,

některé byly opravdu pronikavé, například nasekaná cibule, rajská omáčka, kapusta, celer, citrusové plody a dro, dí. Jak to v takových místech bývá, mísily se tu pachy jídla a čistoty. Ale bylo jich a, moc, tak, e jsem si naprosto jasně uvědomovala, že na to můj čichový aparát sotva stačí a že má nervová soustava příslušná data přenáší do jakýchsi dávno zapomenutých končin mého mozku. Velmi se mi ulevilo, kdy, jsem se konečně z kuchyňského komplexu vymotala. Teplota vzduchu rázem znatelně klesla a všechny pachy zůstaly kdesi za mnou. Najednou jsem měla pocit, jako bych vstoupila do lesa. Našla jsem hlavní chodbu a dala se vpravo.

Přede mnou stál u stěny celý vláček vozíků se špinavým prádlem, které nadouvalo stěny , lutých lněných pytlů, je,

byly součástí vozíků. Ka, dý přetékal hromadou utěrek a ručníků. Zpomalila jsem a systematicky postupovala ode dveří ke dveřím a nahlí, ela dovnitř. Zastavila jsem se a, u vchodu do hotelové prádelny. Byla to prostorná místnost s několika automatickými pračkami, které byly prakticky všechny vyšší ne, já. Na stropě byly připevněné kolejnice, po nich, jezdilo jakési zařízení s velkými háky, na kterých

se pohupovaly obrovské lněné pytle, tentokrát ji, na pohled prodyšnější. Odkudsi z pozadí ke mně doléhaly zvuky sušiček na prádlo. Vzduch zde byl cítit vlhkou bavlnou a pracím práškem. U stroje, jeho, funkce zřejmě spočívala v mandlování a následném skládání hotelového lo, ního prádla, stály dvě , eny a velmi efektivně spolupracovaly.

Jejich pohyby ji, byly automatické, proto, e prováděly toté,

stále dokolečka. Kdy, přístroj slo, il cíchu, jednoduše ji odebraly a polo, ily na úhlednou hromádku ji, slo, eného prádla, kterou vytvářely vedle. Nemohly si dovolit pochybit nebo se zastavit, proto, e přístroj neustále chrlil další a další slo, ené prádlo.

Pokračovala jsem dál chodbou, ji, pomaleji. Prošla jsem kolem jakýchsi polovičních dveří s pultíkem. Nad nimi jsem si přečetla nápis „Prádlo pro zaměstnance“. Dobře, dobře, ale co teď? Stála jsem a nahlí, ela do dveří místnosti, kde se evidentně čistily zaměstnanecké uniformy. Vypadalo to tam jako v chemické čistírně. Viděla jsem, že se tam pravidelně čistí několik stovek toto, ných uniforem, které se posléze , ehlí a věší na ramínkách na zvláštní pás, kde čekají, a, si je vyzvednou zaměstnanci. Naklonila jsem se přes pultík, zabudovaný do holandských dveří, a nahlédla dál do místnosti. Nikde jsem neviděla jediného člověka.

„Haló?“

, ádná reakce.

Stiskla jsem kliku, otevřela ty poloviční dveře a vklouzla

dovnitř. Zbě, ně jsem prohlédla dámské uniformy. Vypadalo to, že se skládají z krátké bavlněné sukénky a červené tuniky, která se nosila přes ni. Jejich přesnou velikost jsem odhadem stanovit nedokázala. Na ka, dé však byla cedulka s křestním jménem toho, kdo ji nosil: Lucy, Guadalupe, Historia, Juanita, Lateesha, Gloria, Nettie a nekonečná řada dalších jmen. Namátkou jsem vybrala tři z nich, zavřela za sebou dveře a vyšla zase na chodbu. „Mohu vám nějak pomoci?“

Mírně jsem nadskočila, proto, e jsem se málem srazila s jakousi obtloustlou , enou v červené uniformě, je, se nejspíš právě chystala vejít do tých, dveří. Mozek mi dočista vypověděl slu, bu.

Té paní se tak podivně dmulo chřípí, že to vypadalo, jako by větřila mou lest. „Co to tu děláte s těmi uniformami?“ Prakticky jsem jí těmi nosními dírkami viděla a, do hlavy a vězte, že to nebyl nikterak hezký pohled. Na její jmenovce stálo: „p. Spitzová, vedoucí zaměstnanecké prádelny“.

„To je dobře, že se ptáte, paní Spitzová. Právě jsem vás toti, hledala. Jsem asistentka Jillian Braceové, z oddělení obchodu a marketingu.“ Volnou rukou jsem zalovila v kapse, nahmatala vizitku a rychle jí ji podala.

Vzala ji a pozorně pročetla. Musela přitom trochu mhouřit oči. „Tady je ale jméno Burnham J. Pauley. Co to má znamenat?“ Měla široký obličej a z ka, dičkého jeho rysu

sálalo podezření.

„No…,“ začala jsem. „Páni! To je dobře, že se ptáte.

Proto, e… vlastně obchodní oddělení uva, uje o nových uniformách… je to z bezpečnostních důvodů. A pan Pauley po, ádal paní Braceovou, jestli by mu neukázala, co máme na skladě.“

„To je tedy krajně podezřelé,“ rozčílila se. „Tyhle uniformy se právě začaly pou, ívat, ale to samozřejmě na obchodním dobře vědí! Tohle se tedy nedělá! U, toho mám dost! Na poslední poradě jsem panu Tompkinsovi snad dost jasně řekla, že to tady mám na povel já a že se tady o to postarám. Počkejte tady, ano! Jdu mu hned zavolat.

Nedovolím, aby se mi někdo z obchodního pletl do práce.“

Dokonce i z úst jí páchlo. Pak na mne opět pohlédla. „Jak se jmenujete?“

„Vikki Biggsová.“

„A kde máte jmenovku?“

„Nahoře.“

Div že do mě nezabodla ukazovák. „A nikam nechoďte!

Chci zjistit, co se tady děje. Co si to na obchodním dovolují, pořád mi sem někoho posílat? Jakou má slečna Braceová linku?“

„Dvě stě dva,“ odpověděla jsem automaticky. Tak to vidíte! Trénink je nesmírně důle, itý. V krizových situacích pak člověku jen stačí otevřít pusu a nějaká ta na pohled nevinná le, vyklouzne prakticky sama. Člověk, který si

lhaní neprocvičuje, si v podobných situacích nikdy neporadí jako já.

Vrazila do holandských dveří a překvapivou rychlostí za nimi zmizela. Dveře se zabouchly. Přehodila jsem si uniformy na ramínkách přes levou ruku a rychle zmizela ze scény. Srdce mi bušilo o sto šest. Musela jsem však prchnout. Zabočila jsem za roh a dala se do klusu. Našla jsem nějaké schodiště a vyběhla nahoru. Schody jsem brala po dvou. Nechtěla jsem riskovat cestu výtahem. , ivě jsem si dokázala představit paní Spitzovou, jak o mně vykládá hotelové ostraze, jak na ně naléhá, aby po mně začali pátrat.

Ve druhém patře jsem u, byla zase zadýchaná, ale přesto jsem pokračovala v cestě vzhůru. Na úrovni pátého patra jsem dech u, opravdu sotva popadala, děsně mě bolela stehna a měla jsem pocit, že mi kolena asi vypadnou z kloubů. Nakonec jsem se ovšem přece jen doplazila a, do osmého patra a ocitla se ve známém prostředí, v chodbě za rohem od mého pokoje.

Zmizela jsem tedy v čísle 815 a zcizené uniformy přehodila přes , idli. Sesula jsem se na postel, kterou v mé nepřítomnosti někdo moc hezky ustlal. Le, ela jsem tam a musela se smát, i kdy, jsem stále nemohla normálně dýchat.

Říkala jsem si, že by si paní Spitzová asi měla nechat změřit hladinu hormonů v krvi nebo brát nějaké léky na uklidnění.

Pokud by si dál takhle dovolovala na vedení obchodního oddělení, mohli ji taky pěkně rychle vyhodit. Částečně jsem

pořád čekala, kdy mi někdo začne bušit na dveře, aby na mě mohl vychrlit celou řadu obvinění. S tím jsem samozřejmě musela počítat, bylo to, jak se říká, riziko mého podnikání.

Vstala jsem a přešla ke dveřím, které jsem raději zajistila bezpečnostním řetízkem. Chvilku jsem si pak zkoušela zabavené uniformy. Hned první z nich mi padla nejlépe.

Podívala jsem se na sebe do velkého zrcadla. Sukně mi sice byla poněkud velká v pase, ale nebyla to , ádná tragédie, vzhledem k tomu, že ji ještě překrývala tunika. K té patřil také bílý, na knoflíky připínaný límeček. Zajímavé byly i mírně nařasené rukávy a ani barva nebyla tak špatná. Bez pono, ek či punčoch a v teniskách jsem v té uniformě vypadala tak, že hned ka, dému muselo být jasné, že svedu vygruntovat i tu nejzanedbanější koupelnu. Opět jsem se převlékla do d, ín a padnoucí uniformu si pověsila do šatníku. Nevěděla jsem, co si počít s těmi zbývajícími dvěma, tak jsem je prozatím zastrčila do zásuvky stolu.

Říkala jsem si, že a, se budu chtít z hotelu stěhovat, budu je muset ulo, it na nějaké bezpečnější místo.

Oběd jsem si nechala donést a, na pokoj, proto, e jsem měla strach se takhle brzy potloukat po hotelu. Asi ve dvě hodiny jsem se vypravila na chodbu na průzkum.

Potřebovala jsem toti, zjistit, jaký je na patře systém chodeb, jak je hotel stavěný. Našla jsem jeden hasicí přístroj, dva po, ární východy a mrazicí box. Naproti výtahům jsem zase objevila veřejný telefon, který stál na

jakési poličce. Na konci chodby byl ještě přístěnek, v něm,

jsem zahlédla dva vozíky na špinavé prádlo. Vstoupila jsem dovnitř a zkoumala, jaké vybavení zde ještě skladují. Našla jsem , ehličky, , ehlící prkna a dva vysavače. Za přístěnkem byla ještě komora na prádlo, v ní, byly a, do stropu sahající police s čistými cíchami a ručníky. Také tam byla spousta balíků s toaletním papírem a několik na sebe vyskládaných palet s miniaturními hygienickými potřebami. Ty byly vá, ně roztomilé. Byla jsem spokojená, proto, e s náručí plnou čistých ručníků se dostanete do ka, dého pokoje. Také jsem objevila umělohmotnou cedulku s nápisem „Uvnitř je pokojská“, kterou jsem pohotově štípla.

Kdy, jsem udělala vše, co jsem mohla, sešla jsem dolů do obchodu s dárkovými předměty a koupila si nějakou knihu, abych měla co číst. Musela jsem si vybrat jeden z patnácti nenáročných románů pro , eny, proto, e v hotelovém skladu nic jiného neměli. Koupila jsem si ještě asi deset deka peprmintových bonbónů a zdola z haly ještě zkusila telefonem Lauřin pokoj. Kdy, zvedla sluchátko, zakoktala jsem: „Ach, promiňte,“ a zavěsila. Měla jsem dojem, jako bych ji právě probudila. Odpoledne jsem strávila převá, ně čtením a spánkem. I večeři jsem si nechala donést na pokoj a z nedostatku představivosti si objednala toté, , co jsem měla ji, k obědu: cheesburger, hranolky a dietní pepsi.

Chvilku po sedmé jsem si svlékla d, íny a naaran, ovala na sebe tu prudce elegantní červenou uniformu. Mé holé

nohy v teniskách se k ní sice nehodily nijak skvěle, ale co jsem mohla dělat? Nacpala jsem si do kapes oblíbené peprmintové bonbóny a ze zásuvky vytáhla ještě dvě zbylé uniformy. Zamkla jsem, klíč od pokoje zastrčila do kapsy a zamířila k po, árnímu schodišti. V devátém patře jsem zaskočila do přístěnku s prádlem a úklidovými potřebami a nechala tam viset ty dvě zcizené uniformy. Dvanácté patro bylo nachlup stejně stavěné jako osmé. Jen komora na konci chodby nebyla tak dobře zásobená. Za rekvizity jsem si zvolila prachovku a vysavač, na chodbě našla zásuvku, zapnula lux a systematicky postupovala směrem k pokoji Laury Huckabyové. Koberec byl poměrně divoký, se vzorem z geometrických obrazců, převá, ně trojúhelníků, které přečnívaly do pozadí zářivě , lutých a zelených barev.

Vysávání mě v, dy tak nějak uklidňuje. Je to pomalá, stereotypní práce, při které se člověk nechává unášet monotónním hučením přístroje, které čas od času přeruší ten zvláštní šramot, kdy, z podlahy zmizí něco opravdu velikého. Pracovala jsem, a, ze mě lil pot, ale ta činnost mě opravňovala k tomu být tam, kde jsem být potřebovala.

Přesně v sedm hodin šestatřicet minut jsem zaslechla cinknutí výtahu, z něho, vystoupil jakýsi běloch, evidentně hotelová slu, ba, a nesl podnos s jídlem. Zamířil ke dveřím s číslem 1236; přede dveřmi si tác pohodlně opřel o rameno a zaklepal. Dělala jsem, jako že potřebuji vysát prach z koberce právě v těch místech, proto, e jsem ji chtěla vidět, a,

mu přijde otevřít. Byla naboso a v hotelovém , upanu a noční košilce vypadala velmi objemně. To, co měla na sobě, vypovídalo o tom, že se ještě jednu noc zdr, í, z čeho, jsem měla radost. Mu, , který přinesl jídlo, se za chvilku opět vynořil ve dveřích. Bez jakékoli poznámky prošel kolem mě a zmizel ve výtahu. Zřejmě mě vůbec neregistroval. Doufala jsem, že by Lauru mohl někdo navštívit nebo že by se mohla vypravit za někým na smluvenou schůzku, a tak jsem zůstala.

Kdy, mě vysávání unavilo, vzala jsem prachovku, poklekla na všechny čtyři a pustila se do podlahových lišt, jich, se prachovkou zřejmě celá léta nikdo ani nedotkl.

Někdy si říkám, jak tě, ké to musejí mít soukromí detektivové-mu, i. Jen si představte, že by dělali něco takového! Občas jsem se naklonila ke dveřím Lauřina pokoje, ale nic jsem neslyšela. Napadlo mě, že kdybych se ohlásila a zaklepala na dveře, určitě by mě pustila dál. Po chodbě se trousila řada dalších hostů, ale ani jeden z nich mi nevěnoval sebemenší pozornost.

To vše mi jen potvrdilo mou dávnou teorii o tom, jaké to je být pokojskou: lidé se vám jen zřídka podívají do očí.

Občas se vám někdo sice koukne na obličej, jenže nijak pozorně, tak, e vás stejně v případě potřeby není schopen identifikovat. To mi samozřejmě nahrávalo. Navíc jsem se domnívala, že ani v Texasu nebudou mít tak přísné zákony, aby to, že se člověk vydává za pokojskou, bylo pova, ováno

za zločin.

Ve čtvrt na devět jsem uklidila vysavač do komory a vybavila se pro změnu komínkem čistého prádla. Zase jsem se vrátila k pokoji číslo 1236 a zaklepala na dveře: „Pokojská,“ ohlásila jsem se bez váhání. Co, zafungovalo jako kouzlo. Za chvilku toti, Laura Huckabyová otevřela, i kdy, jen tak, jak jí to dovoloval bezpečnostní řetízek.

„Ano?“

Bez řasenky a kontur byly její oříškové oči mírné a jaksi nevýrazné. Pleť měla lehce zarudlou, proto, e jí skrz podkladové líčidlo stále prosvítaly jakési červené skvrny.

Také měla dolíček na bradě, kterého jsem si předtím nevšimla.

Promluvila jsem na ni se skloněnou hlavou, proto, e jsem chtěla působit co nejvíce podřízeně. „Přišla jsem vám převlíknout postel.“

„Ve vašem hotelu převlíkáte postele?“ Evidentně ji překvapila úroveň mých slu, eb. Nejspíš jí to připadalo absurdní.

„Ano, paní.“

Zarazila se a pak jen pokrčila rameny. „Tak chvilku počkejte,“ vybídla mě. Pak zase zavřela dveře. Pár minut se nic nedělo, ale nakonec zařinčel řetízek, dveře se otevřely a ona o kousek ustoupila, abych mohla projít.

Byla jsem zvědavá, co všechno zaznamenám periferním viděním. Jak asi byla marnivá? Přísahala bych, že mi tak

dlouho nešla otevřít jen proto, aby si nanesla make-up. Ty své zářivě kaštanové vlasy měla čerstvě umyté a stále trochu zplihlé. Z koupelny bylo cítit vůni šamponu a také odtamtud do pokoje pronikala teplá pára. Polo, ila jsem ručníky na pult vedle umyvadla, přešla k posteli a zatáhla závěsy. Byla puštěná televize, ale jen bez zvuku. Laura bez meškání uklidila klíč od hotelového pokoje do zásuvky stolu.

Okam, itě jsem začala uva, ovat, jak bych se k němu mohla dostat. Všimla jsem si, že ještě před chvilkou byla v posteli a že si k ní také přistavila telefon. Mo, ná se jí u, dovolal ten, na jeho, hovor tak čekala. Oči jsem měla dokořán, ale ten vak jsem nikde neviděla.

Laura se usadila u stolu s nějakým časopisem. Dala si nohu přes nohu, tak, e jí byly zčásti vidět holé nohy. Kolem pravého kotníku a také po celém lýtku byla samá modřina.

Byly to ji, starší pohmo, děniny, proto, e nafialovělé skvrny začínaly u krajů získávat nazelenalou barvu. To jí ten její padesátník snad bil? K čertu! Rozhodně by to vysvětlovalo, proč se k němu chovala tak chladně a také proč tak pečlivě dbala na svůj vzhled. Na stole před ní byl stále tác, na kterém jí přinesli večeři. Na talířích se zbytky jídla však byl ledabyle pohozený plátěný ubrousek. Podle všeho toho mnoho nesnědla. Byla velmi rozpačitá z mé přítomnosti, i kdy, jsem dělala jen „svou“ práci. Její nervozita mi hrála do noty, proto, e se mě sna, ila ignorovat, i kdy, na mne občas po očku, leč zkoumavě pohlédla. Připadala jsem si, jako

bych snad byla neviditelná, a u, ívala si to. Nemusely jsme se spolu vůbec bavit, a tak jsem ji mohla celkem v klidu pozorovat. Byla snad ta skvrna nalevo od brady další modřina, nebo jsem jen měla vidiny? Co to bylo za člověka, co ji doprovázel? Podle všeho, co se mi doneslo, dal pořádnou nakládačku Rayi Rawsonovi, tak proč by občas neuhodil i ji?

Přelo, ila jsem prostěradlo napůl a ještě jednou napůl. Při pohybu mi občas zašustila uniforma. Špinavé prostěradlo jsem zavinula do ledabylé roličky a hodila je do rohu místnosti. Pak jsem stáhla cíchu z přikrývky a povlečení z polštářů a polo, ila na noční stolek peprmintový bonbón zabalený do papíru.

Vrátila jsem se do komůrky s umyvadlem a předstírala, že je myji. Střídavě jsem tedy pouštěla a zase zavírala vodu, co, bylo asi tak všechno, co jsem s umyvadlem provedla.

Pak jsem se podívala do její taštičky na šminky. Měla tam korektor, make-up, pudřenku, rů, . V malém kulatém kalíšku byl ještě produkt společnosti DermaSeal, „voděvzdorný přípravek na zakrytí nedokonalostí poko, ky“. Vyhlédla jsem zpoza rohu za stěnu. Dívala se na mě. Za zády jsem měla ještě šatník, který jsem si moc přála prohledat. Šla jsem do koupelny, sebrala vlhký ručník, který visel přes okraj sprchového koutu. Narovnala jsem závěs, kterým byl kout zakryt, a spláchla záchod, jako bych ho právě vycídila.

Vrátila jsem se zpátky do komůrky a otevřela dveře šatníku.

A… zásah! Byl tam ten vak.

Tu na mě zavolala: „Co teď děláte?“ Zdála se mi podrá, děná, tak mě napadlo, jestli jsem náhodou nepřekročila rámec „svých“ povinností.

„Nepotřebujete víc ramínek, slečno?“

„Co, e? Ne, mám jich dost.“

Chtěla mi jen pomoci. Nebyla vůbec tak naštvaná, jak se mi před chvilkou zdálo.

Zavřela jsem tedy dveře šatníku a vyměnila všechny zbývající ručníky za čisté. Kdy, jsem byla téměř hotova, přišla blí, a pozorně mě sledovala. Podívala jsem se doleva za ni. „A co ten podnos? Jestli jste dojedla, mů, u ho odnést.“

V rychlosti se podívala na stůl. „To budete hodná.“

Odlo, ila jsem ručníky a přešla ke stolu, z něho, jsem nenápadně vytáhla klíč, který jsem polo, ila na jídelní podnos a přehodila přes něj ubrousek. Potom jsem přešla ke dveřím, otevřela je jediným pohybem boků a podnos postavila na chodbu. Zase jsem se vrátila pro ručníky.

Kdy, jsem odcházela, cosi mi podávala. Nejprve jsem se domnívala, že je to nějaký vzkaz načmáraný na kus papíru, ale pak mi došlo, že mi dává spropitné. Zamumlala jsem: „Díky,“ a ani, bych se podívala na hodnotu té bankovky, zastrčila jsem si ji do kapsy tuniky. Kdybych si ji hned prohlédla, vypadala bych jako hrozná dr, grešle. „Hezký večer,“ popřála jsem jí ještě.

„Děkuji.“

Jakmile se za mnou zavřely dveře, okam, itě jsem se podívala na bankovku. Páni! Dala mi pět dolarů. To nebylo tak špatné za deset minut úklidu. Napadlo mě, že by nebylo marné obejít takhle všechny pokoje na patře. Kdybych v ka, dém uklidila a dostala takové spropitné, zaplatilo by mi to celou jednu noc. Sebrala jsem klíč od jejího pokoje, ale podnos nechala tam, kde byl. Bylo patrné, že na chodbu nepatří. A kromě toho jsem právě vysála koberce, tak, e jsem de facto znehodnotila svou práci. Nicméně odnášet jídelní podnosy nespadalo do mých kompetencí.

9

Do pokoje jsem se vrátila ve tři čtvrtě na devět. Po vší té manuální práci, stresu a mastném jídle jsem se cítila hrozně.

Myslím, že mi bylo špatně i z toho, že jsem musela překonat několik časových pásem. Shodila jsem ze sebe uniformu a hned se osprchovala. Horká voda mi stékala po ků, i jako uvolňující vodopád. Pak jsem se osušila a navlékla na sebe hotelový , upan, který byl univerzálně určen pro pány i dámy. Kalhotky, které jsem si vyprala, byly ji, suché, i kdy,

poněkud prkenné. Na věšáku na ručník visely jako ko, ka nějakého zvířátka. Kdy, jsem vyšla ze sprchy k šatníku, všimla jsem si, že mi na telefonu bliká kontrolka signalizující vzkaz. Někdo mi musel volat, kdy, jsem se sprchovala. Mohl to být jedině Henry, proto, e nikdo jiný o mně nevěděl. Mo, né ovšem bylo, že po mně šli lidé z obchodního. Poněkud napjatě jsem vytočila číslo na hotelovou spojovatelku.

„Tady slečna Millhoneová. Telefon u mě v pokoji

signalizuje, že mi někdo volal.“

Chvilku jsem si počkala. Pak se ozvalo: „Ano, máte tu vzkaz. V osm hodin padesát jedna minut volal nějaký pan Pitts. Prý je to naléhavé. Máte mu laskavě zavolat.“

„Díky.“ Vytočila jsem tedy Henryho číslo. Zvedl sluchátko snad dřív, ne, telefon stačil zazvonit. Hned jsem řekla: „To tedy byla rychlost. Tys snad musel sedět na telefonu jako na vejcích. Co se děje?“

„To jsem rád, že voláš. Nevěděl jsem, co dělat. Neozval se ti Ray Rawson?“

„Proč by se mi měl ozývat? Myslela jsem, že beze stopy zmizel.“

„To sice ano, ale zase se vrátil a já v tom větřím komplikace. Dnes ráno, chvilku po tom, cos volala, jsme šli s Nell nakupovat. William a Lewis se zase vypravili k Rosie, že jí jako pomů, ou s přípravou oběda. Tím pádem zůstal Charlie doma sám. Jsi tam?“

„Jo, jsem,“ ujistila jsem ho. „Sice vůbec nechápu, kam tím směřuješ, ale rozhodně tě poslouchám.“

„Ray Rawson se najednou ukázal u Chestera a Bucky mu řek, co se děje.“

„A to jako co? že jsem viděla toho chlápka, co ho zmlátil?“

„Nejsem si jistý, co všechno mu řekl, ale určitě to, že si tě najal. Bucky ví, , es odjela z města, ale neví kam. Ray pak musel přijít přímo k nám a vzhledem k tomu, že jsem u toho

nebyl, mohl Charliemu nakecat cokoli. Rozhodně mu prý navykládal, v jakém šíleném jsi nebezpečí.“

„Nebezpečí? To je tedy zajímavé! A proč?“

„To nám Charlie zatím nedokázal vysvětlit. Říkal ale, že to má co dělat s nějakým klíčem.“

„Aha. To bude nejspíš ten klíč, co jsme našli u Johnnyho v sejfu. Chtěla jsem ho ukázat jednomu kamarádovi, který se v klíčích a zámcích dost dobře vyzná. Bohu, el mám takové podezření, že ho ty jeho odborné znalosti dostaly za katr.“

„Kde je ten klíč teď? Bucky řekl Rayovi, že podle jeho posledních informací ho máš u sebe,“ zajímal se Henry.

„To mám. Nosím ho v kabelce, a, úplně na dně,“

přitakala jsem. „Zdá se mi, že o mě máš strach.“

„No, to mám, ale kvůli tomu ti nevolám.“ Podle tónu hlasu jsem poznala, že je Henry celý nesvůj. „Strašně nerad ti to říkám, ale Charlie prozradil Rayovi, kde jsi, proto, e mu Ray napovídal, že nutně potřebuješ pomoc.“

„A jak věděl Charlie, kde jsem?“

Henry si povzdychl a s tě, kým srdcem se chystal k úplnému doznání. „Zapsal jsem si jméno a telefonní číslo toho hotelu do bločku, který máme u telefonu. Znáš ale Charlieho! Slyší mizerně dokonce i za ideálních podmínek a z útr, ků našich hovorů si nějak vyvodil, že je Ray náš přítel a že ti určitě nebude vadit, kdy, mu to prozradí. Obzvlášť kdy, máš nějaké potí, e.“

„Ach, jo. Číslo pokoje ví taky?“

„Obavám se, že ano,“ vykoktal Henry. Působil tak provinile a nešťastně, že jsem se na něho vůbec nemohla zlobit, i kdy, se mi nijak nezamlouvala představa, že teď Rawson ví, kde jsem. Henry pokračoval dál: „Sice si nemyslím, že by se sebral a odletěl do Dallasu, ale mů, e ti zavolat, tak jsem nechtěl, aby tě to překvapilo nebo rozčílilo.

Mrzí mě to, Kinsey, ale u, s tím nic nenadělám.“

„Nelam si s tím hlavu, Henry. Jsem ráda, , es mě takhle varoval.“

„Měl jsem sto chutí zakroutit Charliemu krkem.“

„Jsem si jistá, že mi chtěl jen pomoci,“ uklidňovala jsem ho. „Stejně si ale myslím, že mi to nijak neublí, í.

Nepova, uji toti, Raye Rawsona za někoho nebezpečného.“

„Doufám, že není třeba se ho bát. Hrozně si vyčítám, že jsem tam ten papírek se jménem a telefonem do hotelu nechal jen tak válet.“

„No tak, nebuď blázen! Nemohls vědět, že se na to někdo bude vyptávat, a stejně tak jsi nemohl mít ponětí, že se Ray Rawson takhle zčistajasna zase objeví.“

„Já vím,“ prohlásil Henry, „ale mohl jsem aspoň něco říct přízni. Charliemu jsem to sice vyčetl, ale stejně je to moje chyba. Nikdy mě nenapadlo, že by něco takového mohl udělat.“

„Hele, stalo se. Nemů, eš za to.“

„Jsi moc hodná, že to říkáš. Jediné, co mě napadlo, , e

bych mohl udělat, bylo co nejdřív ti zavolat. Myslím, že by ses měla z hotelu odhlásit, nebo aspoň změnit pokoj. Nerad bych, aby ti najednou zaklepal na dveře. Na celé té věci něco smrdí.“

„V tom s tebou musím souhlasit, ale ještě nevím, co to je. Zatím si to tady mapuju a nechci ještě nic říct s určitostí.“

Myslím, že jsem Henryho maximálně rozrušila. „A proč?“ zeptal se.

„Vlastně se mi jen nechce. Stačí, kdy, řeknu, že by to podle mě ještě nebylo nejmoudřejší?“

„Nechci, abys riskovala. Šílenství bylo u, to, , es nastoupila do toho letadla. Podívej, není to tvoje věc, a čím víc se v tom budeš rýpat, tím větší naděláš zmatek.“

Usmála jsem se. „Chester si mě přece najal. Dělám jen svou práci, která mě mimo jiné baví. Víš, co to je plí, it se po chodbách a nenápadně tahat z lidí informace?“

„Jen aby ses tam moc nezdr, ela. Bude přece svatba.“

„Nezapomněla jsem na ni. Neboj, přijedu. Slibuji.“

„Kdy, mě budeš potřebovat, zavolej.“

Zavěsila jsem a rychle přispěchala ke dveřím, abych je zajistila řetízkem. Dokonce jsem uva, ovala, že na kliku pověsím cedulku „Nerušit“, ale pak mi došlo, že bych tím jen potvrdila, že jsem uvnitř. Přecházela jsem po místnosti a usilovně přemýšlela. Kdy, teď Rawson věděl, kde mě hledat, cítila jsem se podivně bezbranná, ale na druhou stranu mi nebylo zcela jasné, jak mě mů, e ohrozit. Podle

toho, co říkal Chester, musel být Ray opravdu v ubohém stavu, co, by mu přinejmenším ztí, ilo cestování. Cesta by ho navíc stála spoustu peněz, které by nejspíš nebyl ochoten zaplatit, kdyby si nemohl být jistý, že se v Dallasu ještě zdr, ím. Samozřejmě bylo nutné počítat i s tím, že by v jeho situaci bylo velmi rozumné vypadnout ze Santa Teresy, proto, e po něm šla policie kvůli výslechu. Neměla jsem pocit, že bych byla v nějakém zvláštním nebezpečí, ale nemohla jsem to vyloučit. Ačkoli jsem nevěděla, jakou má v celém případu Rawson roli, nepochybovala jsem o tom, že mi něco důle, itého zatajil. Kdybych se přestěhovala do jiného pokoje, určitě bych se cítila mnohem bezpečněji.

Na druhou stranu se mi ovšem nelíbila představa, že bych o to měla po, ádat. Lidé z hotelové správy nemohli být zase tak hloupí. A kdyby to náhodou zjistila paní Spitzová, bylo by pro ni dílem okam, iku udělat ze mne zločince. A takové podezřelé osoby neberou v , ádném hotelu na lehkou váhu. Paní Spitzová mě viděla velmi zblízka a v tuto chvíli u, mohla mít hotelová ostraha můj přesný popis. Kromě toho bylo jistě snadné rozšířit jej mezi všechny zaměstnance, kteří mohli s pátráním jakkoli pomoci. Jestli, e si Vikki Biggsová, ta noční recepční, zapamatovala mé jméno, mohli mi ka, dou chvilku zaklepat na dveře. Pokud ovšem vedení hotelu dosud nemělo , ádné podezření, byla bych blázen, kdybych teď chodila dolů a zbytečně na sebe upozorňovala. Změna pokoje tedy nepřicházela v úvahu.

Navíc jsem si ji, téměř dojednala, že mi bude proplacena letenka a také ostatní cestovní výdaje. Nemohla jsem se jen tak vrátit a říci Chesterovi, že jsem se na to vykašlala, proto, e jsem se bála, že se u mě bez ohlášení objeví Ray Rawson. Za daných okolností bylo tedy nejlepší zůstat, zejména pak proto, že jsem ji, měla přístup do Lauřina pokoje. Jestli, e mi kdykoli, třeba i uprostřed noci, mohl někdo začít bušit na dveře, musela jsem být připravená. Tak jsem si dala hotelové toaletní potřeby spolu s kartáčkem na zuby a zubní pastou do kabelky. Co kdybych najednou musela pláchnout?

Naopak jsem z kabelky vyndala ten záhadný klíč a přemítala, jestli by se mi ho nepodařilo ukrýt na nějaké bezpečnější místo. Napadlo mě, že bude nejlepší, kdy, ho ráno zalepím do obálky a pošlu poštou Henrymu. Ve snaze najít mu zatímní úkryt jsem pak prozkoumala celý pokoj včetně nábytku. Pořád jsem ale váhala. Kdybych toti,

musela narychlo odjet, určitě bych se nechtěla vracet do pokoje a vyzvedávat klíč z jeho úkrytu. Vylovila jsem raději své cestovní šitíčko, sundala si sako a začala důkladně zkoumat, jak je šité. Nakonec jsem miniaturními nů, kami vypárala malou část zespod ve švu na ramenní vycpávce.

Vsunula jsem klíč do vycpávky a zase ji zašila. Sice jsem se tak připravila o šanci projít letištním detektorem kovů, ale sako jsem si přece v, dycky mohla svléknout a poslat je spolu s kabelkou rentgenovou kontrolou.

Do postele jsem šla oblečená a s botami na nohou.

Usínala jsem na zádech, s překří, enýma nohama a přes sebe přehozenou dekou, aby mi nebyla zima.

*

Kdy, v osm hodin ráno zazvonil telefon, bylo mi, jako by mě posadili na elektrické křeslo. Tep se mi z padesáti úderů za minutu zrychlil na závratných sto padesát, přičem, můj organismus nezaznamenal , ádnou aktivitu, vyjma jediného výkřiku. Zvedla jsem sluchátko a promluvila do něho s pocitem, že mám srdce snad v krku: „Co je?“

„Je, iš, já vás probudil? To jsem nechtěl. Tady Ray.“

Překulila jsem se, spustila nohy na zem a bleskurychle se postavila. Volnou rukou jsem si přitom třela obličej, abych se alespoň zdánlivě probudila. „Myslela jsem si to. Kde jste?“

„Dole v hale. Musím s vámi mluvit. Bude vám vadit, kdy, přijdu nahoru?“

„To mi tedy vadit bude,“ prohlásila jsem naštvaně. „Co tady děláte?“

„Hledám vás. Myslel jsem si, že byste se měla dozvědět, s čím si zahráváte.“

„Dobře, sejdeme se za patnáct minut dole v kavárně.“

„To jsem rád.“

Zase jsem sebou plácla na postel a chvilku tam jen le, ela. Chtěla jsem se dát trochu dohromady. Příliš se mi to

nepodařilo. , aludek jsem měla hrůzou sevřený. Nakonec jsem se přece jen dovlekla k šatníku, v komůrce vedle si vyčistila zuby a opláchla obličej. Přičichla jsem si k roláku a musela uznat, že byl skutečně cítit, jako bych ho celé dva dny nesvlékla. Napadlo mě, že bych asi měla skočit dolů do obchodu a koupit si tam něco nového na sebe. Nemohla jsem si toti, všechno své oblečení dát vyčistit a vy, ehlit, jinak bych musela a, do šesti do rána chodit jen v té kradené uniformě. A kdyby se někdy mezitím Laura rozhodla odjet, nezbylo by mi, ne, ji po celém Texasu pronásledovat v přestrojení za pokojskou. Nakonec jsem si potřela inkriminované partie tělovým mlékem a doufala jsem, že se mi tak alespoň částečně podařilo zamaskovat pach mého špinavého prádla.

Pak jsem si dala do kapsy dva klíče, jeden od svého, druhý od Lauřina pokoje, a vyhlédla kukátkem na chodbu.

Potěšilo mě, že mě Rawson alespoň nešpehoval. Výtahy jsem ji, delší dobu nepou, ívala, tak jsem pro přesun dolů zvolila po, ární schodiště. Ústilo však na opačnou stranu haly, ne, byla kavárna.

Kdy, jsem se do kavárny konečně dostala, chvilku jsem zůstala stát mezi dveřmi. Poznat mezi ostatními hosty Raye Rawsona nebylo nijak tě, ké. Byl to jediný člověk s fialovozeleným opuchlým obličejem. Měl dokonce převázaný nos, u oka monokl, natr, ený ret, různé oděrky a tři prsty na pravé ruce ovázané. Kávu konzumoval pomocí

l, ičky, nejspíš proto, že by ho jinak bolely zlomené nebo rozbité zuby či rány, které zbyly po těch vyra, ených. Měl zářivě bílé tričko, evidentně nové, proto, e na něm pořád byly vidět záhyby, jak bylo slo, ené v obalu. Buď si koupil tričko o velikost menší, nebo měl lepší postavu, ne, jsem si původně myslela. Krátké rukávy tentokrát odhalovaly vytetovaného draka, kterého jsem nemohla ne, obdivovat.

Došla jsem a, k němu a posadila se ke stolu, u něho,

seděl. „Kdy jste přijel?“

Na stole byly dva jídelní lístky. Jeden mi podal. „Ve tři třicet ráno. Letadlo mělo kvůli mlze zpo, dění. Půjčil jsem si auto v půjčovně na letišti. Sna, il jsem se vám hned dovolat, ale hotelová operátorka mě odmítla přepojit, a musel jsem počkat a, do osmi.“ Měl krví podlité oči, nejspíš z probdělé noci, tak, e jeho mírný obličej získal a, démonické vzezření.

Všimla jsem si, že mu museli dokonce přišít ucho.

„Něco vás asi hodně trápí,“ podotkla jsem. „Máte u,

pokoj?“

„Jo, číslo 1006.“ Krátce se pousmál, vzápětí zase zachmuřil. „Podívejte, je mi jasný, že nemáte sebemenší důvod mi věřit, ale přišel čas jednat na rovinu.“

„S tím jste měl začít u, před dvěma dny, ne, jsme se dostali do téhle… ani nevím do čeho.“

Přistoupila k nám servírka a nesla konvici s kávou. Byla takový ten mateřský typ, o kterém si hned na první pohled myslíte, že přivede domů ka, dou toulavou kočku nebo psa.

Na kudrnatých vlasech měla síťku jako pavučinu a její zastřený hlas dával tušit, že celý , ivot s chutí kouřila cigarety bez filtru. Zamyšleně pohlédla na Raye. „Co se vám to stalo?“

„Naboural jsem se,“ informoval ji pohotově. „Nemáte nějaký aspirin? Jestli jo, tak vám v poslední vůli odká, u všechny peníze, co mám.“

„Podívám se dozadu. Myslím, že se tam něco jistě najde.“ Pak se obrátila ke mně. „Nedáte si kávu? Vypadáte, že by vám přišla k duhu.“

Tiše jsem jí nastavila svůj šálek, který naplnila a, po okraj. Pak konvici postavila na stůl a odkudsi vylovila svůj bloček. „U, jste si vybrali, nebo mám ještě chvilku počkat?“

„Já jsem spokojená,“ prohlásila jsem a naznačila, že mi šálek kávy prozatím stačí.

Ray byl jiného názoru. „Dejte si něco k snídani. Zvu vás.

Aspoň to pro vás mohu udělat.“

Vzhlédla jsem tedy opět k servírce. „V tom případě mi k té kávě ještě přineste pomerančový d, us, tři míchaná vejce na slanině, jednu no, ičku párku a pár topinek z , itného chleba.“

Ray na prstech ukázal, jako že to celé dvakrát: „Mně toté, .“

Jakmile nás opustila, naklonil se nad stůl a opřel se o lokty. Vypadal jako boxer, tak polotě, ká váha, který právě nechal vyhrát svého soupeře. „Nevyčítám vám, že jste tak

nepříjemná, ale upřímně… nenapadlo mě, že by se po tom vloupání do Johnnyho přístavku ještě mohl vrátit. Myslel jsem si, že je po všem, ale to jsem se přepočítal.

„Je to mu, ? Kdo je to?“

„Hned se k tomu dostanu,“ ujistil mne. „Jo, ještě ne, na to zapomenu… Víte o tom klíči, co našel Bucky v Johnnyho sejfu?“

„Ano,“ přitakala jsem obezřetně.

„Ještě ho máte?“

Krátce jsem zaváhala a pak instinktivně zalhala. Proč bych mu vlastně měla věřit? V, dyť mi zatím nic neřekl.

„Ten klíč u sebe nemám, ale vím, kde je. Proč?“

„Hodně jsem o tom přemýšlel. Myslím, že ten klíč bude dost důle, itej. Proč jinak by ho Johnny schovával v trezoru, , e?“

„Myslela jsem, že to budete vědět. Neříkal jste snad Charliemu, že jsem právě kvůli tomu klíči ve velkém nebezpečí?“

„V nebezpečí? Nic takovýho jsem mu nikdy neřekl. To by mě zajímalo, jak na to přišel.“

„Včera večer jsem mluvila s Henrym a ten mi říkal, že jedině díky tomu se vám podařilo přesvědčit Charlieho, aby vám řekl, kde jsem. Prý jste říkal, že jsem ve velkém nebezpečí, a proto prý vám také Charlie všechno prozradil.“

Ray zakroutil nevěřícně hlavou. „To mě musel špatně pochopit,“ prohlásil. „Samozřejmě jsem vás hledal, ale

nikdy jsem neřekl, že jste v nebezpečí. To je divný. Ten starej pán špatně slyší. Mo, ná to nějak popletl.“

„To je jedno. Teď to necháme být. Radši si popovídáme o něčem jiném.“

Ray se zadíval směrem ke dveřím do kavárny, kde se začala pomalu vytvářet nesourodá skupinka nějakých adolescentů. Asi to byli ti bě, ci, které jsem včera zahlédla oknem. Museli být ve městě na nějakém soustředění nebo dokonce sportovní soutě, i. Díky nim byl všude najednou větší hluk. Ray zvýšil hlas, aby byl vůbec slyšet. „Víte, že jste mě tuhle v mým hotelovým pokoji pěkně překvapila?“

„A čím?“

„Tím, co jste říkala o Johnnym. Měla jste pravdu. Za války vůbec v armádě neslou, il. Byl ve vězení, přesně jak jste říkala.“

Velmi mě těší, kdy, mi někdo dá za pravdu. V, dy mě to nesmírně rozradostní. „A co ta historka o tom, jací jste kamarádi? Bylo na tom něco pravdy?“

„V podstatě ano,“ přitakal. Zarazil se a usmál. Všimla jsem si, že mu chybí první stolička. Pak si přilo, il ruku na tvář, v místě, kde měl podlitinu tmavomodré barvy s nádechem do fialova. „Teď ne, je tu kolem moc lidí.“

Ti mladí lidé se kolem nás rozptýlili jako mlha. Zabrali téměř všechna místa u okolních stolů a servírka jim rychle rozdávala jídelní lístky jako programy k nějakému sportovnímu turnaji.

„Přestaňte se vytáčet,“ uzemnila jsem ho.

„Promiňte. Sice jsme se opravdu seznámili v Louisville, ale nebylo to u společnosti Jeffersonville Boat Works a nebylo to ani v roce čtyřicet dva. Bylo to dřív. Tak ve třicátým devátým nebo ve čtyřicátým. Pořádně jsme spolu popili, a tak se vlastně spřátelili. Bylo mi devatenáct a u,

tehdy jsem věděl, co je to kriminál. Byl jsem tam několikrát.

Nějakej čas jsme se jen tak flákali, znáte to, ne? Jen tak jsme si u, ívali , ivota. Ani jeden z nás toti, nemusel na vojnu.

Měli jsme oba modrou kní, ku. U, ani nevím, na co ji Johnny dostal. Myslím, že měl něco s plotýnkou. Já mám problémy s ušníma bubínkama a taky pochroumaný koleno.

Kdy, je špatný počasí, zlobí mě ještě dneska. Něco jsme ale dělat museli, jinak bysme se asi ukousali nudou a taky to nešlo bez peněz, a tak začaly naše společný vloupačky.

Vybírali jsme si hlavně obchodní domy, přeplněný krámky a tak. Jednou jsme to ale, myslím, dost podcenili a chtěli si toho odnést víc, ne, jsme mohli pobrat. Přistihli nás při činu.

Já skončil v okresní věznici, ale jeho odvezli do nápravnýho zařízení v Lexingtonu. Odkroutil si tehdy pětadvacet měsíců z původních pěti let. Propustili ho za slušný chování a on hned odjel za rodinou do Kalifornie. Od tý doby byl čistej jako slovo bo, í.“

„A co vy?“

Sklopil oči. „No, víte, kdy, Johnny odjel, dal jsem se ke špatný společnosti. Myslel jsem si, kdovíjak nemám za

ušima, ale byl jsem mladej a pitomej jako ka, dej. Pak mě jeden kámoš navez do vá, ně blbýho kšeftu, při kterým nás sebrali poldové. Zavřeli mě tehdy do Státního nápravnýho zařízení v Ashlandu, v Kentucky, kde jsem strávil dalších patnáct měsíců , ivota. Asi rok jsem byl venku a pak mě zabásli zas. Bohu, el jsem nikdy neměl prachy na pořádnýho právníka, tak, e jsem musel spoléhat na štěstí. jenže poka, dý se něco semlelo a mě v, dycky zas zavřeli. Od tý doby jsem seděl pořád.“

„Chcete říct, že jste byl víc jak čtyřicet let ve vězení?“

„S přestávkama. Vy si myslíte, že na světě nejsou maníci, co by byli tak dlouho v lapáku? Mohli mě samozřejmě pustit dřív, ale byl jsem vzpupnej a dobu mi trvalo, ne, jsem přišel na to, jak se mám chovat,“ vyprávěl dál. „Myslím, že jsem trpěl něčím, čemu se odborně říká ‚nedostatek kontroly‘. Takový a ještě jiný věci jsem se naučil ve vězení. Taky jsem se naučil správně mluvit. Dalo mi práci se ovládat, ale zvládnul jsem to. Nikdy jsem ale nikoho nezabil,“ dodal ještě v rychlosti.

„To se mi ohromně ulevilo,“ podotkla jsem.

„No, vlastně jo, ve vězení, ale to bylo v sebeobraně.“

Přikývla jsem. „Aha.“

Rawson

pokračoval.

„Ka, dopádně

pozdějc

ve

čtyřicátých letech jsem si začal dopisovat s Mariou.

Seznámili jsme se na inzerát. Choval jsem se pak tak slušně, že mě pustili z lapáku, a kdy, jsem byl venku dost dlouho,

napsal jsem jí, že bysme se jako mohli vzít. Pak otěhotněla a měli jsme malou holčičku, kterou jsem u, celý roky neviděl.

Byla byste překvapená, kolik , enských se zamiluje do kriminálníků.“

„U lidí mě nepřekvapí nic,“ poznamenala jsem.

„Jindy se mi třeba stalo, že jsem byl venku na čestný slovo a u, jsem se nevrátil do vězení. Bylo to zkrátka pořád dokola. Občas mívám takovej dojem, že se za to Johnny cejtil zodpovědnej. Podle mýho si asi myslel, že kdyby nebylo jeho, nikdy bych tak bídně neskončil a netrávil bych , ivot po kriminálech. To samozřejmě nebyla pravda, ale stejně mám za to, že o tom byl přesvědčenej.“

„Vy si myslíte, že s vámi byl Johnny celé ty roky v kontaktu jen proto, že ho trápil pocit viny?“

„Nejspíš jo,“ odvětil Ray. „Mo, ná to bylo proto, že jsem byl kromě jeho , eny jedinej člověk, kterej věděl, že seděl.

Přede všemi ostatními předstíral, že je někdo jinej. Všechny ty historky o Barmě a o Claire Chennaultovi vyčet z kní, ek.

Jeho děti si o něm myslely, že to byl velkej hrdina, ale to bohu, el nebyl. Přede mnou moh bejt sám sebou. Já se pak ovšem zaplet do ozbrojenýho loupe, nýho přepadení, tak, e jsem nakonec skončil v lapáku definitivně. Něco jsem si odseděl v Lewisburgu, něco v Leavenworthu, ale nejdelší dobu jsem byl v Atlantě. To je vězení, kde člověk zjistí, co všechno je mo, ný pře, ít. V Atlantě jsou všichni ti nenapravitelný Kubánci, co sem Castro posílá, aby nám

nebylo smutno.“

„A co se stalo s Mariou? Jste pořád man, elé?“

„Ne. Nakonec přece jen po, ádala o rozvod, proto, e to u,

vypadalo, že se nikdy nepolepším. Byla to vá, ně moje chyba, ona za nic nemohla. Je to dobrá , enská.“

„To musíte být celý nervózní, kdy, jste najednou po čtyřiceti letech na svobodě.“

Rawson pokrčil rameny a zase se rozhlédl po místnosti.

„Udělali, co mohli, abych si tady venku poradil. Kdy, mi bylo šedesát, vězeňská správa rozhodla, že u, není nutný zacházet se mnou tak tvrdě. Tak, e jsem u, neměl tak přísnej dozor a občas jsem si moh z basy vyjít i na špacír. Pak mě poslali zase zpátky do Ashlandu, a to teda byla úleva.

Naposledy jsem tam byl před pětatřiceti rokama. A najednou jsem tam zas a koukám na kluky stejně starý, jako jsem byl já, kdy, mě zašili prvně. A najednou jsem to všechno pochopil. Víte, jak to myslím? Jako bych to najednou uviděl jako jeden velkej obraz. Za rok jsem se úplně změnil.

Zamyslel jsem se toti, nad sebou, začal chodit do večerní školy a starat se o sebe. Taky jsem přestal kouřit, dal se na vzpírání a na podobný věci. Zkrátka jsem na sobě zapracoval. Propouštěcí komise nakonec zkonstatovala, že jsem řádnej člověk, a bez průtahů mě pustili domů.“

Ray se zase zarazil a ohlédl na přítomnou omladinu.

Seděli u několika stolů, k nim, si ještě přisunuli další , idle.

Z ruky do ruky kolovaly jídelní lístky a místností se nesl

neutuchající smích. Ten smích mi byl milý. Byl takový nevinný a plný , ivota. Ray zakroutil hlavou. „Bydlej se mnou na patře, hned v druhým vedlejším pokoji. Pane bo, e, jak ti se pořád couraj po chodbě a kolik u toho nadělaj rámusu! Nemám ani chvilku klidu.“

„Jste s Mariou pořád v kontaktu?“

„Sem tam. Znovu se vdala. Podle mých posledních informací bydlí pořád někde v Louisville. Rád bych se za ní jel co nejdřív podívat. Hrozně rád bych samozřejmě viděl i dceru a nějak jí to všechno vynahradil. Vím, že jsem nebyl nejlepší táta, spíš jsem byl hroznej táta, ale za pokus to podle mě ještě stojí. Taky se chci jet podívat za mámou.

Nejdřív ale musím vyřídit tohle.“

„Vaše matka je pořád na, ivu?“ zeptala jsem se nevěřícně.

„No jistě. Je jí pětaosmdesát, ale má tuhej kořínek jako všichni od nich z rodiny.“

„Ne že by mi do toho něco bylo, ale kolik je vám let?“

„Šedesát pět. Kdybych v , ivotě chodil do práce, byl bych teď v důchodu.“

„Tak, e vás propustili vlastně docela nedávno,“

poznamenala jsem.

„Asi před třemi týdny. Z Ashlandu mě toti, poslali ještě na šest měsíců do zvláštního zařízení, kde člověka učej, abych tak řek, normálně , ít. Kdy, mě pustili, hned jsem zamířil na pobře, í. Johnnymu jsem napsal v dubnu. Oznámil

jsem mu v tom dopise přesný datum, kdy mě maj propustit.

Odepsal mi, že prý mám přijet a že mi pomů, e. Tak jsem přijel. Zbytek u, znáte. Dokud jsem nezaklepal na dveře Buckyho domu, nevěděl jsem, že je mrtvej.“

„A jakou pomoc měl Johnny na mysli?“

Rawson pokrčil rameny. „Bydlení. Nějaký peníze nebo kšeft, do kterýho bysme se společně mohli pustit. V base jsem dělal snad úplně všechno, co se dělat dá, ale bral jsem jen čtyřicet centů na hodinu a navíc si za to musel kupovat čokoládový tyčinky, limonády a vody po holení, tak, e se nedá říct, že bych měl nějak moc našetřeno.“

„A z čeho jste si zaplatil cestu sem?“

„Máma mi půjčila. Slíbil jsem, že jí to vrátím.“

„A kdo to tedy je, kdo se vloupal k Johnnymu do bytu?“

„Jmenuje se Gilbert Hays. Je to můj bejvalej spoluvězeň.

Byli jsme spolu v jedný cele, je to pár let. Chtěl jsem na toho surovce udělat dojem, tak jsem si trochu pustil hubu na špacír. Ani se mě neptejte proč. Je to takovej hnusnej, podlej hajzl, že se za to ještě teď kopu do zadku.“ Jak se rozohnil, praskla mu ranka na dolním rtu a okam, itě mu z ní začala téci krev. Přilo, il si na ni ubrousek.

„Pustil jste si, jak vy říkáte, hubu na špacír, ale co jste mu vlastně řekl?“

„Podívejte, byli jsme ve vězení. Co jsme asi mohli dělat jinýho ne, poni, ovat ty kolem sebe? On se pořád s něčím vytahoval, tak jsem mu řekl o Johnnym. že byl šetřivej a

dokonce i ve vězení si dával něco stranou. Sice to nikdy neřek naplno, ale nejednou naznačil, že má doma schovanej velkej balík peněz.“

„Vy jste ho chtěl okrást?“

„Já ne. No tak! To bych mu neudělal. Jen jsme si povídali a hodně jsme přeháněli. Pak jsme se s Haysem rozhádali. jenže on nejspíš zavětřil velký prachy, a já si to tehdy vůbec neuvědomil.“

„Vy jste mu řekl, kde Johnny bydlí?“

„Řek jsem akorát, že v Kalifornii. Myslím, že mě musel sledovat, hajzl jeden!“

„A jak se dozvěděl, že vás propustili?“

„To nevím. Mo, ná zašel za mým kurátorem.

Pravděpodobně si zavzpomínal, jak jsem mu párkrát vyhro, oval. Nejspíš mu nakecal, že se bojí, že po něm půjdu. jenže a, teď k tomu mám skutečnej důvod.“

„A jak jste přišel na to, že to byl on?“

„Nejdřív jsem si to nemyslel. Kdy, jsem se dozvěděl o tom vloupání, něco se mi na tom nelíbilo, ale na Hayse jsem vůbec nepomyslel. Pak jsem ale zjistil, co přesně se stalo, a bylo mi jasný, že to musel bejt on. Dospěl jsem k tomu vylučovací metodou. Kromě něho jsem toti, o Johnnym nikomu neřek ani slovo.“ Opatrně si odkryl prasklou ranku.

„Jak to vypadá?“

„No, nekrvácí to,“ informovala jsem ho. „Mů, eme se teď malinko vrátit? Zajímá mě jedna věc: kdy, jste se

dozvěděl, že je Johnny po smrti, jak jste mohl tak jistě vědět, že ty peníze má pořád někde ukryté?“

„Nevěděl jsem to jistě, ale připadalo mi to logický. Kdy,

někoho skácí infarkt, nemá většinou čas někomu něco říct, něco zařídit a tak. Kdy, jsem pak mluvil s Buckym, bylo mi jasný, že nemá ani vindru, tak, e jsem si říkal, že jestli měl Johnny schovaný nějaký peníze, musí pořád bejt někde na jejich pozemku. Napadlo mě, že kdybych si pronajal ten jeho přístavek, mohl bych to tam celý v klidu prohledat.“

„A Buckymu jste o tom prozatím neřekl ani slovo?“

„O těch penězích? Ani omylem. A víte proč? Co kdybych se mýlil? Proč jim brát jejich iluze jen tak pro nic za nic? Kdybych ty peníze na druhou stranu našel, v, dycky jsem si moh říct o podíl.“

„Tak dobře. Oni o těch penězích nic nevědí a vy mi tu tvrdíte, že byste jim je pěkně dal?“

Stydlivě se usmál. „Mo, ná bych si tajně strhnul nějaký to nálezný, ale na tom by přece nebyli vůbec škodný. Tak jako tak by dostali víc peněz, ne, se jim kdy v , ivotě zdálo.“

„jenže vás sledoval váš bývalý spoluvězeň, a to a, k Johnnyho dveřím.“

„To si myslím já.“

„A jak se dozvěděl o té skrýši pod dřezem?“

Ray zvedl svou zafačovanou ruku. „Řekl jsem mu to.

Jinak by mi zlámal všechny kosti, co jich ruka má. Byl jsem v nevýhodě, proto, e jsem ho vůbec nečekal. A, na něj

přijdu, jeden z nás za to zaplatí , ivotem.“

„A jak jste o té skrýši věděl vy?“

Ray si zaťukal na čelo. „Znal jsem Johnnyho myšlení.

Kdy, jsem tam přišel tehdy, jak jste si prohlí, ela ty kní, ky, víte, proč to bylo? Chtěl jsem to tam taky trochu omrknout.

Ten prostor pod dřezem u, Johnny jednou pou, il, dřív, kdy, jsme to spolu ještě táhli, tak jsem ho chtěl zkusit hned jako první,“ poněkud se ošil. „Vy mi nevěříte, že ne?

Poznám to podle toho, jak se tváříte.“

Pousmála jsem se. „Jste velmi protřelý. L, ete skoro tak dobře jako já, jen máte větší praxi.“

Ji, chtěl něco říci, kdy, se u našeho stolu konečně objevila servírka. Nesla dva podnosy, z nich, stoupala pára.

Vypadala vyčerpaně, tedy mírně řečeno. Postavila na stůl d, us a topinky s máslem a spoustou objednaných dobrot. Z

kapsy uniformy pak ještě vyndala dvě malé papírové krabičky. „Mám tu pro vás tohle,“ usmála se na Raye.

Ray vzal do ruky jednu z nich. „Co je to ten Midol?“

„Je to proti křečím, ale pomů, e to prakticky od ka, dý bolesti. Jen si toho nesmíte vzít moc, abyste si nezpůsobil premenstruační syndrom.“

„Co to je?“ podivil se.

Ani jedna z nás nereagovala. Nejspíš jsme si obě říkaly, ať si na to přijde pěkně sám. Ona nám pak ještě dolila do šálků kávu a s připraveným bločkem a tu, kou v ruce se přemístila k jednomu z vedlejších stolů. Ray bez rozmýšlení

otevřel papírovou krabičku a za chvilku ji, zapíjel pomerančovým d, usem dvě tabletky. Chvilku jsme pak jen v tichosti pře, vykovali svou snídani.

Rawson si nakonec opatrně přilo, il ke rtům papírový ubrousek a řekl: „Víte, co navrhuju? Abysme se přestali hádat a radši se domluvili, co podniknem.“

„Aha, tak, e jsme teď partneři? To jsme se ale rychle skamarádili,“ podotkla jsem.

„No jasně, a proč taky ne? Gilbert ukradl Johnnyho peníze a já je chci dostat zpátky. A to nejenom kvůli sobě, ale taky kvůli Buckymu a Chesterovi. Nenajali si vás snad právě proto? Abyste jim vrátila, co Hays ukradl?“

„Řekla bych, že ano,“ připustila jsem.

Lakonicky pokrčil rameny. „Tak co s tím uděláte? Máte nějakej plán?“

„Proč to necháváte na mě? Sám něco vymyslete,“ řekla jsem.

„Vy za to dostanete zaplaceno. Já vám mů, u jenom pomáhat.“

Chvilku jsem si ho prohlí, ela a v duchu uva, ovala o tom, co mi řekl. Opravdu jsem si nemyslela, že mi neříká nic ne, pravdu, ale neznala jsem ho zase tak dobře, abych dokázala odhadnout, co všechno si vymyslel. „Vlastně je tady jedna mo, nost. Ano, myslím, že byste mi opravdu mohl být k u, itku,“ prohlásila jsem nakonec.

„Bezva. Co mám jako udělat?“

Vylovila jsem klíč od Lauřina pokoje a polo, ila ho na stůl. „Mám klíč od pokoje, kde bydlí Laura Huckabyová.“

Zatvářil se, jako kdyby mu právě umřela babička, a nechápavě svraštil čelo. Naklonil se nad stůl a chvilku na mě jen zíral. Pak konečně promluvil: „Co, e?“

„To je ta , ena, co má ten vak. Pou, ívá jméno Hudsonová a tohle je klíč od jejího pokoje.“

10

Vyšla jsem z přístěnku na konci patra, v něm, měla pokoj Laura Huckabyová, a před sebou postrkovala vozík na prádlo. Opět jsem na sobě měla svou červenou uniformu, tak, e jsem se mohla pustit do práce. Z police v přístěnku jsem vytáhla štůsek čistých prostěradel a štůsek čistých ručníků a ty jsem nalo, ila na vozík. K tomu jsem přidala ještě ubrousky, toaletní papír, hygienické potřeby a také do fólie zatavenou cedulku s nápisem „Uvnitř je pokojská“, kterou jsem štípla prvně. K vozíku byla té, připevněna psací podlo, ka s kuličkovým perem, je, viselo na kusu odraného motouzu. Podle toho, co stálo na rozpisu prací, ještě nebylo uklizeno v , ádném pokoji na patře. Na starost to měly Bernadette a Eileen, ale ty dosud , ádný z úkolů v kolonkách neodfajfkovaly. Nedokázala jsem si dost dobře představit, co by se stalo, kdyby se tu některá z nich objevila, a, budu mít rozdělanou „svou“ práci, ale věřila jsem, že by jim ani nevadilo, že jsem to tentokrát vzala za ně… pokud ovšem

některá z nich nemilovala špinavé záchodové mísy. Vozík jsem tlačila chodbou, po koberci, jeho, hustý vlas mi to velmi ztě, oval. Kolečka zatáčela, kam se jim zlíbilo, a já měla co dělat, abych nenará, ela do stěn.

S Rayem Rawsonem jsme vymysleli následující plán: on měl obsadit stanoviště u hotelového telefonu dole v hale, odkud byl výhled na recepci. Jeho úkolem bylo zavolat Lauře na pokoj, tvrdit, že je recepční a že jí právě přišel poštou balíček, který jí nemů, e předat bez jejího podpisu.

Kromě toho jí měl vysvětlit, že mu právě začíná pauza a že jí balíček nechá na recepci. Samozřejmě ji měl ujistit, že vydá-li se co nejdříve dolů, kdokoli z recepčních jí balíček milerád předá. Kdyby ho náhodou po, ádala, aby jí zásilku přinesl někdo i s formulářem k podpisu nahoru, měl jí vysvětlit, že to je bohu, el proti hotelovým předpisům, proto, e nedávno podobný balíček doručili nesprávnému člověku a od té doby prý ředitel hotelu trvá na tom, aby si podobné zásilky vyzvedávali hosté osobně.

Já měla mezitím nenápadně okounět v blízkosti jejího pokoje a pečlivě si zapamatovat čas jejího odchodu. A, se za ní zavřou dveře výtahu směřujícího dolů, měla jsem za pou, ití originálního klíče bleskurychle vklouznout do pokoje. Laura měla podle plánu dole nervózně postávat u recepce, zatímco by zmatený recepční hledal neexistující balíček, který by přirozeně nenašel, za co, by se jí začal horlivě omlouvat. Kdokoli ze zaměstnanců jí ovšem mohl

potvrdit, že námi vymyšlené předpisy neexistují a že nejspíš neexistuje ani ten balíček. Omlouvali by se jí donekonečna a ujišťovali ji, že kdyby se náhodou balíček přece jen objevil, okam, itě jí bude doručen přímo na pokoj.

A, Laura zamíří zpátky k výtahům, měl mi Rawson zavolat k ní do pokoje. Telefon měl nechat zazvonit jen jedenkrát. Kdybych v tu chvíli byla ještě v pokoji, dal by mi tak znamení, že mám okam, itě vypadnout. Vzhledem k tomu, že jsem přesně věděla, kde ten vak hledat, předpokládala jsem, že to bude otázka několika vteřin.

Otevřít ho a vyprázdnit! Doufala jsem, že a, se Laura bude vracet zpátky, budu já dávno uhánět po po, árním schodišti do sedmého patra. Hned vzápětí jsem se měla ve svém pokoji převléknout do civilních šatů, popadnout kabelku a vyzvednout Rawsona dole v hale. A ještě dříve ne, Laura zjistí, že byla okradena, jsme měli být s Rawsonem na cestě na letiště nebo dokonce na palubě letadla zpátky do Santa Teresy. Otázkou, je-li etické okrádat o peníze zloděje, jsem si hlavu příliš nelámala. Jediné, co mi zrychlovalo tep, bylo pomyšlení, že mě mů, e někdo načapat.

Zastavila jsem vozík přede dveřmi pokoje, který byl třetí v řadě sousedících s pokojem Laury, a podívala jsem se na hodinky. Rawson jí měl podle plánu zavolat přesně v deset, abych měla dostatek času se připravit. Desátá měla uhodit za dvě minuty. Začala jsem rozkládat a zase skládat ručníky, proto, e jsem chtěla mít plné ruce práce, a, Laura vyjde ze

svého pokoje. Na chodbě bylo hrobové ticho a navíc taková akustika, že kdy, jí konečně zavolal, slyšela jsem zvonění telefonu naprosto zřetelně. Laura zvedla sluchátko po druhém zazvonění. Následovalo zase ticho. Cítila jsem, jak se mi nervozitou z očekávání svírá , aludek. V duchu jsem si představovala, co přesně nejspíš Laura udělá; jak zamíří k výtahům, do jednoho z nich nastoupí a odjede dolů do haly, kde si promluví s recepčním, který začne balíček marně hledat, aby se jí nakonec omluvil a ona se vydala zpátky. Z

toho vyplývalo, že budu mít na svou práci dobrých pět minut času, co, mi mělo bohatě stačit. Na úkol, který mne čekal, jsem víc skutečně nepotřebovala.

Zase jsem se podívala na hodinky: bylo deset hodin osm minut. Co jí mohlo trvat tak dlouho? Napadlo mě, že v ní podobný balíček, který navíc vy, adoval její podpis, mohl vzbudit velké podezření. Nevím sice, co bylo důvodem jejího zpo, dění, ale nakonec se objevila a, v deset hodin a sedmnáct minut. Kdy, vyšla ze dveří, odvrátila jsem tvář, uchopila podlo, ku s rozpisem prací a udělala do něho několik chaotických poznámek. Zavřela za sebou, ale stejně si mě nakonec všimla. „Ach, dobrý den! Pamatujete si na mě?“

Pohlédla jsem na ni. „Ano, paní. Jak se máte?“

odpověděla jsem. Odlo, ila jsem psací podlo, ku a vzala do ruky ručník, který jsem bezmyšlenkovitě přelo, ila napůl.

„Kdy, jste u mě včera večer uklízela, nenašla jste

náhodou můj klíč?“ Jako obvykle měla silnou vrstvu líčidla a vlasy vzadu sta, ené do ohonu, který svázala zeleným šifónovým šátkem.

„Ne, paní, ale jestli jste ho ztratila, mů, ete si na recepci vyzvednout nový, náhradní.“ Přelo, ila jsem další ručník a polo, ila jej na vozík.

„Asi mi nic jiného nezbyde,“ podotkla. „Díky. Hezký den!“

„Nápodobně.“ Kdy, zamířila k výtahům, pozorně jsem si ji zezadu prohlí, ela. Tentokrát měla bílý rolák a tmavě zelenou manšestrovou sukni s laclem, která mohla být určena budoucím maminkám, ale také nemusela. Její dolní okraj byl toti, vpředu výš ne, vzadu. Uhladila si jakýsi záhyb, který se jí při chůzi na sukni utvořil. Na nohou měla červené kotníčkové tenisky a tmavě zelené punčochy.

Jestli, e bylo mé podezření správné a ji skutečně týral a zneu, íval její partner, chápala bych, proč chodí stále tak zahalená. Zajela jsem rukou do kapsy, v ní, byla stále slo, ená pětidolarovka, kterou jsem dostala včera jako tuzér.

Ta bankovka bylo to jediné, co jsem si „svou“ prací pokojské vydělala. Byla bych mnohem radši, kdyby Laura nebyla tak milá. Při představě, co jí mám vlastně udělat, jsem se náhle cítila jako ta nejhorší zrádkyně.

Zabočila za roh. Odlo, ila jsem ručník a vytáhla z kapsy klíč. Chvilku se nic nedělo. Připadala jsem si jako bě, ec, který čeká na výstřel startovací pistole. Pak se ozvalo

cinknutí, jak výtah zastavil v našem patře, a po něm následoval tlumený zvuk zavírajících se dveří. V tu chvíli jsem ji, byla na cestě k pokoji číslo 1236. Zasunula jsem klíč do zámku, otočila jím, otevřela dveře a na kliku zvenčí pověsila cedulku „Uvnitř je pokojská“, to pro případ, že by se nečekaně vrátila. Bylo přesně deset hodin osmnáct minut.

V rychlosti jsem se přesvědčila, že ani v pokoji, ani v koupelně není nikdo další. Pak jsem rozsvítila v komoře se šatníkem.

Na pultě kolem umyvadla stálo několik miniaturních lahviček s hotelovou kosmetikou, které tam včera ještě nebyly. Nezdr, ovala jsem se, přešla přímo k šatníku a otevřela jej. Vak byl stále na stejném místě, kde jsem ho viděla u, předtím. Vytáhla jsem ho ze šatníku a polo, ila na pult u umyvadla. Rozhodla jsem se, že si ho v rychlosti prohlédnu, jestli to není jen nějaká hloupá návnada. Byl šitý z pevného bé, ového plátna, které bylo pravděpodobně nepromokavé. Měl tmavá ko, ená ucha a na boku kapsu na časopisy. Po obou stranách vaku byly dále kapsy s patkami, do nich, bylo mo, né dát nějaké další drobnosti. Rozepnula jsem zdrhovadlo nahoře a bleskově prohrabala celý vnitřek.

Našla jsem jen pono, ky, flanelové py, amo, čisté spodní prádlo, punčocháče. Podívala jsem se samozřejmě i do kapes po obou stranách vaku, ale i ty byly prázdné. Nic nebylo ani ve větší kapse na časopisy. Říkala jsem si, že ty peníze ukryla třeba jinde. Podívala jsem se na hodinky a zjistila, , e

je deset devatenáct, tak, e mi zbývaly ještě nejméně tři minuty času.

Vrátila jsem vak na místo a vzala si do parády její kabelku. Velmi rychle jsem ji prohledala. V peně, ence měla řidičský průkaz vystavený v Kentucky, několik kreditních karet, různé doklady a nějakých sto dolarů v hotovosti.

Vrátila jsem kabelku na místo vedle vaku. O kolik peněz tu mohlo jít a jak velké místo by zabraly? Postavila jsem se na špičky a zajela rukama do horní police, která byla zřejmě úplně prázdná. Prohledala jsem i kapsy jejího nepromokavého pláště a nevynechala jsem ani kapsy d, ínových šatů, v nich, přicestovala a které nyní visely na ramínku vedle pršipláště. Zkusila jsem i prostor pod umyvadlem, umně zakrytý dvířky, jenže tam samozřejmě byla jen spleť trubek a uzávěr vody. Zbě, ně jsem pak prohlédla sprchový kout a jeho blízké okolí a také rezervoár nad toaletou. Vrátila jsem se zpátky do hlavního pokoje a zotevírala všechny zásuvky, které tam byly. Ani v jedné jsem nic nenašla. Nic nebylo ani ve skříňce pod televizorem, ani v nočním stolku.

Vtom zazvonil telefon. Jednou. Pak bylo zase ticho.

Srdce se mi rozbušilo. Laura Huckabyová jela tedy nahoru. Nezbývalo mi mnoho času. Přešla jsem ke stolu a vytáhla zásuvku na tu, ky. Podívala jsem se pod stůl, zdali k němu není zespodu něco přichyceno lepicí páskou. Poklekla jsem na všechny čtyři a podívala se pod obě postele. Pak

jsem odhrnula prostěradlo a zvedla matrace, jestli se pod nimi něco neskrývá. Udělala jsem to u obou postelí, ale bez výsledku. Rukama jsem nevynechala jedinou škvíru a osahala jsem snad všechny lamely. Postavila jsem se, uhladila prostěradlo a přikrývky a opět se vrátila pro ten vak. Zkusila jsem ho prohledat ještě jednou. Prohrabovala jsem se tedy podruhé prádlem a v duchu se ptala, co jsem přehlédla. Mo, ná byl pytel dvojitý a byla v něm někde nějaká skrytá kapsa. K čertu s ním! Popadla jsem ho a zamířila ke dveřím. Z kliky jsem sundala cedulku „Uvnitř je pokojská“ a zabouchla za sebou. Tu jsem zaslechla cinknutí výtahu a tiché otevírání dveří. Spěšně jsem pytel ukryla pod hromadu čistých ručníků, rozjela vozík a vykročila do chodby.

Laura Huckabyová kolem mě rychle prošla. V ruce si nesla klíč od pokoje, tak, e její výprava dolů do haly nebyla zase tak zbytečná. Tentokrát se na mě ani nepodívala.

Zapadla do pokoje a prudce za sebou zabouchla dveře. Já dostrkala vozík a, do komory na konci chodby. Tam jsem pytel vytáhla a zamířila k po, árnímu východu. Za ním byly schody, které jsem cestou dolů brala po dvou. Jestli, e byla Laura Huckabyová alespoň minimálně podezřívavá, určitě si dřív nebo později musela všimnout nějakých nesrovnalostí.

Tak dobrá pokojská jsem toti, zase nebyla! U, jsem viděla, jak se před šatníkem proklíná za svou hloupost, jak se nenávidí za to, že jí vak někdo zcizil. Muselo jí dávno dojít,

, e to byla lest. Nejspíš zamířila přímo k šatníku. Teď u,

zále, elo jen na tom, jak pevné má nervy. Buď ztropí bengál, nebo ne. Jestli, e u sebe měla větší mno, ství peněz, proč nevyu, ít hotelovou bezpečnostní slu, bu? jenže co kdy, mě právě v této věci Ray Rawson obelhal?

Doběhla jsem do sedmého patra, otevřela dveře do chodby a rychle vyrazila k pokoji číslo 815. Vzápětí jsem ale zpomalila, proto, e v blízkosti mého pokoje postával nějaký mu, v obleku. Kdy, mě zaregistroval, otočil se.

Všimla jsem si, že má na kapsičce saka připevněnou jmenovku. Náhle byl ten vak příliš veliký a krajně podezřelý. Proč by se toti, pokojská vláčela po hotelových chodbách s takovým velkým vakem? Automaticky jsem zašla do komory s prádlem. Hruď se mi sevřela a dech zrychlil. Koutkem oka jsem viděla, že mu, klepe na mé dveře, zřejmě šlo ji, o druhý pokus. On se pak opatrně rozhlédl chodbou, vytáhl nejspíš náhradní klíč a vstoupil do mého pokoje. Tak, a co teď, proboha?

Nacpala jsem vak do police na prádlo a zakryla jej komínkem čistých prostěradel. Prostěradla spadla na zem a na nich přistálo i mé nemilé zavazadlo. Sebrala jsem je a na čas schovala do vozíku na špinavé prádlo. Pak jsem si klekla na zem a začala skládat rozházená prostěradla. Musela jsem nějak zabít čas, dokud ten chlápek čmuchal v mém pokoji.

Dveře se neotvíraly a já si představovala, jak se mi přehrabuje ve věcech. Nechtěla jsem, aby se mi dostal do

kabelky, ale byla v šatníku a já ho neměla jak zastavit, jedině snad, že bych narychlo způsobila po, ár. Náhle jsem slyšela, jak se otevřely a zase zavřely dveře vedoucí k po, árnímu schodišti. Pane Bo, e, modlila jsem se, nedopusť, aby to byla pravá pokojská! Tu se přede mnou kdosi zhmotnil. Mé modlitby byly nejspíš vyslyšeny, je, to to vá, ně nebyla pokojská, ale jen pracovník hotelové bezpečnostní slu, by.

Cítila jsem strach snad všemi nervy, takové mě polilo horko. Rozhodně jsem příšerně zčervenala. Byl to tak asi čtyřicátník, měl krátké vlasy, brýle a mírnou nadváhu.

Nejspíš se právě oholil a podle mého názoru by měl v ka, dé volné chvíli dělat sklapovačky, jeliko, měl dost velké břicho. Stál tam a koukal na mě, jak skládám povlak na polštář. Usmála jsem se. Připadala jsem si jako herečka, která má příšernou trému. Ústa jsem měla vyprahlá a navíc se mi chtělo na onu místnost. „Mů, u se vás zeptat, co tady děláte?“

„Ale, skládám povlečení. Paní Spitzová mě pověřila, abych se šla podívat, jestli je tu dost čistého prádla.“

Postavila jsem se. I kdy, jsem teď byla jen obyčejná pokojská, nechtěla jsem, aby se nade mě jakkoli vyvyšoval.

Podezřívavě si mě prohlí, el. Jeho pohled nic dalšího neříkal. Jinak se mnou mluvil autoritativním a rozvá, ným tónem. „Mů, ete mi říci vaše jméno?“

„Ano.“ Usoudila jsem, že bude lepší, kdy, se nebudu

vzpírat. „Katy. Jsem tu nová. Právě se zaučuju. Normálně to tu mají na starost Eileen a Bernadette. Měla bych jim pomáhat, ale zatím jsem jen shodila tady ty povlaky.“ Opět jsem se pokusila o úsměv, ale moc se mi to nepovedlo.

Pozorně si mě prohlí, el a zřejmě zva, oval, nakolik byla má slova pravdivá. Jediným pohledem přejel mou uniformu.

„A kde máte jmenovku, Katy?“

Sepnula jsem ruce na prsou a stála tam jako zosobnění nevinnosti. Nedokázala jsem ovšem přijít na jedinou rozumnou výmluvu. „Ztratila jsem ji. Prý u, pro mě mají novou.“

„Nebude vám vadit, kdy, se na vás zeptám paní Spitzové?“

„Vůbec ne. Bě, te se jí zeptat třeba hned.“

„A jaké je vaše příjmení?“ To ji, měl v ruce příruční vysílačku a palcem se chystal stisknout příslušné tlačítko.

„Beattyová, jako Warren Beatty,“ odvětila jsem bez rozmýšlení. A najednou jsem se jmenovala Katy Beattyová.

Hovořila jsem dál: „Jestli tu hledáte svého šéfa, tak ten je v pokoji číslo 815. Ta , ena, kterou hledá, je ale dávno na cestě dolů,“ sdělila jsem mu. Ukázala jsem na dveře svého hotelového pokoje. Dost se mi klepala ruka, ale on si toho naštěstí nevšiml. Obrátil se a stočil pohled ke schodišti za svými zády.

„Pan Denton je tady nahoře?“

„Ano. Tedy, aspoň si myslím, že je to on. Připadalo mi,

, e hledá tu paní, ale ta právě odešla.“

„O co jde?“

„To neříkal.“

Vysílačka pro něho přestala být důle, itá. „Jak dlouho to je, co odešla?“

„Pět minut. Nastupovala do výtahu, kdy, já vystupovala.“

Zarazil se, chvilku se na mě díval a nakonec si vysílačku zavěsil zpátky na opasek. Tu si všiml mých tenisek. Opět mi pohlédl do tváře. „Podle předpisu takové boty mít nesmíte.“

Podívala jsem se na své nohy. „Vá, ně? To mi zatím nikdo neřekl.“

„Jestli to uvidí paní Spitzová, tak vás vyhodí.“

Červenala jsem se jako pivoňka. „Díky, nezapomenu na to.“

Odebral se do chodby. Stála jsem tam jako přikovaná.

Chtěla jsem se sice vypařit, ale zároveň jsem se zdráhala pohnout, abych na sebe zbytečně neupozornila. Zaklepal na dveře mého pokoje. Za chviličku se pootevřely. Řekl cosi mu, i v obleku, který za sebou dveře vzápětí zabouchl, a oba se pak rozeběhli k výtahům. Počkala jsem na obvyklé cinknutí a pak vylovila vak z úkrytu. Sotva se za nimi zavřely dveře od výtahu, vystrčila jsem nos, zkontrolovala, je-li vzduch na chodbě opravdu čistý, a rychle doběhla do svého pokoje. Dveře jsem hned zajistila řetízkem. V duchu jsem se ptala, jak dlouho jim asi bude trvat, ne, přijdou na

to, že jakási bezejmenná nešikovná pokojská a Kinsey Millhoneová jsou jedna a tá, osoba.

Sehnula jsem se, rozvázala si tkaničky a odkopla boty pryč. Přes hlavu jsem si sundala červenou tuniku, povolila zip sukně a nechala ji sklouznout na zem. Opřela jsem se o zeď a navlékla si pono, ky. Pak jsem popadla d, íny a za pomateného poskakování, jím, jsem si chtěla udr, et rovnováhu, jsem si je oblékla. Chviličku jsem pak nic neviděla skrz rolák, který jsem si navlékala přes hlavu.

Nakonec jsem vklouzla zpátky do bot. Ani jsem si je nezavázala, tak, e za nimi vlály tkaničky. Kabelka byla stále na svém místě, ale u, na pohled bylo jasné, že se do ní ten chlápek v obleku podíval. Sakra! Pak jsem z ramínka sundala sako a i to si oblékla. Rychle jsem ještě zkontrolovala pokoj, jestli jsem něco nezapomněla.

Vzpomněla jsem si na tu pětidolarovku v kapse uniformy a vzala si ji. Zvedla jsem ze země vak a měla se k odchodu.

Ještě jsem se vrátila, sebrala červenou uniformu, zmuchlala ji do kuličky a zastrčila do hlavní kapsy vaku. Neměla jsem toti, nejmenší chuť nechávat jim tu k jejich velké spokojeností takový výmluvný důkaz. Tak milí hoši to zase nebyli! Zabouchla jsem za sebou dveře a pak po indiánském způsobu zamířila k po, árnímu schodišti.

Seběhla jsem a, do přízemí. Kdy, jsem se ocitla přede dveřmi do haly, pootevřela jsem je a nahlédla dovnitř.

Nějací obchodníci, nebylo jich mnoho, zde měli zřejmě

improvizované jednání, proto, e se na stole mezi nimi válela spousta dokumentů. Nejprve jsem se podívala vlevo. Nějací man, elé tam něco dohadovali s portýrem, který nejspíš dr, el v ruce mapu blízkého okolí. Po panu Dentonovi nebo jiném strá, ci pořádku nebylo nikde ani památky. Nicméně stejně tak ani po Rayi Rawsonovi, kdy, u, jsme u toho. Domluvili jsme se, že na mě bude čekat u hotelového telefonu, na který jsem měla ideální výhled přes vstupní halu. Ta byla vcelku opuštěná, ale na můj vkus příliš nechráněná.

Podívala jsem se tedy ještě napravo. Asi metr a půl ode mne byla řada několika veřejných telefonních automatů a hned za nimi „Rytíři“ a „Dámy“. Na protější straně chodby nalevo byl vchod do kavárny. Opustila jsem relativní bezpečí po, árního schodiště a vydala se na „Dámy“. Čtyři z pěti toalet byly zamčené, ale kdy, jsem se lépe podívala, všimla jsem si, že ani v jedné z nich nejsou dole vidět něčí nohy. Zamkla jsem se tedy v bezbariérové kabince, posadila se na prkénko a zavázala si tkaničky. Pak jsem obrátila vak dnem vzhůru a všechen jeho obsah vysypala na podlahu.

V první řadě jsem důkladně prohlédla zavazadlo samotné. Nakoukla jsem do ka, dé kapsy a pod ka, dý záhyb, prsty zajela do ka, dého rohu. Doufala jsem, že najdu nějakou skrytou kapsu, ale nic takového jsem neobjevila.

Prohmatala jsem ka, dičký šev, zkontrolovala ka, dičké zapínání a obrubu. Také jsem vzala do ruky vše, co z vaku vypadlo. A tak jsem rozlo, ila a zase slo, ila ukradenou

uniformu, flanelové py, amo, dvoje punčochy, dvě trička, tampóny, dvě podprsenky a bezpočet spodních kalhotek a pono, ek. jenže vůbec nic jiného tam nebylo.

Cítila jsem, že můj stres nejspíš dosahuje vrcholu. Jak to, že jsem se vydala po stopách tohoto bezvýznamného zavazadla na základě neověřeného předpokladu, že obsahuje něco, kvůli čemu by se vyplatilo procestovat půl Států?

Nejspíš jsem to celé podnikla, jen abych získala pár kousků obnošeného prádla. Co asi řeknu Chesterovi? Určitě se hrozně rozčílí, a, mu povím, že jsem odletěla do Dallasu jen pro tohle. Ten člověk přece nemohl jen tak vyhodit peníze za letenku do Palm Beach, abych já sledovala nějaké bavlněné spodní kalhotky! Porušila jsem zákon, mohli mě i zavřít do vězení, tak, e jsem dokonce riskovala svou neobvyklou , ivnost! Pomalu jsem začala jednu po druhé uklízet věci zpět do vaku. Kalhotky byly naštěstí přesně moje velikost, tak, e jsem mohla jedny z těch čistých alespoň pou, ít. Zaváhala jsem a rozmyslela si to. Kdyby mě toti,

náhodou opravdu zadr, eli a obvinili z kráde, e, nebylo by právě moudré hřát si ledviny takovým důkazem.

Potom jsem vyšla ven z kabinky a sna, ila se přitom vypadat jinak ne, jako obávaná zlodějka spodního prádla na útěku. Vak jsem tam ale nechat nedokázala. Pořád jsem se jaksi nemohla zbavit myšlenky, že ačkoli je mi volnou vstupenkou za brány věznice, představuje rovně, hodnotný důkaz o tom, že jsem odvedla alespoň nějakou práci. Ještě

jsem se podívala k hotelovému telefonu do haly, ale Ray tam nikde nebyl. Zapadla jsem do jedné z telefonních budek.

V rychlosti jsem vyprázdnila kapsy svého saka, jestli tam nebudu mít nějaké drobné na telefon. Na kovový pultík pod automatem jsem vyskládala lístek z kina, kuličkové pero, tu pětidolarovku, dva čtvrťáky a kancelářskou svorku. Vhodila jsem jeden čtvrťák do otvoru na mince a doufala, že se nechám přepojit na kalifornskou telefonní síť a budu moci hovor uhradit z telefonní karty. Automat mi ovšem čtvrťák zase vrátil. Tak jsem pou, ila ten druhý. Co kdyby náhodou?

Říkala jsem si, že Chester asi nebude mít velkou radost.

Doufala jsem, že nebude doma, ale bohu, el to ještě osobně zvedl.

„Haló, Chestere? Tady Kinsey.“

„Mů, ete mluvit víc nahlas, špatně vás slyším. Kdo volá?“

Mezi ústa a sluchátko jsem přilo, ila dlaň a zkroutila ji do jakési hlásné trouby. Ještě jsem se otočila zády k hale, proto, e jsem nechtěla zařvat své jméno, aby je slyšel ka, dý široko daleko. „To jsem já, Kinsey,“ zasyčela jsem. „Mám ten vak, ale nic zvláštního v něm není.“

Chvíli byl zticha. „To si děláte legraci.“

„Ale ne, kdepak, vá, ně. Buď ten lup dali někam jinam, nebo vůbec nic neukradli.“

„Samozřejmě že něco ukradli! V, dyť přece vyrvali přední desku ve skříňce pod dřezem. Táta tam nejspíš

schovával peníze.“

„A vy jste ty peníze někdy viděl?“

„Ne, ale to ještě neznamená, že tam , ádný nebyly.“

„jenže to jsou jenom dohady. Třeba tam ten chlápek vtrhnul, rozbil to tam a nic nenašel. Třeba byl ten vak prázdný celou dobu.“ Z nervozity jsem začala všelijak přerovnávat předměty na poličce pod telefonem. Vzala jsem do ruky čtvrťák a přilo, ila jej na Lincolna na pětidolarovce.

George Washington na čtvrťáku vypadal, jako by byl nahý, zatímco Lincoln měl na sobě sváteční šaty. Říkala jsem si, že asi za chudákem Georgem vlezli a, do sauny, kdy, měl právě hrozně zplihlé vlasy.

Chester byl rozmrzelý, kdy, řekl: „To nechápu. Proč jste mi vůbec zavolala? Abyste mi tu teď vykládala takový blbostí?“

„Říkala jsem, že byste měl mít co nejaktuálnější informace. Připadalo mi to fér.“

„Fér? Vy si myslíte, že je fér, že jsem utratil takovou hromadu peněz jen tak pro nic za nic? Čekal jsem výsledky!“

„Počkat, počkat! Zatím vás to nestálo ani pěťák. To já jsem utratila hromadu peněz. Vy mi to máte jen proplatit.“

Otevřela jsem pero a přimalovala Lincolnovi knír, který mu opticky zmenšoval nos. Nikdy dřív jsem si nevšimla, jaký měl vlastně rypák.

„A proč bych vám to jako měl proplácet? Proto, e jste se

tam pěkně opálila? Na to zapomeňte.“

„No tak! Pro něco jsme se rozhodli, a ukázalo se, že špatně.“

„Tak proč bych vám měl něco proplácet? Za to, jak jste neschopná, vám platit nebudu.“

„Chestere, věřte mi, že si to zaslou, ím. Za polovinu toho, co jsem udělala, bych mohla přijít o , ivnostenské oprávnění. To navíc v Texasu vůbec neplatí.“ Oba čtvrťáky jsem polo, ila na pětidolarovku, ka, dý z jedné strany, jako tě, ítka.

„To je váš problém, ne můj. Kdybych věděl, jak je to nejistý, nikdy bych s tím výletem nesouhlasil.“

„Ani já ne. Jen jsme vyu, ili šanci, která se nabízela. Vy jste toho přece věděl tolik co já,“ opáčila jsem. Hned vedle Lincolna jsem pak naškrábala jedno moc ošklivé slovo. Byla to jediná mo, nost, jak předejít tomu, abych jím titulovala Chestera.

„Jděte do háje. Máte padáka!“ slyšela jsem ho. „Hergot!“

bylo jeho poslední slovo, po něm, u, jen praštil sluchátkem.

Zamračila jsem se na ztichlé sluchátko a obrátila oči v sloup. Otevřela jsem telefonní seznam, že si najdu telefonní číslo na American Airlines, abych si mohla rezervovat zpáteční let. Bylo mi trapné si připustit, že jsem to všechno dělala jen tak pro nic za nic, ale nevěděla jsem, proč bych ještě měla zůstávat v Dallasu. Udělala jsem chybu. Vím, že jsem na začátku jednala dost impulzivně. Víc informací

jsem ale opravdu získat nemohla, a jestli, e jsem se špatně rozhodla, u, jsem s tím nemohla nic dělat. V duchu jsem se pořád nějak hájila, ale po rozmluvě s Chesterem to u, moc nefungovalo. Svým způsobem měl pravdu.

Pak jsem sebrala pětidolarovku a podívala se na ni zblízka, abych si prohlédla její fascinující detaily. Na papírových penězích je toti, spousta vystínovaných jmen, čísel, spirálovitých ozdob a úředních značek. Na téhle ale byla jedna věc divná. Odkdy byl ministrem financí Henry Morgenthau? A kdo to byl ten Julian nevímjakdál, jeho,

miniaturní podpis byl tak nečitelný? Hned napravo do Lincolna bylo napsáno: „Série 1934 A.“ Zalovila jsem v kabelce, vytáhla peně, enku a prohlédla všechny bankovky, které v ní byly. Našla jsem jedinou pětidolarovku, která byla ze série 1981 Buchanan, Regan. Jedna z mých jednodolarových bankovek byla ze stejné série, druhá ze série 1981 Ortega, Regan a pár jich bylo zbrusu nových, série 1985 Ortega, Bakers. Dvacka a desetidolarovka, které jsem ještě měla v peně, ence, byly z té, e série. Pokud mě zrak nešálil, dala mi Laura jako tuzér bankovku z roku 1934.

Neznamenalo to snad, že pilně utrácela staré bankovky? Ona přece nebyla na světě tak dlouho, aby měla tak staré peníze.

Odlo, ila jsem telefonní seznam. Rezervace letenky bude muset ještě nějaký čas počkat, říkala jsem si, mo, ná to ještě není úplně ztracené. Zvedla jsem ze země plátěný pytel a vyšla z budky. Pozorně jsem si přitom obhlí, ela vstupní

halu. Ti obchodníci, napočítala jsem jich pět, se stále o čemsi dohadovali, nakláněli se k sobě nad stolem a posílali si nějaká důle, itá lejstra. Jako obvykle měl jeden z nich hlavní slovo. Tu se za mnou otevřely dveře, a ne, jsem se stačila otočit, kdosi mě uchopil za loket a vtáhl dovnitř.

11

„Kde u všech všudy jste?“ Ohlédla jsem se a s překvapením zjistila, že je to Ray. Do toho jeho pestrobarevného, zvalchovaného obličeje jsem v tu chvíli hleděla ze vzdálenosti

asi

patnácticentimetrové.

Ji,

neměl

zabandá, ovaný nos, ale tentokrát to zase vypadalo, že má nějakou vatu v nosních dírkách. Ucítila jsem jeho ošetřenou ků, i, která byla nasáklá typicky nemocniční „vodou po holení“. Ani kousek poko, ky jeho obličeje nevypadal normálně. Buď byl potřený dezinfekcí, nebo zalepený náplastí, či zhyzděný šitím. Stále mě svíral tou svou zmrzačenou rukou, tři přera, ené prsty napnuté.

„Já? Kde jste byl vy?“ Naše hlasy se po schodišti rozléhaly jako štěbetání hejna nějakých hodně vzteklých ptáků. Oba jsme vzhlédli, uvědomili si to a ztišili se. Dál jsme se bavili šeptem. Ray mě zatáhl do výklenku, kde končilo schodiště.

„Kriste pane, jdou po vás ti zdejší maníci,“ zasyčel

naléhavě. „Takovej pitomec s vysílačkou mě zmáčknul.

Čekám si takhle u toho hotelovýho telefonu a on na mě najednou vybafne, jestli mi jako nevadí, že tam nemám co dělat. Co jsem měl dělat? Teď vědí, co jste zač, a chtěj zjistit, proč jste tady.“

„A proč se ptal zrovna vás?“

„Nějak mě vyhmát. Myslím, že mu ta servírka musela říct, že nás spolu viděla. Mě si navíc ka, dej hned všimne. S

takovým ksichtem! Řek jsem mu, že jste soukromý očko a děláte na nějakým případu, o kterým nesmím mluvit.“

„A kdo myslel, že jste vy, policajt?“

„Řek jsem mu, že jsem součástí programu na ochranu svědků a že jsem na cestě do jinýho státu. Musel jsem mu to nastínit, jako že tady jde o , ivot.“

„Na to vám nemohli skočit. Jak jste se jich zbavil?“

„Vůbec je nezajímalo, kdo jsem. Oni jenom chtěli, abych vypad. Řek jsem jim, že si skočím do pokoje a spakuju si věci. Strčili mě do výtahu, a kdy, odešli, obrátil jsem to a seběh dolů. To je ten vak? Dejte to sem.“

Vytrhla jsem mu ho z ruky. „Poslouchejte, vy mizero.

Byl byste ochotný přísahat na Bibli, že jste mi řekl pravdu?

Vá, ně hledáme peníze, a ne třeba drogy nebo diamanty nebo nějaké tajné dokumenty?“

„Jasně že peníze. Přísahám. Vy jste je nenašla?“

„Nenašla jsem nic. Kolik peněz jste měl na mysli?“

„Osm tisíc dolarů, mo, ná o malinko míň.“

„To je všechno?“

„No tak, kdy, nemáte ani vindru, co, já rozhodně nemám, je to docela dost.“

„Tak nějak jsem si myslela, že to bude víc,“ posmutněla jsem. Naše hlasy se zase začaly rozléhat chodbou. Přilo, il si prst na ústa. „A kde se ty peníze vzaly?“ zašeptala jsem.

„To vám povím pozdějc. Teď se musíme postarat o to, abysme se odsud co nejrychlejc dostali.“

„O patro ní, je technické podla, í, ale odsud se tam nedostaneme,“ uva, ovala jsem nahlas.

„A jak to vypadá o patro výš?“

„Moc nadějně ne.“ Vyrazil ale nahoru po schodech.

Chytila jsem ho právě včas za rukáv a strhla zpátky.

„Počkejte chvilku. Uklidněte se, potřebujeme plán!“

„Potřebujem ty peníze,“ poopravil mne, „ne, nás zase odchytí zdejší šerifové. Třeba ta Huckabyová nechala ty prachy u ředitele.“

„To nemohla. Kdy, se tady v hotelu přihlašovala, stála jsem za ní ve frontě. Do hotelového trezoru nic cenného ulo, it nepotřebovala. Nespouštěla jsem ji z očí.“

„A kde ty peníze tedy jsou? Určitě by je nenechala jen tak bez dozoru. Kdy, přijdem na to, kde je schovává, mů, ete je vzít a v klidu zmizet.“

„Vá, ně mů, u? To jsem ráda. A co vy?“

„Řek jsem to zjednodušeně,“ objasnil mi to. „V pokoji ale ty peníze mít nemů, e; prohledala jsem to tam.“

„Pak je musí mít u sebe.“

„U sebe je nemá. To jsem vám u, říkala. Leda…“

Vysloveně jsem slyšela zvuk, který se člověku ozve v hlavě, kdy, ho něco geniálního napadne. Uvnitř v lebce v tu chvíli dojde k nějakému neznámému výbuchu, k jakémusi za, ehnutí motorů. „Počkejte chvilku. U, to mám! Myslím, že vím, kde je má. Pojďte se mnou.“

*

Zaklepala jsem na dveře pokoje Laury Huckabyové. Chvilku bylo ticho. Nejspíš se dívala kukátkem, koho jí to čerti nesou. Ray byl přimáčknutý ke stěně nalevo vedle dveří, na tváří útrpný výraz.

„Já vím, jak se Gilbert dozvěděl, kdy přesně mě propustí,“ prohlásil najednou sklesle. „Nechtěl jsem vám to říkat, dokud to nebude vysloveně nutný.“

„Pššt,“ napomenula jsem ho tiše. Nebylo mi jasné, v čem je jeho problém, tedy s výjimkou toho, co se nedalo přehlédnout na první pohled. Z nepochopitelných důvodů se velmi zdráhal jít se mnou a, sem nahoru a dokázal vymyslet neuvěřitelné mno, ství důvodů, proč bych to celé měla podniknout sama. Byla jsem však nesmlouvavá. Jednak jsme v, dycky mohli dělat, že právě odcházíme, tedy kdyby nás někdo přistihl. A pak, kdy, byl teď Chester tak naštvaný, nechtěla jsem v tom být úplně sama. Laura, stejně jako prve, dveře jen pootevřela a nechala je zajištěné

řetízkem.

Ukázala jsem jí ten vak. „Dobrý den, to jsem zase já.

Mám po slu, bě, ale tohle jsem našla na chodbě.“

„Má to snad být moje?“

„Řekla bych, že ano. Neměla jste to snad ještě včera večer v šatníku?“

„A jak se to odtamtud dostalo?“

„To vá, ně netuším. Šla jsem jen kolem a všimla jsem si toho pytle, tak jsem si říkala, že zaklepu,“ vysvětlila jsem. Je to přece vaše, ne?“

Rychle si ho prohlédla. „Počkejte chvilku, podívám se.“

Dveře nechala stále pootevřené a zajištěné řetízkem a odebrala se k šatníku a otevřela ho. S Rayem jsme se na sebe podívali. Věděla jsem, že se nejde přesvědčit, jestli se jí neztratil ten vak, ale vyčkávala jsem a dál hrála to divadlo.

Za chvilku se zase objevila ve dveřích, na tváři nechápavý výraz. „Myslím, že je můj.“ Bylo mi jasné, že mi tak nějak nedoká, e důvěřovat, ale co mohla dělat? Bráno z jejího pohledu se jí stala řada nevysvětlitelných věcí. Ztratil se jí klíč od pokoje, poštou jí přišel neexistující balíček a ke všemu pohřešovala i tenhle pytel.

„Mů, u ho tu jen nechat stát. Nechcete?“

„Ne, to je dobrý.“ Zavřela dveře a uvolnila bezpečnostní řetízek. Dveře opět otevřela, ale jen do té míry, aby, bylo mo, né jimi prostrčit vak. Pak natáhla ruku, jako by doufala, že jí ho podám. Já jsem se však místo toho rukou lehce

zapřela o hranu dveří, tak, e je ji, nemohla zavřít.

Podle všeho ji to zarazilo, proto, e se na mě naštvaně rozkřikla: „Hej!“

Doufala jsem, že můj úsměv všechno zachrání. „Bude vám vadit, kdy, půjdu na chvilku dál? Potřebujeme si toti,

promluvit.“ Pak jsem se do dveří nekompromisně opřela.

„Bě, te pryč,“ bránila se a tlačila na dveře v opačném směru.

Chvilku jsme se o ně takhle přetlačovaly, kdy, se na scéně objevil Ray. V duchu v ní na okam, ik všechno vřelo a nakonec rezignovala. Uvědomila si, že tady něco zatraceně nesedí.

„Jmenuji se Kinsey Millhoneová,“ představila jsem se a vstoupila dál do pokoje. „A to je můj přítel Ray.“

Při pohledu na Rayův rozmlácený a opuchlý obličej bezděky o krok ustoupila. „O co jde?“

„Co takhle říkat tomu finanční jednání,“ navrhla jsem.

„Bude to jen mezi vámi, mnou a tady jím.“

Náhle se otočila, rychle doběhla k nočnímu stolku, zvedla sluchátko, ale ne, stačila vytočit nulu, Ray telefon odpojil.

„Nevzrušujte se, jen si s vámi chceme promluvit,“ pravil.

Odebral jí sluchátko a zavěsil je zpět do aparátu.

„Kdo jste? Co má tohle znamenat? To mě chcete unést?“

„Ale vůbec ne,“ ujistila jsem ji. „Jen vás sledujeme a, z Kalifornie. Váš přítel Gilbert ukradl nějaké peníze a tady

Ray je chce zpátky.“

Upřeně se na mě zadívala a pak pohlédla na Raye.

Evidentně jí něco došlo. „Vy jste Ray Rawson?“

„Přesně tak.“

Zvedla ruku ve snaze udeřit ho do obličeje. Ray se uměl dobře krýt a ve chvilce ji dr, el za zápěstí. Zdravou rukou, samozřejmě. „To na mě nezkoušej,“ napomenul ji.

„Dej ode mě ty svý špinavý pracky pryč!“

„Tak nám vrať ty peníze a my zas půjdem.“

„To nejsou tvoje peníze. Patří Gilbertovi.“

Ray zakroutil hlavou. „Tak to teda ne. Ty peníze patřej mně a chlapíkovi jménem Johnny Lee. Johnny před několika měsíci umřel, tak bych soudil, že se o ně teď rozdělím s jeho synem a vnukem. Gilbert nám je chtěl jenom šlohnout.“

„Ty hnusnej hajzle! To není pravda! Ty prachy jsou jeho a ty to dobře víš. A za tuhle drzost draze zaplatíš.

Nezapomínej, že mu kvůli tobě zabili bráchu!“

„To je blbost. To ti řek?“

„No, jo. Tvrdí, že to byl podraz, že to bylo celý připravený. Tys dal údajně tip poldům a Donnieho pak zabili při přestřelce,“ odporovala mu.

„Počkat, počkat, vy dva! Co se to tady děje?“ vlo, ila jsem se do toho.

Raye to nijak nevzrušilo a dál se bavil jen s ní: „Tak to ti lhal, zlato. Ale asi ti to musel nakecat, jinak bys s ním do toho určitě nešla. že ne? Proto, e kdybys znala pravdu,

nepomáhala bys mu. Tedy, doufám.“

„Ty hajzle! Říkal mi, že se o to pokusíš, že budeš chtít překroutit pravdu, aby se ti hodila do krámu.“

„Chceš ji tedy slyšet? Pravdu? Já ti ji povím. Řeknu ti, jak se to všechno stalo.“

Zacpala si rukama uši, aby ho nemusela poslouchat. „Od tebe ji slyšet nechci. Gilbert mi říkal, co se stalo.“

Zvedla jsem ruku. „Nechcete toho jeden z vás nechat a laskavě mi vysvětlit, o co jde? Vy se snad znáte?“

„Vlastně ne,“ na to Ray. Zase se obrátil k ní a jejich pohledy se setkaly. Pak se opět podíval na mě. „Je to moje dcera. Celý roky jsem ji neviděl.“

Vrhla se mu do náruče a začala ho pěstmi bušit do hrudníku. „Ty jsi takovej mizera!“ vykřikla a okam, itě se rozplakala.

Dívala jsem se z jednoho na druhého. Ne že by mi vysloveně spadla čelist, ale za těchto okolností jsem k tomu opravdu neměla daleko.

Ray ji objal. „Já vím, zlato, já vím,“ konejšil ji a hladil po vlasech. „Sám z toho mám ze všeho hroznej pocit.“

Lauře trvalo nějakých pět šest minut, ne, se do sytosti vyplakala. Hlavu měla na jeho rameni a její kulaté bříško poněkud ztě, ovalo jejich vzájemné objetí. Ray jí svou opuchlou tvář tiskl na vlasy, které byly v tu chvíli ji, z větší části rozcuchané a spadaly jí ve volných pramenech po zádech. Ray se také málem rozplakal nad jejím neštěstím,

které dávala najevo bez zábran jako malé dítě. Ani jeden z nich nebyl právě ve stavu, který by fyzický kontakt usnadňoval. Měla jsem podezření, že si to mezi sebou stejně vše nevyřeší za takovou chviličku. Pokud si byli doopravdy cizí celý , ivot, bude jim to určitě trvat ještě velmi, velmi dlouho. Na sestřenici Tashu nebo na babičku jsem v tu chvíli raději nechtěla myslet, proto, e to byly mé nejbli, ší příbuzné, které mi také byly cizí.

Přistoupila jsem k oknu a vyhlédla ven na pustou texaskou krajinu. Připadala jsem si vyprahlá. I tady, stejně jako v Kalifornii, se podařilo vykřesat , ivot z pouště jedině díky hojnému zavla, ování. Alespoň jsem konečně pochopila, proč nechtěl jít nahoru. Musel mít velký strach z jejich vzájemného shledání, zejména pak proto, že věděl, jak ji Gilbert Hays zneu, il. Proč jsou ty nejdojemnější chvíle v , ivotě zároveň také nejvíce skličující?

Pláč za mými zády po chvíli utichl. Ještě si ale o něčem tiše povídali a já ze slušnosti přeladila na jinou stanici. Kdy,

jsem se odvá, ila ohlédnout, seděli vedle sebe na jedné straně man, elské postele. Lauře smyly slzy i těch několik vrstev líčidla, tak, e jím nyní prosvítaly poměrně staré modřiny.

Velmi dobře bylo vidět, že ještě nedávno měla pod jedním okem monokl. Pleť měla ze strany na bradě nazelenalou, s přechodem do , luta. V tom byla velmi podobná svému otci, jeho, obličej měl prakticky tyté, barvy, jen o něco výraznější, proto, e jeho modřiny byly čerstvější. Z

pomyšlení, že je oba ztloukl tentý, mu, , jsem měla divný pocit. Zadíval se jí na obličej a nejspíš mu na mysl přišla tatá, absurdní myšlenka. „To ti udělal on? Přísahám Bohu, že za to ho zabiju.“

„Nebylo to, jak si myslíš,“ namítla.

„, e to nebylo, jak si myslím? Hovno.“

Oči se jí opět zalily slzami. Šla jsem do koupelny a nabrala tam několik papírových kapesníčků. Kdy, jsem se vrátila, Ray si ode mě jeden vzal a podal jí ho. Vysmrkala se a pak se na mě zlostně zadívala. „Vy nejste opravdová pokojská,“ prohlásila rozzlobeně. „Ani neumíte v rozích správně vypnout prostěradlo.“

„Jsem soukromý detektiv, tedy detektivka.“

„Říkala jsem si, že není mo, ný, aby tady denně převlíkali postele. Měla jsem dát na svou intuici.“

„To máte pravdu,“ uznala jsem. Posadila jsem se také na postel, na tu vedlejší. „Tak vysvětlí mi to konečně někdo?“

Ray se na mne netrpělivě podíval. „Počkat. Na čem jsme se domluvili?“

„Domluvili?“

„Já přece nevím, kde ty peníze jsou. Myslel jsem, že je tu prostě někde najdeme.“

„Aha, ty peníze. Proč se nezeptáte jí?“

„Mě? Já je ale nemám. Co vás to napadá?“

„Ale máte,“ a naklonila jsem se k Lauřinu bříšku a zlehka je poplácala. Podivný zvuk, který se ozval, bych v

případě, že by to byla budoucí maminka s dítětem v bříšku, rozhodně nečekala. Ohnala se po mé ruce a vykřikla: „Nechte toho!“

Ray jen zíral. „To je má v břiše? Myslíte, že je snědla?“

„Ne tak docela. To břicho je falešné.“

„A jak jste na to přišla?“

„Ve vaku měla tampóny. Kdyby byla těhotná, , ádné by nepotřebovala. Pou, ívaj se na , enské problémy, víte?“

vysvětlila jsem svou dedukci.

„Já jsem těhotná. Co to do vás vjelo? Děťátko se má narodit v lednu. Šestnáctého, abych byla přesná.“

„V tom případě si vytáhněte šaty a uka, te nám, jak kope.“

„To vůbec nemám zapotřebí. Jak ode mě něco takovýho vůbec mů, ete chtít?“

„Rayi, říkám vám, že má ty peníze v nějakém speciálním postroji. Tak je také propašovala do letadla, ani, by je musela někomu ukazovat. Kdyby toti, v tom vaku našli osm tisíc dolarů, určitě by se moc vyptávali.“

„To je směšný! Neexistuje , ádný zákon, který by zakazoval převá, et větší obnosy mezistátními linkami.“

„Zjišťuje se to kvůli případným kráde, ím, víte?“

vysvětlila jsem jako učitelka v mateřské školce. Pomalu jsme se začínaly chovat jako sestry, velmi hašteřivé sestry.

„No tak, děvčata. Prosím vás!“

Zaťala jsem ruku v pěst. „Mám jí jednu vrazit do toho

jejího břicha? Aspoň si to ověříme.“

„Proboha! To přece není vaše starost.“

„, e není? Chester si mě najal, abych mu našla ty peníze, a to se mi právě teď povedlo.“

„Já ty peníze nemám!“ prohlásila s důrazem kladeným na ka, dou slabiku. Pomalu jsem se pěstí napřahovala.

„Tak dobře! Zatraceně. Jsou v takovém plátěném vaku, který mám vpředu připnutý na knoflíky. Doufám, že jste spokojená.“

Líbilo se mi její rozhořčení. Jako bych snad já byla ta jediná, kdo jí celou dobu lhal. „No, to je skvělé. Tak se na to podíváme. Jsem zvědavá, jak to asi vypadá.“

„Rayi, řekni jí, ať jde ode mě pryč.“

Ray na mne pohlédl. „Vykašlete se na to. Je to hloupost.

Myslel jsem, že se chcete dozvědět, jak to bylo.“

„To chci.“

„Tak nechte těch hloupostí a poslouchejte.“ Opět pohlédl na svou dceru: „Ale začni ty. Zajímala by mě toti,

Gilbertova verze. Co tvrdí? že jsem je všechny zradil?“

„Dovolíte, ráda bych si umyla obličej, cítím se hrozně,“

omluvila se. Nos měla celý červený a oči opuchlé od pláče.

Vstala, odešla k umyvadlu a my zaslechli téci vodu.

„Vaše dcera? Taky jste mi to mohl říci,“ podivila jsem se.

Ray uhnul mému pohledu a zatvářil se jako štěně, které udělalo lou, ičku na koberci, přesto, e vědělo, že se to nemá.

Kdy, se Laura vrátila, nechal ji sedět na posteli a sám si přitáhl , idli od stolu. Jak měla teď úplně umytý obličej, bylo na něm vidět spoustu skvrn, co, se ostatně dalo čekat.

Nejistě pohlédla na Raye a rozmotala kapesníček, který si před chvilkou z nervozity navinula na prst. Byla najednou středem pozornosti a působila dost zdráhavě. „Gilbert mi řekl, že v roce 1941 došlo k jisté bankovní loupe, i.“

„To sedí.“

Přísně jsem se na něho podívala. „Opravdu?“

„Prý vás do toho šlo pět. Ty, Gilbert, jeho brácha Donnie, ten chlápek, o kterým jste tu mluvili…“

„Johnny Lee,“ napověděl jí Ray.

„Jo, ten a pak ještě nějaký McDermid.“

„Ve skutečnosti nás na to bylo šest. McDermidové byli dva, Frank a Darrell,“ upřesnil to Ray.

Tuto novou informaci přijala pokrčením ramen. Zřejmě celý příběh v jejích očích příliš neměnila. „Gilbert tvrdí, , es dal tip policajtům a oni vtrhli do té banky uprostřed vaší akce. Došlo prý k přestřelce a jeho bráchu Donnieho při ní zastřelili. Stejně tak i jednoho McDermida a jednoho poldu.

Peníze zmizely, ale Gilbert byl přesvědčený, že ty a Johnny víte, kde jsou schované. Johnny byl dva roky ve vězení, a kdy, ho pustili, zmizel. Gilbert vůbec nevěděl, kde ho hledat, tak se rozhodl počkat, a, propustí i tebe. Pak tě sledoval a ty prachy nakonec vá, ně našel. Gilbert si vzal jen svůj podíl. No vlastně, myslím, že i podíl svého bratra. Říkal

si, že jste si za ty roky museli s Johnnym u, ít a, a, , tak, e vzal všechno, co zbylo. Myslí, že na to měl právo.“

„Mohla bych si něco ujasnit?“ zeptala jsem se Laury.

„Jistě.“

„Předpokládám správně, že to od své matky jste se dozvěděla, kdy Raye pustí z vězení?“

Přikývla. „Zmínila se mi o tom. Gilbert mi u, předtím řekl, co se stalo. Byla jsem vzteky bez sebe. Víte, chci říct, že i tak bylo dost hrozný mít tátu celý , ivot v kriminále, ale ještě horší bylo, kdy, jsem zjistila, že zradil svoje kamarády.

To je ta největší sprosťárna.“

„Zlato, na něco se tě musím zeptat. Nevím, jaký přesně vztah máte s Gilbertem, ale nepřišlo ti někdy, že je s tebou jen kvůli tomu, aby dostal mě?“

„Ne. Rozhodně ne. Ty to vůbec nechápeš,“ opáčila.

„Tak se nad tím pořádně zamysli. V, dyť by to bylo naprosto logický,“ přesvědčoval ji. „Neptal se tě třeba na mě, hned kdy, jste se seznámili? Nemusel nutně jmenovat, ale stačilo, aby se zeptal na rodinu a na podobný věci, na tátu a nevlastního tátu.“

„A co kdyby? Takhle na začátku se lidi v, dycky baví o podobných věcech.“

„A nebylo ti to divný? Kdy, se ukázalo, že jsme spolu my dva měli docela ‚náhodou‘ před nějakýma čtyřiceti rokama rozdělanou tu špinavou práci?“

„Fakt nebylo. Gilbert znal z práce Paula… to je můj

nevlastní otec,“ poznamenala směrem ke mně. „Tipuju, že o Rawsonovi se před ním musel zmínit on.“

„No jistě,“ reagoval Ray sarkasticky. „U, to vidím. Tvůj otčím měl zkrátka dlouhou chvíli, a tak o mně chlapům v práci vykládal nějaký blbosti; jen aby řeč nestála.“

„A co na tom?“ odsekla Laura. „Nějak se to prostě proláklo. Třeba je to tvoje karma.“

Ray se zatvářil nespokojeně. Sice ho nepřesvědčila, ale prozatím nad tím jen mávl rukou a řekl: „Radši pokračuj.“

„Jestli se budeš dál chovat takhle, u, nic neřeknu,“

prohlásila odměřeně. „Po, ádal jsi mě, abych vám tu řekla svou verzi, tak se o to sna, ím. Je to jasný?“

„No dobře. Máš pravdu. Promiň. Ale mů, u se tě zeptat ještě na jednu věc…“

„Netvrdím, že to znám do nejmenších podrobností,“

přerušila ho.

„Jasně, rozumím. Moje otázka se týká spíš logiky.

Poslouchej, kdyby byla pravda, co tvrdí Gilbert, jak bych potom mohl strávit čtyřicet mizernejch let v kriminále?

Kdybych je fakt zradil, určitě bych to neudělal jen tak.

Rozhodně bych se s poldama nějak dohodnul a nejspíš bych si neodseděl ani den. Nebo bych se přiznal a odseděl si rok, dva nebo i tři v okresní věznici, aby se neřeklo.“

Laura mlčela a mně bylo jasné, že v duchu usilovně hledá nějaký argument, který by dával alespoň trochu smysl.

„To opravdu nevím. O tomhle nikdy nemluvil.“

„No, tak to zva, .“

„Vím, že Gilbert tak dlouho nikdy neseděl,“ podotkla nejistě.

„To ne, ale taky mu tehdy bylo jen sedmnáct. Byl pořád ještě mladistvej a byl to jeho první zločin. Johnny si například v, dycky myslel, že nás zradil mladší z McDermidů, Darrell. Frank na to byl moc čestnej chlap.

Darrell proti nám toti, i svědčil u soudu a nakonec dostal jenom jeden rok. A víš, jak to bylo mo, ný? Proto, e právě on nás zradil. No, a oni mu za to na oplátku slíbili ni, ší trest.

Gilbert svaluje vinu na mě, ale dělá to jen proto, že je hrozně hami, nej a chce celej lup shrábnout do vlastní kapsy. Jo, jen tak mimochodem, ještě jsi mi neřekla, jestli jste svoji?“

„, ijeme spolu.“

„Vy spolu , ijete? No, to je hezký. Rok, dva roky?“

„Tak nějak,“ odpověděla.

„Máš vůbec ponětí, co je zač?“

Laura nic neříkala. Soudě dle jejích modřin, věděla toho o Gilbertovi a, dost. „Nevěřím, že mi lhal. Ty mi l, eš.“

„Nechceš mě začít soudit, teprve a, si vyslechneš moji verzi toho všeho?“

Zvedla jsem ruku. „Rayi? Mů, ete mi říct, jestli mám počítat ještě s nějakým překvapením? Mám se připravit na další novinky, mám se snad naštvat?“

Plaše se usmál. „Proč?“

„Proto, e bych ráda věděla, kolik verzí ten příběh vlastně

má. Jestli dobře počítám, tak tohle je u, třetí.“

„To je. Ale taky poslední. Přísahám Bohu.“

Pohlédla jsem na Lauru. „Tenhle chlap l, e, jako kdy,

tiskne.“

„Nelhal jsem,“ bránil se. „Mo, ná jsem jen některý věci vynechal.“

„Myslíte třeba tu přestřelku s policií? Co jste mi ještě zapomněl říct? Jsem jedno velké ucho,“ prohlásila jsem.

„Ten sarkasmus jste si mohla odpustit.“

„Vy jste si zase mohl odpustit tu blamá, ! V, dyť jste mi vykládal, že Gilbert je váš bývalý spoluvězeň.“

„Něco jsem vám říct musel,“ dál se hájil. „No tak.

Nemám to lehký. Čtyřicet let jsem dr, el jazyk za zuby. S

Johnnym jsme si přísahali, že nikdy nic nikomu neřekneme.

Problém byl jen v tom, že zemřel a o něčem moc důle, itým mě přitom dočista zapomněl informovat.“

„Jen si udělám pohodlí.“ Natáhla jsem se pro polštáře, opřela je o čelo postele, skopla z nohou tenisky a příjemně se opřela. Jejich vyprávění bylo jako pohádka na dobrou noc a já to chtěla mít se vším komfortem.

„U, je to lepší?“ optal se.

„Je to paráda.“

„Johnny měl takovej vysněnej plán a přemluvil mě, abych s ním do toho šel. Abyste to ale pochopila, musím vám říct ještě pár dalších věcí. Doufám, že nebudete proti.“

„Jestli mi tentokrát chcete říct pro změnu pravdu, jen do

toho,“ povzbudila jsem ho.

Ray se zvedl a začal přecházet sem a tam. „Jen uva, uju, odkdy mám vlastně začít. Nejlíp asi od zimy v roce třicet sedm. Toho roku se v zimě rozvodnila řeka Ohio. Tuším, že deště začaly někdy v lednu a od tý doby hladina u, jen stoupala. Nakonec se údolí řeky změnilo na přibli, ně dvanáct tisíc akrů vodní plochy. Johnny byl tehdy ve Státním nápravným zařízení v Lexingtonu. Vězni se tam nějak začali bouřit a šedesát jich uteklo. Johnny byl jedním z nich. Dostal se pak do Louisville a v tom zmatku se nějak ztratil. Hned nato začal pomáhat se záchrannýma pracema při povodních.“ Na chvilku se odmlčel a podíval se na Lauru, pak na mě. „Trpělivost, prosím,“ řekl. „Je toti, třeba, abyste to dobře pochopily, abyste věděly, jak ho to vlastně napadlo.“

„Já si to klidně poslechnu,“ prohlásila Laura.

Ray se pak podíval na mě.

„Pokračujte,“ vybídla jsem ho.

„Dobře. Do města se hrnuly tisíce dobrovolníků. A nikdo se nikoho na nic neptal. Podle toho, co jsem slyšel od Johnnyho, člověk zkrátka přišel a nikdo se nestaral o to, kdo je nebo odkud přichází. Tak tam teda jezdil na pramici, zachraňoval lidi, který u, museli vylézt a, na střechu. Voda tehdy sahala do úrovně prvního patra baráků, viděl jsem to na fotkách, hladina byla ve vejšce světel semaforů. Nic horšího jste nikdy neviděly. Johnny si pak postavil z

prázdných sudů provizorní vor a plavil se na něm ulicema.

Vysloveně byl ve svým , ivlu. Dokonce tam zůstal dál a pomáhal odklízet trosky a vůbec čistit město, a právě přitom vymyslel tu loupe, .

Zřítila se většina domů. Víte, centrum bylo několik tejdnů pod vodou, a kdy, voda konečně opadla, chlapi se na to vrhli a sna, ili se zachránit a opravit všechno, co se poškodilo. Johnnymu to myslelo a uměl spoustu věcí. Řek jim, že dělal na stavbě, a oni mu pak vesměs nechali volnou ruku. Jednou ovšem prolézal nějaký sklepení a najednou zjistil, že je to sklepem banky. Elektrickej proud byl u,

několik dní vypnutej, stejně tak byla v háji i kanalizace a v základech baráků ještě pořád tekla voda. On měl za úkol opravit nějakou prasklinu ve zdi. Řekl si, že kdy, na to dá jenom záplatu, profíka tím sice neošálí, ale na to se moh vykašlat, proto, e široko daleko nikdo nebyl. Všichni měli dost vlastní práce, ne, aby ho někdo chodil kontrolovat. Tak jim řek, že to jako opravil, ale ve skutečnosti to jen zakryl.

Dokonce podškrábnul nějaký kontrolní lejstra. Obšlehl podpisy skutečnejch kontrolorů. Víte, nebyl tam tehdy nikdo, kdo by to nějak ověřoval.

A kdy, jsme se pak zase setkali… bylo to po čtyřech letech, byly v tom sklepě u, dávno zabudovaný velký trezory s pětkou kruhovým zámkem, kterej měl pětiosminovej obvod, dvanáct čísel na středu a několik otočnejch vrstev. Pochopte, těmhle věcem já vůbec

nerozumím, znám to od Johnnyho. Konkrétně tenhle trezor postavili v době krize, v rámci nějakejch veřejně prospěšnejch prací, tak, e si asi dovedete představit, jak bytelnej moh bejt. Do takovýho trezoru se člověk dostal jedna dvě; jen musel mít ty správný nástroje a taky čas.

Svěřil se mi, že o tom v, dycky uva, oval, ale že mu bylo jasný, že a, přijde čas, bude potřebovat pomocníka. A to jsem měl být já.

Tak se Johnny svým zednickým kladívkem pustil do základů. Dělal na tom po nocích a o víkendech. V, dycky to vzal přes sklep vedlejšího domu. Makal na tom asi měsíc, ale nakonec se mu přece jen podařilo dostat se na ten trezor.

Dneska se podobný věci dělaj za pomoci nejmodernější techniky, ale za starejch časů to byla většinou otázka tvrdý dřiny a nekonečný trpělivosti. Člověk musel bejt hodně šikovnej. A Johnny taky tehdy zjistil, že poplašný zařízení bude mnohem větší překá, ka ne, samotnej trezor. A to byl okam, ik, kdy jsme museli po, ádat o pomoc někoho dalšího, proto, e jsme na to sami zkrátka nestačili. Johnny byl sice v učení u nějakýho zámečníka a přečet si potřebný manuály, tak, e znal trezor po technický stránce jak svý boty, ale potřebovali jsme ještě někoho, kdo by si poradil s tím alarmem. Vzpomněl jsem si na jednoho chlapíka, se kterým jsem byl ve vězení a o kterým jsem si myslel, že se mu dá věřit. Jmenoval se Donnie Hays a přived s sebou svýho bráchu Gilberta. A jak u, víte, Donnie je dneska mrtvej a

Gilbertovi zase mů, u poděkovat za tohle,“ a rukou ukázal na modřiny a rány na svém obličeji.

Všimla jsem si, jak Laura zbystřila pozornost. Podívala se na mě. Zřejmě si dosud nemyslela, že by tu spoušť na obličeji jejího otce měl na svědomí Gilbert.

„Johnny do toho zatáh další dva chlapíky, McDermidy.

Měl jsem za to, že jsou bratranci a že s nima Johnny dělal nějakej čas v Lexingtonu. Tak, e, Donnie Hays odblokoval alarm a my se pustili s letlampama a perlíkama do trezoru.

Bušili jsme do toho jako blázni, dokud jsme se neprokutali skrz. Johnny začal odvrtávat bezpečnostní schránky a my ostatní jsme taky nezaháleli. Odnášeli jsme, co se dalo, a on, jak vyprazdňoval všechny ty plechový bedýnky, pořád něco přidával.“

„Počkat, počkat. Kdo je vlastně Farley? Jak ten do toho zapadá?“ vzpomněla jsem si najednou.

„Gilbertův synovec,“ informovala mě Laura. „Spolu s ním, tedy ve třech, jsme vyrazili k vám na pobře, í.“

„Aha. Promiňte, pokračujte.“

„Tak, e, dřeli jsme se jak lopaty, vybírali prachy a taky zlato z nejrůznějších trezorů, cpali to do plátěnejch pytlů a pak si to pěkně z ručky do ručky podávali skrz tu díru a nakládali to do auta, který na nás čekalo v postranní uličce.

Jak říkám, makali jsme, jen z nás lilo, a zdálo se, že jde všechno podle plánu, ale najednou se tam objevili poliši a všechno bylo zabitý. Došlo k tý zmiňovaný přestřelce, při

který byli zabitý Frank McDermid a Donnie Hays a ještě jeden policajt. Byl jsem tehdy trochu horkokrevnej a stisk jsem spoušť právě tý pistole, která zabila toho poldu.

Gilberta zajali a ještě taky Darrella McDermida. Později se mi doneslo, že Darrell zahynul při nějaký nehodě, ale nevím to jistě.“

„Vás a Johnnyho nechytili?“ chtěla jsem vědět.

Zakroutil hlavou. „Ne hned. Utekli jsme, ale věděli jsme, že je to jen otázka času, ne, nás dostihnou. Byli jsme zoufalí. Měli jsme sice celej lup, ale nevěděli jsme o , ádným bezpečným místě, kam by se to dalo ukrejt. To jsme ale museli udělat dřív, ne, nás chytnou poldové. Rozhodli jsme se, že se rozdělíme. Johnny navíc tvrdil, že ví, kam to schovat. Tvrdil, že je to dokonalej úkryt, že to tam nikdo nevyčmuchá, ale stejně myslel, že bude nejlepší, kdy, o tom budem vědět jen my dva. Celej , ivot jsem mu musel věřit.

Přísahal mi, že se těch peněz ani nedotkne, dokud nebudem oba na svobodě, abysme si je mohli v klidu u, ít. Dali jsme se ka, dej svou cestou, a kdy, ho nakonec zatkli, nic u sebe neměl. Policajti z něj málem vytřískali duši, jak se z něj sna, ili dostat, kde tu kořist schovává, ale on ani necek.

Dopadlo to tak, že se přiznal k tý loupe, i, ale nikdy neřekl, kam ukryl prachy. Ironií bylo, že tím, jak ho poldové tloukli, a, z něj vytloukli to jeho přiznání, se ještě víc utvrdil ve svým přesvědčení.

V tý době jsme u, dávno podezřívali Durrella, že nás

zradil. Jak u, jsem říkal: kdy, nás sebrali, svědčil proti nám u soudu. Přísahal, že nás nezradil, a sna, il se svalit vinu na svýho bráchu Franka. Já a Johnny jsme oba vyfasovali po pětadvaceti letech, ale , alobu proti Johnnymu pak na odvolání stáhli. Rozjel se tedy domů za rodinou a já zůstal trčet ve státní věznici v Atlantě, v Georgii. Johnny si z toho lupu něco vzal k sobě, aby měl z čeho , ít a taky aby měla z čeho , ít moje máma. Je na, ivu ještě dneska, bydlí v Kentucky.“ Pak ukázal na Lauřino bříško. „A tohle z toho zbylo.“

„Počkat, počkat! Jak si mů, ete být tak jistý, že je to osm tisíc?“

„Proto, e mi Johnny řek, kolik si nechal u sebe a kolik od tý doby utratil. Spočítal jsem si to a došel k tomuhle výsledku.“

„A kde je zbytek?“

„No, víte, myslím, že pořád tam, kde celou dobu.“

Zírala jsem na něho. „Snad mi tu nechcete tvrdit, že zemřel, ani, by vám kdy řekl, kam to všechno schoval.“

Ray nešťastně pokrčil rameny. „Právě to je kámen úrazu.“

12

Laura vzdychla a předklonila se. Vypadala, jako by měla ka, dou chvíli omdlít. Chtěla se předklonit a, k zemi, ale zabránilo jí v tom její bříško. Lehla si proto na bok a kolena přitáhla k bradě, tak, e vypadala jako malé dítě, které bolí břicho.

„Co je ti?“ zeptal se Ray.

„Pane bo, e, říkala jsem si, že toho musí být víc. Ale taky jsem si myslela, že budeš vědět, kde hledat,“ zašeptala a opět se dala do pláče. Já mám srdce tak trochu z kamene.

Seděla jsem vedle ní a v duchu přemítala, proč se jako citoslovce pro pláč u, ívá „bé bé“, kdy, slabiky, které se linou ze rtů plačících, většinou nic tohoto druhu nepřipomínají.

Ray si k ní přisedl. „Jsi v pořádku?“

Zakroutila hlavou a překulila se na záda a zase zpátky.

„To víte, že jí nic není,“ prohlásila jsem znuděně.

Uvědomovala jsem si, že jsem to řekla příliš hrubě, ale bylo

mi jasné, o co jí jde. Také mi lezlo na nervy to její holčičí fňukání. Ray ji pohladil po zádech, poplácal po rameni, co,

vypadalo velmi neobratně, ale přinejmenším to svědčilo o tom, že o ni má zájem a starost. „No tak! To je dobrý. Jen mi pěkně pověz, co tě trápí, a já ti pomů, u. Slibuju. Jenom u, neplač.“

„Promiňte, Rayi, ale asi byste měl být maličko diskrétní.

Myslím, že Gilberta u, stejně podvádí a jenom dělá, že ho miluje. A kdy, o tom nemluví, alespoň nemusí lhát. Znáte to, ne? Je jako my, to pro případ, že byste to pořád ještě nechápal,“ zasáhla jsem.

Podíval se na ni a svraštil čelo: „Je to pravda? Ty se ho opravdu chceš zbavit?“

„Takový tě, ký úkol klidně přenechá nám,“ poznamenala jsem kousavě, ale nikdo z nich mi nevěnoval pozornost.

Mohla jsem si klidně ušetřit práci.

Pak jsem jí podala další várku papírových kapesníčků a ona se zase velmi důkladně vysmrkala. Kapesníček si pak střídavě přilo, ila na obě oči a za chvilku byl úplně nasáklý slzami. U, u, nám to chtěla začít vysvětlovat, ale pro vzlyky dosud nebyla schopná slova, tak, e to zase zbylo na mě.

Spustila jsem tedy: „Táhne to s Farleym. S těmi penězi teď právě utíká. Jsou to ovšem jenom mé dohady.“

„Vy jste se s Farleym rozhodli ho napálit?“ podivil se Ray. Sice se sna, il navenek zachovávat klid, ale podle mého názoru ho to pěkně vyplašilo. Znal toti, Gilberta dost dobře,

tak, e si dovedl představit, jaké jí asi hrozí nebezpečí.

Přikývla a po tvářích se jí začaly kutálet další slzy.

„Je, iši Kriste, dítě! Kdybych to tak věděl, ne, jste se do toho pustili. Víš, vá, ně to nebyl dobrej nápad.“

„A co jsem mohla dělat? Farley mě miluje. Slíbil, že mi pomů, e. Ví, že mě Gilbert mlátí. Musím od něho pryč, ne,

mě utluče k smrti.“

„To chápu, zlato, ale Gilbert je psychopat. A tohle se mu nebude ani trochu zamlouvat. Vůbec ani nechci pomyslet na to, jakým způsobem si s vámi bude chtít vyrovnat účty, jestli na to přijde. No tak, musíme si promluvit. Mo, ná vymyslíme, jak z toho průšvihu ven.“

Líbilo se mi, že řekl „my“.

Laura jen vzdychla a posadila se. Takhle bez nalíčení vypadala, že má strašně vypoulené oči, které jako by jí o centimetr a půl vystupovaly z obličeje. Měla plný nos a o něco hlubší, a tedy i příjemnější hlas. Obličej jí zrů, ověl a oříškové oči působily v záplavě zlatě kaštanových vlasů , ivě. Tmavě zelenou manšestrovou sukni s laclem měla v tuto chvíli ji, beznadějně zmačkanou a bílý rolák zase u krku ušpiněný od líčidla. „Vůbec nevím, na co jsem myslela.

Prostě jsem chtěla pryč.“ Vykasala si jeden z rukávů.

„Podívej na tohle. Jsem celá modrá. Vypadám hůř ne, ty.

Tohle mi udělal, je to pár měsíců.“

„Musíš ho opustit, to je bez diskuze. Jak sis to mohla nechat líbit?“

„Proto, e jsem neměla na vybranou. Byla jsem i v domově pro , eny, které jejich partneři bijí. Dvakrát.

Schovávala jsem se u přátel, ale on mě v, dycky nějak vyčmuchal a přivedl zpátky. V poslední době mě hlídá, abych se s nikým moc nesblí, ila. Musím se mu zodpovídat ze všeho, co dělám. Do poslední minutky! Nedovolí mi chodit do práce. Nechce toti, , abych měla vlastní příjem.

Kdy, jsme začali uva, ovat tady o tom, bylo mi jasné, že je to moje jediná šance. Chyběly mi u, jen peníze. Říkala jsem si, ké, bych se ho nějak dokázala zbavit…“

„Tak si ty peníze vem,“ navrhl jí Ray. „Jsou tvoje. Kdy,

přede mnou Kinsey řekla tvoje jméno, nemohl jsem tomu uvěřit. Mů, eš se jí klidně zeptat. Byl jsem ohromenej…“

„‚Ohromenej‘ je podle mě silné slovo, ale alespoň zmlknul.“

„Vůbec jsem nevěděl, že jsi v takovým srabu,“

pokračoval.

„A kdybych nebyla? Co by to změnilo?“ poznamenala a opět se vysmrkala. Zdálo se mi, že je ráda, že ho něčím překvapila.

„Nikdy bych do Kalifornie nejel. Těch osm tisíc bych ti klidně přenechal. To chci říct. Jsou tvoje. Vem si je. Je to dárek.“

„Na to zapomeň. Nechci je.“

„Ale v, dyť jsi říkala, , es neměla na vybranou.“

„No, změnilo se to.“

„A to jako jak?“

„Nevím. Promluvím si o tom s Farleym. Něco u,

vymyslíme.“

„Lauro, neblázni. Kdy, sis ty peníze chtěla nechat předtím, proč nechceš teď?“

Drsně se na něho rozkřikla: „Chtěla jsem si je nechat, proto, e jsem si myslela, , es kvůli nim zradil svoje kamarády. Myslela jsem, , es dopad tak, jak sis zaslou, il.

Nepřišlo mi, že na ně máš právo, tedy po tom, cos udělal.“

To melodrama u, mi začínalo lézt krkem a v duchu jsem si přála, aby s tím skončili. „Proč si ty peníze tedy nerozdělíte a nepřestanete se o ně takhle dohadovat?“

Ray zakroutil hlavou. „Nemusíme se dělit. Mů, e si vzít celejch osm tisíc. Já se v, dycky mů, u sebrat, jet do Louisville a pokusit se najít ten zbytek.“

„A myslíte, že máte po těch letech vůbec nějakou šanci?“ zeptala jsem se.

„Nejspíš nijak zvláštní, ale bude mi mnohem líp, kdy,

budu mít jistotu, že má moje dcera dost peněz, aby utekla od toho mizery.“

„Rayi, říkám ti, že si nějak poradím, věř mi,“ trvala dál na svém.

„Proč nechceš, abych pro tebe něco udělal?“

„Je pozdě.“

Obrátil se ke mně, v očích zoufalství. „Promluvte s ní.

Jste , enská. Já se v tom u, nevyznám.“

Nadechla jsem se: „Takový u, je , ivot, Rayi, věřte mi.

Ona chce, abyste ji miloval. Chce, abyste ji uznával, chce, abyste ji prosil o odpuštění za to, co všechno kvůli vám musela v , ivotě vytrpět, ale jinak s vámi nechce mít nic společného a určitě si nepřeje, abyste jí pomáhal. To by radši zemřela.“

„Proč?“

„Proto, e vám nechce být nic dlu, ná,“ vyštěkla jsem.

Pohlédl opět na ni. „Je to pravda, co říká?“

„Nevím. Myslím, že jo.“ Opět se odmlčela, aby si mohla otřít oči a ji, tradičně se vysmrkat. „Myslela jsem, že to bude víc. Počítala jsem s milióny.“

„Ale milióny ve hře vůbec nikdy nebyly. Gilbert mluvil o miliónech?“

„Co já vím? Pak u, jsem v tom měla zmatek. Poka, dé říkal něco trochu jiného,“ prohlásila. „Mo, ná v jeho představách ta částka s přibývajícím časem pořád rostla.

Horší je, že s osmi tisíci dolarů se moc daleko nedostanu.

Představovala jsem si, že odjedu do nějaké cizí země a někde se usadím a schovám. jenže na jak dlouho mi mů, e stačit osm tisíc dolarů?“

„Na dost dlouho. Odjeď do jinýho státu. Změň si jméno.

Najdi si práci. Těch osm táců ti rozhodně pomů, e do začátku.“

Laura se tvářila neskutečně zoufale. „On mě najde. Vím to. Myslela jsem, že s Farleym budu mít nějakou šanci, ale

bojím se, že je konec.“

„A kde je vlastně Farley teď?“ vlo, ila jsem se do toho zase já.

„S Gilbertem v Santa Terese. Nechceme vzbudit jeho podezření.“

Zvedla jsem ruku v naléhavém gestu: „Počkat, počkat!

Teď se v tom zase moc nevyznám. Co jste měli původně v plánu?“

„Kdy, jsem odlétala ze Santa Teresy, měla jsem letět do Palm Beach, na Floridě, kde na mě měl čekat nějaký Gilbertův kámoš, chlápek, kterého si najal, aby na mě dohlí, el, takový můj osobní strá, ce. Gilbert chtěl dostat peníze co nejdřív z Kalifornie, ale myslel si, že kdy,

poletíme všichni tři, budeme moc nápadní. Kromě toho museli oba s Farleym počkat, a, jim přijdou jejich pasy. Já ten svůj u, měla u sebe, tak, e jsem na ně měla počkat v Palm Beach. Odtamtud jsme chtěli odletět do Ria.“

„Tak, e Farley si měl jako poradit s Gilbertem? To nebylo nejmoudřejší. Sice Farleyho neznám, ale i tak je mi jasný, že nemů, e bejt tak chytrej, aby dokázal přelstít Gilberta,“ komentoval jejich plán Ray. „Podívej se, co udělal mně! Myslíš, že mu to stačilo?“

„A co mám dělat? U, se to nedá zastavit. U, se v tom vezu. Já vzala peníze a utekla s nimi. Hned jak jsem přijela sem, spočítala jsem je a myslela jsem, že mě klepne pepka, kdy, jsem zjistila, jak je to málo.“

Opět jsem promluvila: „Moment! Kdy se k vám měl Farley přidat?“

„Jak nejdřív to půjde. Volali na pasovku a tam je ujistili, že ty pasy u, poslali. Farley ví, kde jsem, a jsme domluvení, že mi zavolá z automatu tady naproti.“

„On vám zatím vůbec nevolal?“

„Jednou ano. Dnes ráno. Říkal, že musel počkat na Gilberta. Kdy, jsem mu řekla, že je to jen osm tisíc, zděsil se. Říkal, že něco u, vymyslí a že mi za hodinu zavolá.“

Ray se zeptal: „A od tý doby se u, neozval?“

Laura zakroutila hlavou.

„Ale Gilbert se přece musel dozvědět, že jste nikdy do Palm Beach nedoletěla. Ta jeho gorila mu přece musela volat hned, kdy, bylo jasné, že se u, neuká, ete, ne?“

připomněla jsem.

„Samozřejmě, ale Gilbert prý jen řekl, že nemá nejmenší tušení, kde jsem.“

„To jste to tedy vymysleli geniálně,“ podotkla jsem. „A co Farley? Toho Gilbert určitě podezřívat nebude, že ne?“

„Vy myslíte, že mu to došlo?“

„Samozřejmě že mu to došlo!“ rozčílil se Ray. „Čtyřicet let čekal na tu kořist. Vá, ně není normální. Je tak paranoidní, že by se měl léčit. Vy jste na druhou stranu úplný amatéři. Myslíš si, že vás neprokouk?“

„Ale Dallas je velký, nikdy mě nenajde,“ doufala Laura.

„Platím v hotovosti a pou, ívám falešné jméno.“

„Farley ví, kde jsi.“

„To sice ano, ale jemu mů, u věřit,“ argumentovala.

Ray zavřel oči. „Radši bys měla vyrazit na cestu.“

„Ale kam půjdu?“

„To je jedno. Hlavně musíš vypadnout odsud!“

„A co Farley? Nebude vědět, kde mě hledat.“

„A o to právě jde,“ přidala jsem se. „Souhlasím s Rayem. O něho se nestarejte. Hlavně se dr, te co nejdál od Gilberta.“

„Nikam nejedu. Slíbila jsem Farleymu, že budu tady, tak budu tady,“ hádala se.

„Ach jo!“ posteskla jsem si.

„Gilbert není superman. Nemá rentgenový zrak, nic takového.“

„To rozhodně,“ souhlasila jsem. Chvilku jsem prohledávala kabelku, a, jsem konečně našla svou zpáteční letenku. Postupně jsem začala otevírat zásuvky nočního stolku ve snaze nalézt telefonní seznam. „Tak, e, vy dva!

Nevím, jak to chcete vyřešit, ale já mizím.“

„Vy nás opouštíte?“ u, asl Ray. „A co Chester?“

„Ten u, mě vyhodil,“ objasnila jsem situaci. Nakonec jsem našla nějaké zlaté stránky, které vá, ily dobrá čtyři kila.

Vytáhla jsem je ze zásuvky, rozlo, ila na klíně a začala listovat oddílem označeným heslem „Letecké společnosti“.

„Koukněte, ať u, tady s Laurou zpunktujete cokoli, je to vaše věc. Já jsem sem přijela, abych našla peníze, kterých se

teď oba dva chcete s takovou chutí vzdát. Zapomeňte na mě.

Pro mě nemá smysl tady dál trčet. A jestli bude Chester něco namítat, navrhnu mu, aby si to vyřídil s vámi. U, teď je zřejmě na mizině, tak, e mi nezaplatí ani letenku, ani účet za hotel. Mám zkrátka smůlu. Myslím, že klid najdu teprve tehdy, a, se vrátím domů.“

Objevila jsem telefonní číslo společnosti American Airlines, podr, ela u něho prst a zvedla sluchátko.

„Ale nemů, ete nás přece jen tak opustit,“ divil se dál Ray.

„Neřekla bych, že vás opouštím.“

„A co byste řekla?“

„Rayi, uvědomte si, že k sobě nejsme přirostlí. Přijela jsem sem z vlastního popudu a myslím, že se tak i vrátím domů.“ Přidr, ela jsem si sluchátko bradou a začala vytáčet číslo. Kdy, jsem se dovolala, ujal se mě jakýsi terminál a robotickým hlasem mě ujišťoval, že má přání jsou pro ně důle, itější ne, všechny poklady světa. „Kromě toho jsou ty peníze kradené,“ pokračovala jsem lehkým konverzačním tónem, „co, je další důvod, proč se do toho nechci zaplétat.“

„Je to u, čtyřicet let, co jsme udělali tu banku,“ oponoval Ray. „Ta banka u, navíc vůbec neexistuje. Zavřeli to tam ve čtyřicátým devátým. Většina klientů je dávno mrtvá, tak komu bych ty peníze měl jako vracet? Státu Kentucky? A to proč? Kvůli těm penězům jsem byl celej , ivot zavřenej, tak, e si zaslou, ím ka, dej cent.“

„Je to ale pořád zločin,“ uvedla jsem věci na pravou míru, jak nejslušněji to šlo, proto, e jsem se s ním nechtěla hádat.

„A co promlčecí lhůta? Kdo by to po tak dlouhý době ještě pova, oval za zločin? Kromě toho mě za to u, odsoudili a já si trest odpykal.“

„To proberte radši s nějakým právníkem. Mo, ná máte pravdu. Ale v, dycky se mů, ete mýlit, a tak jdu radši od toho,“ prohlásila jsem.

Laura začínala být nervní. Naše diskuze o právních aspektech celého problému ji zřejmě v nejmenším nezajímala. Naklonila se ke mně a zavrčela: „Byla bych radši, kdybyste ten telefon polo, ila. Co kdyby mi náhodou chtěl volat Farley?“

Zvedla jsem ruku jako policista na kři, ovatce. V tu chvíli mě toti, přepojili na skutečného operátora, který se mi právě představoval. Spustila jsem: „Ach, dobrý den, Brade!

Jmenuji se Kinsey Millhoneová. V kalifornské Santa Terese jsem si zakoupila zpáteční letenku do Palm Beach, ale nebylo jasné, kdy se budu vracet. Teď u, to vím, tak bych si ráda rezervovala zpáteční let. Jsem v Dallasu, tak, e potřebuji linku Dallas, Santa Teresa.“

„A na který den byste to chtěla?“

„Co nejdřív. Kdyby to šlo, klidně i na dnešek.“

Zatímco jsem s operátorem Bradem dohadovala podrobnosti mého odletu, Ray s Laurou dohadovali

generační příměří, samozřejmě finančního charakteru.

Dceruška zřejmě svému otci milostivě dovolila, že jí mů, e darovat oněch tě, ce vybojovaných osm tisíc dolarů. Jen na půl ucha jsem zaslechla, jak jí říká, že si bude muset jít dolů, do osmého patra, sbalit věci. , ádal ji, aby si zatím, ne,

vymyslí, kam se vrtnou, mohl své tašky nechat u ní v pokoji.

Ona ale jen přecházela sem a tam, proto, e ji stále více znervózňovalo, jak se s operátorem Bradem dohadujeme o tom, kudy to budu mít do Santa Teresy nejlepší. Nabízely se toti, ještě další cesty, například přes San Francisco nebo Los Angeles, kde bych na letadlo do své cílové stanice přestoupila. Vzhledem k tomu, že byla neděle, byly toti,

všechny přímé linky plně obsazené. Navrhoval mi jediné: přijít na letiště a čekat, jestli někdo na poslední chvíli neodřekne. Připsal mě tedy do pořadníků dvou linek, z nich,

jedna letěla přímo, druhá s mezipřistáním. Stroj první z nich se měl odlepit od země ve dvě dvacet dva odpoledne.

Podívala jsem se na hodinky a zjistila, že je ji, půl jedné. Při troše štěstí a s vyu, itím hotelové kyvadlové dopravy nebo taxíku jsem se mohla na letiště dopravit tak za třicet za čtyřicet minut.

Laura přistoupila k nočnímu stolku, podívala se mi zblízka do očí a vyštěkla: „Zavěšte!“ Pak se posadila na opačnou stranu man, elské postele a začala si rozvazovat tenisky.

Škodolibě jsem se na ni usmála a zapředla další hovor s

Bradem. Nechala jsem si potvrdit všechny poznámky, které jsem si udělala ohledně dvou zmiňovaných letů. Kdy, jsem pokládala sluchátko, všimla jsem si, že Ray z pokoje dosud neodešel. „Měla jsem pocit, že jdete dolů balit,“

poznamenala jsem.

„Bál jsem se, že a, se vrátím, u, tady nebudete.“

„To jste se docela trefil. Co plánujete? Chcete odletět zpátky do Kalifornie?“

„Kdepak, to mě ani nenapadne. Myslím, že zůstanu s Laurou, dokud se neozve Farley. A, budu mít pocit, že je relativně v bezpečí, vrátím se do Louisville. Mám dole na parkovišti auto z půjčovny. Kdy, budu jako myška, myslím, že se o mně nikdo z hotelu nedozví.“

„A co Chester? Nechci vám kazit legraci, ale polovina peněz patří jemu.“

„Říká kdo?“

„Vy. Tvrdil jste mi, že mu tu polovinu vrátíte.“

„V tom případě mám pro vás novinku. Vypadává ze hry.

Nikdy jsem se s ním nechtěl dělit.“

„Ach tak. Mo, ná jste mi to mohl říct?“

„Sama jste zjistila, jakej jsem lhář,“ hrál si se slovíčky.

„A to jako znamená, že mu mám taky oznámit tu vaši převratnou novinku? Tak vám pěkně děkuju, Rayi. Tomu říkám spravedlnost! Co mu mám říct?“

„Vy u, si něco vymyslíte. Dělejte, že nic nevíte.

Improvizujte!“

„Tak dobře.“

„Stejně je to pitomec. Vsadím se, že vám neproplatí ani cent.“

Pousmála jsem se: „Je dojemné, jak mu důvěřujete.“

Laura měla pořád stejně mizernou náladu, tak, e jsme byly ušetřeny srdcervoucího loučení. Vzala jsem si kabelku, přehodila ji přes rameno a vyšla na chodbu. Automaticky jsem to do vstupní haly vzala po po, árním schodišti.

Na letiště jsem se rozhodla jet taxíkem. Sice jsem si mohla počkat na hotelovou dodávku, která by mě tam dovezla zadarmo, ale nechtěla jsem příliš riskovat, že se setkám s někým z vedení hotelu. Zatím jsem s nimi neměla sebemenší problémy a byla jsem velmi ráda, že mohu Texas opustit s neposkvrněným trestním rejstříkem. V taxíku jsem se podívala, jak si na tom stojí má peně, enka. Vzhledem k tomu, že jsem byla na cestě domů, dalo se říci, že mám peněz poměrně dost… co, bylo, plus minus třicet pět dolarů.

Neměla jsem mnoho vedlejších výdajů, ale ty hlavní, ty jsem ze svých skromných zdrojů sotva stačila pokrýt.

Vypadalo to, že a, se vrátím domů, budu se zase muset hádat s policisty kvůli překročeným parkovacím lhůtám. I kdybych denně neutratila víc ne, sedm dolarů, budu za dva tři dny na mizině. Naštěstí se v, dycky mohu obrátit na Henryho, aby mě zalo, il nějakou tou hotovostí. Z hotelu jsem se sice oficiálně neodhlásila, ale při mém příjezdu si recepční zkopíroval údaje z mé kreditní karty, tak, e se

nabízelo, že se teprve z příštího výpisu z bankovního účtu dozvím, kolik mě to vlastně stálo. Co se podobných věcí týče, nejsou majitelé hotelu tak hloupí.

Taxík mě vysadil před letištní halou, kousek od vchodu vyhrazeného společnosti American Airlines. Vešla jsem do odbavovací budovy a zamířila k informačním tabulím s údaji o odletech a plánovaných přistáních. Hledala jsem čísla letů, na ně, mě upozornil Brad. První z nich měl čas odletu ve dvě dvacet dva a druhý a, v šest deset. Ten druhý let ještě ani nebyl na informační tabuli uveden. Brzy se mi ale podařilo najít odbavovací průchod pro cestující odlétající ve dvě dvacet dva. Těšilo mě, že to mám bez zavazadel snazší. Prošla jsem kolem pokladen a postavila se na konec řady lidí čekajících, a, je podrobí bezpečnostní kontrole.

Rentgenové paprsky neměly s mou kabelkou nejmenší problém, ale kdy, jsem vstoupila do detektoru kovů, spustil se příšerný poplach. Prohledala jsem si kapsy, v nich, jsem kromě kancelářské svorky a nějakých drobných, které jsem pou, ila do telefonního automatu, nic kovového nenašla.

Tyto předměty jsem tedy vhodila do plastikové nádoby k tomu vyhrazené a zkusila své štěstí znovu. Siréna mě opět obvinila z čehosi nekalého. U, jsem se chystala říci mu, ům z ochranky, že mě nejspíš očarovala nějaká jedubaba, kdy,

jsem si vzpomněla na ten klíč, který jsem zašila do ramenní vycpávky svého saka. „Počkejte chvilku. U, to mám.“ K

velkému ú, asu lidí stojících za mnou jsem si svlékla sako a

odlo, ila ho na bě, ící pás. Tentokrát jsem prošla. Mírně jsem se obávala, že se mě budou vyptávat, proč mám v ramenní vycpávce zašitý takový podivný , elezný klíč, ale nikdo se o to nakonec nezajímal. Zdejší zaměstnanci nejspíš byli zvyklí na podivnější věci. Vzala jsem si tedy kabelku a zamířila k východu.

Před východem na letiště jsem vyndala letenku a ukázala ji pověřené osobě. Ta slečna mě ujistila, že let je plně obsazen a že nejspíš nemám šanci získat místo. Přesto jsem se ale mohla posadit do čekárny. Neštěstí nás v případě tohoto letu, který byl podle všeho beznadějně vyprodaný, čekalo víc. Prohlédla jsem si konkurenci a všimla si mezi nimi několika hádavých typů. Rozčilovali se, že prý nechápou, proč se to tak komplikuje. Také bych se hádala, kdybych věřila, že to mů, e být k něčemu dobré. jenže počet míst v letadle byl omezený tak, aby letadlo mohlo bez problémů vzlétnout. Viděno z pohledu leteckých a bezpečnostních techniků, člověk se do letadla zkrátka buď vešel, nebo nevešel. Ještě nikdy jsem neslyšela o posádce, která by se nechala umluvit a vzala najednou na palubu o pár cestujících víc, ne, bylo zvykem. Tak proč bych si stě, ovala a naříkala?

Vytáhla jsem si , enský román zakoupený v hotelu a dala se do čtení. Jak se blí, il čas odletu, byli do letadla po pořádku, od zadních míst a, po sedadla vpředu, vpouštěni cestující. Ti s letenkami do první třídy měli přednost. A

nakonec skutečně přečetli šest jmen z pořadníku, jenže , ádné z nich nebylo to mé. Co se dalo dělat. Slečna od východu se na mě omluvně usmála, ale víc bohu, el udělat nemohla. Slíbila mi, že při příštím letu budu na seznamu čekajících hned na prvním místě.

Do té doby mi ovšem zbývaly bezmála čtyři hodiny.

Dozvěděla jsem se, že posádky obou letadel létají z Dallasu do Santa Teresy dvakrát denně, ze stejné ranveje, sedm dní v týdnu. Musela jsem se tedy nějak zabavit a vrátit se před východ na letiště včas, dřív, ne, začnou nastupovat řádní cestující. Přála jsem si, aby se na mě tentokrát u, usmálo štěstí a mohla jsem odletět domů. Kdybych ale měla smůlu, trčela bych v Dallasu a, do pondělka do dvou hodin dvaadvaceti minut odpoledne.

Chvíli jsem se procházela chodbami odbavovací haly, abych si protáhla nohy, a pak jsem zapadla na „Dámy“, kde se ze mě na okam, ik stala správná dáma, co se na toaletě poka, dé všelijak šlechtí. Kdy, jsem vyšla ven a dala se doprava, došla jsem k jakési obdobě zahradní kavárny, co,

bylo několik stolů, které od okolního prostoru chodby dělil nizoučký kovový plůtek a řada umělých květin. Malý bar dával tušit, že si zde lze objednat obvyklé víno, pivo a různé exotické míchané nápoje, a prosklená mraznička pod ním skýtala pohled na roztodivné mořské příšerky. Byly evidentně čerstvé, rozlo, ené na hromadě ledové tříště.

Mnoho jsem toho ten den nesnědla, tak, e jsem si objednala

pivo a talíř garnátů, které se zde podávaly s pikantní omáčkou, ústřicovými krekry a plátky citronu. Ka, dého garnáta jsem sloupla, zakapala omáčkou a svým stylem stolování pobavila několik lidí postávajících kolem.

Po jídle jsem se usadila u velkého okna, začetla se do knihy a jen čas od času vzhlédla a podívala se, jak vzlétá či přistává nějaké letadlo. Párkrát jsem také usnula, ale zdejší sedadla nebyla stavěná na nějaký delší spánek. Tak či onak jsem si tím čekání rozdělila na kratší etapy. Ke konci poslední z nich jsem se vypravila ke stánku a zakoupila jedny místní noviny. Ke vchodu na letištní plochu jsem se vrátila přesně v pět, tedy ve chvíli, kdy přistávalo letadlo ze Santa Teresy. Oslovila jsem slečnu u východu, abych zjistila, je-li mé jméno skutečně na pořadníku.

Tou dobou byla ji, většina sedadel v čekárně obsazena, a tak jsem se opřela o jakýsi sloup a rychle pročítala noviny.

Dveře letadla se otevřely a postupně se z nich začali hrnout cestující. První šli ti z první třídy a vypadali mnohem zachovaleji ne, cestující, kteří strávili let v ni, ší cenové kategorii. Všichni napjatě vyhlí, eli ty, kteří jim přišli na letiště naproti. Stala jsem se svědkem mnoha radostných shledání. Viděla jsem babičky objímající své vnoučky, vojáky do výšky zvedající své milenky, man, ely líbající své man, elky. Zajímavá byla skupinka dětí s nafukovacími, poletujícími balónky. Kdy, uviděly chlapíka, jen, právě vystoupil z letadla, začaly všechny vřískat. Těch několik

šťastných minut mi vrátilo dobrou náladu a příjemně odvedlo mou pozornost od pochmurných zpráv v tisku. Z

letadla pomalu vystupovali poslední cestující a já se ji,

chtěla začíst do zábavné rubriky, ale… Ten stetson! Ten zaujal mou pozornost. Vzhlédla jsem, jen letmo. Z letadla vystoupil Gilbert.

13

Podívala jsem se na hodinky a usoudila jsem, že do letadla, kterým jsem chtěla odletět, se začne nastupovat nejvýš za dvacet nebo za třicet minut. Uklízeči ještě museli uvnitř vysmýčit, posbírat odlo, ené noviny, papírové kapesníky a zapomenuté věci a vrátit na svá místa sluchátka. Slo, ila jsem noviny a jala se sledovat Gilberta, který byl ve stetsonu,

seprané

d, ínové

bundě

a

„koních“

nepřehlédnutelný. Předtím jsem si toho nevšimla, ale věkem měl opravdu mnohem blí, k Rayovi. Původně jsem ho odhadovala na nějakých padesát, pětapadesát, zatímco ve skutečnosti mu mohlo být tak šedesát dva nebo tři.

Nechápala jsem, co na něm mohla Laura kdy vidět, pokud ovšem nehledala otce, kterým jí, soudě podle jeho věku, klidně mohl být. Ať u, ji okouzlily jakékoli jeho půvaby, do vůně feromonů se v jeho případě v, dy musel vkrádat nepříjemný pach surovosti. Mnoho , en si nepřátelské postoje mu, ů často mylně vykládá jako projevy inteligence

a mlčenlivost jako hluboké zamyšlení.

Prošel otáčivými dveřmi do stejného výdeje zavazadel, do něho, mne osud zavál ji, v sobotu. Bylo tam dost plno, tak, e jsem byla krásně nenápadná. Zatímco Gilbert čekal, a,

se na dopravníku objeví jeho taška, rozhlí, ela jsem se, proto, e jsem nutně potřebovala telefon na mince. Telefonní automaty byly podle všeho za rohem, ale já nechtěla Gilberta pouštět z očí. Přistoupila jsem k nástěnce s informacemi o hotelech a našla si číslo do Tajemného hradu.

Automat, který zde byl k dispozici, umo, ňoval pouze objednání hotelové kyvadlové dopravy, , ádné jiné hovory.

Bez váhání jsem vytočila číslo, a zatímco telefon na druhém konci vyzváněl, připravila jsem si tu, ku a papír. „Tajemný hrad,“ představila se jakási , ena.

„Dobrý den, volám z letiště. Mohla byste mě přepojit na hotelovou operátorku?“

„Bohu, el, paní. Nejsem vůbec připojená k centrále. Tady to je zvláštní linka.“

„A mů, ete mi tedy na ni dát alespoň číslo?“

„To ano, paní. Chcete číslo na rezervace, na obchodní oddělení, nebo do restaurace?“

„Dejte mi nějaké základní.“

Odříkala je a já si to pečlivě zapsala. Jak jen to bude mo, né, uva, ovala jsem, budu muset najít automat na mince.

Konečně se za mými zády ozvalo signální zvonění.

Připomínalo poplach při vloupání. Kovové součástky

kruhového dopravníku se daly vítězoslavně do pohybu a zařízení se rozběhlo proti směru hodinových ručiček.

Nejprve kolo objely dva kufry, pak přibyl třetí a čtvrtý, a,

útroby zavazadlového prostoru budovy postupně vychrlily další a další. Cestující se začali hromadit kolem dopravníku, zabírali ta nejlepší místa, a jejich zavazadla dopadala na mechanický dopravník a vydávala se na svou kruhovou pouť.

Zatímco Gilbert čekal, a, se objeví i jeho bagá, , vytáhla jsem z kapsy saka dva čtvrťáky a začala je nervózně převalovat v ruce. Gilbert najednou z dopravníku zvedl plátěnou brašnu, protlačil se davem a zamířil do chodby.

Raději jsem se odvrátila dříve, ne, si mne vůbec mohl všimnout, proto, e jsem na sebe nechtěla upozornit , ádným prudším pohybem. Nastoupil na eskalátory, přidřepl k zemi, rozepnul kapsu na své tašce a vytáhl z ní pistoli, na ni,

ihned nasadil tlumič. Ohlédlo se na něho několik lidí; jasně viděli, co to právě provádí, ale dále dělali, jako by se nic nestalo, jako by to bylo normální. Bylo zřejmé, že v něm neviděli psychopata, který v záchvatu šílenství postřílí na veřejnosti davy lidí.

Pak si upravil stetsona, zapnul kapsu brašny a beze spěchu zamířil k přepá, ce půjčovny automobilů. Vůz si rozhodně nezamluvil předem, proto, e se nejdříve vyptával u společnosti Budget a posléze zkusil Avis. Konečně jsem objevila řadu telefonních automatů, z nich, pouze jediný byl

volný. Vhodila jsem čtvrťák do otvoru na mince a vytočila číslo Tajemného hradu. Rozhlí, ela jsem se kolem, ale letištní policie nikde.

„Tajemný hrad. Kam vás mám přepojit?“

„Mohla byste mě přepojit na pokoj Laury Huckabyové?

Je to číslo dvanáct set třicet šest,“ poprosila jsem ji.

Laura však měla obsazeno. Čekala jsem, že se mi zase ozve spojovatelka, ale ta se o mne ji, dávno nestarala.

Nejspíš se věnovala jinému volajícímu.

Zavěsila jsem a číslo do hotelu vytočila podruhé. Do automatu jsem ovšem vhodila svůj poslední vzácný čtvrťák.

„Tajemný hrad. Kam vás mám přepojit?“

„Dobrý den, to jsem zase já, zkoušela jsem volat Lauru Huckabyovou z čísla dvanáct set třicet šest, ale má obsazeno. Mů, ete mi říct, jestli je u vás pořád ubytovaný Ray Rawson?“

„Chvilku strpení, prosím.“ Odlo, ila sluchátko a na chvilku zavládlo na lince hrobové ticho. Pak se zase přihlásila. „Ano, paní. Chcete, abych vás přepojila do jeho pokoje?“

„Ano, ale kdyby to nezvedal, byla byste tak hodná a ještě jednou se mi přihlásila?“

„Ale jistě.“

Telefon v pokoji Raye Rawsona zazvonil patnáctkrát.

Pak se opět ozvala spojovatelka.

„Pan Rawson to nezvedá. Chcete mu nechat vzkaz?“

„A není mo, né ho vyvolat nějakým hotelovým rozhlasem?“

„Bohu, el ne, paní. Mohu vám ještě jinak pomoci?“

„Asi ne. Vlastně… počkat! Mohla byste mě přepojit na ředitele hotelu?“

Zavěsila, ne, jsem vůbec domluvila.

V tu chvíli mi v , ilách kolovalo tolik adrenalinu, že jsem prakticky nemohla dýchat. Gilbert Hays stál u okénka autopůjčovny Avis a právě vyplňoval nezbytný formulář.

Pak se s obsluhou sklonili nad mapou blízkého okolí a chvilku se o čemsi dohadovali. Ochotný pracovník půjčovny mu na mapě prstem ukazoval cestu. Vyjela jsem po eskalátorech na ulici.

Venku ji, svítily lampy a jen chabě se potýkaly s tmou, která se pomalu snášela na zastávku kyvadlové dopravy. U

obrubníku přede mnou zastavila luxusní limuzína, vystoupil z ní řidič, vůz obešel a začal úslu, ně pomáhat dvojici se stříbrnými vlasy, která z ní vystupovala. , ena na sobě měla ko, ich z nějakého zvířete, které jsem v , ivotě neviděla, a to ani na obrázku. Obezřetně se kolem sebe rozhlí, ela, jako by čekala, kdy se na ni sesype rozhořčený dav. Šofér pak vytáhl z kufru zavazadla. Pořád jsem se rozhlí, ela kolem, jestli někde nezahlédnu někoho od letištní policie. Na betonových stěnách budov vytvářely světlo a stíny neskutečně pravidelné obrazce. Budova svou architekturou připomínala aerodynamický tunel, kterým neustále proudil vzduch

prosycený pachem nafty, co, měla na svědomí rušná doprava. , ádná hotelová dodávka mezitím nepřijela. Stejně tak nikde nepostávaly ani neprojí, děly taxíky. Říkala jsem si, že Gilbert u, asi obdr, el klíčky k vozu, proto, e právě vyšel ze dveří za mnou a nyní nejspíš vyhlí, el vozidlo, které ho mělo dovézt na místo, kde si bude moci vyzvednout vypůjčený vůz. Horší by bylo, kdyby půjčovna parkovala své vozy hned na parkovišti přes ulici, proto, e to by pak určitě hned nastoupil a vzápětí odjel.

Podívala jsem se zase na tu limuzínu. Šofér u, dávno dostal spropitné, symbolicky zasalutoval a zavřel zadní dveře vozu. Pak auto obešel, zamířil ke svému místu, otevřel si a usedl za volant. Naléhavě jsem zaklepala na okénko u spolujezdce. Limuzína měla samozřejmě tónovaná skla, a to do té míry, že nebylo vůbec vidět dovnitř. Okénko se za chviličku za tichého vrčení otevřelo. Řidič se na mě podíval.

Tvářil se neutrálně. Bylo mu něco přes třicet, měl kulatý obličej a nepříliš husté rezavé vlasy, sčesané z čela. Nad ušima měl rýhy vytlačené od šoférské čapky.

Mírně jsem se do vozu naklonila a ukázala mu vnitřek své peně, enky, přesněji kalifornský řidičský průkaz a také průkaz soukromého detektiva. Řekla jsem mu: „Prosím vás, vyslechněte mě. Potřebuji pomoc. Jsem soukromá vyšetřovatelka z kalifornské Santa Teresy. Tam někde za mnou stojí chlápek, co má v kufru bouchačku a sem do Dallasu přijel zastřelit pár mých přátel. Nutně se potřebuji

dostat do hotelu Tajemný hrad. Víte, kde to je?“

Opatrně vzal do ruky mou peně, enku a vypadal přitom jako kočka, která se milostivě nechala pohladit od neznámého člověka. „Znám hotel Tajemný hrad.“ Pak se podíval na fotografii v mém řidičáku. Sledovala jsem, jak vstřebává informace z průkazu soukromého detektiva a jak si ještě prohlí, í nějaké mé další doklady. Beze slova mi vzápětí peně, enku vrátil a dál nehnutě seděl a prohlí, el si mne. Pak odemkl dveře na mé straně a nastartoval.

Otevřela jsem rychle dveře a nastoupila si.

Limuzína se pak odlepila od obrubníku, tiše jako vlak pomalu opouštějící nádra, í. Sedadla ve voze byla pota, ená šedou ků, í a palubní deska vyvedená ve dřevě, tuším v ořešáku. Byla tak nablýskaná, že vypadala spíše jako z umělé hmoty. Po levé ruce jsem měla vestavěný telefon.

„Nebude vám vadit, kdy, odsud zavolám na policii?“

zeptala jsem se.

„Jak si přejete.“

Vytočila jsem 911 a vysvětlila celou situaci dispečerce, která se mě zeptala, kde přibli, ně jsem, a slíbila, že do hotelu Tajemný hrad pošle zástupce okresního šerifa. Ještě jednou jsem se pokusila dovolat přímo do hotelu, ale operátorka to tentokrát vůbec nezvedala.

Objeli jsme letiště a zamířili do otevřené krajiny. V tu chvíli ji, byla naprostá tma. Dálkovými světly jsme svítili na nekonečné plochy zeleně, z ní, se občas na obzoru vyhoupla

jakási kancelářská budova. Ka, dou chvilku jsme minuli osvětlený billboard a já si připadala trochu jako v počátcích kinematografie. Kdy, jsme náhodou vyjeli na nějaký kopec, mohli jsme se pokochat spletí dálnic a silnic, které jsme poznávali podle světelných čar rychle jedoucí dopravy.

Strachy se mi svíraly vnitřnosti, napětí mi brnkalo na nervy jako na harfu.

„Jak se jmenujete?“ zeptala jsem se ho. Musela jsem se s ním dát do řeči, jinak bych asi zešílela.

„Nathaniel.“

„A jak jste se dostal k téhle práci?“

„Chci si jen vydělat, abych měl něco do rezervy a mohl dopsat román.“ Byl poněkud mrzutý.

„Ach tak,“ podotkla jsem.

„Dřív jsem , il v ji, ní Kalifornii. Doufal jsem, že mi přijmou scénář, tak jsem se přestěhoval do Hollywoodu a chvíli dělal pro tu herečku, co hrála tu hloupou švagrovou v tom komediálním seriálu o servírce, co má pět roztomilejch dětiček. Vysílalo se to sice jenom dva roky, ale moje zaměstnavatelka si za tu dobu vydělala docela slušný peníze.

Já ji vozil do studia a ze studia, myl jsem jí káru a tak.

Ka, dopádně mi ale slíbila, že kdy, budu mít nějakej nápad na film, že to dá k posouzení svojí producentce, která mi údajně mohla pomoct prorazit. No, měl jsem nápad na báječnej film o vztahu matky a dcery. Ta dcera v něm měla umřít na rakovinu. Tak jsem jí o tom řekl a ona na to, že se

uvidí, co by se s tím dalo dělat. Pak u, si jen pamatuju, jak jsem jednou zašel do kina na Westwood Boulevard a právě dávali film o nějaký holce, co umře na rakovinu. No, věřila byste tomu? Jak se vlastně jmenovala ta, co ji hrála? Jo, Shirley MacLaineová, a ta druhá, to byla Debra Wingerová.

Tak to bylo. Měl jsem si ten scénář přihlásit, jenže na to mě nikdo neupozornil. To tedy pěkně děkuju.“

Podívala jsem se na něho: „Vy jste autorem příběhu k filmu Cena za ně, nost?“

„Slovo od slova jsem to samosebou nenapsal, ale celkový koncept, to byl můj nápad. Ale ta moje holčička nebyla vdaná a neměla takovou kupu dětí. Chcete vědět, co si myslím? Přehnali to.“

„A nebyl ten film natočený podle kní, ky Larryho McMurtryho?“

Zakroutil nevěřícně hlavou a povzdychl si. „To sice jo, ale kde myslíte, že ten to vzal?“

„A co ten kosmonaut? Postava, kterou hrál Jack Nicholson?“

„S tou jsem osobně nepočítal a myslím, že se tam ani moc nehodila. No, pak jsem zjistil, že producentka tý mojí známý herečky dřív spolupracovala s producentkou Shirley MacLaineový. A takhle to chodí v Hollywoodu. Je to hotový krvesmilstvo. Úplně mě to znechutilo, abych pravdu řek.

Nedostal jsem za to ani cent, a kdy, jsem se jí na to ptal, tvářila se, jako že vůbec neví, o čem mluvím. Tak jsem tu

krávu vykop z jejího vlastního auta a nechal ji úplně nepříčetnou stát na chodníku.“

„Vá, ně?“

Krátce na mne pohlédl. „Ale vy jste při svý práci taky určitě za, ila spoustu zajímavejch věcí?“

„Ani ne. Většinou je to jen papírování.“

„Já jsem na tom stejně. Lidi si obvykle myslej, že musím znát snad všechny rockový hvězdy, ale ke komu jsem se dostal nejblí, , tak to byl Sonny Bono, kdy, jsem ho vez do hotelu. To okýnko za vámi bylo celou dobu nahoře, co, mě tedy pěkně vytáčelo. Copak bych já, hned jak by plácnul nějakou kočku přes zadek, volal National Enquirer?“

Ohlédla jsem se. Okénko za mými zády bylo tentokrát sta, ené, tak jsem nahlédla do prostorného interiéru, kam skrz tónovaná skla pronikalo jen minimum světla lamp. Za námi jela kolona vozů. Takhle na dálnici uháněli všichni závratnou rychlostí. Sjeli jsme z ní a zamířili k obchodně průmyslovému satelitnímu městečku. V dálce před námi se vzápětí vynořil Tajemný hrad, jeho, neonový emblém na černém nebi blikal jako smyslů zbavený. Sledovala jsem, jak se jeho trubičky střídavě plní vzácným plynem. Rozsvícená okna pokojů, které nebyly zdaleka všechny obydlené, budila dojem jakési nepovedené šachovnice s převahou černých polí. Podle toho jsem odhadla, že hotel bude vytí, en tak z patnácti procent. Za námi sjelo z dálnice jen pár dalších aut a vzhledem k tomu, že byla neděle večer, bylo velmi

nepravděpodobné, že by někdo z nich mířil ke kancelářským budovám v sousedství hotelu. Projeli jsme kolem miniaturní oázy s nevkusnou kamennou vě, í, která nebyla vyšší ne,

moje maličkost, Nathaniel objel limuzínou kruhový záhon před hotelem a zastavil přímo před portikem.

Byla jsem na rozpacích, proto, e jsem netušila, zda čeká, že mu za jeho slu, bu zaplatím, nebo ne. „Promiňte, ale nemám dost peněz, abych vám mohla dát spropitné. Vá, ně mě to mrzí.“

„To nevadí.“ Podal mi vizitku. „Kdybyste náhodou věděla o někom, kdo by mohl zahrát , enskou roli v jistým filmu Sama Spadea, mohli bychom v budoucnu spolupracovat. Holky se tam budou vyhazovat z aut a vůbec to bude legrace.“

„Zvá, ím to. Vá, ně jste mi moc pomohl, díky.“

Vystoupila jsem a zavřela za sebou dveře. Limuzína v momentě odjela. Zástupce šerifa nikde! Uvědomila jsem si však, že dallaský okres bude přece jen dost rozlehlý a že jsem na policii volala teprve před chvilkou. Zamířila jsem k otočným dveřím. Spěchala jsem tak, že jsem se opět pohybovala po indiánském způsobu. Ve vstupní hale bylo poměrně plno, proto, e právě odjí, děl ten školní zájezd, nebo co to bylo. Zkrátka, všude se to hem, ilo omladinou v šortkách nebo d, ínách a stejných saténových bundičkách s maskotem školy na zádech. Všichni měli na nohou sportovní obuv, která opticky dělala z jejich devětatřicítek

devětačtyřicítky a z nohou jako takových čínské hůlky.

Jejich sportovní tašky a velké plátěné pytle byly po skupinkách rozesety po podlaze a děti mezi nimi běhaly jako splašená hříbata. Některá děvčata seděla na zemi a opírala se o zavazadla. Jednomu chlapečkovi svlékli proti jeho vůli tričko, tak, e se teď pral se dvěma spolu, áky, aby mu je vrátili. Jejich smích mě znervózňoval. Ve skutečnosti mi připomínali malá štěňata přetahující se o starou pono, ku.

Dospělí, kteří je měli na starosti, očividně pova, ovali takové věci za samozřejmé a nejspíš doufali, že se děti před nástupem do autobusu uklidní.

Propletla jsem se mezi nimi k výtahům a stiskla šipku směřující vzhůru. Otevřely se dveře a já nastoupila. Ještě jednou jsem se ohlédla do vstupní haly, kdyby se náhodou odněkud vynořil Gilbert. Před hotelem však jen zastavil stříbrný autobus společnosti Trailways, co, provázelo typické odvzdušnění brzd a také zvuk otevírajících se dveří.

Stiskla jsem tlačítko do dvanáctého patra a bytelné dveře výtahu se automaticky zavřely.

Jen jsem vyjela do poschodí, kde měla pokoj Laura, doběhla jsem k jejím dveřím a zaklepala. Pro sebe jsem si mumlala: Dělej, dělej, dělej! Prsty jsem přitom stále nervózně poklepávala na dveře. Laura vzápětí otevřela, a kdy, mě uviděla, úplně ji to zarazilo. „Co tady děláte? Měla jsem za to, že odjí, díte.“

„Kde je Ray? Musím s ním mluvit.“

„Spí. Ale je tady u mě. Co se stalo?“

„Na letišti jsem viděla Gilberta. Jede sem a má zbraň.

Vzbuďte Raye, sbalte si věci a koukejte odsud zmizet.“

„Ale ne!“ Po mém sdělení zbledla a přilo, ila si v ú, asu ruku na ústa.

„Co se děje?“ zeptal se rozespale Ray za jejími zády.

Sám od sebe vstal a cestou k nám si zastrkoval košili do kalhot. Vešla jsem dál a Laura za mnou ihned zavřela.

Opřela se o zeď a zavřela na chvilku oči, jako by snad chtěla nevidět tu hrůzu. Zajistila jsem dveře řetízkem.

„Jdeme!“ vybídla jsem je.

To slovo ji zřejmě probralo, tak, e se dopotácela k šatníku, vytáhla z něho plášť a také ten vak.

„Co se děje?“ zeptal se opět Ray a obě si nás zmateně prohlí, el.

„Viděla Gilberta. Má zbraň a jede sem.“ Pak se obrátila ke mně: „Nemusela jste sem hned jezdit; stačilo zavolat,“

vyplísnila mě. Otevřela plátěný vak a smetla do něho všechny toaletní potřeby z pultu u umyvadla.

„Volala jsem, ale bylo obsazeno.“

„Telefonovala jsem hotelové slu, bě, museli jsme něco sníst,“ vysvětlila mi to.

„No tak, dámy, to si vyříkáte pozdějc, teď pohněte kostrou!“

„Sna, ím se!“ vyštěkla a popadla py, amo, pantofle, špinavé spodní prádlo a vše to hodila do vaku. Pak

rozprostřela d, ínové šaty přes opěradlo , idle, uhladila je, vzala do ruky a začala pracně skládat na třetiny a pak je ještě přehnula napůl. To u, se ale na ni Ray nevydr, el koukat, šaty jí vzal, zmuchlal do kuličky a bleskově nacpal do pytle, který ihned zapnul na zip.

Všimla jsem si dvou cestovních tašek stojících u dveří.

Vzala jsem menší z nich. Větší se ujal Ray. „Vemte jen to nejdůle, itější, všechno ostatní tu nechte,“ řekla jsem. „Vy máte auto?“

„Ano, je venku na parkovišti.“

„Co myslíte, vezme to Gilbert výtahem, nebo spíš po schodech?“

„Kdo ví?“

Uva, ovala jsem rychle: „Podívejte, bude lepší, kdy, vy dva půjdete zadním východem. Gilbert se určitě zdr, í, proto, e nejdřív půjde sem. No a mo, ná to ještě zkusí u Raye, tedy pokud si bude myslet, že byste mohla být tam.

Tak mi dejte klíčky od auta a povězte mi, kde přesně stojí.“

„A co budem zatím dělat my?“ zeptala se Laura.

„Budete na mě čekat vedle té falešné kamenné vě, e u příjezdové cesty. Já vyzvednu auto a pak tam pro vás sjedu.

Mě Gilbert nezná, tak, e kdy, se s ním náhodou srazím v hale, nic se nestane.“

Ray mi rychle popsal, jak vypadá to auto a kde přibli, ně stojí. Na umělohmotném přívěsku na klíčích, které mi dal, byla poznávací značka, tak, e jsem se nebála, že by mi snad

mělo činit zvláštní potí, e auto najít. Podala jsem Rayovi tašku a Laura se ještě naposledy rozhlédla po pokoji, jestli tam něco zásadního nezapomněla. Odjistila jsem řetízek na dveřích a vyhlédla do chodby. Zkontrolovala jsem oba směry a pak vystrčila ven Raye s Laurou. Dali se doprava, směrem k po, árnímu schodišti, které bylo a, na konci chodby.

Já zamířila k výtahům.

Cestou dolů jsem měla pocit, že výtah jede snad dvakrát pomaleji ne, obvykle. Pozorovala jsem světélko přeskakující zleva doprava, z jedné kontrolky na druhou, a v duchu odpočítávala směrem k nule. Kdy, se výtah zastavil v přízemí, ozvalo se notoricky známé cinknutí a jeho dveře se rozevřely. Před nimi stál Gilbert, asi necelý metr ode mne, a právě se chystal nastoupit. Naše pohledy se na okam, ik středy. Jeho oči byly jako bezedné temné propastí.

Nenápadně jsem stočila pohled k zemi a nechala ho za sebou. Mířila jsem jako všichni hoteloví hosté při odjezdu doprava, k recepci. Pak jsem slyšela, jak se dveře výtahu za mnou zavřely. Pozorně jsem se rozhlédla halou, jestli někde neuvidím toho šerifova zástupce, ale mu, zákona nikde.

Zrychlila jsem a automaticky se ohlédla na kontrolky vedle dveří od výtahu. Světélko mělo přeskakovat z jedné na druhou směrem vzhůru, ale bylo stále na stejném místě. Pak jsem uslyšela zase cinknutí a dveře výtahu se otevřely.

Objevil se v nich Gilbert. Jeho noha spočinula na

všudypřítomném koberci a jeho zrak na mně. Zločinci, stejně jako policisté, mají nad jiné dobře vyvinutý pověstný šestý smysl a velmi jasně vnímají vše kolem, za co, vděčí zvýšené produkci adrenalinu. Jejich práce a často také jejich , ivoty bývají závislé na dobrém postřehu. Gilbert byl podle všeho člověk, který svět okolo sebe vnímal s neskutečnou přesností. Něco v jeho očích mi říkalo, že si mě zapamatoval z toho našeho krátkého setkání na letišti v Santa Terese. Jak si mě dal dohromady s Laurou Huckabyovou, to se nikdy nedozvím. Byla to chvíle jakoby nabitá elektřinou a jiskřičky poznání mezi námi přeskočily jako při zkratu.

Šla jsem dál úplně „normálně“ a pak jsem zahnula za roh. Minula jsem vstup do kavárny a zabočila zase doprava, tak, e jsem se ocitla v krátké chodbě, z ní, vedly troje dveře: jedny byly bez nápisu, druhé s nápisem „Pouze pro zaměstnance“ a na třetích stálo „Údr, ba“. Jakmile jsem se Gilbertovi ztratila z očí, dala jsem se do běhu, a, mi poskakovala kabelka na rameni. Vrazila jsem do dveří bez nápisu a vběhla do nějaké opuštěné zadní chodby, která mi byla naprosto neznámá. Podlaha tam byla z betonu, z betonu byly i zdi a cesta přede mnou se stáčela kamsi vlevo. Stěny se tyčily vysoko nad mou hlavu, a jeliko, místní osvětlení nebylo z nejvýkonnějších, místo stropu tam byla černočerná tma. V té temnotě jsem zahlédla jen změť nejrůznějších kabelů, trubek a podobných věcí. Bě, ela jsem dál a míjela prázdné podnosy na jídlo, dřevěné palety se sklenicemi,

kupy jídelních ubrousků, vozíky s talíři roztodivných tvarů a velikostí. Jedny vedle druhé byly dále podél stěn vyrovnané vě, e stohovatelných , idlí.

Našlapovala jsem měkce, co, je další výhoda gumových podrá, ek sportovních bot. Uva, ovala jsem, jestli to není nějaká přípravna sousedící s jídelnou a s přístupem odevšad, o patro ní, s nákladními výtahy a kuchyní. Vtom jsem zpozorovala schodiště vedoucí o patro výš. V rychlosti jsem se zachytila zábradlí a při běhu vzhůru brala schody nejméně po dvou. Kabelka mi přitom byla zátě, í, ale jen tak zahodit jsem ji nemohla. Na konci schodů pokračovala chodba dál. V této části byly u stěn poskládané nejrůznější dekorace: vánoční andělíčci, umělé jehličnany, dvě obrovské, spolu spojené masky symbolizující tragédii a komedii, pozlacení andělíčci a amorci a gigantické srdce prostřílené šípy, které nejspíš vytahovali v, dy na svatého Valentýna. Skupinka umělých fíkusů sice připomínala lesík, ale , ivot, ten v něm chyběl.

Tu jsem za sebou zaslechla vrznout dveřní panty. Ještě jsem zrychlila a bě, ela dál pustou chodbou. Na stěně nalevo se ke stropu tyčil , elezný , ebřík, který jsem pova, ovala za prostředek nouzového úniku v případě po, áru. Nejprve jsem se pokusila dohlédnout, kam vede, ale bezvýsledně. Ohlédla jsem se zpátky a matně si uvědomila, že se ke mně chodbou kdosi blí, í. Chytila jsem se nejspodnější příčle a začala šplhat nahoru. Mé reeboky tiše tlapkaly po , ebříku, na jeho,

vrcholku jsem se zastavila. Byla jsem dobrých šest metrů nad zemí a přímo přede mnou začínala nějaká kovová lávka.

V té výšce jsem strop nejen viděla, ale mohla si jej i osahat.

Lávka nebyla širší ne, devadesát čísel. Kdy, jsem se podívala dolů, podlaha vypadala jako klidná betonová řeka.

Jedinou oporou mi byl řetěz zavěšený na , elezných sloupcích. A jako obvykle jsem se v tu chvíli bála jen toho, abych nespadla. Výška mě v, dycky zbaví ostatního strachu.

Zpomalila jsem a přitiskla se ke zdi. Hrozně jsem se bála, že i lávka sama se zřítí, že se uvolní ze , elezných úchytů, které ji dr, ely na stěně. Neměla jsem strach, že by mě viděl, ale v chodbě byla taková akustika, že mě mohl prozradit sebemenší pohyb, který jsem udělala a který se hned šíleně rozléhal. Za sebou jsem stále slyšela zvuk podrá, ek dopadajících na betonovou podlahu, jeho,

frekvence byla nejprve rychlá a prozrazovala běh, posléze se zvolnila a, ke kradmému našlapování. Rozhodla jsem se, že dál se budu pohybovat po čtyřech. Opatrně jsem tedy lezla po lávce, která se pode mnou všelijak houpala a klepala.

Kabelku jsem v tu chvíli ji, musela postrkovat před sebou.

Nechtěla jsem být nápadná, ale lávka byla jiného názoru.

Strašně rachotila a skřípala, a to nejsem nijak zvlášť tě, ká.

Tu jsem zahlédla nějaké malé dřevěné dveře. Velice, převelice opatrně jsem vzala za kliku a otevřela je. Přede mnou se rozprostírala špatně osvětlená a zatuchlá chodba, která měla strop tak ve výšce metru nebo osmdesáti

centimetrů. Na úrovni očí jsem měla řadu oken, z nich,

některá byla otevřena a vpouštěla dovnitř umělé osvětlení odvedle. Podlahu pokrýval koberec, který byl cítit starým prachem. Lezla jsem dál dopředu, stále po čtyřech. Kabelku jsem tentokrát táhla za sebou. Ticho rušil jen můj zrychlený dech.

Obrátila jsem se a bez větších problémů zavřela dveře.

Dolezla jsem k nejbli, šímu oknu a opatrně se postavila.

Pode mnou se rozkládal jeden z velkých společenských sálů, kde se pořádaly bankety. Koberec tam byl šedý s modrými stylizovanými liliemi jako vzorem. V případě potřeby bylo mo, né pomocí posuvných dveří udělat ze sálu sály dva. Ze stropu viselo šest od sebe stejně vzdálených lustrů, které vypadaly jako shluky rampouchů a vydávaly tlumené světlo.

Podél obvodu stropu byla řada oken se zrcadlovými skly, za jedním z nich, jsem se právě schovávala. Ohlédla jsem se přes rameno a skrze tmu jsem dokázala rozeznat obrysy jakéhosi osvětlovacího zařízení, které se zřejmě pou, ívalo jen při výjimečných příle, itostech. Byly tam velké světlomety a bodové reflektory různých barev.

Posadila jsem se do dřepu a ve světle, které propouštělo dovnitř okno, jsem otevřela kabelku a podívala se do peně, enky. Vyndala jsem si z ní řidičský průkaz, kartičku od pojišťovny a další doklady, včetně kreditních karet a hotovostí. To všechno jsem si rychle nastrkala do kapes saka. Z kabelky jsem vylovila ještě Rayovy klíče od auta,

antikoncepční pilulky, paklíče a svůj švýcarský vojenský no, ík a v duchu jsem velmi litovala, že se dámská saka nešijí s náprsní kapsou. Nakonec jsem vytáhla ještě kartáček na zuby a také si jej dala do kapsy. Kapsy saka jsem měla ošklivě vyboulené, ale co se dalo dělat. V případě nouze klidně snesu pou, ité kalhotky, ale rozhodně nevydr, ím mít nevyčištěné zuby.

Uvědomila jsem si, že se podlaha pode mnou chvěje, i kdy, jen slabě. Kdybych byla v Kalifornii, pova, ovala bych to za zemětřesení o síle 2,2 stupně postupující zemskou kůrou jako vlna mořem. Rychle jsem se ohlédla ke dveřím.

Odlo, ila jsem kabelku a posadila se na paty. Rukama jsem nahmatala dveře a mé prsty hledaly závlačku. Slyšela jsem, jak na druhé straně zdi kdosi nejistě postupuje po úzké ocelové lávce. Našla jsem ji a zastrčila do příslušného očka, čím, jsem dveře zevnitř uzamkla.

Dveřmi kdosi prudce zalomcoval, ještě kdy, jsem dr, ela ruku na mechanismu zámku. Zmocnil se mě šílený strach, který mi dokonce vehnal slzy do očí. Musela jsem si rukou zakrýt ústa, aby nebyl slyšet můj dech. Dveře se tak zběsile třásly, že jsem se a, bála, aby nepovolily. V takovém případě by mě samozřejmě okam, itě uviděl. Pak přišlo ticho. Podlaha se zase rozechvěla. Gilbert odcházel a já se ohlédla doleva za zvukem jeho kroků, které mířily dál po lávce. Modlila jsem se, aby podobné dřevěné dveře nebyly ještě někde o kousek dál.

Gilbert musel dojít a, na konec lávky, proto, e jsem za několik minut opět zaslechla jeho kroky a podlaha se mi opět rozechvěla pod nohama. Tentokrát jen prošel kolem a zamířil přímo k , ebříku a pak dál chodbou.

Počkala jsem, a, bude vzduch čistý. Připadalo mi, že to trvá celou věčnost, ale ve skutečnosti uběhlo pouhých patnáct minut. Pak jsem se natáhla k petlici, povolila závlačku a vytáhla ji. Našpicovala jsem uši, ale nic zvláštního jsem nezaslechla. Kdy, jsem dveře otevřela, spustil se po, ární alarm.

14

Siréna se ozvala ihned, jakmile jsem otevřela, tak, e jsem se domnívala, že to spolu muselo nějak souviset, že to na mě Gilbert nějak nastra, il. Ze stropu mi pršelo na hlavu a z dálky ke mně zavanul zápach kouře, který mě udeřil do nosu, jako člověka ovane vůně parfému, kdy, kolem projde příliš navoněná , ena. Vrátila jsem se zpět k oknům a nahlédla do sálu. Nikde jsem však neviděla ani plameny, ani černý dým. Sál byl na pohled prázdný a pořád stejně honosný. Slyšela jsem kohosi udílet veřejným rozhlasem instrukce, jejich, dodr, ení mělo hostům zajistit relativní bezpečnost. Pochopila jsem jen to, že situace je velmi naléhavá, ale jinak jsem nerozuměla ani slovu. Kde přesně hořelo, jsem se tedy mohla jen dohadovat.

Tu zhasla všechna světla a já zůstala úplně potmě.

Vydala jsem se zase ke dveřím, tentokrát nezatí, ená jakýmkoli světským břemenem v podobě majetku. Nechala jsem si jen to nejnutnější a připadala jsem si daleko lehčí a

také jaksi svobodnější. Zároveň jsem se ale dost bála.

Kabelka mi byla v, dy jakýmsi talismanem, bezpečnostní pojistkou. Byla jsem zvyklá na její tvary a na její tíhu a také na pocit jistoty, že mám na dosah ruky všechny k , ivotu nezbytné věci. V minulosti mi u, nejednou poslou, ila jako polštář, ale i jako zbraň. Kdy, jsem se jí teď zbavila, měla jsem divný pocit. Ale co naplat! Věděla jsem, že to jinak nešlo. Naslepo jsem si poměřila šířku lávky a uvědomila si temnou prázdnotu po mé levé ruce, ji, stačilo jen mírně zvednout a u, tápala.

Všude kolem byla neproniknutelná tma, ale z nejrůznějších směrů se ozývaly rány a praskání. Ocitla jsem se v průvanu, který s sebou přinesl další spršku a také horký vzduch a nové zápachy. Ucítila jsem hořící dřevo a štiplavé výpary ropných produktů, které v ohni rychle měnily skupenství. Pomalu jsem se sunula kupředu, kde byla sotva patrná načervenalá záře, která dávala tušit, že se chodba stáčí vlevo. Zpoza zákrutu vycházel také černý dým. Kdyby mě plameny zastihly na lávce, nejspíš by mě nekompromisně smetly dolů, a kdyby ne, stejné nebezpečí představovaly jedovaté plyny a kouř.

I kdy, odevšad stále stříkala voda, neměla na oheň , ádný vliv. Alespoň tak se mi to zdálo. Světelná hra teplých barev, která se odehrávala na stěnách, byla stále působivější a mocnější byla i oblaka černého dýmu, která jí předcházela.

Rovně, kyslíku ubývalo. Lávka byla kluzká a řetězové

zábradlí se vinou mých splašených pohybů nezvladatelně rozhoupalo. Opět se přihlásil ke slovu veřejný rozhlas. Opět zopakoval stejné hlášení, co, byl opět jen chaotický souzvuk hlásek a slabik. Došla jsem a, k , ebříku. Nechtěla jsem se sice k postupujícímu ohni otáčet zády, ale neměla jsem na vybranou. Pravou nohou jsem nahmatala první příčli a pak v, dy chvilku tápala, ne, jsem zase postoupila o jednu ní, .

Opatrně jsem slézala dolů, ruce se mi na mokrém , ebříku smekaly. Ve světle ohně byl řetěz vedoucí podél lávky zlatý a ve vzduchu ji, poletovaly jiskry, které v, dy po chvilce zhasínaly jako světlušky za horké letní noci. V tu chvíli světlo ohně natolik zintenzivnělo, že bylo vidět, jak je vzduch šedý kouřem.

Kdy, jsem dospěla k nejspodnější příčli a sestoupila na zem, bylo ji, nesnesitelné horko. Oheň si razil cestu chodbou mým směrem a provázelo jej praskání, tříštění skla a další nepříjemné zvuky. I kdy, na stavbu hotelu rozhodně nešetřili betonem, bylo zde pořád dost hořlavého materiálu, po kterém se mohly plameny jen rozkošnicky olizovat.

Ozvala se hromová rána a já pochopila, že cosi dalšího padlo ohni za oběť. Po, ár nejspíš zasáhl právě tuto část budovy. Nalevo jsem pak spatřila nějaké dveře. Jejich klika byla na omak studená. Otočila jsem koulí a dveře povolily.

Šťastně jsem vpadla do chodby v prvním patře.

Vzduch byl o mnoho chladnější a i zde skrápěly opuštěnou chodbu protipo, ární spršky. Ji, jsem uvykla tmě,

která mi zde navíc nepřipadala tak neproniknutelná. Naopak, bylo to spíše hustší šero. Koberec byl úplně nacucaný vodou, která při chůzi čvachtala. Vydala jsem se dál chodbou, a proto, e jsem se bála věřit jen svým očím, raději jsem chodila jako náměsíčník s předpa, enýma rukama.

Siréna po, árního poplachu stále zpívala pronikavým hlasem svou árii. V ponorce by to byl mo, ná signál, že se stroje daly do pohybu a plavidlo prudce klesá ke dnu. Jednou rukou jsem zavadila o další dveřní rám a i nyní byla klika na omak chladná, tak, e se dalo sázet na to, že za dveřmi nezuří ta oran, ová bestie. Otočila jsem koulí kliky a otevřela dveře před sebou. Ocitla jsem se na schodech, které jsem velmi důvěrně znala. Šla jsem dolů, a třeba, e kolem byla jen tma, cítila jsem se mnohem jistěji, proto, e jsem tam nebyla poprvé. Vzduch byl chladný a poměrně čistý.

Kdy, jsem došla a, do přízemí, kdosi zřejmě nahodil nouzové generátory, proto, e se rozsvítilo. Chodba v přízemí byla prázdná a všechny dveře v dohledu zavřené. Nikde nebyla ani památka po ohni či kouři a protipo, ární systém byl také mimo provoz. Ka, dá veřejná prostora, kolem ní,

jsem prošla, byla opuštěná. Nakonec jsem došla ke dveřím označeným „Nouzový východ“, které byly zapečetěné jakousi páskou se spoustou výstra, ných nápisů. Kdy, jsem do nich vstoupila, rozezvučela se i zdejší po, ární siréna.

Postupovala jsem rychle, neohlí, ela se, a, jsem nakonec došla na postranní parkoviště, kde nechal Ray stát vypůjčené

auto.

Před hlavním vchodem stály po, ární vozy a jejich stříkačky útočily na budovu. Kolem postávaly a přihlí, ely skupinky evakuovaných hostů. Noční obloha byla vinou po, áru zbarvena , lutě a místy bylo mo, né zahlédnout bílý pruh dýmu, který vycházel z místa, kde voda ze stříkaček zasáhla plameny. Na levé straně budovy se ve velké výšce kří, ily dva vodní gejzíry a připomínaly ku, ely světel reflektorů. Některé části hotelu byly zcela pohlceny ohněm.

Zevnitř se ozývaly zvuky tříštícího se skla, místy šlehaly plameny a odevšad se valil hustý černý dým. Úsek příjezdové cesty v mém zorném poli byl naprosto zablokovaný po, árními vozidly a sanitkami, jim, , lutě a modře blikaly majáky. Nad hlavou mi krou, ila helikoptéra, z její, paluby fotografovali tu senzaci místní novináři.

Nahmatala jsem v kapse saka Rayovy klíčky a vzápětí usedla za volant jeho vypůjčeného auta. Nastartovala jsem a pustila topení. Byla jsem promočená a, na ků, i a po obličeji mi pořád stékala voda. Vlasy jsem měla zplihlé. Bylo mi jasné, že musím být na sto honů cítit kouřem, zapařenou vlnou, d, ínovinou a pono, kami. V Texasu mohou být noci a, nepříjemně chladné a já si uvědomovala, jak se mě pomalu a jistě zmocňuje třas. Topení ale ji, pomalu pracovalo. Vůz to nebyl špatný, prostorný ford. Byl čtyřdveřový, s centrálním zamykáním, bílým lakem a interiérem v červené barvě. Zařadila jsem zpátečku,

vycouvala z místa na parkovišti, které jsem v rychlosti přejela pohledem, jestli někde neuvidím Gilberta.

Ani jsem raději nerozsvěcela reflektory. Objela jsem parkoviště a zastavila na druhé straně. U výjezdu překá, el policista s baterkou a naváděl veškerou dopravu na objí, ďku. Zacílila jsem na jeden bod uprostřed , ivého plotu, šlápla na plyn, překonala obrubník a vřítila se do hustého porostu zastřihovaných křovin. Za chvilku jsem se ocitla na příjezdové cestě, asi sto metrů za zátarasem. Policista mě sice nejspíš viděl, ale nemohl nic dělat, proto, e měl plné ruce práce s řízením ostatní dopravy. Vůz jsem pak stočila doprava, na silnici, je, byla přípojkou na hlavní autostrádu.

Kdy, jsem projí, děla kolem miniaturní kamenné vě, e, zpomalila jsem a zatroubila. Ray a Laura okam, itě vyběhli ze stínů. On nesl všechna tři zavazadla jako soumar a Laura dosud nesundala svůj postroj, v něm, nosila osm tisíc dolarů, jako by to opravdu bylo její dítě. Byla vá, ně věrohodná budoucí maminka, tak, e měl Ray tendenci pořád jí pomáhat a ochraňovat ji. Slyšela jsem, jak otevřel kufr, jak do něho s úlevou hodil zavazadla a pak zase kapotu zaklapl.

Rychle otevřel dveře na straně spolujezdce a usedl vedle mě, zatímco Laura se uvelebila vzadu. Sešlápla jsem plyn a vyrazila. Motor stále nabíral na otáčkách, proto, e jsem chtěla před naším nepřítelem získat co největší náskok.

Ray začal: „U, jsme si mysleli, že nepřijedete. Málem jsme vyrazili pěšky.“ Ohlédl se a zadním oknem pozoroval

po, ár hotelu. „To má na svědomí Gilbert?“

„Mo, né to je,“ připustila jsem.

„Mo, né? To je jisté,“ vlo, ila se do toho Laura podrá, děně. „Nejspíš čekal u východu, připravený se nás zmocnit, jakmile bychom jen vystrčili nos z otáčivých dveří.“

Podívala jsem se na ni do zpětného zrcátka. Stejně jako Ray byla otočená dozadu a pozorovala hořící budovu za námi. Záře, kterou po, ár vytvářel na obzoru, byla chvílemi rudá jako krev, jindy zase lososově rů, ová. Voda stříkající z po, árních proudnic se v ohni měnila na páru, která stoupala vzhůru k nebi jako bělostný ml, ný opar. „To je sakra oheň!

Jak to mohl podpálit jen tak, bez zápalných látek?“

„Nepodceňujte ho, je vynalézavý a rychlý. Taky umí improvizovat,“ prohlásila Laura.

Ray u, se zase koukal před sebe. Zapnul si bezpečnostní pás. Všimla jsem si, že se na mě otočil a zkoumavým zrakem hodnotil můj zbědovaný stav. Připadala jsem si jako pes, kterého páníčkové zapomněli přes noc na dvorku a mezitím se rozpršelo. Ray se malinko naklonil stranou, vylovil kapesník a podal mi ho. Vděčně jsem vysušila potůčky, které mi stékaly po tváři. „Díky.“

„Vracíte se na letiště?“

„Neřekla bych. Navíc mi stejně uletělo… Do hajzlu!“

Zděsila jsem se, proto, e jsem si uvědomila, že jsem tam s kabelkou nechala i letenku. Prohledala jsem si kapsy, ale

zbytečně. Nevěřila jsem tomu. Proč jsem v tom spěchu ze všech věcí zapomněla právě obálku s letenkou? Mohla jsem si vzít jen letenku, obálku s reklamními letáčky jsem tam klidně mohla nechat! Mohla jsem si ale klidně vzít i celou kabelku! Teď jsem bohu, el disponovala pouze maličkostmi, které jsem měla rozstrkané po kapsách. Mrzelo mě to a,

patologicky.

Ta letenka symbolizovala nejen návrat domů, ale také veškerá má aktiva. Rukou jsem bušila do volantu.

„Zatraceně!“ rozčilovala jsem se.

Laura se naklonila blí, a zeptala se: „Co se stalo?“

„Nechala jsem tam letenku.“

„Aha. Tak ta u, je asi na popel,“ poznamenala naprosto zbytečně a podle mého se ještě škodolibě uculila. Okam, itě jsem si uvědomila, že kdybych v tu chvíli neseděla za volantem, nejspíš bych se vrhla na zadní sedadlo, tedy na ni, a břicho nebřicho ji zvalchovala.

Ray musel vidět, jak se tvářím. „Kam jedeme?“ zeptal se a nejspíš doufal, že tím předejde zuřivé hádce.

„Ani nevím, kde jsme,“ zavrčela jsem. Ukázala jsem na přihrádku v palubní desce před ním. „Nemáte tam mapu?“

Otevřel přihrádku, ale byla prázdná, tedy a, na smlouvu o pronájmu vozidla a smetáček s odřenými štětinami.

Rychlým pohybem ji zase zavřel a podíval se do přihrádky na dveřích vedle sebe. Také jsem zajela rukou do té své a vylovila štos papírů, mezi kterými byla i úhledně slo, ená

mapa Spojených států. Ray spokojeně zamručel a rozsvítil světlo ve voze. Kdy, mapu rozlo, il, nezbývalo na palubní desce prakticky , ádné volné místo. „Vypadá to, že vás to táhne na třicátou severovýchodní.“

„Kam vede?“

Laura mu věnovala jediný pohled. „Vsadím se, že do Louisville.“

Otočil se na ni: „A tobě to nějak vadí?“

„Gilbert není blbej, Rayi. Kam myslíš, že pojede?“

„No tak pojede do Louisville! A koho to , ere? Je to dvanáct hodin jízdy. Nikdy nepřijde na to, kterou cestou to vezmem.“

„Poslouchej, ty Einsteine! V, dyť cesta do Louisville odsud vede jen jedna,“ namítla.

„To neni mo, ný. Blbost! Musí jich bejt minimálně pět,“

hájil svůj názor.

Laura se naklonila mezi nás a vzala mu mapu. „Byls moc dlouho ve vězení.“ Slyšela jsem, jak mapu rozkládá u sebe na zadním sedadle. Nakonec si zřejmě našla Dallas a oblastí na východ od něj, proto, e prohlásila: „Podívej, mo, ná existuje ještě nějaká jiná cesta, ale třicátá severovýchodní je nejlepší. Gilbertovi bude stačit, kdy, pojede jenom trochu rychle. To si tam na nás pak jenom v klidu počká.“

„Ale jak nás podle tebe najde? A, přijedem do města, zajedem do motorestu, najmem dva pokoje a samozřejmě se ubytujem pod falešnými jmény. Budem platit v hotovosti a

říkat si, jak nás napadne. Takhle jsi to přece dělala ty taky?“

„Jo a vidíš, jak to dopadlo. Kinsey mě našla a ani jí to netrvalo moc dlouho. A stejně tak Gilbert.“

„To bylo štěstí. Natrefila na tebe dočista náhodou. Tak se jí zeptej,“ prohlásil Ray.

„Štěstí bych tomu rozhodně neříkala,“ podotkla jsem ura, eně.

„Přece víte, co tím myslím. Jde o to, že jste si prostě nijak nevydedukovala, jak si říká, ani jste ji podle toho nevypátrala. Jen jste ji sledovala, ne?“

„Jo, ale co Gilbert? Jak ten ji vypátral?“ zeptala jsem se.

Ray pokrčil rameny. „Nejspíš přitlačil Farleyho ke zdi a donutil ho zpívat.“

Laura na zadním sedadle zděšeně vypískla: „Je, iš. Je to pravda? Na tohle jsem ještě ani nepomyslela. Myslíš, že se Farleymu něco stalo?“

„To se mi teď nechce řešit,“ uzemnil ji Ray.

Podívala jsem se do zrcátka na Lauru. Pořád se potýkala s mapou. „Jaké je nejbli, ší velké město na cestě odsud do Louisville?“ zeptala jsem se jí.

Opět se zabrala do mapy. „Nejdřív to bude Texarkana a pak Little Rock. Potom Memphis, Nashville a pak u, je to kousek. Proč?“

„Proto, e chci jet domů. Zastavíme se cestou v Little Rocku a já tam nasednu na letadlo.“

„A co vaše letenka?“ zeptal se Ray.

„Zavolám kamarádovi. Pomů, e mi.“

Laura prohlásila: „A co takhle někde zastavit, ne, budu mít mokro v kalhotách?“

„Jsem pro,“ na to Ray.

Sledovala jsem tedy pozorně dálniční značení, dokud jsem neuviděla ceduli s mezinárodními symboly pro restauraci a záchodky. Sjela jsem z hlavní a po chvilce jsme objevili téměř neosvětlenou čerpací stanici s malým bistrem.

I kdy, byl Gilbert všemi mastmi mazaný, v takové díře by nás určitě nehledal. Nádr, jsme měli prakticky plnou, tak, e jsem projela kolem benzínky a zaparkovala kousek stranou.

Ray okam, itě zamířil na „Pány“, zatímco Laura vytáhla svůj plátěný vak. „Mů, ete si ode mě půjčit šaty.“

V chabém osvětlení záchodků jsem si zula své reeboky a svlékla mokré pono, ky, sako, modré d, íny, rolák a spodní prádlo. Zase jsem se celá rozklepala zimou, ale Lauřino suché oblečení mě zahřálo prakticky hned, jak jsem si je navlékla. Ona si nechala svou tmavě zelenou manšestrovou sukni a bílý rolák a já musela vzít zavděk d, ínovými těhotenskými šaty, punčochami a o něco většími teniskami.

„Uvidíme se za chvilku,“ zašveholila a odešla, tak, e jsem na chvilku osaměla.

Roztočila jsem kohoutek teplé vody, počkala, a,

skutečně poteče teplá, a pak jsem si opláchla obličej a také umyla vlasy, aby mi ji, nepáchly kouřem.

Vysušila jsem si je hrubými papírovými ručníky a lehce

upravila prsty. Udělalo se mi špatně. Opřela jsem se o umyvadlo a pokusila se dát do kupy. Tak, e, byla neděle, noc, a já byla kdovíkde na předměstí Dallasu a společnost mi dělal jeden bývalý trestanec, jeho dcera a embryo v podobě pěkně špinavých peněz. Vydechla jsem a zírala na sebe do ušmudlaného zrcadla. Smutně jsem pokrčila rameny. Mohly mě však (nejspíš) potkat i horší věci.

Koneckonců se nikomu zatím nic nestalo a nějaký ten dolar jsem také ještě měla. Těšila jsem se na jídlo, ačkoli jsem musela doufat, že mi je zaplatí moji společníci. Utěšovala jsem se, že jakmile dorazíme do Little Rocku, zavolám Henrymu, který mě určitě zachrání. Třeba mi pošle spěšně nějaké peníze, třeba mi na svou kreditku koupí letenku, nebo třeba obojí. A ráno budu pěkně v bezpečí, ve své posteli, budu dohánět, co jsem za poslední dny nenaspala, a utěšovat se, jak jen to půjde.

Vrátila jsem se k autu a většinu svých mokrých svršků nastrkala do kufru, mezi Rayovy brašny. Sako, které bylo také pořádně mokré, jsem si s sebou ovšem vzala do kavárny, proto, e jsem je nechtěla pouštět z očí. Uvnitř bylo spíše prázdno a atmosféra tam byla domácká, proto, e všechno bylo takové správně zanedbané. Sem nemohli chodit snad ani místní. Zdálo se, že tu dříve byl ještě obchod se smíšeným zbo, ím. Úroveň ovšem očividně klesala a klesala, a, poklesla úplně a po všem zbyl jen tenhle opuštěný lokál. Mouchy tam člověku sice vysloveně nelezly

do jídla, ale zdálo se, že nás odkudsi bedlivě pozoruje spousta muších duchů. Velká okna zasazená do průčelí byla pokrytá vrstvou prachu, proto, e na protější straně ulice byla jakási rozestavěná budova. Prachem zešedly dokonce i umělé květiny uvnitř.

Ray s Laurou seděli proti sobě u stolu v koutě. Posadila jsem se raději vedle Raye, abych se nemusela dívat na jeho rozmlácený obličej, proto, e jsem měla v úmyslu se najíst.

Laura ovšem nevypadala o moc lépe. Stejně jako já nebyla nalíčená. jenže zatímco já preferuji nenalíčený vzhled, ona musela neustále zakrývat modřiny, jimi, ji systematicky hyzdil Gilbert. Dohadovala jsem se, že většinu jich musela mít ji, nějaký čas, proto, e nejtmavší odstíny, je,

vykazovaly, byly světle zelené a , luté. Rayovy strupy, staré šrámy a tr, né rány občas zalátané chirurgem představovaly ve srovnání s ní pestrou paletu barev. Proto jsem se zahloubala do jídelního lístku, který nabízel velmi typická jídla: kuřecí řízek, grilované kuře, hamburgery, hranolky, nejrůznější tousty, sendviče a „domácí“ polévky, které nicméně šéfkuchař nejspíš nenápadně rozléval na talíře z kupovaných konzerv. Objednali jsme si cheesburgery, hranolky a k tomu si dali ka, dý jednu velkou colu, prakticky bez bublinek. V takovém stavu chutnají všechny sladké limonády jako sirup, který jsme doma pou, ívaly na , enské potí, e. Servírka v sobě měla naštěstí tolik slušnosti, že se mých společníků ani nevyptávala, co se jim to proboha

stalo.

Při jídle jsem řekla Rayovi: „Ptám se čistě ze zvědavosti, ale zajímalo by mě, jak v Louisville chcete vypátrat, kde jsou schované ty peníze.“

Spolkl sousto, které měl v tu chvíli na jazyku, a otřel si ústa do ubrousku. „To zatím netuším. Johnny říkal, že nechá vzkaz u mámy, to pro případ, že by se s ním něco stalo, ale kdo ví, jestli se k tomu vůbec dostal. Původně jsme byli domluvení, že a, vylezu z chládku, přijedu za ním do Kalifornie a pak spolu pojedem do Louisville a tam si ty peníze vyzvednem. Chtěl to mít takový slavnostní, víte? Přál si to pořádně oslavit, proto, e to čekání bylo vá, ně dlouhý a stálo nás to hodně dřiny. Jistej jsem si ka, dopádně jednou věcí: ať u, jsou ty peníze kdekoli, budem potřebovat ten klíč, abysme se k nim dostali.“

„A ten mám já,“ prohlásila jsem.

„Jakej klíč?“ podivila se Laura. Byla to pro ni zřejmě novinka a nejspíš byla i naštvaná, že vím víc ne, ona.

Ray ji ignoroval. „Pořád ho máte?“

„Troška práce a bude zase na světě,“ podotkla jsem.

„To je dobře. Nechci, abyste mi s ním odjela.“

„Vy si myslíte, že vám pomů, u obrat Chestera o jeho spravedlivý podíl?“

„No tak, v, dyť on na mě ušil tu samou boudu. A nejspíš bude chtít ošidit i vás.“

„S tím nechci mít nic společného,“ trvala jsem na svém.

„Vy myslíte, že Johnny skutečně udělal, co říkal?“

„Nechce se mi věřit, že by takový bohatství nechal jen tak napospas osudu. Určitě musel mít nějakej náhradní plán, nějakou pojistku, kdyby ho třeba náhodou srazilo auto nebo tak něco. Proč se vlastně ptáte? Máte snad nějakej nápad?“

Zakroutila jsem hlavou. „Jen mě to zajímá. Co máte v plánu?“

„Mám v plánu vyřešit ten problém, a, na něj přijde,“

prohlásil.

Kdy, jsme zase vyjeli na cestu, Ray se usadil vzadu, že si zdřímne, a Laura zaujala jeho místo vedle mě. Společně jsme tedy sledovaly stříbrný pás dálnice, kterou ukrajovala naše rychlá kola. Osvětlení palubní desky nám skýtalo nezbytně nutné světlo a z ohleduplnosti vůči Rayovi jsme také ztlumily autorádio. Naše konverzace sestávala ze sporadických poznámek. Ray najednou začal chrápat, co,

ještě umocňovalo ticho ve voze, a chrápal tak, jako by mu někdo v pravidelných intervalech zacpával prsty nos. Kdy,

to vypadalo, že by ho vzbudila snad jedině hromadná srá, ka provázená výbuchem, začaly jsme se s Laurou tiše bavit.

„Asi jste si svého otce nikdy moc neu, ila, co?“ zeptala jsem se jí.

Laura zakroutila hlavou. „To tedy ne. Máma mě sice nutila, abych mu jednou měsíčně psala, ale co s dopisy? No víte, ona se v, dycky hodně starala o lidi, které potkala v , ivotě ještě větší smůla ne, nás. Pamatuju si, jak jsem si

jako malá říkala, o kom to, do čerta, mluví? Pak se ale znovu vdala a vypadalo to, že na Raye zapomněla. Nejdřív jsem se kvůli tomu cítila provinile, ale pak jsem taky zapomněla. Malé děti se vůbec neumějí zavděčit jiným lidem.“

„Ve skutečnosti se děti spíš chtějí zavděčit ka, dému. A mají snad na vybranou? Kdy, je člověk na někom závislý, je lepší , ít s pocitem, že mu dělá radost,“ řekla jsem.

„Mluvíte jako neurotik. Jsou vaši rodiče ještě na, ivu?“

„Ne. Oba zahynuli při dopravní nehodě, kdy, mi bylo pět.“

„Vá, ně? Tak si představte, že se jeden z nich najednou nečekaně objeví. Vy si celý , ivot přejete mít tátu, a kdy, ho najednou máte, vůbec nevíte, co si s ním počít.“ Rozpačitě se ohlédla na zadní sedadlo, na spícího Raye. Jestli, e v tu chvíli dělal, že spí, dělal to dobře.

Pak jsem se jí zeptala: „Jste si s vaší matkou blízké?“

„Byly jsme, ne, mi do , ivota vstoupil Gilbert. Ona ho nemá moc ráda, ale je to nejspíš kvůli tomu, že k ní nebyl tak zdvořilý, jak by si představovala. Víte, ona má ještě takovou tu ji, anskou výchovu. Je to dáma. Jí se líbí mu, ský, kteří , enám lichotí.“

„A co otčím? Co mi mů, ete říct o něm?“

„Je jedna ruka s Gilbertem, jsou to parťáci, tedy jako zloději. Nikdy nechtěl věřit, že mě Gilbert bije jen tak, že jsem ho k tomu nevyprovokovala. To ale neznamená, že by

to schvaloval. On si zkrátka myslí, že ka, dý rub má i svůj líc. Jako bych ho slyšela: ‚No, to říkáš ty. Gilbert ale bude určitě tvrdit něco jinýho.‘ Je na sebe hrdý, proto, e si myslí, kdovíjak není spravedlivý. Jako soudce, víte? Ne, vynese rozsudek, v, dycky chce vyslechnout obě strany, , alobce i obhájce. Říká, že nechce nikoho zbytečně soudit. Ve skutečnosti je to ale tak, že mi nevěří ani slovo. Ať u, mi Gilbert udělá cokoli, v, dycky si myslí, že jsem si to musela nějak zaslou, it. Mám takový pocit, že by mě sám taky nejradši zbil.“

„A co vaše matka? Té se nemů, e líbit, že vás Gilbert bije, nebo o tom vůbec neví?“

„Ona jen opakuje, co říká Paul. Jako by mezi sebou měli takovou nepsanou dohodu. Nechce dělat vlny. Strašně nerada se hádá, nesnáší jakékoli neshody. Chce jen ticho a klid. A tolik potřebuje někoho, kdo by se o ní staral, že radši souhlasí. Paul se zase v, dycky chová, kdovíjakou jí neprokazuje laskavost, kdy, je s ní , enatý. Myslím, že kdy,

se poznali, bylo jí dvacet čtyři. Mně tehdy mohlo být tak pět.

Jak se asi cítila? Man, el v kriminále, úplně bez prostředků!

V , ivotě měla jen jediné místo, dělala prodavačku v obchodě se smíšeným zbo, ím. Nedokázala vydělat ani tolik, aby nás u, ivila. Proto musela , ádat u sociálky o podporu, co, bylo podle ní hrozně poni, ující. Strašně se za to styděla.

Krucinál! Potřebovala pomoc. Nebyla jsem sice neman, elské dítě, ale tohle bylo podle ní ještě horší.

Nechtěla, aby to takhle pokračovalo. Kdy, to dala dohromady s Paulem, nemusela ani chodit do práce. On si to nepřál. Chtěl, aby byla v domácností a pěkně ho obskakovala. To nebyla tak špatná nabídka.“

„Ani ne. Ale je to podezřelé.“

Laura se usmála. „To si taky myslím. Kdy, jsem dospívala, nic se mu na mně nelíbilo, byl a, despotický.

Pěkně nám to doma nalinkoval. Kdyby se mohl sám poplácat po zádech, za to všechno, co pro nás údajně udělal, asi by si vyrazil dech. K ní se ale svým způsobem choval hezky. Nikdy jí nepředhazoval, že mě měla, ale abych pravdu řekla, tak si myslím, že jsem mu byla trnem v oku.

Kdy, na to tak myslím, nejspíš je to tak pořád.“ Opřela si hlavu. „Jste vdaná?“

„Byla jsem,“ a na prstech jsem ukázala, jako že dvakrát.

„Vy jste byla dvakrát vdaná? To já taky. Můj první mu,

měl menší problém se závislostí na drogách,“ svěřila se a jediným ironickým úsměvem znevá, ila slůvko „menší“.

„Kokain?“

„Jo, a taky heroin, speed, tráva a další věci. Ten druhej byl zase maminčin mazánek. Kristepane, to byl slaboch.

Strašně mi lezlo na nervy, jak si byl nejistej. S ničím si nevěděl rady. Potřeboval, aby v něm někdo pořád vzbuzoval pocit jistoty. Co jsem si jako měla počít? Mám tolik problémů sama se sebou, že se asi sotva mů, u o někoho takhle starat.“

„A co Gilbert?“

„Ze začátku byl ú, asný. Ale problém je, že nikomu nevěří, víte? Vůbec se nedoká, e otevřít. A to umí být tak milý. Někdy, kdy, se napije, se mi doma rozbrečí jako malé dítě. Zlomil mi zkrátka srdce.“

„Jo, a taky nos,“ neodpustila jsem si jedovatou poznámku.

15

Mezitím jsme za sebou nechali Greenville, Brashear, Saltillo a Mt. Vernon. Krajina, kterou jsme projí, děli, byla převá, ně zemědělská a jen řídce zalesněná. I Laura nakonec usnula, s hlavou opřenou o okno. Světla protijedoucích vozidel a také pás silnice přede mnou na mě působily a, hypnoticky.

Dvakrát jsem upadla do mikrospánku, z něho, jsem se naštěstí v, dy s nesmírným leknutím probudila. Abych úplně neusnula, zalovila jsem v paměti ve snaze osvě, it si zeměpisné údaje týkající se města Texarkana, ale zjistila jsem, že tato polo, ka mé obsáhlé kartotéky obsahuje pouhé dvě informace. Tak za prvé jsem věděla, že středem města prochází hranice mezi Arkansasem a Texasem, tak, e polovina obyvatel jsou Arkansasané a druhá Texasané. V

druhé řadě jsem si dokázala vzpomenout, že tam sídlí Státní nápravný institut, o něm, jsem ovšem u, nevěděla zhola nic.

Tím má duchovní stimulace skončila.

Na kraji města jsem zajela k nonstop čerpací stanici a

vystoupila, abych si protáhla nohy. Ray stále spal jako zabitý, tak, e mě za volantem vystřídala Laura. Mimo to vytáhla pětidolarovku a přesně za tolik jsme natankovaly.

Kdy, jsme přejí, děli státní hranici, bylo téměř půl jedenácté a do Little Rocku nám zbývaly ještě přibli, ně dvě hodiny cesty. Uvelebila jsem se na sedadle spolujezdce tak, že jsem se nahrbila, chodidly se zapřela o palubní desku a schoulila se do klubíčka, abych se pořádně zahřála. Výpary z ještě provlhlého saka mě zahalily do podivného oparu, který byl cítit vlnou. Hukot motoru a Rayovo chrápání mě ukolébaly k spánku. Probudila jsem se, kdy, jsem si uvědomila, že na sebe slintám. Dala jsem nohy na zem a narovnala se. Byla jsem ještě zmámená spánkem a jen stě, í jsem se orientovala.

Přesto jsem si všimla, že jsme právě projeli kolem návěsti, na které stálo, že jsme před chviličkou opustili třicátou severovýchodní a míříme na dálnici číslo čtyřicet. „Jak daleko je to ještě do Little Rocku?“

„Little Rock u, máme za sebou. Právě se blí, íme k Biscoe.“

„My jsme Little Rock minuli? Ale říkala jsem vám přece, že tam chci zastavit,“ zasyčela jsem rozčileně.

„A co jsem podle vás měla dělat? Mapu jste měla vy a spala jste jako zařezaná. Kde je letiště, jsem netušila, a neměla jsem nejmenší chuť bloudit městem a hledat ho.“

„Proč jste mě neprobudila?“

„Jednou jsem to zkusila. Zavolala jsem na vás jménem,

ale vůbec jste nereagovala.“

„A to jste si nevšimla , ádných ukazatelů?“

„Všimla, ale ani jeden z nich nebyl na letiště. Kromě toho v tuhle hodinu u, stejně nic nepoletí. V, dyť je to tu taky hezké. U, ívejte si to trochu,“ zašeptala. Pak zase začala mluvit téměř normálně, i kdy, stále brala ohledy na Raye, tak, e si dávala pozor, aby příliš nekřičela. „Je nejvyšší čas najít nějaký motorest. Potřebujeme se toti, vyspat. Jsem skoro mrtvá. Za poslední hodinu jsem párkrát málem sjela do škarpy.“

Pohledem jsem přejela okolní krajinu. Ve tmě jsem s výjimkou několika farem a pásů hustého lesa neviděla vůbec nic. „Vyberte si,“ navrhla jsem ironicky.

„Brzy dojedeme do města,“ prohodila bezstarostně.

A skutečně. Za chvilku se před námi z noci vynořilo městečko a na jeho okraji stál přízemní motorest, do něho,

nás zval opuštěný neon. Laura zajela na menší štěrkové parkoviště a vystoupila. Pak se obrátila k vozu zády a zajela si rukou pod sukni s laclem. Zřejmě chtěla z falešného břicha vylovit nějaké peníze. Já šťouchla do Raye. Z

hlubokého spánku se probral, jako kdy, se potápěč vynoří nad hladinu.

Spustila jsem: „Laura chce zastavit. Jsme obě unavené.“

„Já jsem pro,“ odvětil. Pak se posadil a zmateně zam, oural. „Ještě jsme v Texasu?“

„V Arkansasu. Little Rock je kdovíkde za námi a pomalu

se blí, íme k Memphisu.“

„Myslel jsem, že jste chtěla odletět.“

„Taky že jo.“

Zívl a promnul si oči a rukama přejel obličej. Podíval se na hodinky, ale ve tmě mnoho z jejich ciferníku neviděl.

„Kolik je teď hodin?“

„Něco po jedné.“

Laura stála u vstupu do recepce. Uvnitř bylo zhasnuto a přední prosklené dveře byly nejspíš zamčené. Všimla jsem si toti, , jak na ně několikrát zaklepala a pak si zaclonila oči a naklonila se, aby viděla dovnitř. Nakonec se z hloubi recepce přece jen vynořil jakýsi nešťastník. Zuřivě gestikuloval a pak se podíval naším směrem. Pustil Lauru dovnitř, kde vzápětí obdr, ela k vyplnění přihlašovací formulář. S tím břichem musela všem připadat jaksi zranitelnější, zvlášť v tuto noční hodinu. A paklík bankovek jí v té situaci také nemohl přití, it, tak, e se za okam, ik ji,

vracela zpátky k nám, se dvěma klíči ke dvěma pokojům.

Oba mi je podala a usedla opět za volant. „Ray bude mít vlastní pokoj. S takovým dřevorubcem já spát nebudu.“

Nastartovala a zajela na parkoviště za motorestem.

Recepční nám vybral dva pokoje na opačném konci budovy.

Na parkovišti bylo kromě našeho ještě jedno další auto, s poznávací značkou z Iowy, tak, e jsme usoudili, že nějakou dobu ještě z Gilberta mít strach nemusíme. Ray vytáhl z kufru jedno ze svých zavazadel, Laura plátěný vak a já měla

za chviličku plnou náruč svých mokrých svršků, které se tam dosud jen tak válely. Doufala jsem, že mi přes noc uschnou, kdy, je pověsím na ramínka, a že si je pak budu moci zase vzít na sebe.

Přede dveřmi svého pokoje se Ray zastavil. „V kolik budeme vstávat?“

„Myslím, že bychom se na cestu měli vydat tak v šest.

Musíme jet zase dál, jinak to nestihnem. Nemá cenu se tu zdr, ovat,“ prohlásila Laura. „A, se probudíš, rozhrň závěsy.

My uděláme toté, .“ Pak se podívala na mě. „Vyhovuje vám to?“

„Ale jistě.“

Ray zmizel za dveřmi a i my s Laurou zamířily do našeho pokoje. Stály v něm dvě široké postele, jinak to byla bída s nouzí a zatuchlinou. Něco tak ošklivého jsem v , ivotě neviděla, a tak jsem se bála, že mě budou muset přemlouvat, abych vůbec dokázala vylézt z postele. Člověk se tam tak nějak bál, aby mu náhodou pod nohama nekřuply krovky nějakého brouka domácího. Jednoho takového jsem právě pozorovala. Zasekl se v rohu a ze všech sil se sna, il vyškrábat nahoru po stěně. Vypadal přitom jako pes, který chce otevřít dveře. Kdy, si člověk umane zlikvidovat podobnou havěť, musí počítat s tím, že to bude podobné, jako by chtěl rozšlápnout třeba vajíčko. Pak jsem si pověsila šaty na ramínko do skříně, kterou jsem předtím samozřejmě opatrně prozkoumala. Nikde jsem nenašla ani pavouka

samotáře, ani zoufalé hlodavce.

Stěny a podlahu koupelny pokrývaly falešné dla, dice, sprchový kout měl zástěnu z laminátu, na umyvadle stály dva plastikové kelímky ještě zatavené do celofánu a na poličce byla dvě maličká mýdla v papírových krabičkách velikých asi jako vizitky. Připravila jsem si svůj cestovní zubní kartáček a tubu s pastou a vyčistila si zuby, co, pro mě byla v tu chvíli nepopsatelná extáze. Vzhledem k tomu, že jsem s sebou jaksi neměla noční košilku, spala jsem v (zapůjčeném) spodním prádle. Bavlněnou přikrývku jsem pro zesílení efektu přehnula na polovinu. Kdy, se do koupelny odebrala Laura, tajnůstkářsky za sebou zavřela dveře, aby si v klidu odepnula svůj břišní postroj. Usnula jsem okam, itě a ani jsem ji neslyšela ukládat se k spánku do té rozvrzané postele.

*

Kdy, mě ve tři čtvrtě na šest probouzela, byla ještě tma.

„Chcete se jít vysprchovat jako první?“ zeptala se.

„Jděte klidně vy.“

*

Rozsvítila v koupelně. Nakrátko mě oslnil záblesk světla, ne, za sebou zase zavřela dveře. Ji, předtím rozhrnula závěsy, tak, e dovnitř pronikalo světlo lamp na parkovišti.

Měla jsem takový dojem, že vedle slyším téci vodu ve sprše, co, by znamenalo, že i Ray ji, vstal. Ve vězení nejspíš vstával v, dy v tuto hodinu. Zdejší sprcha pro něj musela představovat luxus, proto, e ji měl jen sám pro sebe a nemusel se bát, že ho někdo začne sexuálně obtě, ovat, jakmile se jen skloní, aby odlo, il mýdlo. Vzepřela jsem se na lokti a vyhlédla oknem na druhou stranu ulice na nějakou klempířskou dílnu. Vstupní dveře osvětlovala snad jen čtyřicetiwattová , árovka. Bylo pondělí ráno a kde že jsem to byla? Podívala jsem se na reklamní krabičku zápalek, která le, ela u popelníku. No, ano! Byli jsem ve Whitley, v Arkansasu. Vzpomněla jsem si, že u silnice byla značka s názvem vesnice a s počtem obyvatel, co, bylo pět set dvacet tři. Říkala jsem si, že to bylo nejspíš přehnané. Na chvilku mě přepadla melancholická nálada a stesk po domově. Za bláznivých časů mého mládí, kdy lidé ještě neměli takovou hrůzu z AIDS a z oparů, jsem se nejednou probudila v podobném hotelovém pokoji a mů, u říci, že je strašné nevědět, kdo že si to tak vesele pohvizduje ve sprše. Kdy,

jsem to nakonec zjistila, často jsem byla nucená pochybovat o svém dobrém vkusu, tedy co se mu, ů týkalo. Zanedlouho jsem dospěla k závěru, že jediná cesta, jak předejít tomu, abych se sama sobě zošklivila, vede přes střídmost.

Kdy, po sobě Laura uklidila v koupelně, oblékla se a upevnila si svůj břišní postroj, šla jsem si vyčistit zuby, vysprchovat se a umýt si vlasy slizkým zbytkem hotelového

mýdélka. Při pohledu na své d, íny jsem se nemohla ubránit asociacím s popelníky a vyhaslými táborovými ohni, třeba, e mi kalhoty přes noc uschly. Proto jsem opět zvolila Lauřiny těhotenské šaty. Náladu mi naštěstí pozvedlo u, jen to, že jsem se vykoupala. Z ramínek ve skříni jsem pak sundala své vyvěšené oblečení a odnesla je do vozu.

Dálnice nás unášela stále více na sever. Proto bylo také větší chladno. Vzduch zde byl jaksi řidší a vítr ostřejší. Ray měl na sobě toho rána d, ínovou bundu s beránkem uvnitř.

Nastoupili jsme do auta a on nám ka, dé podal jeden svetr.

Vděčně jsem si jej navlékla přes hlavu. Teprve přes něj jsem si oblékla sako. I kdy, mi pak bylo tak těsné, že jsem jen stě, í mohla hýbat rukama, byla jsem ráda, že je mi teplo.

Laura si přehodila ten svůj přes záda jako nějaký šál.

Usadila jsem se na zadním sedadle a čekala, ne, přijde, proto, e šla vrátit klíče na recepci. Ray se pro změnu rozhodl naházet nějaké drobné do místního automatu. Vrátili se za chviličku a nesli spoustu laskomin a limonád, které jsme si ve voze rozdělili. Kdy, Laura konečně vyjela na dálnici, pustili jsme se do snídaně, která sestávala z nějaké neznačkové coly, arašídů, čokoládových tyčinek, sušenek z burákového másla a sýrových krekrů, co, nemělo valnou vý, ivnou hodnotu.

Laura zapnula topení a za chvilku byl vůz plný vůně Rayovy laciné vody po holení. Kdy, pominu ty jeho hrozné modřiny a zpřerá, ené prsty, co, mu na kráse rozhodně

nepřidávalo, velmi úzkostlivě dbal o svůj zevnějšek. Měla jsem dojem, že má s sebou nevyčerpatelnou zásobu nových bílých triček a plátěných kalhot. Na šedesátníka měl velmi dobrou postavu. To my dvě s Laurou jsme v tu chvíli vypadaly daleko ubo, eji. V autě bylo těsno a já takhle zblízka viděla, že má ty své zářivě kaštanové vlasy vlastně obarvené. Barva jí u, pomalu odrůstala a vedle zářivého odstínu zakoupeného v drogerii vypadal její přirozený odstín šedivě. Těsně u hlavy rámoval její obličej bělavý pás původní barvy, tak, e vypadala jako nějaký obraz.

Uva, ovala jsem, jestli náhodou předčasné šedivění není u nich v rodině dědičné.

Zpoza chomáčů mraků nakupených nad obzorem vyšlo za chvilku slunce, tak, e obloha ztratila svůj meruňkový nádech a zbarvila se do světle , luté, kterou za okam, ik vystřídala jasná světlá modř. Všude kolem byla rovina a z mapy jsem vyčetla, že tato část země patřila k Mississippské ní, ině, kam ze severu a z jihu přitékaly všechny okolní menší říční toky. Na mapě byla tato oblast posetá značkami pro horké prameny a také modrými flíčky jezer a podél severozápadní hranice se táhly Ouachita Mountains. Laura dr, ela nohu stále na plynu, tak, e jsme uháněli kupředu rychlostí šedesát mil za hodinu.

Do Memphisu jsme dorazili v sedm ráno. Chvíli jsem hledala telefonní automat na mince, proto, e jsem chtěla zavolat Henrymu, jenže pak jsem si uvědomila, že v

Kalifornii budou mít o dvě hodiny méně. Henry sice byl ranní ptáče, ale pět hodin na něho bylo tak jako tak příliš brzy. Laura nejspíš vycítila, co se mi právě honí hlavou, a podívala se na mě zpětným zrcátkem. „Já chápu, že se chcete dostat domů, ale nemohla byste to vydr, et a, do Louisville?“

„Co se vám nelíbí na Nashvillu? Dorazíme tam někdy dopoledne, co, mi naprosto vyhovuje.“

„Zdr, íte nás! Tak se podívejte na mapu, jestli mi nevěříte. Přijedem tam po dálnici číslo čtyřicet a budeme se chtít napojit na šedesátou pátou, ale kdy, vás povezeme na letiště, které je na úplně opačném konci města, zabere nám to hodinu.“ Podala mi dozadu mapu, která byla přelo, ená navrch listem s oblastí, jí, jsme projí, děli.

Porovnala jsem zmiňované vzdálenosti. „Hodinu neztratíte ani náhodou. Přinejhorším vám to zabere dvacet minut. Měla jsem za to, že vám se do Louisville nechce, tak proč najednou ten spěch?“

„Nikdy jsem netvrdila, že se mi do Louisville nechce.

V, dyť jsem tam doma. Jen jsem říkala, že tam určitě pojede Gilbert. Ráda bych si ale doma sbalila věci, ne, se tam uká, e.“

Ray prohlásil: „Na to tedy rozhodně zapomeň. Koupíš si všechno nový. Odtamtud se musíš dr, et co nejdál. Kdy, se rozhodneš zajít k vám do bytu, určitě tam na něho narazíš.“

„Ne, kdy, tam budu dřív ne, on,“ odporovala mu Laura.

„Proto nechci ztrácet čas zbytečnou cestou na letiště. V, dyť mů, e letět z Louisville, přece to není zase o tolik dál.“

Uvědomila jsem si, že soptím vzteky. „To jsou další tři hodiny cesty!“

„Prostě nezastavím,“ prohlásila nekompromisně.

„Odkdy to tady máte povel?“

„A odkdy vy?“

„No tak, dámy! Vykašlete se na to. Lezete mi tím strašně na nervy. Musíme se zbavit Gilberta. Všechno ostatní jde zatím stranou.“ Vá, ně se na mne podíval: „Mám pro vás takovej návrh. Je mi jasný, že se u, nemů, ete dočkat, a, se vrátíte domů, ale věřím, že kdy, se zdr, íte ještě pár hodinek, tak vás to nezabije. Pojeďte s námi do Louisville. Zajedeme k mojí mámě a tam budeme v bezpečí. Mů, ete se tam i vysprchovat a máma vám zatím přepere oblečení v pračce.“

Pak se obrátil k Lauře. „Ty pojedeš taky. Babička tě určitě hrozně ráda uvidí. Kolik je to let, cos u ní byla naposled na návštěvě?“

„Pět nebo šest,“ odvětila.

„Vidíš? Určitě jí moc chybíš. To jsem si jistej,“ podotkl.

„Udělá nám nějakou bezvadnou domácí baštu a my vás pak odvezem na letiště. A zaplatíme vám i letenku.“

Laura na chvilku přestala sledovat cestu před sebou.

„My? A to jako odkdy?“

„No tak! V, dyť je tady jenom kvůli nám. Chester jí navíc nikdy nic nedá, a to znamená, že je na mizině. Co to

pro nás bude za výdaj? Aspoň něco že pro ni mů, em udělat.“

„To se ti to rozdává z peněz, které nemáš,“ poznamenala.

Úsměv z Rayovy tváře se vytratil. I kdy, jsem seděla na zadním sedadle, jasně jsem viděla, jak se mu změnila nálada. „Ty tvrdíš, že na to jako nemám nárok?“ a ukázal prstem na její falešné bříško.

„Ale to samozřejmě máš. Tak jsem to zase nemyslela, ale u, tak nás stojí dost peněz,“ prohlásila.

„No a co?“

„No, mohl ses mě na to aspoň zeptat. I mě se to týká. A vlastně podle toho, cos říkal, tak je těch osm tisíc mých.“

„V, dyť jsi je nechtěla.“

„To není pravda!“

„To tedy je, aspoň co jsem byla u toho,“ vlo, ila jsem se do hovoru s pořádnou razancí.

„Řekni jí, aby se laskavě nepletla do našich věcí! Nic vám do toho není, Kinsey, tak si radši hleďte svých problémů!“

Najednou jsem se musela začít smát. „Neberte to zas tak vá, ně, je to docela legrace. Připadám si, jako byste mě adoptovali. Není snad tohle ta pověstná ‚rodinná dynamika‘?

Hodně jsem o tom četla, ale osobní zkušenosti s tím nemám.

Hádky mezi sourozenci jsou vá, ně k popukání.“

„Co vy víte o rodině?“

„Vůbec nic. A to je právě ono. Teď kdy, jsem to

konečně poznala, začíná se mi to hrozně líbit.“

Ray se zarazil: „Je to pravda? Vy nemáte rodinu?“

„Mám pár příbuzných, ale nikoho blízkého. Vím o tetách, bratrancích a sestřenicích v Lompoku, ale nebydlíme spolu a ani se nevídáme, tak, e si ani nemů, eme lézt na nervy a takhle se hádat.“

„Já , il hodně let bez rodiny. A dost toho lituju,“ prohlásil Ray. „Ka, dopádně, pojedete s námi do Louisville?

Přísahám, že vám zařídíme cestu domů.“

Kdy, mě někdo hezky poprosí, dám si nakonec říci, zejména jde-li o takového ctěného otce, navoněného a vymydleného, jako bývají snad jen miminka. Tak jsem tedy řekla: „Ale ovšem. Proč ne? Dost mě láká návštěva u vaší maminky. Podle všeho to bude báječná , enská.“

„To tedy jo,“ zapýřil se Ray.

„Jak je to dlouho, co jste ji viděl naposled?“

„Sedmnáct let. Byl jsem tehdy venku na čestný slovo a hned po návštěvě u ní jsem se pokusil pláchnout. Do vězení za mnou ale nikdy nepřišla. Asi se bála, že by to neunesla.“

Jakmile jsme se takhle dohodli, pokračovala cesta ve znamení klidu a míru. V půl jedenácté a pět minut jsme dorazili do Nashvillu a všichni jsme u, byli hladoví jako vlci. Laura zpozorovala restauraci McDonald’s, tedy její , lutý emblém, u odpočívadla Briley. Odbočila tedy na nejbli, ším výjezdu z dálnice, a kdy, jsme zaparkovali, všimla jsem si, že nenápadně zalovila pod sukní, ve své

břišní pokladničce. Já byla vybrána, že půjdu dovnitř koupit oběd, proto, e jsem jako jediná neměla obličej samou modřinu. Chtěla jsem nám zajistit co mo, ná nejpestřejší stravu, tak, e jsem nakoupila různé druhy hamburgerů a také čtvrtlibrových karbanátků se sýrem. K tomu jsem si nechala přibalit ještě dvoje velké hranolky, cibulové krou, ky a kelímky s colou, tak velké, aby se nám chtělo ka, dých dvacet minut na záchod. Ještě jsem přibrala tři krabičky sucharů, které měly taková šikovná ucha z provázků, kdyby náhodou to ostatní někoho nezasytilo. Abychom sami sobě dokázali, jací jsme kulturní lidé, najedli jsme se ještě na parkovišti, tedy nikoli za jízdy. Ne, jsme se vydali dál, vyu, ili jsme místních toalet a tam se lehce zušlechtili.

Tentokrát řídil Ray. Laura zabrala sedadlo vedle něj a já se natáhla vzadu, že si dám dvacet.

Kdy, jsem se probudila, slyšela jsem, jak si Ray s Laurou tiše povídají. Ševel jejich tlumených hlasů mi opět zvláštním způsobem připomněl dětská léta, kdy jsem takhle cestovala s rodiči. I tehdy jsem seděla na zadním sedadle a oni spolu občas prohodili pár slov. Za podobných situací jsem si nejspíš vybrousila své nadání tajně poslouchat, co si povídají ostatní. Nechala jsem tedy oči zavřené a zaposlouchala se do jejich slov.

Ray právě říkal: „Já vím, že jsem ti ani trochu nebyl tátou, ale rád bych to zkusil.“

„Já u, otce mám. Paul převzal tu roli.“

„Na Paula zapomeň. Je to idiot. Slyšel jsem tě, jak to říkáš.“

„Kdy?“

„Včera v noci, kdy, jste si povídaly s Kinsey. Říkalas, že kdy, jsi dospívala, nic se mu na tobě nelíbilo.“

„Přesně tak. A to svědčí o tom, že u, tátu mám. Nač by mi byli dva?“

„Třeba proto, abys měla k někomu blízko. Rád bych byl součástí tvýho , ivota.“

„A to jako proč?“

„Proč? Co je to za otázku? Jsi jediný dítě, co mám. Jsi moje krev.“

„Tvoje krev. To jsou kecy.“

„A o kolika lidech něco takovýho mů, eš říct?“

„Díky bohu jich moc není,“ opáčila sarkasticky.

„Necháme toho! Ať je po tvým! Já se ti nechci vnucovat.

Dělej si, co chceš.“

„Nemusíš se hned urá, et. Tady vůbec nejde o tebe,“

prohlásila. „Takový u, je zkrátka , ivot. Budem chvilku upřímný, ano? Mu, i mi zatím přinesli jenom samou smůlu.“

„Dík za důvěru.“

Pak se bavit přestali. Chvilku jsem vyčkala a pak hlasitě zívla, aby to vypadalo, jako že jsem se právě probudila.

Posadila jsem se, opřela a podívala se ven z okna na krajinu, která kolem nás rychle ubíhala. Slunce se ji, vyhouplo vysoko na nebe, ale nedávalo příliš jasné světlo. Kolem se

rozkládaly nízké hory pokryté nevšedním kobercem listopadové přírody. Tráva byla sice stále zelená, ale většina stromů ji, shodila listí. Holé větve, které po nich zbyly, budily z dálky dojem jakési šedé záře. Místy tu ji, rostly i tsugy kanadské a také obyčejné borovice. Představovala jsem si, že v létě to všechno musí být ú, asně zelené a že vrcholky kopců musí být kučeravé hustým porostem. Ray se na mě díval do zpětného zrcátka. „Byla jste někdy v Kentucky?“

„Co pamatuji, tak ne,“ odpověděla jsem. „Neříká se o Kentucky, že je to země koní? Čekala jsem, že tu všude kolem budou takové ty stříbřité pastviny a bílé ploty.“

„To přijde, a, budem blí, Lexingtonu, kterej je na severovýchod odsud. Dneska jsou ty ploty, o kterých mluvíte, spíš černý. A kousek jinde, ve východních oblastech, jsou dokonce uhelný pole. To platí hlavně o harlanským okrese. Tady jsme ale v západní oblasti Kentucky, kde se většinou pěstuje tabák.“

„Ona o , ádnou zeměpisnou přednášku nestojí, Rayi!“

„Ale stojím,“ opáčila jsem. Laura se do něho pořád navá, ela, tak jsem pocítila potřebu ho bránit. Jestli, e ona měla být ta zlobivá dcera, já chtěla být tou hodnou. „Uka, te mi to na mapě.“

Prstem ukázal na oblast mezi Barren River Lake a Nolan River Lake, na sever od hranice s Tennessee. „Právě jsme minuli Bowling Green a na levé straně se za chvilku vynoří

chráněná krajinná oblast Mammoth Cave. Kdybysme měli víc času, určitě by stálo za to tam zastavit. Je to tam pěkně strašidelný. U, se vám někdy stalo, že byste byla v jeskyni a průvodkyně najednou zhasla světlo? Člověk si pak nevidí ani na špičku nosu. Tma je černější ne, nejčernější půlnoc a teplota nepřekročí dvanáct stupňů. Člověk si připadá jako v ledničce. Co já vím, tak zatím objevili nějakejch tři sta mil podzemních chodeb, ale byl jsem tam naposled v roce třicet dva, na výletě se školou. Nechalo to ve mně velkej dojem.

Kdy, jsem byl ve vězení, hodně jsem na to vzpomínal. Víte, jednoho dne se seberu a pojedu tam zas na výlet.“

Laura se na něho podívala, na tváři zvláštní výraz. „Tak na tohle jsi vzpomínal. Ne na , enský, na chlast nebo na rychlý bouráky?“

„V, dycky mi hrozně vadilo ostrý světlo a hluk, tomu jsem chtěl uniknout. Z toho se člověk dřív nebo pozdějc zblázní. Taky mi hrozně vadil vězeňskej smrad. To v jeskyni Mammoth Cave to bylo něco úplně jinýho! Bylo to tam cítit mechem a vlhkostí. Tam to nepáchlo potem a testosteronem.

Byly to spíš pachy z doby, ne, vznikl svět… jak se to správně říká? Jo, u, vím… byly to takový prapůvodní pachy.“

„Pane jo. Pomalu mě začíná mrzet, že se musím tak brzy vrátit do Kalifornie. Za chvilku byste mě ukecal,“ podotkla jsem.

Ray se usmál. „Děláte si legraci, že jo? Ale určitě by se

vám tam líbilo, to vám garantuju.“

„Prapůvodní?“ vydechla Laura nevěřícně.

„Copak? Překvapuje tě snad, že znám takový slova?

Mám i maturitu a dokonce jsem i chodil na vysokoškolský přednášky. Studoval jsem ekonomii a psychologii a podobný pitominy. To, že jsem byl v kriminále, ještě neznamená, že jsem nějakej blbec. Ve vězení je spousta chytrejch chlapů. To bys koukala,“ prohlásil.

„Fakticky?“ prohlásila a vůbec nevypadala, že by ji přesvědčil.

„Jo, fakticky. A vsadím se, že s šicím strojem to umím líp ne, ty, to jen tak pro začátek.“

„To se máš čím chlubit,“ podotkla jízlivě.

„Tedy bavit se s tebou je vá, ně povznášející! Ty fakt umíš člověku pozvednout sebevědomí, to se musí nechat.“

„Jdi do hajzlu!“

„Ty si máš co stě, ovat, jak tě otčím pořád shazuje. Místo toho, abys byla lepší ne, on, chováš se úplně stejně.

Nemyslíš, že je to trochu hloupý?“

Laura to ponechala bez komentáře. Ray si ji chvilku prohlí, el ze strany a pak stočil pohled zpět na vozovku.

Uvnitř ve voze se rozhostilo tí, ivé ticho a já z něho byla celá rozpačitá: „Jak je to ještě daleko?“

„Pojedem ještě asi hodinu a půl. Jak se vám sedí tam vzadu?“

„Vcelku dobře,“ odvětila jsem.

Do Louisville jsme dojeli těsně před polednem, a to po dálnici číslo pětašedesát. Nalevo od nás jsem v jednom okam, iku zahlédla letiště a málem jsem se v tu chvíli ustýskala. Vzali jsme to magistrálou vedoucí městem, přesněji čtvrtí jménem Shively, a cestou minuli několik budov obchodního centra. Po pravé straně jsme měli shluky vysokých domů, co, byla převá, ně taková betonová monstra s plochými střechami. Před námi tekla řeka Ohio, na jejím,

druhém břehu bylo vidět za hranice sousedícího státu Indiana.

Z dálnice jsme nakonec sjeli na Portland, co, byla čtvrť, v ní, Ray Rawson vyrůstal. Všimla jsem si, že čím blí, e jsme byli jeho rodnému hnízdu, tím více se usmíval. Zase se na mě obrátil a začal mi prakticky pod nosem mocně gestikulovat rukama: „Tamhle je Portlandskej kanál. Je to u,

sto let, co tady postavili ty zdymadla, aby mohly lodě proplouvat městem. Předtím to nešlo kvůli jezům. A na tý stavbě pracoval tehdy i můj dědeček. Kdy, budem mít čas, určitě se tam zajdem podívat.“

Samozřejmě jsem měla mnohem větší zájem na tom chytit letadlo ne, se nechat vláčet po místních pamětihodnostech, ale bylo mi jasné, že mi to nabídl jen pod dojmem pohnutí, které se ho zmocnilo při návratu domů.

Vzhledem k tomu, že byl s přestávkami zavřený nějakých čtyřicet let, musel si připadat jako Rip van Winkle. I on musel , asnout, kolik se toho na světě změnilo. Mo, ná ho

uklidnilo, kdy, zjistil, že nejbli, ší okolí jeho rodného domu zub času zase tolik nenahlodal. Ulice byly stále stejně široké a zbytky podzimního listí na stromech byly také tyté, jako obvykle touhle dobou. Většina větví byla holá, ale na konci ulice jsem si všimla několika , lutých a červených lístečků, které vítr ještě nestačil odnést. Kdy, jsme odbočili z hlavní, vjeli jsme do ulice, kde většina průčelí domů napovídala, že se jejich majitelé dali na nejrůznější podnikání. Někdo zajišťoval hlídání dětí, někdo provozoval kadeřnictví a jiný soused si zase otevřel akvaristiku. Zahrádky před domy byly jedna jako druhá, maličké, vzájemně oddělené plůtky z drátěného pletiva. Vrátka do ulice byla většinou stará a sotva dr, ela pohromadě. V odvodňovacích strouhách se kupilo hnědé listí, které vypadalo jako útr, ky lepenkových krabic.

Občas se zvedl vítr a nechal je zatančit na pozadí domovních zdí. Podél obrubníků parkovala deset a, dvacet let stará auta. Starší typy ji, měly většinou na předním skle načmáráno barvou, že jsou na prodej. Na pohled zde bylo více telegrafních sloupů ne, stromů a nad ulicí se rozprostírala změť drátů, tak, e to vypadalo, že se tam někdo chystá postavit hned několik cirkusových stanů, ale ještě příliš nepokročil. V jedné z vedlejších ulic jsem zahlédla tramvajové vagóny, nejspíš odstavené na vedlejší kolej.

Vsadila bych cokoli, že to v nejbli, ším okolí vypadalo stejně u, od čtyřicátého roku. Nikde se nic nového nestavělo, nic nenaznačovalo, že by snad někdo zamýšlel

strhnout staré domy a postavit na jejich místa nějaké moderní zázraky. Keře a zeleň byly a, divoké, kmeny místních stromů mohutné a některé z jejich větví sahaly místním lidem téměř do oken a na verandy, kde vytvářely nevšední obrazce stínů. I chodníky zde byly v moci stromů, jejich, kořeny jimi prorůstaly a vytvářely v nich praskliny či boule. Za těch čtyřicet let se počasí jistě podepsalo na dehtovaných prknech, jimi, byly pobity stěny některých domů, a místy jsem zpozorovala i nový nátěr. Jinak mi však připadalo, že se od chvíle, kdy tu byl Ray naposledy, mnoho nezměnilo.

Kdy, jsme konečně zaparkovali před domem jeho matky, ucítila jsem, že atmosféra jaksi zhoustla. V duchu jako bych slyšela monotónní zvukovou kulisu z filmového hororu, takovou tu mollovou melodii, podle které poznáte, že někde tam v těch hlubinách číhá vodní nestvůra, že se za těmi dveřmi vedoucími do sklepení krčí nějaké neviditelné nebezpečí. Ten pocit mohl ale být jen obyčejnou depresí, kterou mi způsobila skutečnost, že jsem si musela půjčit cizí šaty, že jsem se musela , ivit jen nezdravými a rychlokvašenými pokrmy a že jsem toho mnoho nenaspala.

Ať u, to ovšem mělo původ v čemkoli, věděla jsem, že si na letadlo, které mě dopraví do konejšivé Kalifornie, budu muset ještě pár hodin počkat.

Laura vypnula motor a vystoupila. I Ray otevřel dveře a postavil se na chodník. S ú, asem v očích si prohlí, el průčelí

rodného domu. Nezbývalo mi ne, se k nim připojit.

Připadala jsem si jako vězeň, a, jsem měla dojem, že trpím dočasnou klaustrofobií.

16

Dům Rayovy matky stál na úzkém pozemku, v ulici plné podobných rodinných domků. Byl to jednopatrový domeček z červených cihel, vpředu s přízemním přístavkem, který byl také cihlový. Po obou stranách přístavku byla úzká okna s mří, emi proti lupičům a s překlady stejné barvy, jakou byly natřené mří, e. Vpředu byly také vstupní dveře, zasazené do průčelí a s malou dřevěnou stříškou. Vedly k nim tři betonové schody. Všimla jsem si, že na pravé straně je ještě jeden vchod do domu, k němu, vedla nenápadná cestička.

Sousední domek vypadal jako jeho dvojče. Lišil se pouze tím, že nad vstupními dveřmi neměl stříšku, tak, e byly vystaveny všem nepříznivým vlivům počasí.

Ray zamířil k postrannímu vchodu a my dvě s Laurou se za ním kolébaly jako malá káčátka. V uličce mezi domy byl příšerný průvan. Schoulila jsem se, co to šlo, abych se zahřála, a u, jsem se nemohla dočkat, a, budeme uvnitř.

Ray zaklepal na dveře, které byly v horní části prosklené a opatřené zdobnými mří, emi proti zlodějům. Skrz okno ve dveřích jsem sice viděla, že z nějaké místnosti na levé straně chodby vychází jasné světlo, ale uvnitř se nic nehýbalo. Ray byl celý nervózní, a tak se ke mně ohlédl a přes rameno mi řekl: „Těmhle domům se říká ‚průstřelný‘, proto, e maj na šířku jen jednu místnost a mezi přední a zadní stěnou zase místnosti čtyři, tak, e kdy, se člověk postaví k hlavním dveřím a vystřelí z bouchačky, bude to čistej průstřel.“ Pak ukázal prstem do prvního patra. „Tomu mý mámy se taky říkalo ‚hrbáč‘, proto, e má tady nad kuchyní ještě lo, nici.

Oba ty domy postavil můj dědeček někdy v roce osmnáct set osmdesát.“

„Hrbáč? No, vypadá tak,“ poznamenala Laura.

Ray na ni namířil ukazovák. „Hele, teď dávej dobrej pozor! Nechci, abys byla na babičku ošklivá, abys jí ubli, ovala nějakejma svejma řečma.“

„Dobře. Ty myslíš, že před ní hned začnu pomlouvat její dům? Panebo, e, Rayi, vá, ně bys řek, že jsem úplně blbá?“

„Co to s tebou je? Proč se chováš tak uboze?“ vyštěkl na ni.

Uvnitř se najednou rozsvítilo ještě jiné světlo a my byli ušetřeni další Lauřiny jedovaté poznámky, kterou chtěla opět uzemnit svého otce. Nějaká stará , ena odhrnula záclonku na dveřích, aby se na nás mohla podívat. Nejspíš jí chyběly všechny zuby, proto, e měla úplně vpadlé rty. Byla

menší a podsaditá, měla mírný kulaťoučký obličej a bílé vlasy sta, ené několika gumičkami do uzlu. Hleděla na nás zpoza brýlí s drátěnými obroučkami, za nimi, se její oči zdály být obludně veliké. „Co chcete?“ slyšeli jsme ji křiknout za sklem.

Ray také zakřičel: „Mami, to jsem já, Ray.“

Chvilku jí trvalo, ne, takovou informaci vůbec strávila.

Pak jí to všechno došlo a v ú, asu si přilo, ila pokroucené ruce na ústa. Rychle začala odemykat. Nejprve uvolnila petlici, pak horní bezpečnostní zámek, řetízek, a nějakou chvilku si musela pohrát s klíčem ve starobylé klíčové dírce.

Dveře nakonec povolily, otevřely se a ona se mu okam, itě vrhla do náruče. „Ach, Rayi!“ vykřikla rozechvěle. „Můj Rayi.“

Ray se zasmál, pevně ji objal a ona mu v náruči vrněla blahem a úlevou. Byla baculatá a také téměř o polovinu menší ne, Ray. Na sobě měla bílou zástěru, pod ní, se skrývaly domácí šaty, které vypadaly jako ručně šité. Byly bavlněné, rů, ové a s potiskem v podobě pravidelných řad bílých puntíků. Rukávy měla zdobené úzkým vlnitým prýmkem. Za okam, ik se z jeho objetí vymanila. Brýle jí v tu chvíli seděly na nose pěkně nakřivo. Vzápětí zabloudila pohledem k Lauře, která stála na pěšince za Rayem. Hned mi bylo jasné, že nemá dobrou paměť na lidské tváře, zřejmě vinou svého chatrného zraku. „A kdo je tohle?“

optala se proto.

„To jsem já, babi. Laura. A tohle je Kinsey. Stopla nás cestou z Dallasu. Jak se ti daří?“

„Ale ne, to je moje sluníčko Laura! Ach, zlatíčko! To se mi a, nechce věřit. To je krásné překvapení. Mám takovou radost, že jste tady. Jémine, co jen to mám na sobě! To jste mi nemohli zavolat, že přijedete? Vypadám jako strašidlo; byla bych si místo těchhle starých hadrů vzala něco lepšího!“ Laura ji objala a políbila a zase ustoupila stranou, aby si babička nevšimla jejího bachratého bříška.

Rayova maminka ho nicméně nezpozorovala. „Musím se na tebe podívat.“ Vzala jí hlavu do dlaní. „Ké, bych na tebe líp viděla, dítě, ale věřím, že jsi hezká po dědovi Rawsonovi.

Bůh ti , ehnej. Jak je to dávno, co jsem tě viděla naposled?“

Po tvářích jí pomalu stékaly slzy a nakonec si obličej začala otírat zástěrou, za ní, se zřejmě chtěla i schovat, aby před námi skryla dojetí. Pak se trochu vzpamatovala a ovládla se.

„Co to se mnou je? No tak, pojďte přece všichni dál. Synu, nikdy ti neodpustím, , es mi nezavolal, že přijedete.

Vypadám hrozně a mám tu taky strašný nepořádek.“

Vstoupili jsme do předsíně. První šla Laura, za ní Ray a poslední v řadě já. Počkali jsme, a, stará paní zase zamkne dveře. Uvědomila jsem si, že vlastně nevím, jak se jmenuje křestním jménem. Napravo od nás bylo schodiště vedoucí do lo, nice v prvním patře, na kterém byla i v tuto denní dobu tma. Na levé straně byla kuchyně, evidentně jediná osvětlená místnost. Měla pouze jedno okno, a to na

vzdálenější straně, nad dřezem, jen, byl zčásti z porcelánu, zčásti z litiny. Uprostřed místnosti stál dubový stůl se čtyřmi dubovými , idlemi, nad ním, místo lustru visela ze stropu jen nezakrytá , árovka. Musela být přinejmenším dvousetpadesátiwattová, proto, e nejen naplňovala místnost oslepujícím světlem, ale současně zvyšovala pokojovou teplotu o dobrých deset stupňů.

V kuchyni stál starodávný sporák. Byl smaltovaný a zelený, s černými doplňky, čtyřmi hořáky a horním poklopem. Nalevo ode dveří měla Rayova matka kuchyňskou kredenc tak z dob Williama Eastlakea, která měla plechový pracovní pult, jej, bylo mo, né zatáhnout roletou, a také vestavěné dózy na mouku a síto. Z paměti se mi náhle vynořily vzpomínky na místnost ne nepodobnou této. Mohla to být kuchyň mé babičky v Lompoku, kterou jsem viděla, kdy, mi byly čtyři roky. V duchu jsem si naprosto přesně dokázala vybavit, co tam bylo vyskládané na policích: balík voskovaného papíru, tmavomodrá válcovitá slánka s nápisem Morton, na které byla holčička s deštníkem („Kdy, prší, osolte si , ivot!“), oran, ová plechová krabička na kávu značky Sanka, krabice s instantní pšeničnou kaší, plechovka s kakaem Hershey’s. Skříňka paní Rawsonové obsahovala prakticky toté, , včetně zelené dózy z neprůhledného skla, na které byl nápis CUKR.

Slánka a sklenička na pepř se šroubovacími víčky, které patřily do té, e sady, stály hned vedle.

Rayova matka začala ve spěchu odklízet hromady novin, které měla na kuchyňských , idlích, i kdy, se jí v tom Ray sna, il všemo, ně zabránit. „No tak, mami! Nech to být, není nutný, abys tu hned uklízela. Dej to sem.“

Plácla ho přes ruku. „Nech toho. Udělám to sama.

Kdybys mi dal vědět, že přijedete, měla bych to dávno hotové. Laura si teď o mně bude myslet, kdovíjaká nejsem špatná hospodyňka.“

Vzal matce noviny a odhodil je na neuspořádanou hromadu u stěny. Laura cosi zamumlala a s omluvou se odebrala do zadní místnosti. Doufala jsem, že tam bude koupelna, kterou budu moci také pou, ít, a, přijde vhodná chvíle. Zatím jsem si odsunula , idli a posadila se. Říkala jsem si, že to tam nenápadně obhlídnu a starou paní s Rayem nechám pěkně uklízet.

Ze svého místa jsem částečně viděla do jídelny, kde byly vestavěné čínské příborníky. Vinou starého harampádí, nábytku a lepenkových krabic s neznámým obsahem nemohlo být v té místnosti prakticky k hnutí. Všimla jsem si také starého dřevěného rádia Zenith, co, byla zaoblená skříňka s kruhovým laděním, která velikostí odpovídala přibli, ně prádelníku. Ten prastarý rozhlasový přijímač měl kulatý také reproduktor, jen, byl pota, ený nějakým plátnem.

Na tapetách byl stejný vzor, jaký jsem před chvilkou pozorovala před domem: tančící hnědé listí.

Pokoj před jídelnou nejspíš slou, il jako obývák nebo

salon. Dvě okna a také vstupní dveře byly orientované do ulice. V kuchyni byl cítit naftalín a silná káva, kterou někdo nechal příliš dlouho na ohni. Pak jsem zaslechla lomoz ve vodovodním potrubí, které, to zvuky mi v, dy vnucují představu velmi vysokého vodopádu. Kdy, se za chvilku zase objevila Laura, poprvé za celou dobu neměla svůj břišní postroj. Nejspíš nechtěla riskovat, že bude muset babičce vysvětlovat svůj po, ehnaný stav, tedy pokud by si toho náhodou všimla.

Podívala jsem se na starou paní, která ještě dobromyslně hudrovala nad neohlášenou návštěvou. „Nevím, jak jste si mysleli, že vám uchystám večeři, kdy, tu nemám nic nakoupeno.“

„Tak já ti to povím,“ pravil Ray klidně. „Napiš nám pěkně na kus papíru, co všechno potřebuješ, a my skočíme na trh. Budem zpátky, ne, bys řekla švec.“

„Mám takový seznam u, rozepsaný, ale kdybych ho tak dokázala najít,“ postě, ovala si a začala se přehrabovat hromadou papírů na stole. „Freida Greenová, sousedka, co bydlí o dva domky dál, chodí jednou týdně na tr, iště a v, dycky mě bere s sebou a pomáhá mi. Á, tady je! Co je tam napsáno?“

Ray si od ní kousek papíru vzal a začal naoko předčítat: „Tady stojí: krájený pórek v mléčné omáčce, sladký brambory, sma, ený jablka s cibulí, kukuřičnej chleba…“

Chtěla mu seznam vytrhnout z ruky, ale on jí včas ucukl.

„Není mo, ná. Nic takového jsem tam nepsala, v, dyť to se ani neprodává! Uka, mi to. Ty to chceš uvařit, viď synku?“

„Ano, paní,“ podal jí papírek.

„No, snad to nějak půjde. Nějaké sladké brambory ještě mám a také doufám, že tu ještě najdu zelené fazolky a zavařovaná rajčata. Ty jsem dělala loni v létě. Navíc jsem právě upekla sušenky z burákového másla. Mů, em si je dát jako zákusek, kdy, ovšem koupíš rodinné balení vanilkové zmrzliny. Ale ta musí být! Nechci jen nějaké zmra, ené mléko.“ V rychlosti připisovala na lísteček vše, co ji průbě, ně napadalo, a lísteček postupně zaplnily kostrbaté litery.

„To vypadá báječně. Co myslíte, Kinsey?“ zeptal se mě.

„Ano, zní to skvěle.“

„Pro pána Jána! Kinsey! Nezlobte se na mě, ale jsem opravdu příšerná hostitelka. Dočista jsem na vás zapomněla.

Co vám mů, u nabídnout? Myslím, že tu mám někde plechovku sodovky. Podívejte se kdy, tak do komory, tedy jestli vám nebude vadit, jak to tam vypadá. Právě jsem se to tam chystala uklidit, ale nějak jsem se k tomu zatím nedostala.“

„Spíš bych si potřebovala zatelefonovat a taky půjčit tu, ku a kus papíru. Dovolíte?“

„Poslu, te si, ale doufám, že nebudete volat do Paří, e.

Nemám moc velké příjmy a telefon mě beztak stojí dost peněz. Tady máte ten papír. Lauro, uka, jí, kde máme

telefon. Je hned tamhle, vedle postele. Mám spoustu práce s tím, co je třeba nakoupit.“

Ray prohlásil: „Taky jsem Kinsey slíbil, že si tu bude moci vyprat. Máš dost prášku?“

„Je v komoře,“ odvětila a ukázala na příslušné dveře.

Vzala jsem si pero a papír, které mi podávala, a odebrala se do lo, nice, přeplněné jako starý šatník. Jediným zdrojem světla byla pro tuto chvíli škvíra v pootevřených dveřích do koupelny, která byla nalevo. Okna byla zata, ena tě, kými závěsy. V pokoji stála dvojitá postel s kovovou konstrukcí, na ní, byly ručně šité přikrývky. Taková lo, nice by se v katalogu o bydlení a nábytku jistě vyjímala ve čtyřicátých letech, ale dnes byla na všem vrstva prachu. Nic v domě nevypadalo úplně čistě, co, byl zřejmě neblahý důsledek špatného zraku staré paní.

Pradávný telefonní aparát z bakelitu stál na nočním stolku vedle lampičky s podivně zakřiveným stojanem, mezi kní, kami vytištěnými velkým písmem, lékovkami, kosmetickými přípravky a voňavkami. Rozsvítila jsem si a vytočila číslo na informace, kde jsem si nechala zjistit telefonní číslo na United i American Airlines. Nejprve jsem zavolala do společnosti United Airlines a vyslechla si konejšivé sdělení, že nemám zavěšovat, že jsem v pořadí.

Jen díky úctě, kterou jsem chovala vůči Rayově mamince, jsem nakonec nechala neprozkoumaný obsah zásuvek jejího nočního stolku, co, jsem chtěla udělat, ne, to na druhém

konci někdo doopravdy zvedne. Také jsem si zbě, ně prohlédla celý pokoj, proto, e mě zajímalo, jestli někde neuvidím Lauřin břišní postroj. Musel tam někde být.

Nakonec se mě ujal nějaký zaměstnanec příslušné letecké společnosti a pomohl mi s rezervací letenky. Jedna linka letěla z Louisville do Chicaga.

Letadlo startovalo v sedm hodin dvanáct minut večer a přistání bylo plánováno na sedm dvacet dva, rovně, večer, co, byl důsledek rozdílu v časových pásmech. Na letišti v Chicagu jsem měla chvilku čekat a přestoupit do letadla, které z Chicaga odlétalo v osm čtrnáct a mířilo do Los Angeles, kde mělo přistát v deset dvacet čtyři kalifornského času. Linka do Santa Teresy odtamtud odlétala přesně v jedenáct večer a v cílové stanici měla přistát po pětačtyřiceti minutách. Bylo to komplikované spojení, ale jejich pracovník mě do telefonu ujistil, že odbavovací průchody jednotlivých letů spolu těsně sousedí. A vzhledem k tomu, že jsem neměla , ádná zavazadla, nepova, oval odbavení vůbec za problém. Doporučil mi, že se mám na letiště dostavit tak s hodinovým předstihem, abych stihla zaplatit letenku.

Právě cosi zjišťoval, kdy, do lo, nice nakoukl Ray s čistým ručníkem v ruce. „To je pro vás,“ prohlásil a polo, il ručník na postel. „A, to všechno domluvíte, mů, ete se jít osprchovat. Na dveřích v koupelně visí , upan, který si mů, ete půjčit. Máma slíbila, že a, se vám to bude hodit, dá

vám vyprat šaty.“

Zakryla jsem dlaní sluchátko a řekla: „Díky. Za chvilku jí je přinesu. A co věci z auta?“

„U, jsem je dones a taky všechno ostatní.“

Odešel, ale za chvilku se zase vrátil. „Jo, málem bych zapomněl. Máma říkala, že je cestou na tr, iště rychločistírna. Jestli chcete, mů, u vám tam hodit sako a cestou zpátky ho vyzvednout.“

Operátor se opět přihlásil a já ho musela ujistit, že platí to, na čem jsme se prve domluvili. Zároveň jsem s radostí přikývla Rayovi na jeho nabídku. S telefonem u ucha jsem vyprázdnila všechny kapsy svého saka a podala mu je.

Zamával mi a zmizel za dveřmi, ještě ne, jsem zavěsila.

Zamířila jsem do koupelny, kde jsem poměrně rychle objevila Lauřin břišní postroj. Našla jsem ho v koši na prádlo. Vzala jsem ho do ruky a pozorně prohlí, ela.

Zapůsobilo na mě, jak dovedně je zhotovený. Velikostí odpovídal ochranné masce chytače v baseballu. Hlavní konstrukce byla vyrobená z částečně pru, ných plastikových trubiček, které byly zašité do plátna s nesčetnými vycpávkami, co, dohromady tvořilo hlavní kapsu, do ní,

Laura napěchovala bankovky. K tělu se vak připevňoval pomocí pevných plátěných popruhů. Našla jsem v něm ještě několik balíčků různě velkých bankovek, které jsem si prohlédla a zjistila, že jde převá, ně o bankovky v hodnotě pěti, deseti, dvaceti a padesáti dolarů, z nich, většina dávno

nebyla v oběhu. Mnohé z nich jsem vůbec nepoznávala.

Několik balíčků obsahovalo i bankovky nepou, ité. Bylo mi smutno při pomyšlení, že Laura utrácí za bě, né věci peníze, za ně, by zkušený sběratel zaplatil mnohem víc, ne, byla jejich původní hodnota. Ray byl blázen, jestli, e dokázal s klidným srdcem přihlí, et, jak jeho dcera jen tak rozhazuje takové cennosti. Kdoví kolik peněz ještě zůstávalo někde v úkrytu!

Zastrčila jsem postroj zpátky do koše se špinavým prádlem. Nerada sice něco vzdávám a vysloveně nesnáším příliš mnoho nezodpovězených otázek, ale ka, dopádně, vůbec nic mi do toho nebylo (jak prohlásila Laura). Za šest hodin mě čekal odlet do Kalifornie, a jestli, e někde v nějaké skrýši skutečně odpočívala spousta peněz, byla to jen a jen Rayova věc. Na dveřích visel modrý , inylkový , upan.

Svlékla jsem si d, ínové těhotenské šaty a další vypůjčené oblečení, přehodila přes sebe tu modrou parádu a odnesla své špinavé svršky do kuchyně. Ray s Laurou se zřejmě vydali na nákupy. Na plotně jsem viděla modrobílý smaltovaný kastrol, v něm, se vařily sladké brambory. Na kuchyňské lince stálo několik zavařovacích sklenic se zelenými fazolkami a rajčaty, které musel někdo před chvilkou vyndat ze spí, e. Krátce jsem zvá, ila všechna rizika, která s sebou přinášel nesprávný postup při zavařování, z nich, asi nejzáva, nějším byla otrava potravinami. Vykašlala jsem se na to, proto, e i v takovém

případě je úmrtnost pouze šedesátiprocentní. Jestli, e Rayova maminka někdy uměla dobře zavařovat, ještě nebyla tak stará, aby to všechno zapomněla.

Byly otevřené dveře do komory, co, byla místnost prostá jakékoli tepelné izolace, tak, e odtamtud do kuchyně vanul opravdu studený vzduch. Rayova matka tam cosi kutila, jako by si snad ani neuvědomovala, jaká je tam zima. Nalevo u stěny stály starší typy automatické pračky a sušičky. Mezi nimi byl zastrčený opotřebovaný vysavač, který vypadal trochu jako kosmická raketa. „Paní Rawsonová, jdu se osprchovat. Mohu vám tu nechat tohle?“

„Á, tady jste,“ pravila. „Právě jsem strkala do pračky těch pár věcí, co mi dala Laura. Jestli chcete, mů, ete mi říkat Helen,“ navrhla. „Můj man, el mi často říkával ‚Helen, jsem z tebe jelen‘.“

Pozorovala jsem ji, jak zkoumá násypku na prací prášek, jak do ní zasouvá prst, aby se přesvědčila, kam a, ho nasypala. „Léta mě doktoři pova, ujou za slepou a můj zrak se pořád zhoršuje. Tady si ještě poradím a vyznám se tu, dokud mi ovšem někdo nepostaví něco do cesty. Měla bych jít na operaci, ale čekala jsem, dokud se neobjeví Ray, aby mi pak měl kdo pomáhat. Ale co si tu tak stě, uju? Rozhodně jsem vás nechtěla zdr, ovat.“

„Nic si z toho nedělejte,“ uklidnila jsem ji. „Mohu vám s něčím pomoci?“

„Kdepak, zlato. Jen se pěkně bě, te vysprchovat. A ten

, upan si mů, ete nechat, dokud se vám nevyperou šaty. Ani s takhle starou pračkou a sušičkou to nebude trvat dlouho. To moje sousedka, Freida Greenová, má úplně novou pračku a celé jí to trvá mnohem delší dobu. Ona toti, nadvakrát máchá. A, to tady dodělám, připravím nějaký kukuřičný chleba. Doufám, že vám bude chutnat.“

„Rozhodně. Za chvilku budu umytá, tak vám s tím pak přijdu pomoci.“

Sprchování mělo své výhody i nevýhody. Tlak vody nebyl právě uspokojivý a teplá a studená se střídaly přesně podle programu automatické pračky. Pořádně jsem se celá vydrhla, umyla si samozřejmě i vlasy, a to v pořádném mno, ství pěny. Několikrát jsem se namydlila a opláchla, dokud jsem si nepřipadala naprosto svě, í. Pečlivě jsem se utřela do ručníku, navlékla na sebe Helenin , upan, vklouzla do svých reeboků, proto, e jsem se bála chodit jen tak bosky po té zdánlivě umyté podlaze. Příliš mi nezále, í na tom, jak vypadám, ale u, jsem se nemohla dočkat, a, na sobě zase budu mít své oblečení.

Před návratem do kuchyně jsem ještě zavolala Henrymu, a proto, e šlo o meziměstský hovor, nadiktovala jsem spojovatelce alespoň číslo své telefonní kreditní karty. jenže Henry nebyl doma, a tak mi to vzal jen záznamník, kde jsem nechala tento vzkaz: „Henry, tady Kinsey. Jsem v Louisville, v Kentucky. Je něco po jedné hodině a letadlo, mi letí v sedm. Nevím, kdy přesně vyrazím na letiště, ale v

nejbli, ších několika hodinách budu nejspíš k zasti, ení tady.

Asi budu potřebovat, abys mě vyzvedl na letišti, proto, e jsem úplně švorc a budu si asi muset vyzvednout auto na odtahovce, co, určitě bude něco stát. Zkusím si něco půjčit tady, ale spolehnout se na ty lidi nemů, u. Kdy, se mi nestačíš ozvat, ne, odsud odejdu, zavolám ti, hned jak přiletím do Los Angeles.“ Ještě ne, jsem zavěsila, přečetla jsem si telefonní číslo na štítku zespodu na sluchátku a nadiktovala je Henrymu na záznamník. V rychlostí jsem si pročísla vlasy hřebenem a odběhla do kuchyně, kde mě Helen zaměstnala prostíráním stolu.

Za chvilku se vrátili Ray a Laura s mým sakem v igelitovém pytli, který jim na ně dali v čistírně, a s obrovským nákladem potravin, je, jsme vyndali z tašek a uklidili, kam patří. Sako jsem si pověsila na kliku dveří do lo, nice. Laura šla se mnou do koupelny, aby se také osprchovala. Mé oblečení se mezitím ji, muselo vyprat, proto, e jsem z komory slyšela sušičku. Jakmile i sušička skončila svůj program, vytáhla jsem z ní šaty a konečně se oblékla podle vlastního vkusu.

Mezitím mě Helen zasvětila do toho, jak se loupou a mačkají sladké brambory. Sama zatím pokrájela cibuli a jablka na kostičky a dala je sma, it na máslo. Byla jsem zticha jako myška a poslouchala Raye, jak se baví s matkou, která jen tak mimochodem připravovala večeři. „K Freidě Greenový se před čtyřmi měsíci někdo vloupal. A tehdy

jsem si nechala namontovat ty mří, e. Byli tu taky od policie, aby nám všem řekli, co máme dělat, kdyby nás náhodou někdo přepadnul. Freida a její kamarádka Minnie Paxtonová se dokonce přihlásily na kurzy sebeobrany. Vyprávěly mi, jak je tam učí křičet a taky kam kopnout chlapa, aby ho to odrovnalo. Prý je důle, ité kopnout ho přímo do kolenní čéšky, aby se slo, il k zemi. Freida to jednou trénovala a upadla a přerazila si kostrč. Minnie se jí smála, a, se málem počůrala, tedy ne, zjistila, jak špatně na tom Freida je.

Chudák Freida si pak musela měsíc sedat na ledový obklad.“

„No, já nechci ani slyšet o tom, že bys snad chtěla zkopat nějakýho chlápka.“

„Ale to ne. V mém věku bych byla blázen. Staří lidé by se neměli spoléhat na fyzickou sílu. I Freida to říká. Proto jsem si dala na dveře přidělat všechny ty zámky.

Vzpomínám, jak jsem v, dycky v létě nechávala dveře otevřené, aby mi dovnitř foukal pěkně vlahý větřík, ale s tím u, je bohu, el konec. U, to nejde.“

„Hele, mami, ještě ne, na to zapomenu… Nemáš tu pro mě nějakou poštu? Kamarád z Kalifornie mi měl na tuhle adresu poslat balíček nebo dopis.“

„A víš, že mám? Kdy, o tom tak mluvíš, vzpomínám, že něco takového mi přišlo a že jsem to tu pro tebe schovala. Je to u, docela dlouho. Někde to tady je, ale kdybych si tak vzpomněla, kam jsem to dala. Podívej se támhle do šuplíku, pořádně to tam prohrabej.“

Ray otevřel zásuvku, na kterou ukázala, a začal se přehrabovat roztodivnou sbírkou předmětů. Podle toho, co jsem zahlédla, se mu do ruky dostaly nejrůznější kabely, baterie, tu, ky, uzávěry k láhvím, všemo, né poukázky, jedno kladívko, vývrtka a příbory. Vzadu byla namačkaná spousta obálek, ale na většině z nich bylo napsáno jen „poplatky“.

Byla mezi nimi jen jedna jediná obálka adresovaná Rayi Rawsonovi. Nebyla na ní sice zpáteční adresa, ale kdy, se Ray pozorně podíval na razítko na známce, zvolal: „To je ono!“ Roztrhl obálku a vytáhl smuteční oznámení s ilustrativní černobílou fotografií hřbitova. Uvnitř stálo:

A tobě dám klíče království nebeského. A což bys koli svázal na zemi, budeť svázáno i na nebi; a což bys koli rozvázal na zemi, budeť rozvázáno i na nebi.

Matouš 16:19.

V hodině své smrti na tebe si vzpomenu.

K zadní straně smutečního oznámení byl lepicí páskou připevněný malý mosazný klíček. Ray jej vyprostil z jeho úkrytu, několikrát převrátil na dlani a pak mi ho podal.

Prohlédla jsem si ho pozorně z obou stran stejně jako před chvilkou on. Klíč měřil na délku více ne, tři a půl centimetru. Na jedné straně do něho bylo vyra, eno slovo Master a na druhé zase kód M550. To by neměl být problém

si zapamatovat. To číslo bylo toti, v obráceném sledu mým datem narození. Prohlásila jsem: „Nejspíš to bude k visacímu zámku.“

„A co ten klíč, co máte vy?“

„Ten je v lo, nici. A, bude Laura hotová, skočím pro něj.“

Kdy, se konečně Laura objevila na prahu, byla ji, večeře téměř na stole. Dala si neskutečnou práci s vlasy a samozřejmě s líčením, ačkoli její babička viděla opravdu špatně. Zatímco se u sporáku nakládalo jídlo na talíře, odběhla jsem do lo, nice, z hromádky svých věcí na nočním stolku vzala švýcarský nů, , vymanila sako z igelitového obalu a malými nů, tičkami zabudovanými do no, e se pustila do vycpávky. Za chvilku by klíč venku. Na rozdíl od toho, který jsme našli před chvilkou, byl tento obrovský.

Měřil dobrých patnáct centimetrů a v průřezu byl kulatý.

Dívala jsem se, jestli na něm také nebude vyra, eno Master.

Na dříku tohoto klíče bylo však vyra, eno Lawless. Jinou značku jsem na něm ji, neobjevila. Zámky Master samozřejmě znám, ale o značce Lawless jsem tedy ještě neslyšela. Mohlo to být nějaké místní zámečnictví nebo u,

vůbec nemuselo existovat.

Vrátila jsem se ke kuchyňskému stolu, posadila se a klíč podala Rayovi.

„Od čeho je?“ zeptala se Laura, kdy, si sedala.

„To si nejsem jistej, ale myslím, že se musí pou, ít

zároveň s tímhle,“ prohlásil Ray. Polo, il pak velký klíč vedle toho maličkého doprostřed stolu. „Tenhle Johnny přilepil páskou dovnitř svýho sejfu. Chester ho minulej tejden našel, kdy, to tam vyklízeli.“

„Mají nějakou spojitost s tím lupem?“

„To doufám. Jinak jsme namydlený,“ prohlásil Ray.

„Jak to?“

„Proto, e to je jediný vodítko, který máme. Pokud ovšem někoho z vás nenapadá, kde hledat čtyřicet let ukrytej poklad.“

„Ani bych nevěděla, kde začít,“ doznala Laura.

„Ani já netuším. Doufal jsem, že nám pomů, e Kinsey, ale vypadá to, že u, nemáme moc času,“ podotkl a pak se obrátil k matce. „Mám se pomodlit, mami?“

Proč jsem se najednou cítila tak provinile? V, dyť jsem nic neudělala.

Večeře byla ve starém ji, anském stylu. Po dlouhé době jsem zase jedla jídlo, které nebylo plné nějakých zlepšovacích přípravků, chuťových regulátorů, umělých konzervantů a barviv. Bylo sice poněkud mastnější, sladší i slanější, ne, jak bych je připravila já sama, ale pokud jde o jídlo, nejsem zase takový hnidopich. Jedla jsem mlčky a soustředěně a prakticky jsem nevěnovala pozornost konverzaci, která ke mně občas dolehla. To však přestalo platit, jakmile Ray nečekaně zvýšil hlas. Vzápětí odlo, il vidličku a konsternovaně a nevěřícně zároveň se zadíval na

svou dceru.

„Co, e jsi udělala?“

„A co je na tom špatnýho?“

„A kdy jsi s ní mluvila?“

Všimla jsem si, jak se Laura začervenala. „Hned jak jsme sem přijeli,“ odpověděla omluvně. „Jak jsem odešla vedle do pokoje. Cos myslel, že tam dělám? Prostě jsem telefonovala.“

„Je, iši Kriste! Tys jí zavolala?“

„Je to moje matka. Proč bych jí nezavolala? Nechtěla jsem, aby si zbytečně dělala starosti, kdyby se tam Gilbert náhodou objevil… beze mě. Co se ti na tom nelíbí?“

„Jestli se tam Gilbert uká, e, řekne mu, kde jsi.“

„To neudělá.“

„Ale jistě, e udělá. Myslíš si, že na ni Gilbert nezapůsobí svejma půvabama? Co to kecám, s půvabama! Myslíš, že z ní v případě potřeby tu informaci nevytluče? Řekne mu všechno, co bude chtít. I já jsem mu všechno prozradil.

Kdy, mi začal lámat prsty, prostě jsem se neudr, el.

Varovalas ji alespoň?“

„A před čím jsem ji měla varovat?“

„Je, iš,“ , asl Ray. Zabořil hlavu do dlaní a přejel si jimi po obličeji, který tak získal velmi zvláštní výraz.

„Hele, Rayi, nemusíš se mnou jednat jako s úplným pitomcem.“

„Ty to asi ještě pořád nechápeš, co? Ten chlap mě chce

zabít. A tebe chce zabít taky. A klidně zabije i Kinsey, tvoji babičku a kohokoli, kdo mu vstoupí do cesty. Chce ty prachy. My jsme pro něho jen nástroj, jak se k nim dostat.“

„A jak nás podle tebe najde? Prostě nás nenajde,“ hájila se dál Laura.

„Musíme hned odsud.“ Po těch slovech se Ray zvedl, odhodil ubrousek a pohlédl na mne. A já věděla stejně dobře jako on, že jakmile se jednou Gilbert dozví, kde jsme, do hodiny nás má.

„Souhlasím s vámi,“ prohlásila jsem a odsunula svou , idli.

Laura byla bez sebe. „Ještě jsme ani nedojedli. Co to s vámi je?“

Obrátil se ke mně. „Oblečte se. Mami, vem si kabát.

Vypni troubu. Tohle tu nech. Pak to všechno uklidíme.“

Jeho panika byla naka, livá. Helen se rozhlí, ela po místnosti, a kdy, promluvila, hlas se jí chvěl: „Co se děje, synu? Vůbec tomu nerozumím. Proč bychom měli odcházet?

Ještě jsme si ani nedali zmrzlinu.“

„Zkrátka dělej, co říkám,“ vyštěkl na ni a rukama ji zvedl ze , idle. Rychle začal vypínat hořáky. Ani já nebyla připravená na cestu letadlem. Ze svých věcí jsem na sobě měla jen reeboky, jinak mi pohodlí zajišťoval ji, jen Helenin modrý , inylkový , upan. Okam, itě jsem zamířila k sušičce do komory a málem jsem v tom spěchu převrhla , idli, na které seděl Ray. Laura sice všemo, ně protestovala, ale

všimla jsem si, že začala spěchat stejně jako my ostatní.

Jediným pohybem jsem otevřela sušičku, nabrala si plnou náruč oblečení a odběhla do lo, nice. Vyklouzla jsem z bot, bleskově si natáhla pono, ky, podprsenku, kalhotky, rolák a d, íny a nakonec se sehnula, abych si zavázala tkaničky.

Pane bo, e, to jsem byla celá já! U, zase jsem se oblékala tak rychle, jako bych snad v této disciplíně měla závodit na olympiádě. Pak jsem na sebe hodila sako a začala si do kapes cpát všechny své osobní věci: něco málo peněz, kreditní karty, klíče od bytu, antikoncepční pilulky a šperháky. Tu jsem zaslechla Lauru, jak v kuchyni náhle vykřikla a jak na podlahu dopadla nějaká mísa. Doběhla jsem tam a ještě si cpala věci do kapes, tentokrát u d, ín.

V místnosti bylo hrobové ticho a ani Helen, ani Ray, ani Laura se nehýbali. Z misky s mačkanými sladkými brambory zbyly jen střepy a oran, ová hromádka na podlaze.

To mě v tu chvíli ovšem pramálo trápilo, proto, e ve dveřích do jídelny stál Gilbert a mířil na mě bouchačkou.

17

U, neměl na hlavě stetson. Byl také pěkně rozcuchaný. A právě v místě, kde mu předtím seděl klobouk, měl vlasy přilepené k hlavě. Jeho světlá d, ínová bunda, podšitá beránkem, vykazovala rudé skvrny. Látka v těch místech byla také podivně ztvrdlá. „Marla vás nechává pozdravovat.

A kdyby se jí najednou neudělalo tak špatně, byla by přijela se mnou.“

Při zmínce o matce se Laura dala do breku. Nevydala přitom sice ani hlásku, ale na obličeji jí naskákaly červené fleky a z očí se jí vyřinuly slzy. Jen špatně se jí podařilo potlačit vzlyk, který se jí v tu chvíli dral z hrdla. Sesula se do , idle.

„Ale? Vstávat a ruce pěkně nahoru, abych na ně viděl.“

Vzhledem k tomu, že měl v rukou zbraň, nečinilo mu nejmenší potí, e se s námi dohodnout. Ani já nebyla ochotná se s ním přít. Laura tedy pomalu vstala, ani se na něho nepodívala. Jen vydechla a téměř slyšitelně ronila slzy.

Seslala na nás to peklo vlastní neuvá, eností. A za její riskantní počínání jsme nyní všichni měli zaplatit. Ka, dého jsem viděla jasněji ne, předtím: Ray se nehýbal, na sobě sako a v ruce klíčky od auta. Na poslední chvíli se mu podařilo navléci své matce kabát. Ta jen stála u stolu, ruce nad hlavou a šálu kolem krku jako dítě, které se chce jít koulovat s kamarády. Pouhých pět minut stačilo a byli bychom na cestě odsud. Gilbert ovšem musel nějakou dobu nejspíš poslouchat za dveřmi, tak, e to stejně bylo bezpředmětné. Skutečnost, že jsme všichni měli ruce nad hlavou, byla jaksi komická. Vypadali jsme jako černoši, které někdo přerušil uprostřed jejich rituálu, kdy, právě ve vytr, ení mávali do rytmu rukama nad hlavou. Být to western, dávno by po Gilbertovi někdo skočil a zbraň mu zabavil. To bylo zde nemyslitelné. Hleděla jsem mu do tváře ve snaze odhalit jeho záměry. Helen očima těkala po místnosti, ale nedívala se vlastně nikam, jen marně přeskakovala pohledem z šedavé záře světla na černé siluety nábytku a jiných věcí. Byla určitě zmatená a rozčilená, ale nic neříkala. Zřejmě vycítila, že v dané situaci by nějaké otázky nikomu neprospěly. Téměř neznatelně se chvěla, jako se chvěje pes při pohledu na pamlsky na stole svého pána.

Ve vzduchu se stále vznášela vůně krájeného pórku v mléčné omáčce. Na talířích byly také zbytky jídla a ve dřezu několik kastrolů. Pomyslela jsem si, že se tu za pár dní třeba

staví Freida Greenová a trochu tu snad poklidí…

samozřejmě a, policie odstraní pásku, kterou se ohrazuje místo, na kterém došlo ke zločinu.

Gilbert dr, el pistoli v pravé ruce a levou mezitím lovil cosi v kapse bundy. Za chvilku vytáhl na světlo plátěnou lepicí pásku. „Tak se na to podíváme,“ nadhodil konverzačním tónem. „Rayi, proč si neuděláš pohodlí a neposadíš se tady na , idli? Laura tě jen omotá touhle páskou, aby ses moc nevrtěl. No tak, no tak, zlato! Krucinál!

Nebreč! Ještě se nic nestalo. Jen to tady chci mít pěkně pod kontrolou. Nechci, aby po mně někdo zničehonic skočil. A taky nechci, aby musela promluvit tahle zbraň, proto, e to by se pak někomu skutečně mohlo něco stát. Babičce by asi dvakrát neslušelo, kdyby najednou měla uprostřed čela díru, ze který by jí tek mozek, a ani Ray by u, nebyl takovej fešák, kdybych mu ten jeho stařeckej hrudník provrtal olovem. No tak, dělej! Prostě mi pomoz, abych věděl, že ti na mně pořád ještě zále, í.“

Pak po Lauře hodil stříbrnou lepicí pásku. Kupodivu ji zachytila ještě v letu. Několik dalších vteřin stála bez hnutí, jako socha. „Gilberte, prosím tě –“

„Převa, ho tou páskou!“

Trhla jsem sebou, proto, e nečekaně strašně zařval. Laura při tom ani nehnula brvou, ale všimla jsem si, že hned vzápětí se pohnula směrem k Rayovi. Ten se s rukama stále nad hlavou pomalu posadil na , idli, na kterou Gilbert před

chvilkou ukázal. Laura plakala tolik, a, jsem měla vá, né pochybnosti, jestli přes slzy vůbec vidí, co dělá. Opět jí smyly líčidlo a odhalily tak staré modřiny. Z drdolu se jí uvolnily prameny vlasů a nyní jí spadaly volně podél obličeje.

Gilbert se v tu chvíli zaměřil na Raye. „Jestli se o něco pokusíš, zabiju ji,“ ujistil ho.

Pak se v rychlosti podíval i na mě. „Proč mi nedáte ty klíče? To bych vá, ně dokázal ocenit,“ prohodil.

Natáhla jsem se pro po, adované klíče, které stále jen tak le, ely na kuchyňském stole. Nechtěla jsem se jich jen tak vzdát, ale nenapadalo mě, co jiného bych měla dělat.

Polo, ila jsem je Gilbertovi do dlaně. Letmo na ně pohlédl a pak si je zastrčil do kapsy bundy.

Ray náhle promluvil: „Poslyš, Gilberte! Tohle je starej dluh. A s těma třema to nemá nic společnýho. Se mnou si dělej, co chceš, ale je z toho vynech.“

„To moc dobře vím, že si mů, u dělat, co chci. Taky na tom u, pracuju. O tyhle dvě, myslím tu starou bábu a tady tu cizí , enskou,“ ukázal na mě, „mi vůbec nejde, ale rád bych si to vyřídil tady s ní. Naše milá Laura ode mě toti, utekla.“

Nazlobeně se zadíval na Lauru. „Mů, eš si pospíšit a konečně ho znehybnit, jak jsem řek?“

„Gilberte, prosím tě, nedělej to. Prosím.“

„Co to , vaníš? V, dyť nic nedělám,“ vykřikl rozzlobeně.

„No, co dělám? Jen tu stojím a povídám si s tvým tátou. Ty

se pohni a dělej, co jsem řek! Ray zkrátka nesmí dostat šanci, jinak by moc zlobil.“

„Nemů, eme prostě odjet? Jen my dva? Nastoupit do auta a odjet?“

„Ještě jsem s tebou neskončil. Dokonce jsem s tebou ještě ani nezačal,“ rozčílil se Gilbert. U, byl pěkně vzteklý, co, rozhodně nevěstilo nic dobrého.

Ray se s něhou ve tváři zadíval na Lauru. „To je dobrý, zlato. Jen pěkně dělej, co říká. Uvidíme, jestli tu všichni doká, ou zachovat klid.“

Gilbert se usmál. „Jako bys mi čet myšlenky. Všichni zachovejte klid! Chci, abys mu k tý , idli přilepila i nohy, u kotníků. A ruce, ruce pěkně za záda a pořádně svázat!

Zkontroluju si to, tak, e si nemysli, že ho mů, eš přivázat jen tak na oko a ve skutečnosti to odfláknout. Nesnáším, kdy,

ze mě někdo dělá blbce. Ty dobře víš, jakej jsem. A vysmrkej se a přestaň fňukat!“

Laura zalovila v kapse, vytáhla odtamtud kapesník a uposlechla jeho příkazu. Pak vrátila kapesník do kapsy a odvinula si další kus lepicí pásky, co, znělo, jako by trhala na kusy plátno. Pomalu začala páskou připevňovat k noze , idle Rayův pravý kotník. Nejprve mu úhledně slo, ila nohavici a teprve pak holeň v několika vrstvách ovázala.

„Chci, aby to bylo pevný. Jestli to nebudeš pořádně utahovat, prostřelím mu nohu.“

„Utahuju to!“ šlehla pohledem po Gilbertovi a strach v

jejích očích vystřídala na chvilku čirá zloba.

Zjevně mu udělalo radost, že se na něho dívá. Po tváři se mu toti, mihl nepatrný úsměv. „Proč na mě tak koukáš?“

„Kde je Farley?“ zeptala se hrobovým hlasem.

„Jo ten! Toho jsem nechal v Kalifornii. Co s takovým bídákem, kterej se z něho stal. Jak ten pořád kňoural, jak ten mi pil krev! To vá, ně nesnáším. Schválně ti něco povím: ten chlap tě prásknul. Taková je pravda. Vykašlal se na tebe.

Všechno mi vy, vanil, jen aby si zachránil vlastní ků, i. Po něčem takovým si ho přece nemů, u vá, it. Myslím si, že je to pěkný svinstvo!“ Pak postoupil k , idli, na ní, seděl Ray.

Poklekl, aby se ujistil, je-li páska přilepená skutečně napevno, je-li dostatečně uta, ená. Současně nás však prakticky nespouštěl z očí, abychom se ani nepohnuli. Zvedl se, zřejmě spokojený s Lauřinou prací. „A, to doděláš úplně, pustíš se do ní,“ prohlásil a myslel tím mě.

Laura odvinula další pruh lepicí pásky a začala jí omotávat Rayovo levé lýtko, které také připevnila k noze , idle. „Cos mu udělal?“ zeptala se.

Gilbert se zase napřímil a o dva kroky ustoupil. „Co jsem udělal? Ale my se tu nebavíme o tom, co jsem udělal já. Já neudělal nic. Jde o to, cos udělala ty. Tys mě zradila, miláčku. A kolikrát jsem s tebou o takovejch věcech mluvil?

Ty ses ale nepoučila, viď? Zkoušel jsem to s tebou, Bůh je mi svědkem, chtěl jsem, abys pochopila, co od tebe očekávám.“

„Farley je mrtvý?“

„Ano, je,“ pravil Gilbert vá, ně. „Mrzí mě, že ti to musím oznamovat právě já.“

„Byl to tvůj synovec. Tvoje vlastní krev!“

„A co to s tím má společnýho? To vůbec nic neznamená.

, ivot nic neznamená. Důle, itá je věrnost. To je to tak slo, itý, abys to nedokázala pochopit? Poslouchej, rád bych ti teď něco řek. Já za nic nemů, u. Jestli se někomu něco stalo, je to tvoje chyba, ne moje. Kolikrát jsem ti vykládal, že máš dělat, co ti říkám? A kdy, ses rozhodla, že mě poslouchat nebudeš, pak za nic nenesu odpovědnost.“

„V, dyť dělám, cos mi řekl. V čem myslíš, že tě neposlouchám?“

„Nemluvím o tom, co se děje teď. Mluvím o těch penězích. Mluvím o Riu. U, ti to dochází? Co tu děláš?

Mělas odletět do Ria, a neodletělas; a teď se podívej, co všechno se kvůli tobě pokazilo. Farley… no nic. Myslím, že o něm jsme toho řekli u, dost.“

Vtom promluvila Helen. Stejně jako já, i ona tam stála nehybně s rukama nad hlavou. „Mladý mu, i, chtěla bych se zeptat, jestli si mů, u sundat tady ten kabát a posadit se.“

Gilbert zlostně zavrčel, proto, e ho rozčílilo, že ho někdo přerušil. Bylo mi naprosto jasné, že si libuje v tom, jak nás děsí, že se cítí být plně v právu a že je schopen vymyslet řadu důvodů, proč je to celé chyba někoho jiného. Helen se nedívala na něho, ale kamsi napravo od něj, kde byl pouze

dveřní rám, jeho, temnou siluetu si s Gilbertem nejspíš spletla. To Gilberta poněkud rozptýlilo a dokonce ho to i na chvilku pobavilo, proto, e náhle zamával rukama a řekl: „Haló, tady jsem, zlato. Asi nevidíte právě nejlíp, co? Jste si mě spletla s věšákem!“

„Vidím docela dobře, ale nohy u, mi neslou, ej,“

podotkla, „je mi toti, pětaosmdesát.“

„Opravdu? Tak, e vás bolí i ruce, , e?“

Helen k tomu nic nepoznamenala. Vlhkýma očima se rozhlí, ela po místnosti. I já se pozorně dívala kolem sebe.

Potřebovala jsem najít něco jako zbraň, vymyslet nějaký plán. Nechtěla jsem, aby ostatní byli ještě dále vystaveni nebezpečí. Bylo mi poměrně jasné, co zamýšlí. Jednoho po druhém, říkala jsem si, nás tady teď svá, e, pak nám ka, dému vrazí do pusy roubík a nakonec nás postřílí. A jací jsme byli? Byla jsem u něho blí, ne, Laura, ale bála jsem se, že kdy, po něm skočím, přeskočí mu a začne střílet. Něco jsem ale udělat musela, a to co nejdřív! Nechtěla jsem však zbytečně riskovat… nechtěla jsem ze sebe dělat hrdinu za ka, dou cenu, proto, e to mohlo ohrozit nás všechny.

„Posadím se. A jestli se vám to nelíbí, klidně mě mů, ete zastřelit,“ prohlásila zčistajasna Helen.

Gilbert jí pokynul zbraní: „Posaďte se tam, kde jste. I ruce mů, ete dát dolů, ale nesahejte na nic na stole.“

„Děkuju,“ řekla Helen, polo, ila ruce na stůl a ztě, ka usedla na , idli. Ihned si z ramen setřásla kabát. Všimla jsem

si, jak opatrně ohnula prsty, aby se jí v nich zase rozproudila krev. Teprve potom polo, ila ruce do klína.

Gilbert se zase pootočil, aby mohl sledovat Lauru, zda pečlivě a dostatečně pevně svazuje svého otce lepicí páskou.

Ten měl ruce za zády. Musel se kvůli tomu trochu ohnout a také nahrbit ramena.

Bylo vidět, že Gilberta těší, jak je to Rayovi nepříjemné.

„Kde je postroj?“ zeptal se Laury.

„Ve vedlejším pokoji.“

„A, doděláš tohle, přineseš ho sem a podíváme se, jak jsme na tom.“

„Myslela jsem, že mám pak svázat ji.“

„Nejdřív přineseš postroj a teprve pak ji svá, eš, ty blbá krávo,“ zařval na ni Gilbert.

„Je to jenom osm tisíc dolarů. Tys ale mluvil o miliónech,“ řekla podrá, děně. Odlo, ila lepicí pásku a odešla do vedlejší místnosti. Osobně bych si nedovolila mluvit s ním tímto tónem. Ovšem nezdálo se, že by informace o osmi tisících Gilberta nějak překvapila, a tak jsem usoudila, že mu to i se vším ostatním musel vyklopit Farley.

Laura se za chvilku vrátila, v ruce po, adovaný postroj.

Sebral jí ho a hodil na skříňku za sebou. Rychlým pohledem prozkoumal jeho obsah, v duchu nejspíš přepočítal balíčky bankovek. Pak se jeho pohled stočil na Raye. „A kde je zbytek těch peněz? A kde jsou všechny ty šperky a sbírky mincí?“

„To nevím. Ve skutečnosti bych ani nemoh odpřisáhnout, že vůbec něco zbylo,“ prohlásil Ray.

Gilbert zavřel oči. Zřejmě mu docházela trpělivost.

„Rayi, já byl u toho. Copak si to nepamatuješ? Pomáhal jsem vám odtamtud dostat všechny ty prachy a klenoty. A co diamanty a starý mince? Byl to hotovej poklad! Osobně bych to tipoval minimálně na dva milióny, jenže Johnny u sebe na beton nic neměl, kdy, ho chytili.“

„Nechci se s tebou hádat, ale bylo ti jen sedmnáct. Nikdo z nás nikdy neviděl milión dolarů, nato, milióny dva. Ve skutečnosti jsme ani nevěděli, kolik to bylo, proto, e jsme se tak nějak nedostali k tomu to přepočítat. Tak je to,“ prohlásil Ray.

„Muselo to bejt zatraceně víc. Bylo to sedm nebo osm velkejch pytlů. Takovej balík se jen tak nevypaří. Ten hajzl to musel někam schovat. Teď u, jde jen o to, kam!“

„To mě zajímá taky. A proto jsem tady. Uvidíme, jestli na to přijdu.“

„On ti to neřek?“

„Přísahám Bohu, že ne. Věděl, že sobě mů, e věřit, ale mnou si zase tak jistej nebyl.“

Pak jsem se do toho také vlo, ila a obrátila se na Raye: „A jak víte, že to mezitím neutratil?“

„To je samozřejmě mo, ný,“ připustil. „Věděl jsem ale, že posílá peníze mojí mámě. Na tom jsme se ale taky dohodli hned na začátku.“

„Co, e dělal?“ podivil se Gilbert. Pak se otočil na Helen: „Je to pravda?“

„Ach ano,“ přitakala ochotně. „Od čtyřicátého čtvrtého roku mi ka, dý měsíc chodila slo, enka na pět set dolarů, ale před několika měsíci to najednou přestalo. Pokud si dobře vzpomínám, tak to bylo v červenci nebo v srpnu.“

„Od roku čtyřicet čtyři? Tomu nevěřím. Kolik že to posílal? Pět set dolarů měsíčně? To je směšný,“ poznamenal k tomu Gilbert.

„Dohromady to dělá dvě stě čtyřicet šest tisíc dolarů,“

podotkl náhle Ray. „V nápravným zařízení v Ashlandu jsem chodil na kurzy středoškolský matematiky. Taky bys to měl zkusit, Gilberte. I ty by sis měl doplnit vzdělání; získat, jak se říká, základy. Slovní zásobu, gramatiku…“

Gilbert ovšem stále vstřebával informaci o tom, že se Johnny dobrovolně vzdal nějakých peněz. „To si ze mě snad musíte dělat srandu! Chcete mi tu tvrdit, že Johnny Lee dal jen tak dvě stě čtyřicet šest tisíc mejch dolarů tady tý bábě?

Tomu nevěřím. To je zločin!“

„Mám všechny ústři, ky těch slo, enek. Jestli chcete, uká, u vám je. Jsou tamhle v zásuvce, zastrčený v takovým malým červeným sešitku,“ vlo, ila se do toho Helen a třesoucím se prstem ukázala přibli, ně na zásuvku, kde měla schovanou i onu zásilku pro Raye.

Gilbert tam přešel a zprudka ji otevřel. Netrpělivě prohrabal změť věcí uvnitř. Pak zásuvku vytáhl ven úplně a

obrátil dnem vzhůru, tak, e se její obsah vysypal na podlahu.

Sehnul se a zvedl pak ze země červený sešit v krou, kové vazbě a levou rukou jej zbě, ně prolistoval. Pravou na nás ovšem stále mířil pistolí. I ze svého místa jsem viděla úzké ústři, ky slo, enek, nalepené na jednotlivé listy, a sloupky kostrbatých číslic, průbě, ných součtů. „Ten hajzl!“

rozčiloval se Gilbert. „Jak to moh udělat, jak moh takhle rozhazovat?“ Mrštil notesem paní Helen na jídelní stůl.

Přistál v misce s vařenými rajčaty.

Teď přišel čas, aby se také trochu pobavil Ray. Sice se přímo nesmál, ale v jeho hlase bylo mo, né postřehnout jisté uspokojení. „Nechal si u sebe celejch pět set tisíc. Tak nechápu, proč tak vyvádíš. Kdy, to po jednačtyřiceti letech sečet, zjistil, že z toho celkem utratil čtyři sta devadesát dva tisíc dolarů,“ pokračoval Ray v bilancování. „Tak si to teď sám spočítej. Jestli, e si vzal půl miliónu dolarů, pak logicky zbejvá nějakejch osm tisíc.“

Gilbert přistoupil k Rayovi a přilo, il mu hlaveň pistole k bradě, velmi drsně. „Krucinál! Já ale vím, že tam bylo víc, a ty peníze chci! Jestli mě tu hned nepřestaneš houpat, tak ti ustřelím tu tvou prašivou hlavu.“

„Kdy, mě zabiješ, nijak si nepomů, eš. Kdy, toti, budu mrtvej, nebudeš mít u, vůbec , ádnou šanci,“ prohlásil Ray s ledovým klidem. „Já bych to mo, ná dokázal najít, tedy jestli něco zbylo. Znal jsem Johnnyho myšlení. Ty vůbec nevíš, jak Johnny postupoval při práci a tak.“

„Našel jsem přece ten úkryt pod dřezem, ne?“

„Ale jenom proto, že jsem ti o něm řek. Beze mě bys to nikdy nenašel,“ argumentoval Ray.

Gilbert dal nakonec pistoli stranou. Tvářil se přitom zlověstně a na ka, dém jeho pohybu bylo vidět, jak je znepokojený. „Mám pro tebe jeden návrh. Vezmu si s sebou Lauru. Do zítřka koukej něco vymyslet, jinak je mrtvá. Je ti to jasný?“

„No tak, buď trochu rozumnej. Potřebuju čas,“ bránil se Ray.

„Zítra.“

„Udělám, co bude v mejch silách, ale nemů, u nic slíbit.“

„To já tedy mů, u. Kdy, nepřineseš ty prachy, je Laura mrtvá.“

„A kde tě najdu?“

„O to se nestarej. Já si toti, najdu tebe,“ ujistil ho Gilbert. Helen přelétl po tváři bolestný výraz a začala si mnout ruce. „Co je to s vámi?“

„Mám artritidu a bolí mě ruce.“

„Chcete to vyléčit? Tady s tím bych to měl za chviličku hotový.“ Při těch slovech si významně pohrával s pistolí.

Pak se otočil na Raye. Helen zvedla ruce, aby opět přilákala jeho pozornost.

„Co je?“

„Víte, moc dlouho jsem u, seděla. Starý lidi jsou jako děti, ani oni nevydr, í dělat jednu věc déle jak pět minut, i

kdy, z jiných důvodů. Snad vám nebude vadit, kdy, se teď zase postavím.“

„Krucinál, , enská jedna stará! Pořád si sedáte a zase vstáváte!“

Helen se zasmála. Zřejmě nějak nepochopila, že má tu čest s šíleným zabijákem, a myslela si, že ten člověk před ní je jen špatně nalo, ený. Třeba u, byla příliš senilní. On by ji ale bez váhání zabil, klidně by nás postřílel všechny, jenže jí to podle všeho vůbec nedocházelo. Jeho výhrů, ky se jí zřejmě nedotýkaly. A mo, ná to tak bylo lepší. Ve svém věku by případný strach, strach skutečně veliký, nejspíš ani nezvládla. Mohl by jí třeba způsobit i srdeční selhání. Toho jsem se ovšem já osobně obávala rovně, .

Gilbert na ni namířil zbraň. „Mů, ete se postavit, ale , ádný hlouposti!“ prohlásil. „Nerad bych, abyste se třeba pokusila utéct a bě, ela někam pro pomoc.“ Kdy, s ní mluvil, změnil tón a mluvil a, koketně. Mo, ná by se dalo říci, že „otcovsky“, ale Helen na to vůbec nedbala.

Jen mávla rukou. „Obávám se, že co se týče běhání, u,

mi dávno odzvonilo. Mě se bát nemusíte, ale na někoho jinýho byste si měl dát majzla, na Freidu Greenovou.“

Kdy, u, nic jiného, získala si tím alespoň jeho pozornost. Viděla jsem, jak se Gilbert ovládl, aby se nezačal smát, a nasadil si vá, nou masku: „Ach tak! Kdo je to ta Freida, nějaká exorcistka?“

„Tak nějak. I já jsem svým způsobem nebezpečná. Můj

mu, mi toti, říkával: ‚Helen, jsem z tebe jelen‘. Chápete to?

Helen jako jelen.“

„Jasně že to chápu, babi. Kdo je to ta Freida? Je snad mo, ný, aby tu nepozorovaně šmírovala?“

„Freida je moje sousedka. Bydlí o dva baráky dál se svou kamarádkou Minnie Paxtonovou, ale řekla bych, že teď asi budou mimo město. Třeba vás to nebude zajímat, ale mají se k sobě jako dvě hrdličky. O tom jsem ale mluvit nechtěla; před čtyřmi měsíci jsme tu měli sérii vloupání.

Říká se to tak, ne? ‚Série‘, jako že se tu ti zloději střídali jak na bě, ícím pásu, že jo? No a pak sem za námi přišli dva strá, níci a pověděli nám něco o sebeobraně. Minnie se naučila pár opravdu dobrých výkopů, ale kdy, to zkoušela Freida, spadla na záda.“

Ray se mi zadíval do očí, ale z jeho pohledu jsem nedokázala nic vyčíst. Nejspíš byl jen zoufalý z toho, co jeho matka vykládá.

Gilberta to rozesmálo. „Je, iš, to bych sám rád viděl.

Kolik tý bábě je?“

„Momentíček! Myslím, že Freidě je třicet jedna a Minnie je, tuším, o dva roky mladší a má taky mnohem lepší fyzičku. Freida si při tom pádu přerazila kostrč a hrozně se naštvala. Páni! Strašně se rozčilovala a říkala, že určitě musí existovat jiný způsob, jak se ubránit, ne, kopnout případného ničemu do kolenní čéšky.“

Gilbert zakroutil pochybovačně hlavou. „To nevím.

Kdy, někoho kopnete do kolenní čéšky, mů, e to vá, ně dost bolet,“ uznal.

„No, to jistě,“ navázala Helen, „ale problém je v něčem úplně jiném. Vy se musíte k tomu ničemovi taky dostat, a to pěkně blízko, co, v, dycky nemusí být právě jednoduché.

Navíc jsem na tom na štíru s rovnováhou.“

„Ani Freida na tom není s rovnováhou nejlíp, tedy podle toho, co jste říkala. Tak co vymyslela?“

„Vymyslela, že pro nás dvě vyrobí takovou speciální přihrádku, kterou upevní zespodu pod stůl, a že si tam obě dáme pro všechny případy nabitou brokovnici, jako je tahle.“ Kdy, se Helen zvedala, malinko se přitom uklonila do strany a poměrně nenápadně zpod stolu skutečně vytáhla dvouhlavňovou

brokovnici

kalibru

dvanáct

s

šedesáticentimetrovou hlavní. Pa, bu si zapřela o pravou kyčel a přitlačila na ni ještě pro jistotu předloktím. Všichni čtyři jsme na ni jen zírali. Od té pušky jsme ani jeden nedokázali odtrhnout oči, snad právě proto, že ji dr, ela v rukou osoba, která se ještě před nanosekundou zdála být naprosto neškodná a nikdo ji nepodezíral, že by mohla mít doma takový arzenál. Vinou jejího pokročilého věku se ovšem tato snaha minula účinkem. Proto, e měla tak špatný zrak, mířila bohu, el na okenní rám, a nikoli na Gilberta, co,

mu samozřejmě neuniklo. Zašklebil se a prohlásil: „Páni!

Radši to pěkně zase polo, te.“

„Vy to radši polo, te, ne, to do vás napálím,“ zahrozila.

Udělala pár kroků směrem ke stěně, brokovnici dokonce natáhla, jak bylo třeba, ale bohu, el stále mířila na nesprávný cíl, co, bylo rozhodně na pová, enou. Viděla jsem, jak se jí třesou stářím povolené svaly na rukou, tak, e mi bylo hned jasné, že tou tě, kou zbraní nevydr, í dlouho mířit, byť na špatný cíl. Cítila jsem, jak se mi rozbušilo srdce. Čekala jsem, kdy Gilbert vystřelí, ale zřejmě ji nebral vá, ně.

„Ta puška je pěkně tě, ká. Víte jistě, že ji udr, íte?“

„Ovšem,“ odvětila.

„Kolik asi vá, í? Dvě a půl, tři kila? To se nezdá jako moc, dokud takovou pušku nemusí člověk dr, et pořádně dlouho.“ Na tom „pořádně“ si dal zále, et, aby bylo znát, jak moc to musí být vyčerpávající. Osobně jsem skutečně byla unavená u, při těch slovech, ale Helen se tím zřejmě nedala zmást.

„Zastřelím vás dřív, ne, mi ruce vypovědí slu, bu. Jen jsem si říkala, že by bylo fér vás varovat. Ta puška je nabitá devítimilimetrovými nábojnicemi. A, se rozlítnou broky, budete mít místo obličeje kráter.“

Gilbert se dal opět do smíchu. Stará paní ho svým chováním nejspíš náramně rozveselila. „Je, iš, Helen! To by asi nebylo pěkný. A co vaše artritida? Měl jsem za to, že vás hrozně bolej ruce.“

„To ano. Bolej. Ale naštěstí nepotřebuju víc ne, jeden prst. Koukněte!“ Helen vzápětí pohnula hlavní doleva, tak, e mířila na něho, a stiskla spoušť. Prááásk! Zahlédla jsem

spršku , lutých jiskřiček, které vylétly z hlavně spolu s broky. Rána to byla ohlušující a vibrace zvuku zaplnily celou místnost. Od hlavně se rozšířila nárazová vlna a také výstřelem uvolněné plyny. Nakonec se z ní ještě zakouřilo.

Některé broky zasáhly Gilberta těsně u pravého ucha, zamířily mírně vzhůru a nakonec prolétly kuchyňským oknem, které roztříštily. Několik broků mu natrhlo ušní lalůček a také pěkně zřídilo rameno. Hrstka zbloudilých kousků olova ho škrábla ze strany do krku. Laura vykřikla a přilehla k zemi. Já byla na podlaze ještě dřív ne, ona. Ray sebou leknutím trhl, tak, e překotil , idli, k ní, byl připoutaný. Gilbert zaúpěl bolestí a také překvapením a rozhodil rukama. To způsobilo, že se mu vysmekla pistole a spadla na zem, po které ze setrvačnosti ještě sklouzla.

Nárazová vlna přibila Helen ke stěně za jejími zády, pa, ba ji nejspíš ošklivě uhodila do boku a hlaveň se při zpětném nárazu obrátila ke stropu. Helen se poměrně rychle vzpamatovala a opět pušku namířila dopředu, připravena vystřelit. Gilbert měl pravou tvář posetou červenými, krvavými rankami, tak, e vypadal, jako že se mu velmi zhoršilo akné, a i vlasy nad pravým uchem měl od krve.

Vzduch prostupovaly palčivé výpary a já ucítila vzadu na jazyku typickou sladkou pachuť.

„Tentokrát vám ustřelím hlavu,“ prohlásila Helen.

Gilbert zuřivě zachroptěl, sklonil se a popadl Lauru za vlasy. Postavil ji na nohy, přitáhl k sobě a nakonec se ještě

sklonil pro postroj s penězi a vzal ho volnou rukou.

Ray byl na zemi, bez mo, nosti pohybu. Podařilo se mu jen pootočit hlavou, tak, e viděl, co se děje. „Mami, nestřílej!“

„Stiskněte spoušť a je mrtvá! Zlomím jí vaz,“ sliboval Gilbert. Určitě ho všechna jeho poranění musela hrozně bolet, proto, e velmi ztě, ka dýchal. Také nebyl ozbrojený, ale jistojistě nepříčetný. Lauře mezitím levou rukou nasadil „nelsona“. Visela na něm a sna, ila se špičkami nohou dosáhnout na zem, aby ji neuškrtil. Gilbert pomalu couval ven z kuchyně do jídelny. Lauru táhl za sebou. Cupitala na špičkách jako primabalerína.

Helen váhala. Bezpochyby byla zmatená všemi těmi zvuky a pohyby.

Gilbert zmizel v jídelně a pozpátku si razil cestu mezi starým nábytkem. Laura jen hekala, proto, e s přiškrceným krkem nebyla schopná mluvit. Pak jsem slyšela, že se někde rozbilo něco skleněného. To jak kopl do hlavních dveří.

Vzápětí kolem zavládlo ticho.

Nevěděla jsem co dělat dřív. Mám-li vyběhnout a pronásledovat Gilberta, nebo přispěchat na pomoc Helen, která tam stála, celá se klepala a byla bledá jako smrt.

Hlaveň nechala volně klesnout k zemi a svezla se na , idli.

„Co se to stalo? Kam šel?“

„Má Lauru. Ale ty se uklidni. Všechno se nějak urovná,“

konejšil ji Ray. Pořád byl na zemi, de facto stále seděl na

, idli, jen v poněkud nezvyklé poloze, a sna, il se vymanit ze svých pout. Dolezla jsem k němu po čtyřech a s nasazením všech sil se ho pokusila zvednout, ale s tou , idlí jsem to nezvládla. Popadla jsem proto jeden z kuchyňských no, ů, které byly na lince, a alespoň přeřezala těch několik vrstev lepicí pásky na rukou a na nohou. Jakmile měl Ray jednu ruku volnou, začal sám odmotávat pásku i z jiných míst.

Stále ovšem nespouštěl oči z matky. „Podr, te mi tady ruku,“

zavrčel na mě.

„Co s ní udělá?“

„Dokud nedostane ty peníze, nic. To je teď taková její pojistka.“ Uvolnil si i druhou ruku a pak se o mě opřel a pracně se zvedl na nohy. Krátce na mě pohlédl: „Jste v pořádku?“

„Nic mi není,“ ujistila jsem ho. Oba jsme se pak shodně podívali na Helen.

Zbraň jí le, ela na klíně. Přiběhla jsem k ní, pušku zvedla a odlo, ila na kuchyňský stůl. Měla shrbená ramena a neskutečně se jí klepaly ruce. Dýchala mělce a velmi rychle.

Nejspíš měla nara, enou kyčel, jak ji do ní při zpětném nárazu uhodila ta brokovnice. Pravděpodobně vyčerpala všechny své energetické rezervy a nabízelo se, že bude v šoku. „Měla jsem ho zabít. Chudáček Laura. Nedokázala jsem se k tomu přimět, ale měla jsem to udělat.“

Ray si přitáhl , idli a přisedl si k matce. Vzal jí ruku do dlaní, hladil ji a přitom na ni ně, ně mluvil: „Jak ti je? Tedy,

Helen, jsem z tebe jelen!“

„Budu zase v pořádku. Jenom potřebuju popadnout dech,“ prohlásila. Poplácala se rukou po hrudi a pokusila se sebrat. „Nejsem tak slabomyslná, jak občas vypadám.“

„Vůbec jsem nechápal, co to provádíš,“ řekl Ray. „Pořád ještě nemů, u uvěřit, , es něco takovýho udělala. Jak ses s ním dala do řeči, myslel jsem si, že jen plácáš pátý přes devátý, tedy, dokud jsi nevytáhla tady tu brokovnici. Byla jsi skvělá. Vůbec ses nebála.“

Helen nad tím mávla rukou, ale evidentně ji těšilo, že ji tak chválí. „Kdy, člověk zestárne, neznamená to, že ztratí odvahu.“

„Myslela jsem ale, že vás zlobí oči,“ podivila jsem se.

„Jak jste věděla, kde je?“

„Stál přímo před kuchyňským oknem, tak jsem poměrně jasně viděla jeho siluetu. Mo, ná jsem skoro slepá, ale slyším pořád ještě dobře. Víte, on neměl tolik mluvit. Freida mě nedávno přemluvila, abych začala zvedat činky. Uzvednu teď i desetikilové záva, í! Slyšeli jste ho? Myslel si, že neudr, ím ani tříkilovou brokovnici! To mě tedy urazilo.

Všechny staré lidi nemů, e házet do jednoho pytle. Ten nadutec,“ prohlásila nakonec moudře. Pak si přilo, ila prst na ústa. „Myslím, že budu zvracet. Ach, ne!“

18

Ray pomohl matce do koupelny. Za chviličku jsem slyšela spláchnutí a pak jen jeho tichá, uklidňující slova, kdy, ji ukládal do postele. Zatímco jsem čekala, ne, ji obstará, přistoupila jsem k převrhnuté zásuvce a zasunula ji zpátky na místo. Narovnala jsem , idli, k ní, byl přilepený Ray, a pak jsem poklekla na všechny čtyři a začala lézt po zemi, proto, e jsem chtěla najít Gilbertovu zbraň. Kam se zatraceně poděla? Na místě, kde stál, jsem se zvedla „na zadní“ jako větřící šakal a pokusila se odhadnout, kam odtamtud zbraň asi mohla doletět, kdy, se mu vysmekla z ruky. Opatrně jsem pak prokličkovala mezi střepy a zamířila do nejbli, šího kouta, kde jsem pozorně přejela pohledem podlahovou lištu. Nakonec jsem ji našla. Byl to automatický kolt rá, e pětačtyřicet s rukojetí z ořešáku. Zajel a, pod starou kuchyňskou kredenc. Vylovila jsem ho za pomoci vidličky a dávala jsem pozor, abych nesetřela otisky prstů.

Pokud ho předvolá louisvilleská policie, bylo mo, né, že tato

pistole sehraje úlohu usvědčujícího důkazu, na jeho, základě budou moci Gilberta i zavřít, tedy pokud ho dopadnou, samozřejmě.

Polo, ila jsem kolt na jídelní stůl a po špičkách došla ke dveřím do lo, nice. Zaklepala jsem a chviličku čekala, ne,

Ray dveře pootevřel. „Je třeba zavolat policii,“ sdělila jsem mu. Chtěla jsem tiše vklouznout do pokoje a pou, ít místní telefon, ale on mi v tom zabránil.

„To nedělejte,“ chytil mě za ruku.

„A proč ne?“ Mluvili jsme šeptem, kvůli jeho matce, která si za jeden jediný den u, ila vzrušení a, dost.

„Podívejte, za chviličku jsem u vás. Jen počkám, a,

usne. Musíme si promluvit,“ odpověděl a začal zase zavírat dveře.

Zabránila jsem mu v tom rukou. „A o čem si potřebujeme promluvit? Daleko spíš potřebujeme pomoc!“

„Prosím vás.“ Zvedl ruku a přikývl, čím, chtěl naznačit, že to vyřídíme za chviličku. Pak mi dveře zavřel před nosem.

Nelíbilo se mi to, ale přesto jsem se vrátila do kuchyně a rozhodla se na něho počkat. V komoře jsem našla smetáček a lopatku, tak, e jsem alespoň trochu poklidila. Někdo se toti, prošel hromádkou šťouchaných brambor a střepů, které zbyly z porcelánové misky. Všude na podlaze byla spousta bramborových šlápot, jako by to snad někdo rozšlapal systematicky. Přitáhla jsem si tedy k ruce koš na odpadky a

opatrně začala sbírat skleněné a porcelánové střepy a papírovým ubrouskem jsem se pokusila alespoň nahrubo setřít z podlahy zbytky brambor.

Střela rozbila kuchyňské okno nad dřezem, tak, e jak dřez, tak i jeho nejbli, ší okolí byly samý střep. Nechápala jsem, jak to, že se tu dosud neobjevili sousedé. Oknem do místnosti příšerně táhlo, ale já s tím nemohla nic dělat, i kdy, bylo venku poměrně chladno. Z komory jsem nakonec vytáhla ten prastarý vysavač a pro jistotu jím přejela všechny polstrované plochy nábytku, převá, ně pak , idlí.

Pak jsem se vrhla i na podlahu a vysála z ní všechno sklo, kterého jsem si všimla. Připadala jsem si jako blázen, proto, e od chvíle, co jsem opustila svůj drahý domov, jsem buď někoho pronásledovala (případně někdo pronásledoval mě), nebo jsem uklízela. Nedělala jsem prakticky nic jiného.

V jednom okam, iku jsem přilo, ila ucho ke dveřím a vsadila bych krk, že jsem slyšela Raye s někým telefonovat. že by?

Třeba si ode mě nakonec přece jen nechal poradit.

Ray se za okam, ik objevil v kuchyni a tiše za sebou zavřel dveře do lo, nice. Zamířil přímo ke spi, írně a vytáhl odtamtud láhev bourbonu. Cestou ke stolu přibral ještě dvě skleničky a ka, dému nám nalil trochu tvrdého alkoholu.

Jednu skleničku mi podal a pak jsme si přiťukli. Zatímco já si tu svou opatrně prohlí, ela, on se nerozpakoval a kopl ji do sebe. Zhluboka jsem se tedy nadechla a také ji do sebe obrátila. Nebyla jsem však vůbec připravená na ten , ár,

který mi vzápětí spálil jícen. Obličej mi polilo horko a v , aludku mi vypukl po, ár. Pak jsem u, jen cítila, jak ze mě opadá všechno to napětí. Vzápětí jsem se musela oklepat, jak si můj organismus náhle uvědomil, že to vlastně vůbec nebylo dobré. „Páni! To je ale hnus! Osobně bych nikdy nemohla být alkoholik. Jak to do sebe mů, ete jen tak hodit?“

„Chce to cvik,“ prohlásil znalecky. Nalil si ještě jednu sklenku a obrátil ji do sebe stejně jako tu první. „Tohle mi ve vězení chybělo.“

Všiml si koltu, který jsem před chvilkou polo, ila na kuchyňský stůl, a bez váhání si jej zastrčil za opasek.

„Díky, Rayi. Právě jste smazal všechny otisky prstů.“

„Ty nikoho zajímat nebudou,“ uzemnil mě.

„Vá, ně? Jak jste na to přišel?“

Vůbec mi neodpověděl. Přešel do jídelny, popadl jakousi lepenkovou krabici a její obsah vysypal na podlahu. Pak ji slo, il a vzniklým plochým útvarem zacpal díru v kuchyňském okně. Upevnil to celé lepicí páskou, kterou s sebou přinesl Gilbert. Sice tak dovnitř nemohlo pronikat tolik světla a také tudy stále mírně profukovalo, ale přinejmenším nemohli dovnitř zabloudit nějací pomatení ptáčci nebo miniaturní létající talíře. Celou dobu jsem ho pozorovala. Nakonec začal pomalu vytahovat ze dřezu hrnce a kastroly, které rovnal hned vedle, tak, e to vypadalo, že se chystá mýt nádobí. Velmi ráda se dívám na mu, e, kdy,

pomáhají s domácími pracemi.

„Slyšela jsem vás telefonovat. Volal jste policii?“

„Volal jsem Marle, abych zjistil, jak je na tom. Gilbert jí prý nejdřív vyhodil pojistky. Říkala, že jí přerazil nos, ale zatím to nechce nikde hlásit, tedy dokud bude mít Lauru.“

„Měl jste zavolat policii,“ zopakovala jsem ještě, proto, e mě napadlo, že mi třeba špatně rozuměl. Opět jsem zapnula vysavač a zbavila podlahu několika dalších střepů, které se mi pod jiným úhlem zaleskly ve světle. Čekala jsem, jestli se k tomu nějak nevyjádří, ale evidentně o tom nechtěl mluvit.

Nakonec jsem tedy vysavač vypnula a přímo se zeptala: „O

co jde? Proč nezavoláte policii? V, dyť unesl Lauru!

Doufám, že si nemyslíte, že to všechno vyřídíte na vlastní pěst?“

„Říkám vám, že Marla zatím nechce nic hlásit. Říkala, že by to bylo předčasný.“

„Mě ale nezajímá Marla. Mě zajímá, co si o tom myslíte vy!“

„Nejdřív bysme se měli porozhlídnout po těch penězích.

Kdy, do zítřka na nic nepřijdeme, klidně mů, eme zavolat poldy.“

„Rayi, vy jste blázen. Měl byste vyhledat odbornou pomoc!“

„Zvládnu to.“

„To je nesmysl. V, dyť on ji zabije!“

„Kdy, najdu ty prachy, tak ne.“

„A jak to jako chcete udělat?“

„To zatím nevím.“

Pak si uvázal kolem pasu zástěru. Dal špunt do dřezu a začal jej pomalu napouštět. Pak vzal nádobku s prostředkem na mytí nádobí a vstříkl do horké vody velkorysou dávku.

Dával si přitom dobrý pozor, aby si nenamočil poraněné prsty. Okam, itě se utvořila velikánská hromada pěny, do ní,

Ray vzápětí ponořil talíře a příbory. „Naučil jsem se mejt nádobí, kdy, mi bylo šest,“ vzpomínal a chopil se kartáčku s násadou. „Máma mě postavila na dřevěnou bedýnku od mlíka a vysvětlila mi, jak se to dělá. Od tý doby to byla moje práce. Ve vězení se na nádobí pou, ívaj velikánský myčky, ale i tam zůstává postup v základu stejnej. My, starý vězni, jsme dokázali bejt u, itečný, tedy kdy, na to přišlo, ale ty mladý povaleči se uměli jenom rvát. Nic jinýho! Byli to často feťáci a mlátičky z pouličních part. Vlastně se ale jenom báli.“

„Rayi.“

„Připomínali mi zápasící kohouty… byli to takoví agresivní frajeři. S ničím se moc nepárali. Narodili se, jenom aby zase umřeli. Neměli , ádnou naději, , ádný sny, nic od , ivota nečekali. Ovšem měli názory. Všechno je to o názorech. Chtěli mít všeobecnej respekt, ale nic pro to ve skutečnosti nedělali. Polovina z nich ani neuměla číst.“

„Kam tím směřujete?“ zeptala jsem se.

„Vlastně nikam. Jenom jsem uhnul od tématu. Jde o to,

, e zkrátka nechci volat poldy.“

„Je v tom nějaký konkrétní problém?“

„Nemám poldy rád.“

„Ale já od vás nechci, abyste si k nim vytvořil nějaký trvalý pozitivní vztah,“ prohlásila jsem. „Co je s vámi?

Určitě je v tom ještě něco jiného.“

Vytáhl z vody talíř a odlo, il ho na odkapávač. Uhnul přitom před mým pohledem. Vzala jsem si utěrku a začala utírat, co umyl. „Rayi?“

Odlo, il na odkapávač druhý talíř. „Porušil jsem zákon.“

Porušil zákon? ptala jsem se v duchu a nahlas vyslovila další otázku: „A jak?“

Neznatelně pokrčil rameny.

Pak mi to došlo. „Utekl jste z vězení? že vy jste utekl?“

„Tak něco.“

„K čemu přesně došlo?“

„No, vlastně, přesně řečeno, jsem se sebral a odešel.“

„Tak, e jste utekl?“

„Tak bych tomu neříkal. Byl to ten ústav, jak nás tam zvykali na civilní , ivot.“

„Vy jste odtamtud ale neměl odcházet. Byl jste ještě pořád ve výkonu trestu, ne?“

„Prosím vás, v, dyť tam nebyl ani plot. Ani nás přes noc nezamykali do cel. Oni tam ve skutečnosti toti, neměli ani ty cely. Měli jsme pokoje,“ pravil. „Spíš to je tak, jako bych byl venku bez propustky. Tak něco. Opušťák bez

propustky!“

„Ach ne,“ vzdychla jsem. Bylo mi to líto a v duchu jsem zva, ovala všechny mo, né důsledky. „A jak jste si opatřil řidičský průkaz?“

„Nijak. , ádnej nemám.“

„Vy jste celou dobu řídil bez řidičáku? A jak jste si tedy mohl půjčit to auto, kdy, nemáte řidičský průkaz?“

„Já si ho nepůjčil.“

Zavřela jsem oči a měla sto chutí plácnout sebou na podlahu a všechno zaspat. Pak jsem oči zase otevřela: „Vy jste ukradl auto z půjčovny?“ zeptala jsem se, co, je taková nemoc z povolání. Věděla jsem, že s ním mluvím tónem, jako bych ho z něčeho obviňovala, ale fakt byl ten, že jsem ho skutečně z čehosi obviňovala.

Ray svěsil koutky. „To jste řekla vy. Tak, e co teď?

Kdy, zavoláme policii, hned mě seberou a já poputuju pěkně zpátky, odkud jsem přišel. To bude paráda!“

„Jste ochoten riskovat , ivot svojí dcery, abyste nemusel zpátky do vězení?“

„Tak to není.“

„Tak jak tedy?“

Obrátil se a pohlédl mi do očí. Ty jeho oříškově hnědé byly průzračné jako dvě studánky.

„Jak myslíte, že vyřídím Gilberta, kdy, budu mít za zadkem hromadu poldů?“

„Rayi, věřte mi! Nestojí to za to. Za tohle půjdete sedět

na zbytek svého , ivota.“

„Jakej zbytek? V, dyť je mi u, pětašedesát. Kolik myslíte, že mi toho , ivota ještě zbejvá?“

„Nebuďte blázen. Budete tu ještě roky. Podívejte se na svou maminku. Do, ijete se stovky. Tak si to nepoka, te.“

„Kinsey, poslouchejte mě. Povím vám, jak se věci maj doopravdy,“ prohlásil. „Víte, co se stane, kdy, zavoláme policii? Půjdem pěkně do vazby. Vyplníme hromadu papírů a oni nám polo, í spoustu otázek, na který já rozhodně nechci odpovídat. A oni na mě pak buď podaj , alobu, nebo nepodaj. Tak jako tak, kdy, na mě tu , alobu podaj, zavřou mě a s Laurou je konec. A kdyby si to náhodou rozmysleli, nic to na věci nezmění. Pořád budem nahraný. Za tu dobu toti, utečou hodiny a ty jsou teď moc vzácný! Taky se třeba zjistí, že s tim policajti nemů, ou vůbec nic dělat. A to by bylo příliš! Nás by pak mo, ná i vykopli na ulici, ale byli bysme tam, kde jsme teď. Asi tě, ko by se nám mezitím nějak podařilo zjistit, kam Johnny schoval ty prachy. Věřte mi. A, si nás Gilbert najde, nebudou ho zajímat , ádný výmluvy, i kdyby byly pravdivý. Co bysme mu asi tak řekli?

‚Promiň, ale ještě ty peníze nemáme. Víš, trčeli jsme dobu na policejní stanici a ztratili tak moře času.‘“

Prohlásila jsem: „Tak mu třeba řekněte, že na tom pracujete. Nebo mu řekněte, že jste ty peníze u, našel a že se s ním chcete někde sejít. Policie ho pak mů, e sebrat.“

Ray se zatvářil maximálně otráveně: „Moc se koukáte na

televizi. Ve skutečným světě to ale většinou chodí tak, že kdy, se do čehokoli připletou poldové, je to předem ztracený. Pachatele sice občas chytěj, ale oběť zemře. A víte, co přijde pak? Velkej soudní proces. Novináři. Pak u,

zbývá jen mazanej právník, kterej bude porotě vykládat o tom, jaký pro, il chudák únosce krušný dětství a že byl vlastně duševně chorej, a nakonec dojde k závěru, jako že vlastně oběť unesl v sebeobraně. To všechno bude stát tisíce dolarů a porota se nakonec dohodne, že ho mů, ou nechat jít.

jenže Laura bude mrtvá a já ve vězení. A kdo vyhraje? Já to nebudu a ona u, vůbec ne.“

Cítila jsem, jak mi dochází trpělivost. Odlo, ila jsem utěrku. „Víte co? Dělejte si, co chcete. Vá, ně to není můj problém. Kdy, nechcete volat policii, nevolejte ji. Je to jenom na vás. Já v tom nejedu.“

„Tak, e se vracíte do Kalifornie?“

„Nějak se tam u, dostanu,“ odsekla jsem. „Je samozřejmě jasné, že kdy, si teď Gilbert odnesl těch osm tisíc, nejspíš mi nekoupíte letenku, jak jste sliboval, ale to vem čert. Nemám ovšem ani dost peněz, abych se nechala odvézt na letiště taxíkem, tak bych byla ráda, kdybyste mě tam hodil vy. Aspoň to snad pro mě mů, ete udělat.“

Rozčílil se stejně jako já. „Ale jistě. To nebude problém.

Jen tady trochu poklidím a jsem vám k slu, bám. Kdy, Laura umře, bude to vaše chyba. Mohla jste mi pomoct, ale řekla jste ne. Budete s tím muset , ít celej , ivot, jako já.“

„Já? To je ale vaše zále, itost. Vůbec by mě nenapadlo, že byste snad chtěl případný nezdar svádět na mě. Mluvíte přesně jako Gilbert.“

Natáhl ke mně ruku a uchopil tu mou. „No tak, potřebuju pomoc.“ Naše pohledy se na okam, ik střetly. Já sklopila oči jako první. Změnil tón hlasu a začal mě přemlouvat: „Dáme hlavy dohromady. Vy a já. Nic víc nechci. Letadlo vám přece neuletí, máte ještě hromadu času…“

„Jaké letadlo? Ano, mám sice rezervované místo, ale ještě nemám letenku a jsem úplně na mizině.“

„Jak vám v takovým případě mů, e zkří, it plány, kdy, se tu zdr, íte a pomů, ete mi?“

„Já vám to tedy povím!“ Nadechla jsem se: „Zbývají dva dny do Dne díkůvzdání. A já musím být ten den na svatbě.

Proto se musím včas vrátit. Je to svatba mých dvou velmi dobrých přátel a já jdu za dru, ičku. U, je vám to jasné? A o svátcích budou všechny linky plně vytí, ené. Nemů, u zkrátka jen tak zavolat na letiště a vybrat si let, který se mi bude líbit. Měla jsem vůbec štěstí, že jsem dokázala zařídit i tenhle.“

„Ale nemáte přece peníze na letenku,“ nevzdával se naděje Ray.

„To vím taky!“

Přilo, il si ukazovák na rty a významně pohlédl na dveře do lo, nice, za nimi, spala jeho matka.

„Vím, že na to nemám, ale právě se sna, ím něco

vymyslet,“ pokračovala jsem šeptem.

Ray vytáhl z kapsy peně, enku. „Kolik potřebujete?“

„Pět set dolarů.“

Po těch slovech ji tam zase vrátil. „Myslel jsem, že se chcete obrátit na nějaké své přátele. Někdo vám přece měl půjčit.“

„To ano, ale potřebovala bych si zatelefonovat. jenže tam teď spí vaše matka.“

„Za chvilku bude vzhůru. Je u, stará, tak, e toho v noci moc nenaspí. Proto si občas přes den na chviličku zdřímne.

Jakmile se probudí, mů, ete si zavolat, klidně a, do Kalifornie. Mo, ná vám ten váš přítel koupí lístek na kreditní kartu a vy ještě stihnete tohle letadlo. Víte co? Já teď nakouknu dovnitř a podívám se, jak je máti na tom. Co vy na to?“ Pak přistoupil ke dveřím do lo, nice a teatrálně je pootevřel. „Za chvilku je vzhůru. Slibuju. Vidím, jak se převaluje.“

„Tak dobře.“

Zase dveře zavřel. „Jenom mi pomozte přijít na to, kde jsou schovaný ty peníze. Prostě si o tom se mnou popovídejte. Víc po vás nechci.“ Pokynul mi rukou ke stolu.

Dívala jsem se na něho. Tak, a co jsem měla dělat? Mé altruistické já svádělo urputný boj s tou Kinsey, která chtěla sledovat jen vlastní zájem. Měla jsem se nechat zlákat vznešenějším posláním, nebo myslet na sebe? jenže věděla jsem snad, co je co? Kromě toho vysávání bylo snad vše, co

jsem a, doposud udělala, nezákonné, několikrát jsem se vloupala do hotelového pokoje, pomáhala uprchlým trestancům. Bylo docela dobře mo, né, že jsem zákon porušila snad i tím vysáváním. Asi bylo pozdě na to začít jednat v mezích zákona. „S vámi jsou jenom problémy!“

prohlásila jsem.

Vysunul mi , idli a já se posadila. Nechtělo se mi věřit, že jsem něco takového vůbec udělala. Správně jsem měla jít ven, najít někde telefonní automat na mince, ale co jsem mu na to mohla říci? Jednou jsem se zkrátka zapletla s tímto mu, em, s jeho dcerou a s jeho prastarou a právě podřimující matkou. Já o vlku a vlk… Rayova maminka se zčistajasna objevila na prahu dveří do lo, nice. Očima tápala kolem sebe, ale jinak byla plná elánu. Pospala si sotva patnáct minut a opět byla svě, í jako rybička. Ray jí také odsunul jednu z , idlí.

„Jak ses vyspala?“

„Bezvadně. U, se cítím mnohem líp,“ prohlásila. „Co se děje? Co budem dělat teď?“

„Pokusíme se přijít na to, kam Johnny ukryl ty peníze,“

zasvětil ji Ray do problému. Jeho matka byla s celou zále, itostí zřejmě dobře obeznámena, je, to se na nic neptala, vůbec ji nezajímalo, co má s tím vším Ray společného. Ve svých pětaosmdesáti se nejspíš ani nemusela bát, že půjde do vězení. Tu se na stole objevila tu, ka a bloček. „Mů, eme si dělat poznámky. Tedy já si mů, u dělat poznámky,“

opravil se, kdy, uviděl, jak se tvářím. „Vy si asi budete nejdřív chtít zavolat, , e? Telefon je tamhle.“

„Já vím, kde je telefon. Za chvilku jsem zpátky,“ řekla jsem. Opět jsem vyu, ila svou telefonní kreditku a vytočila Henryho číslo. A co čert nechtěl? Henry pořád nebyl doma.

Nechala jsem tedy druhý vzkaz u něj na záznamníku a nenápadně naznačila, že můj zpáteční let je jeden veliký otazník, je, to nemám ani cent. Ještě jednou jsem zopakovala Helenino telefonní číslo a poprosila ho, aby mi zavolal, jak jen to bude mo, né. Bylo toti, nutné, abychom společně nějak vymysleli, jak to zařídit, abych mohla letět letadlem, na jeho, palubě jsem měla rezervované místo. Ještě jsem zkusila zavolat k Rosie, ale tam bylo pro změnu obsazeno.

Vrátila jsem se tedy do kuchyně.

„Jak jste pochodila?“ zeptal se Ray zdvořile.

„Nechala jsem Henrymu vzkaz na záznamníku. Doufám, že mi tak do hodiny zavolá.“

„To je špatný, že jste ho nechytla. Ale myslím, že asi stejně nemá cenu jezdit na letiště, dokud se s ním nedomluvíte.“

Posadila jsem se ke stolu a ignorovala jeho soucitné poznámky, které zcela očividně nevycházely od srdce.

Prohlásila jsem: „Pro začátek se podíváme na ty klíče.“

Ray si do svého sešitku napsal: Klíče. To slovo zakrou, koval a zamyšleně se na ně zadíval. „K čemu nám to ale bude, kdy, si je odnes Gilbert?“

„Je to prakticky jediné hmatatelné vodítko, které máme.

Tak teď pěkně sepište, co všechno o nich víme.“

„A to má být jako co? Já o nich toti, nevím nic.“

„Tak, e, jeden z nich byl , elezný, asi patnáct centimetrů dlouhý a starý. Na sobě měl vyra, enou značku Lawless. Ten druhý byl Master…“

„Počkat. Jak tohle víte?“

„Proto, e mám oči,“ sdělila jsem mu. Pak jsem se obrátila k Helen. „Neměla byste telefonní seznam? U

telefonu jsem , ádný neviděla. Nejspíš ho budeme potřebovat.“

„Je v zásuvce v prádelníku. Počkejte chviličku, hned ho přinesu,“ nabídl se Ray a vstal. V tu ránu zmizel v lo, nici.

Ještě jsem za ním zavolala: „Neslyšel jste někdy o zámečnictví, které by pou, ívalo značku Lawless? Říkala jsem si, že určitě musí být místní.“ Pak jsem se podívala na Helen. „Neříká vám to něco?“

Zakroutila hlavou. „Nikdy jsem o ničem takovém neslyšela.“

Ray se v minutě vrátil se dvěma telefonními seznamy.

První z nich byl seznam bytových stanic platný pro Louisville a ten druhý Zlaté stránky. „Proč myslíte, že to bude místní firma?“

Vzala jsem si od něho Zlaté stránky. „Jsem optimistka,“

odvětila jsem. „Při mé práci je v, dycky lepší začít tím, co se samo nabízí.“ Ray odlo, il telefonní seznam bytových stanic

na prázdnou , idli. Já rychle nalistovala oddíl označený „Zámečníci“. , ádná firma s tak podivným jménem jako Lawless tam však nebyla uvedena. Slibně nicméně vypadala společnost Louisville Locksmith Company. V jejich velkém inzerátu jsem se toti, dočetla, že fungují ji, od roku 1910.

„Mů, eme také zkusit veřejnou knihovnu. Určitě by se něco dalo najít v telefonních seznamech ze čtyřicátých let.“

„Ona je soukromý detektiv,“ řekl na vysvětlenou matce.

„Kvůli tomu se do toho také zapletla.“

„Aha. Říkala jsem si, kdo mů, e být.“

Polo, ila jsem pak telefonní seznam na stůl. Nechala jsem ho otevřený na stránce s telefonními čísly do nejrůznějších zámečnictví. Inzerát společnosti Louisville Locksmith Company jsem si pro jistotu zatrhla. „Za chvilku tam zavoláme,“ podotkla jsem. „Tak, e, kde jsme to skončili?“ podívala jsem se do jeho poznámek. „Aha, u toho druhého klíče. Ten byl značky Master. Mám za to, že je to firma, která vyrábí jen visací zámky, ale i tak se zeptáme, a,

budeme mít na drátě odborníka. Tak, e moje otázka zní: hledáme nějaké velké dveře a za nimi jedny menší? Nebo hledáme dveře a za nimi skříňku či nějakou schránku?“

Ray pokrčil rameny. „Nejspíš to první. Ve čtyřicátejch letech se ještě nedělaly takový ty soukromý trezory, co maj lidi dneska. Ať u, ale Johnny schoval ty peníze kamkoli, rozhodně si musel bejt jistej, že je to skrýš dostatečně pevná a odolná, že ji někdo hned tak neponičí. Podle mě to ale

nemů, e být , ádná bezpečnostní schránka, proto, e ten klíč na to nevypadá. Kromě toho Johnny nesnášel banky. Proto se vlastně taky dal na dráhu zločinu. On zkrátka nedokázal vejít do banky, aby odtamtud něco neodnes.“

„Dobře. Na banky navíc není spolehnutí v tom smyslu, že neustále krachují, slučují se nebo se z nich stávají dočista jiné firmy. A co takhle nějaká jiná veřejná instituce?

Radnice nebo soudní budova? Nebo ministerstvo školství či muzeum?“

Ray zavrtěl hlavou, jako že se mu ten nápad příliš nezdá.

„To je to samý, nemyslíte? I k takový veřejný budově mů, e přijít realitní agent a prohlásit ji za skvělou investici, bez ohledu na to, k čemu vlastně slou, í.“

„A co nějaká jiná místa tady ve městě? Historické památky. Ty by snad měly být chráněné zákonem?“

„Počkejte, to stojí za úvahu.“

„Kostel,“ vyhrkla náhle Helen.

„To by bylo mo, ný,“ reagoval na její nápad Ray.

Ukázala prstem na notýsek s poznámkami: „Napiš si to.“

Ray napsal poznámku o kostelech. „U řeky je taky stará vodárna. Máme tu nějaký školy, Churchillův památník. To jsou všechno budovy, se kterýma by se určitě nic nedělalo.“

„A co nějaký starý velkostatek?“

„To je nápad! Těch tu bylo kolem v, dycky docela dost.

Ale roky jsem tu nebyl, tak, e nevím, který z nich zbyly.“

„Jestli, e utíkal před policií, muselo to být nějaké místo,

kam je poměrně snadný přístup,“ uva, ovala jsem dál. „A nejspíš by tam nemělo chodit moc lidí.“

Ray se v zamyšlení zamračil. „Jak by ale zaručil, že to nenajde nikdo jinej? To musel být oříšek, proto, e takový nebezpečí hrozilo prakticky všude. Představte si, že máte někde nechat velký pytle plný peněz. Jak si chcete být jistá, že je neobjeví děti, a, si budou hrát na schovávanou.“

„Děti si u, dneska na schovávanou nehrají. Teď frčí počítačové hry,“ informovala jsem ho o aktuální situaci.

„Tak třeba stavební dělník nebo zvědavá sousedka? Taky to muselo být v suchu, nemyslíte?“

„Nejspíš ano,“ uznala jsem. „Ty dva klíče přinejmenším vypovídají o tom, že to nezakopal do země.“

„Mrzí mě, že se ty klíče dostaly do rukou Gilbertovi.

Bude tak ve výhodě, jestli se přijde na to, kde ty prachy jsou.“

„O to se teď nestarejte. Mám u sebe sadu šperháků.

Nosím je s sebou pro všechny případy. Jestli najdeme ty zámky, vezmeme si je do parády.“

„V, dycky je mů, em naříznout, a, je najdem,“ navrhl pohotově Ray. „To jsem se naučil ve vězení, tedy mimo jiné.“

„Vy ale máte vzdělání!“

„Učím se rychle,“ zhodnotil se skromně.

Všichni tři jsme chviličku mlčeli a ka, dý se zřejmě sna, il zapojit do práce představivost.

Ticho jsem opět přerušila já: „Víte, zámečník, který ten klíč viděl jako první, si myslel, že by mohl pasovat do nějaké brány. Co si o tom myslíte? Mo, ná měl Johnny přístup do nějakého starodávného sídla. Třeba se tím velkým klíčem odemyká nějaká vstupní brána a tím malým pak visací zámek na dveřích vedoucích dovnitř do domu.“

Raye má úvaha nijak nepotěšila. „Jak mohl vědět, že to místo nikdo neprodá nebo nezbourá?“

„Mo, ná to byla nějaká historická památka, chráněná zákonem na ochranu právě takových budov.“

„A co kdy, se to tam někdo rozhodl zrestaurovat a dneska tam vybírá vstupný? To by tam pak moh chodit ka, dej.“

„To je pravda,“ uznala jsem. „jenže stejně by ty peníze někam ukryl. Přece by je tam v těch pytlích nenechal jen tak válet, aby si jich všiml první člověk, co otevře dveře.“

„A jsme zase tam, kde jsme byli,“ reagoval Ray.

Opět jsme chvilku seděli mlčky.

Promluvil a, Ray: „Nezapomínejte, že to bylo veliký.

Sedm nebo osm velkejch pytlů plnejch peněz a šperků. Bylo to hrozně tě, ký. Tehdy jsme byli pořádný chlapi, a všichni mladý. Ale měla jste vidět, jak jsme funěli a hekali, kdy,

jsme je nakládali do auta. Měli jsme s tím vá, ně co dělat.“

Se zájmem jsem na něho pohlédla: „Jaký byl původní plán? Co by se dělo za předpokladu, že by vás nepřekvapila policie? Kam chtěl Johnny ten lup schovat v takovém

případě?“

„Na stejný místo, řekl bych. V, dycky říkal, že všechny bankovní lupiče dopadli jenom proto, že se hned sebrali a začali utrácet jako smyslů zbavení. Prodávali stříbro a šperky a poldové mezitím u, dávno věděli, co všechno se ukradlo. Podle toho je údajně taky tak snadno našli.“

„Ať u, tedy měl jakýkoli plán, připravil si ho dostatečně předem,“ shrnula jsem to.

„Určitě.“

Chvilku jsem nad tím uva, ovala. „Kde ho chytili?“

„Teď si nevzpomínám. Někde kousek za městem.

Myslím, že na dálnici ven z města.“

„Byla to Ballardsville Road,“ pravila náhle Helen. „Ani nevím proč, ale nějak mi to uvízlo v paměti. Ty si to nepamatuješ?“

Ray pookřál. „Má pravdu,“ potvrdil její slova. „Jak to, že sis to zapamatovala?“

„Slyšela jsem to v rádiu,“ ona na to. „Hrozně jsem se bála. Myslela jsem, že jsi s ním. Nevěděla jsem, že jste se rozdělili, a byla jsem přesvědčená, že tě chytili.“

„To taky jo. Jen někde jinde,“ opáčil.

„Jak dlouho po té loupe, i Johnnyho dopadli?“

Ray se na mě zadíval. „Vy myslíte, že ty peníze ukryl někde mezi bankou a tím místem, kde ho chytili?“

„Pokud samozřejmě neměl dost času na to, aby to odvezl do jiného města a zase se vrátil,“ poznamenala jsem. „Víte,

jak se říká, že pod svícnem je největší tma? Toti, chci říct, že se to zkrátka samo nabízí. Jakmile člověk jednou objeví, co potřeboval, u, to nehledá jinde. Kdy, jste ho vy viděl naposledy, měl u sebe pytle plné peněz. Kdy, ho ale sebrali, neměl u, nic. Proto musel logicky ty peníze schovat někdy mezitím. A jen tak mimochodem, vy jste mi nikdy neřekl, jak dlouho to trvalo.“

„Půl dne.“

„Tak, e nejspíš skutečně neměl čas cestovat někam daleko.“

„Jo, to je fakt. Taky jsem si v, dycky říkal, že ty prachy musí být někde kousek od města. Nikdy mě ani nenapadlo, že by někam jel a pak se zase vracel. Sakra! Myslím, že by to mohlo být tak maximálně v okruhu sta kilometrů.“

„Já si zase myslím, že bychom měli vycházet z toho, že ty peníze jsou někde tady v Louisville. Nerada bych se toti,

plahočila a, někam do západního Kentucky.“

Ray se zadíval do svých poznámek. „Tak, e, co dalšího víme? Tohle zatím není moc.“

„Počkat, počkat! Teď si vzpomínám, že na tom malém klíči byl také vyra, ený kód,“ zvolala jsem. „M550.

Zapamatovala jsem si to, proto, e se podobal datu mého narození, co, je pátého května.“

„A k čemu nám to bude?“

„Mů, eme si zajít do nějakého zámečnictví, aby nám zhotovili duplikát.“

„A ten by nám byl jako k čemu?“

„No, zatím ještě nevím, ale bylo by dobré mít alespoň jeden ten klíč, nemyslíte? Mo, ná ty zámečníky také něco napadne.“

Ray na to řekl: „To se mi nezdá. Je to jen taková nouzovka, proto, e nevíme, jak dál.“

„No tak, Rayi! Musíte zkrátka vycházet z toho, co máme,“ opáčila jsem. „Věřte mi, kolikrát jsem měla na začátku ještě míň informací, a i takový případy jsem nakonec zdárně vyřešila.“

„No dobře,“ souhlasil Ray zdráhavě. Poznamenal si adresu nějakého zámečnictví. Pak se natáhl pro bundu, kterou měl pověšenou přes , idli.

Při pohledu na něj jsem se zvedla a zapnula si sako, aby ani mně nebyla zima. „A co vaše paní matka? Myslím, že ji tu nemů, eme nechat samotnou.“

Zděsila se, jen kdy, jsem se o tom zmínila. „Kdepak.

Sama tu určitě nezůstanu,“ prohlásila rozechvěle. „Ne, kdy,

je ten zloduch pořád na svobodě. Co kdyby se náhodou vrátil?“

„To dá rozum. Jedete s námi. Kdy, bude potřeba někam zajít, mů, ete na nás klidně počkat v autě.“

„A jen tak tam sedět?“

„Proč ne?“

„No dobře, tak tam tedy budu sedět, ale ne neozbrojená!“

„Mami, nedovolím ti, abys jen tak seděla v

zaparkovaným autě s nabitou brokovnicí. Všimla by si tě policie a určitě by si pak mysleli, že to tam chceme vykrást.“

„Mám baseballovou pálku. To byl Freidy nápad. Koupila ji v bazaru sportovních potřeb a řekla, abych si ji dala pod postel.“

„Pane bo, e, ta Freida je hotovej dělostřelec.“

„Dělostřelkyně,“ opravila ho matka vtipně.

„Vem si radši kabát,“ popohnal ji.

19

Zámečnictví společnosti Louisville Locksmiths Company sídlilo na západní Main Street v dvoupatrové budově z tmavých červených cihel, která byla podle všeho postavena někdy ve třicátých letech. Ray zaparkoval v postranní uličce a nějakou dobu se pak dohadoval s matkou, která odmítala počkat ve voze, i kdy, se na tom předtím dohodli. Ray nakonec ustoupil a dovolil jí, aby šla s námi, přesto, e trvala na tom, že si s sebou vezme svou baseballovou pálku.

Vchod do zámečnictví byl úzký, se dvěma kamennými sloupy po stranách. Veškeré dřevěné doplňky byly nalakované kávově hnědou barvou a jeho jediná výkladní skříň byla polepená papírovými nápisy, které kolemjdoucím oznamovaly, jaké slu, by se uvnitř nabízejí. To zahrnovalo například montá, bezpečnostních zámků, výrobu klíčů, opravy a instalace zámků všeho druhu, instalaci vestavěných trezorů a změny jejich bezpečnostních číselných kombinací.

Obchod byl uvnitř úzký, ale dlouhý, a prakticky celý

jeho prostor zabíral velký dřevěný pracovní pult, k němu,

bylo připevněno značné mno, ství zámečnických soustruhů.

Na stěnách visely a, ke stropu dlouhé řady klíčů, které byly uspořádány v systému, jemu, rozuměl jen majitel. Po stropě se táhly kolejnice, do nich, byl uchycen pohyblivý , ebřík, který měl zřejmě usnadňovat přístup ke klíčům v horních řadách. Takřka veškeré místo na ošlapané prkenné podlaze zaujímaly trezory značky Horizon, vestavěné do podlahy.

Byli jsme jedinými zákazníky a nikde v dohledu nestál ani pokladník, ani prodavač, ani učedníci.

Majitel, jakýsi pan Whitey Reidel, byl jen něco málo přes metr a padesát centimetrů vysoký a v pase kulaťoučký.

Na sobě měl klasickou bílou košili a černé kalhoty zavěšené na černých šlích. Nechtěla jsem si ho příliš okatě prohlí, et, ale zdálo se mi, že má kalhoty poněkud kratší, že je mu vidět příliš velký kus pono, ek. Na pohled měl měkký beztvarý nos, černé kruhy pod očima a na hlavě pleš, jako by i vlasy mohly dosáhnout odlivu. Poslední chomáčky stříbrných kudrlinek mu trčely do stran. Hebké vlasy, jaké měl, mívají snad jen panenky na hraní. Kdy, stál, malinko se předkláněl.

Rukama se přitom zapíral o pult, jako by mu do zad foukal silný vítr. Všechny nás přelétl jedním pohledem, který se nakonec zastavil na Helenině baseballové pálce.

„Ona trénuje místní druholigovej mančaft,“ reagoval na jeho pohled Ray.

„Co pro vás mů, u udělat?“ zeptal se nás poté Reidel.

Postoupila jsem dopředu, představila se a také ve stručnosti vysvětlila, co potřebujeme a proč. Jakmile jsem se zmínila o klíči značky Master s kódem M550, začal kroutit hlavou a zatvářil se lehce posmutněle.

„S tím vám bohu, el nepomů, u,“ prohlásil.

„Ještě jsem to ale nedopověděla.“

„To ani není potřeba. I kdybyste mi to vysvětlila sebelíp, nic to nezmění. V případě klíčů k visacím zámkům značky Master toti, neexistuje série, která by začínala na ‚M‘.“

Jen jsem na něho zírala. Za mnou stál Ray a za ním jeho matka. Obrátila jsem se na Raye: „Řekněte mu taky něco.“

„Vy jste ten klíč viděla. Já ne. Tedy, chci říct, že jsem ho taky viděl, ale nevěnoval jsem pozornost nějakým kódům a vůbec detailům.“

„Já si to pamatuji jasně,“ řekla jsem Reidelovi. „Máte tu kus papíru? Napíšu vám to.“

Bez váhání se natáhl pro poznámkový blok a tu, ku.

Napsala jsem na jeden list ten kód a ukázala na něj, jako by to snad dokládalo skutečnost, že takový klíč existuje. Nijak se se mnou nepřel, jen vytáhl zpod pultu seznam s kódy sérií visacích zámků značky Master. „Kdy, to tam najdete, klidně vám ho vybrousím,“ přislíbil. Opět se opřel rukama o pult.

Rychle jsem listovala seznamem a připadala si jako zmatené a umíněné dítě. Sérií v něm bylo uvedeno mnoho.

Některé z nich začínaly písmeny, jiné číslicemi. jenže taková, která by začínala písmenem „M“, tam nebyla.

„Přísahám, že to byl klíč k visacímu zámku značky Master.“

„Věřím vám.“

„jenže jak na něm mohl být kód série, která neexistuje?“

Opět posmutněl a opět zakroutil hlavou. „Byl to nejspíš duplikát.“

„A jaký je mezi tím rozdíl?“

Zalovil v kapse a vytáhl z ní nějaký klíč. „Tohle je klíč, který patří k visacímu zámku, co máme tamhle vzadu. Tady na té straně je značka výrobce, v tomhle případě také Master, jako byl ten váš. Vypadal takhle?“

„Víceméně,“ odvětila jsem.

Helen to dávno přestalo zajímat. Popošla k jednomu z vystavených trezorů, zvědavě si ho prohlí, ela a opírala se přitom o baseballovou pálku jako o hůlku.

„Dobře. Tak, e, tady na té straně je značka Master, ano?“

„Ano.“

„A na téhle straně je číselný kód, který přesně odpovídá kódu vyra, enému ještě na zámku, do kterého ten klíč pasuje.

Rozumíte?“ Pohlédl na mě i na Raye a oba jsme přikývli jako siamská dvojčata srostlá hlavou.

„Kdy, sem pak zákazník přijde s tímhle kódem, já si ho najdu tady v tom seznamu a z něho taky vyčtu všechny informace, které potřebuju, abych ten klíč mohl správně vysoustru, it. Tím vznikne duplikát, ale na duplikátu u, ten kód být nemů, e. Duplikát se nechává bez kódu.“

„Jasně,“ přitakala jsem váhavě. Vůbec jsem toti,

nechápala, kam tím vším směřuje.

„Tak, e, z toho vyplývá, že ten kód, který jste viděla, musel na ten klíč vyrazit někdo a, potom, co si ho nechal udělat.“

Ukázala jsem opět na kód načmáraný v poznámkovém bločku. „Chcete říct, že tenhle kód vyrazil na ten klíč někdo a, později,“ chtěla jsem se ujistit a ještě jednou zopakovala, co řekl.

„Přesně tak,“ potvrdil.

„jenže proč by to někdo dělal?“ zeptala jsem se pak.

„Paní, vy jste přišla za mnou, ne já za vámi,“ prohlásil záhadně. Kdy, se usmál, všimla jsem si, že má těsně u dásní tmavší zuby. „Tenhle kód, který mi tu ukazujete, nepřichází u značky Master v úvahu, je úplně nesmyslný.“

„A nemohl by to být kód zámku a klíče od nějakého jiného výrobce?“

„To je mo, né.“

„Tak, e kdyby se nám podařilo zjistit, od kterého, mohl byste nám ho vyrobit?“

„Ale samozřejmě,“ ujistil mě. „Problém je ale v tom, že takových výrobců je něco k padesáti a ka, dý z nich má třeba i dva nebo tři seznamy sérií; a já tu určitě všechny mít nebudu. Vyra, ená čísla nebo písmena také mohou určovat, od kterého domu nebo dveří ten klíč je, ale podle toho, co mi tu říkáte, něco takového stejně nezjistíme.“

„Neslyšel jste někdy o značce Lawless?“

Zakroutil hlavou: „Nic takového neexistuje.“

„A jak si mů, ete být tak jistý?“ zeptala jsem se, proto, e mě štval tím svým přístupem, jako že všechno zná, všude byl.

„Tuhle firmu provozoval u, můj otec a před ním zase jeho otec. Naše rodina dělá v oboru u, pětasedmdesát let, tak, e kdyby se někdy na trhu objevila společnost takového jména, určitě bych o tom věděl, určitě by se o ní alespoň jeden z nich někdy zmínil. Jedině že je to zahraniční firma.“

Zatvářila jsem se zničeně a bylo mi jasné, že tudy cesta nevede. „Myslíte, že je mo, né, aby ta firma Lawless fungovala ve čtyřicátých letech, a dnes u, ne?“

„Ne, paní.“

Ray mi polo, il ruku na rameno. „Půjdem. To nic.

Postupujem zkrátka vylučovací metodou.“

„Počkejte ještě chvilku,“ bránila jsem se.

„Ani náhodou. Kdy, se tak dívám, jak se tváříte, mám pocit, že tady tomu pánovi za chvilku skočíte po krku.“ Pak se obrátil na matku: „Haló, mami! U, odcházíme.“ Pomohl jí vstát a nabídl jí své pravé rámě, zatímco mě velmi nesmlouvavě uchopil levičkou. Učinil to s notnou dávkou razance, a tak mi bylo jasné, že je ji, pevně rozhodnutý.

Měli jsme zkrátka odejít a přestat se dohadovat s člověkem, který toho v jistém směru věděl více ne, my.

Velmi mě to zklamalo. „Ale nějak to spolu musí souviset! Vím, že mám pravdu.“

„S pravdou si teď nelamte hlavu. Tu bysme si teď měli spíš lámat s tím, jak se vypořádat s Gilbertem,“ prohlásil.

Nakonec se ještě otočil na Reidela: „Díky za pomoc.“

Otevřel dveře a vystrčil nás na ulici. „Ten klíč stejně nepotřebujeme, proto, e u, jeden má Gilbert.“

„jenže ten nám ho jen tak nevrátí.“

„Mohl by. Kdyby se nám podařilo najít zámek, do kterýho pasuje, třeba by byl ochoten spolupracovat. Bylo by to i v jeho zájmu.“

„jenže co ta čísla znamenají? Víte, to M550 prostě nějaký kód být musí, ne? Kdy, ne kód zámku a klíče, tak něčeho jiného!“

„Netrapte se tím,“ zklidňoval mne.

„Já se tím ale musím trápit. Gilbert od nás bude chtít něco slyšet. Sám jste to říkal.“

Venku na ulici byla překvapivá tma. Od řeky Ohio, která tekla jen tři nebo čtyři bloky od nás, vanul vlahý večerní větřík. K zemi se dokonce snášelo několik opuštěných sněhových vloček. Svítily pouliční lampy. Většina obchodů na Main Street právě zavírala a domy nám zanedlouho měly ukázat svou pravou tvář. Téměř všechny byly cihlové, neomítnuté, měly přibli, ně čtyři nebo pět pater a zdobné prvky dávaly tušit, že patří bezmála mezi architektonické skvosty. V několika přízemních obchodech ji, zatáhli kovové rolety a zajistili je dole visacími zámky. U hrstky obchodů jsme kdesi hluboko uvnitř ještě zahlédli světlo, ale

většina domů v ulici působila opuštěně. I doprava v této části města pomalu řídla. Na východ od nás bylo mo, né pozorovat

osvětlené

siluety

dvacetipatrových

i

třicetipatrových budov obchodního centra.

Vrátili jsme se zpátky k Heleninu domu a jednou objeli kolem celého bloku, abychom se přesvědčili, zdali tam někde nečíhá Gilbert. Ani jeden z nás sice netušil, jaký pou, ívá vůz, ale měli jsme oči na stopkách, tak, e nám nějaká postava krčící se v stínu nebo sedící v zaparkovaném voze nemohla jen tak uniknout. Ray nechal auto na štěrkové cestě, která vedla za domem jeho matky. Přeběhli jsme zahradu a do domu vešli neosvětleným zadním vchodem.

Nikoho z nás nenapadlo nechat v domě rozsvícené světlo, tak, e tam teď všude byla černočerná tma. Ray vstoupil dovnitř jako první a my s Helen počkaly na schodišti zadní verandy. Helen stále pevně svírala svou baseballovou pálku, z ní, se jí mezitím stala neocenitelná opora a od které se nejspíš ji, nikdy neměla odloučit. V okolních zahradách byly vidět holé stromy čekající na zimu. Nejasně se rýsovaly na potemnělé listopadové obloze. Jejich větve vydávaly ve větru prapodivné zvuky. Ne, se Rayovi konečně podařilo rozsvítit, abychom mohly beze strachu dovnitř, klepala jsem se zimou. Pak jsme počkaly v kuchyni, jeliko, Ray ještě odběhl zkontrolovat přední pokoje a také lo, nici v prvním patře.

Byli jsme pryč sotva hodinu a dům za tu dobu ji, stačil

načichnout zatuchlinou, jako by jej kdovíjak dlouho nikdo neobýval. , árovka v kuchyni opět zalila místnost ostrým, nepříjemným světlem. Lepenková záplata v kuchyňském okně měla na jedné straně škvíru. Helen chvilku kmitala mezi špi, írnou a ledničkou, odkud přinesla několik nezbytných surovin na přípravu večeře. Pohybovala se velmi jistě, i kdy, jsem si všimla, že v duchu počítá kroky. S

Rayem jsme jí pomáhali. Bavili jsme se přitom jen málo nebo vůbec a oba podvědomě čekali, kdy zazvoní telefon.

Helen neměla záznamník, tak, e nebylo mo, né zjistit, jestli nám Henry nebo Gilbert volali v naší nepřítomnosti.

Posadili jsme se a pustili do jídla. Měli jsme míchaná vajíčka na slanině, brambory opečené na tuku, který pustila slanina, zbylá sma, ená jablíčka s cibulí a Heleniny sušenky s domácí jahodovou marmeládou. Jen škoda, že Helen ty své sušenky neosma, ila, ale jen rozpekla. A třeba, e nám všechno muselo neskutečně zvýšit hladinu cholesterolu v krvi, bylo to vynikající. Tak k tomuhle jsou dobré babičky, pomyslela jsem si. Dávno jsem se nicméně vzdala veškeré naděje, že se toho dne snad ještě dostanu domů. Naštěstí bylo teprve pondělí, tak, e jsem mohla letět ještě v úterý nebo ve středu. Byla jsem ovšem vyčerpaná neustálým řešením zdejšího problému. Měla jsem zapotřebí se kvůli tomu tak rozčilovat? Usoudila jsem, že udělám, co bude v mých silách, a neprodleně nasednu na letadlo.

Po večeři se Helen usadila před televizí, kterou měla v

lo, nici. Ray se pustil do nádobí a já sklízela ze stolu. Kdy,

jsem stůl otírala hadříkem, musela jsem odsunout cukřenku a také slánku s mlýnkem na pepř, a právě tehdy jsem pohledem zavadila o to smuteční oznámení, které Johnny Lee poslal Rayovi na adresu jeho matky. Helen je pravděpodobně nechala na stole a zatí, ila cukřenkou. Ještě jednou jsem si je tedy začala pročítat a dr, ela je přitom ve světle , árovky.

Ray se na mě otočil: „Co je to?“

„Smuteční oznámení, co vám poslal Johnny. Jen se dívám, co napsal. Vypadá to, jako by to bylo psané na stroji.“

„Přečtěte mi to ještě jednou,“ vybídl mě.

„‚A tobě dám klíče království nebeského. A co, bys koli svázal na zemi, budeť svázáno i na nebi; a co, bys koli rozvázal na zemi, budeť rozvázáno i na nebi. Matouš 16:19.

V hodině své smrti na tebe si vzpomenu.‘ Myslím, že to přání koupil v trafice a původně bylo prázdné. Taková se přece normálně prodávají. Člověk si tam pak napíše, co uzná za vhodné.“

„To je jasný. Jestli se má v těch verších skrývat nějaká šifrovaná zpráva, tě, ko by asi koupil smuteční oznámení, kde by stálo přesně to, co potřeboval. Určitě si musel koupit prázdný oznámení a napsat to tam sám.“

Dokolečka jsem pročítala ty biblické veršíky. „Třeba to M550 znamená Matouš, kapitola pátá, padesátý verš,“

navrhla jsem.

„Pátá kapitola z Evangelia svatého Matouše, to je kázání na hoře a veršů má jen osmačtyřicet,“ blýsknul se Ray a sám se sebou nadmíru spokojený pokračoval: „To je kromě zlodějskejch fíglů a podobnejch pitomostí další věc, kterou jsem se naučil ve vězení. Ka, dý pondělí večer jsem chodil na přednášky o Bibli.“

„Vy mě pořád překvapujete.“

„To jsem rád,“ doznal.

Zavřela jsem přání a začala si pozorně prohlí, et černobílou fotografii na přední straně. Byl na ní takový zastřený obrázek zasně, eného hřbitova. Odchlípla jsem jeden volný rů, ek a podívala se na potisk pod ním.

Fotografie, která byla na přáníčku nyní, na ně byla nalepena dodatečně a zakrývala jakýsi kýčovitý obrázek západu slunce nad oceánem. Odlepila jsem ji tedy a podívala se na její spodní stranu v naději, že tam objevím nějaký rukou napsaný vzkaz. Snímek byl veliký deset na patnáct centimetrů a vyvolaný na bě, ný papír značky Kodak. Byl matný a bez rámečku. Kromě šikmých prou, ků ze slůvek „Kodak“ však nebylo na jeho spodní straně nic. „Myslíte, že je to nová fotografie vyvolaná z nějakého starého negativu?

Také to mů, e být okopírované ze staré fotografie, ne?“

„A jaký by mezi tím byl rozdíl?“

Pokrčila jsem rameny. „No, myslím, že z fotky slunce zapadajícího za oceán bychom toho asi moc nevyčetli.

Mo, ná ty klíče nic neznamenají. Třeba je ten vzkaz ukrytý v tomhle snímku a ty klíče měly jen odvést ne, ádoucí pozornost.“

Vzal si ode mě smuteční oznámení a přisedl ke stolu.

Stejně jako já pak začal zmiňovanou fotografii zkoumat ve světle , árovky. Dívala jsem se mu přes rameno. Všechny náhrobní kameny na ní zachycené vypadaly staře a zdobná písmena do nich vytesaná byla malinko ohlazená deštěm.

Některá měla i sněhové čepičky. Pět náhrobků bylo nízkých, tři vysoké a všechny zdobené všelijakými andělíčky a jehňátky. Dokonce i na těch menších náhrobcích, které mohly být z , uly nebo z mramoru, byly vytesané nějaké lístečky, kří, ky a dokonce labutě. Dominantou fotografie byl náhrobek z bílého mramoru, který měřil tak tři a půl metru na výšku a stál na , ulovém podstavci, v něm, bylo vidět vytesané jméno, PELISSARO. Všechny stromy okolo byly ji, vzrostlé a neměly na sobě , ádné listí. Jedna skupinka náhrobků byla oplocená nízkým kovovým plůtkem a do pravé části snímku zasahovala ještě část kamenné hřbitovní zdi.

„To místo nejspíš nepoznáváte, co?“ zeptala jsem se.

Ray zakroutil hlavou. „Mů, e to být soukromý hřbitov, třeba rodinný, na soukromém pozemku.“

„Na to je to moc veliké. Myslím, že soukromý hřbitov by byl uzavřenější a tak nějak domácký. Náhrobky by nebyly tak nesourodé. Jen se na to podívejte, pomalu ka, dý je jinak

vysoký, jinak barevný, jinak zdobený.“

„A jak by do toho zapadaly ty klíče? Johnny neměl tolik času, aby z nějakého hrobu vykopal rakev a pohřbil tam naši kořist. Navíc byla zima. Země musela být mrazem úplně ztvrdlá.“

To mě zarazilo. Pohlédla jsem na Raye: „Vá, ně? Bylo to v zimě? Tak, e to mohl vyfotit přímo na místě?“

„Myslím, že mo, ný to je. jenže kdyby měl ty peníze zakopat, potřeboval by k tomu nástroje a ty by si musel někde opatřit. Teď si vzpomínám, že mi jednou říkal, že kdysi dělal hrobníka. Moh ty peníze ukrejt v nějaký hrobce.

Co vy si o tom myslíte?“

„Ale co má znamenat tenhle obrázek? Tady to by mohlo být jméno Pelissaro. Třeba ty peníze nechal u někoho, kdo se tak jmenuje. Mo, ná je ukryl v nějaké budově blízko toho hřbitova. Mohlo to třeba být něco jako Pelissarův dvůr, Pelissarův statek, nebo Pelissarův palác, ale to jsou všechno jen dohady,“ prohlásila jsem a zamračila se.

Ray zakroutil hlavou: „To jste vá, ně vedle.“

„No jo. Třeba je to něco, co je vidět z toho místa. Vě,

vodárny, nějaké hospodářské stavení, kamenolom. Kde je ten telefonní seznam? Podíváme se na to, ať to vypadá, jak chce nerozumně. To nám nemusí vůbec vadit. Třeba něco objevíme.“

„A na co se chcete jako podívat?“

„Na jméno Pelissaro. Co kdy, to spolu souvisí?“

Rozhlédla jsem se po kuchyni a telefonní seznam bytových stanic našla na , idli, kam jsem jej předtím sama polo, ila. Vysunula jsem si , idli, také se posadila ke stolu a začala jím listovat. Došla jsem a, k „P“. jenže Pelissaro tam nebyl ani jeden. Nebylo tam ani nic podobného. Tak jsem jen řekla: „Kruci! Hmm, tak toho Pelissara třeba najedeme v seznamu ze čtyřicátých let. Hned ráno skočíme do knihovny.

Tím nemů, eme nic zkazit.“

„Měli bysme spíš rychle udělat něco pořádnýho! Ka, dou chvilku mů, e volat Gilbert a já mu nehodlám vykládat, že se zítra chystáme do veřejný knihovny. Radši bych mu řek, že jsme na něco kápli, ne, tu takhle sedět a zkoušet nějaký nerozumný věci! Kdy, pomyslím na Gilberta, je to, jako bysme nedělali vůbec nic!“

„Vy jste ale bolestín, víte to? Zkuste radši tohle!“ Rychle jsem si přitáhla Zlaté stránky a nalistovala rubriku „Hřbitovy“. Bylo jich tam něco kolem dvaceti. „Podívejte se na to a pak mi řekněte, kde jsou,“ vybídla jsem ho.

„Kdybychom si vzali mapu, mohli bychom vymezit příslušnou oblast a označit ji velkým kruhem. Přinejmenším bychom se mohli zaměřit na hřbitovy v blízkosti místa, kde zatkli Johnnyho. To vypadá schopně, ne? V tom okruhu by jich nemělo být zase tolik. Soudě podle té fotografie je to docela udr, ovaný hřbitov a ty hroby jsou staré; nikdo by je nikam nestěhoval.“

„To člověk nikdy neví. Tady se s hrobama bě, ně

manipuluje, kdy, se třeba má postavit na řece přehrada,“

prohlásil pochybovačně Ray.

„Co naplat! My ty peníze najdeme, i kdyby měly být pod vodou,“ nenechala jsem se zviklat. „Budeme ale radši vycházet z toho, že nejsou zakopané pod zemí. Máte mapu Louisville? Uka, te mi, jak to tu vypadá.“

Ray odešel do auta a vrátil se s velkou mapou jihovýchodních oblastí Spojených států a také s několika leteckými mapami a mapou Louisville. V blízkém okolí města, kam by Johnny Lee jistě stačil v den svého zadr, ení dojet, byly čtyři, mo, ná pět hřbitovů. Adresy všech, které přicházely do úvahy, jsem si poznamenala na zvláštní papírek. Také jsem k nim připsala telefonní čísla.

„A co teď?“

„Hned ráno zavoláme na ka, dý z těchhle hřbitovů a zeptáme se, jestli tam náhodou nemají pochovaného nějakého Pelissara.“

„Za předpokladu, že ten hřbitov na obrázku je v Louisville, ovšem.“

„Přestanete do toho konečně rýpat?“ naje, ila jsem se.

„Musíme vycházet z toho, že je ten obrázek důle, itý; v, dyť jinak by vám ho Johnny snad neposílal, ne? On vám chtěl něco sdělit, ne vás vodit za nos.“

„No jo, ale doufám, že to nepřekombinoval. To by se nám to pak vůbec nemuselo podařit rozluštit.“

V devět hodin jsem byla u, tak vyčerpaná, že jsem

začala zívat a uva, ovat o tom, že si půjdu lehnout. Ray se zdál být čilý, asi z nervozity, že se Gilbert ještě neozval.

„Co mu povíte, a, zavolá?“ zeptala jsem se ho.

„To nevím. Něco u, mu řeknu. Nejradši bych ho spolu s Laurou nějak dostal sem, abych si byl jistej, že je holka v pořádku. Teď vám ale asi ustelu, co? Vypadáte unaveně.“

Na matčině prádelníku našel nějaké přikrývky a polštáře.

„Doporučuju ještě vyu, ít koupelnu a další příslušenství tady dole, proto, e nahoře nic není.“

Chvilku jsem tedy pobyla v koupelně a pak následovala Raye nahoru po schodech. Kdy, jsme je zdolali, zjistila jsem, že nahoře skutečně nic moc není. Veškeré vybavení sestávalo z dřevěné postele pro jednu osobu s prověšenou drátěnkou, z nočního stolku na muří no, ce a z lampičky se za, loutlým stínítkem a čtyřicetiwattovou , árovkou. Chvilku jsem si dělala starosti kvůli štěnicím, ale pak jsem si uvědomila, že je tam příliš velká zima, ne, aby tam cokoli dokázalo pře, ít.

„Máte tu všechno, co potřebujete?“

„Vyhovuje mi to,“ odvětila jsem.

Opatrně jsem se posadila na postel. Ray odešel dolů.

Nemohla jsem se vsedě na posteli ani narovnat, proto, e místnost byla podkrovní a střecha se mi nad hlavou prudce sva, ovala. Byla tam příšerná zima a také jsem cítila saze.

Mezi matrace a drátěnku kdosi nastrkal noviny, zřejmě jako izolaci. Kdykoli jsem se pohnula, drátěnka podivně

zaskřípěla. Nadzvedla jsem roh jedné matrace a podívala se, jakého jsou noviny data: byly z pátého srpna roku 1962.

Spala jsem oblečená a přikrývky jsem na sebe nahrnula v maximálním počtu vrstev. Kdy, jsem se skrčila do polohy, kterou zaujímá děťátko v matčině bříšku, zachránila jsem poslední zbytky tepla, které jsem ještě dokázala vygenerovat. Zhasla jsem lampičku, i kdy, jsem měla tak trochu strach, že se ochudím o další, třeba, e pouze optický zdroj tepla, jím, byla ona skomírající , árovka. Polštář pod hlavou byl příliš tenký a také poněkud navlhlý. Nějakou dobu před usnutím jsem si byla vědoma toho, že se dole stále svítí. Také ke mně doléhaly nějaké zvuky, Rayovy kroky, odsouvání , idlí a občasné výbuchy televizního smíchu. Vůbec nechápu, jak jsem v takových podmínkách mohla usnout, ale usnula jsem. Probudila jsem se stejně nenadále. Rozsvítila jsem a podívala se na hodinky. Byly dvě hodiny ráno a dole se stále svítilo. Sice jsem neslyšela zvuk televize, ale úplné ticho v domě také nebylo. Z jeho útrob se občas ozývaly různé neidentifikovatelné zvuky. O

něco později jsem se probudila podruhé. To bylo v domě ji,

naprosté ticho a také se nikde nesvítilo. Můj močový měchýř se naléhavě do, adoval vyprázdnění, ale pro tu chvíli jsem se musela spokojit pouze s tím, že to zkrátka budu muset vydr, et.

Vlastně ani nevím, co je nejhorší na tom, kdy, člověk nocuje v cizím domě, jestli to, že je vám zima, ale nemáte

přístup k dalším přikrývkám, nebo skutečnost, že se vám moc chce na záchod, ale prakticky nemáte přístup na onu místnost. Říkala jsem si, že by se mi nejspíš oba problémy podařilo vyřešit, kdybych po špičkách sešla o patro ní, , ale nechtěla jsem riskovat, že mě Helen bude pova, ovat za lupiče nebo že si Ray bude myslet, že si chci vlézt k němu do postele.

Potřetí jsem se probudila, kdy, se rozednívalo, a cítila jsem se pod psa. Na chvilku jsem ještě zavřela oči, ale pak jsem zaslechla, že je dole ji, , ivo, a tak jsem seběhla po schodech do přízemí. Ray i jeho maminka ji, byli vzhůru.

Zmizela jsem v koupelně, kde jsem si mimo jiné vyčistila zuby. Kdy, jsem se vrátila zpátky do kuchyně, Ray seděl za stolem a četl si noviny. Zatím se nestačil oholit, tak, e mu bradu pokrývalo bělostné strniště, které nejspíš škrábalo jako drátěný kartáč. Na jeho modřiny jsem si za tu dobu u,

tak zvykla, že jsem je prakticky nevnímala. Na sobě měl jako obvykle bílé tričko a přes ně rozepnutou d, ínovou košili. Navzdory svému věku měl stále pěknou postavu, co,

bylo dobře vidět zejména na horní polovině těla. Pova, ovala jsem to za výsledek pravidelného vzpírání ve vězení.

„U, se ozval Gilbert?“

Zakroutil hlavou.

Posadila jsem se ke kuchyňskému stolu, který Helen z nějakého důvodu prostřela u, včerejšího večera. Ray mi podal část výtisku Courier-Journalu. Ještě pár dní a málem

bychom spolu vyšli úplně beze slov a automaticky prováděli stále tyté, úkony jako nějací staří man, elé , ijící s matkou jednoho z nich. Helen mezitím obstarávala kuchyň a stále pou, ívala baseballovou pálku jako hůl.

„Zlobí vás noha?“ zeptala jsem se.

„Ano, kyčel. Mám tam takovouhle modřinu,“ oznámila mi spokojeně. „Řekněte mi, kdybyste cokoli potřebovala.“

Za chviličku byla hotová káva a Helen se měla co otáčet, jak nám sma, ila párky. Tentokrát se opravdu překonala.

Předlo, ila nám talíř s čímsi, čemu říkala jednooký Jack.

Bylo to vlastně volské oko zasazené do zvláštní krusty z vydlabaného a osma, eného chleba. Ray si svou porci zalil kečupem, co, bylo na mě přece jen trochu příliš.

Po snídani jsem usedla k telefonu a obvolala těch pět hřbitovů, jejich, čísla jsem si poznamenala včera. Poka, dé jsem se představila jako studentka genealogie, která se sna, í ze zájmu vypátrat všechny své předky kdysi , ijící v nedalekém okolí. Zvlášť je to nezajímalo. Ani jeden z těch hřbitovů nepatřil , ádné církvi, tak, e si tam hrob mohl koupit úplně ka, dý. Na čtvrtý pokus mi jakási , ena po chvíli čekání, kdy si musela ověřit příslušné záznamy, sdělila, že u nich na hřbitově skutečně je pochovaný nějaký Pelissaro.

Zjistila jsem od ní, jak se tam dostanu, a pak jsem ještě pro jistotu zatelefonovala na poslední hřbitov ze svého seznamu, kdyby tam náhodou měli pohřbeného nějakého dalšího Pelissara.

Ray se na mě podíval a zeptal se: „Doufám, že jste to trefila.“

„Podívejte se na to z jiného pohledu. Jakou ještě máme mo, nost?“

„No jo.“

Omluvila jsem se a šla se osprchovat. Kdy, jsem si myla vlasy, zazvonil telefon. Slyšela jsem ho i za stěnou v koupelně, která mi skýtala pohodu, ji, rušilo jen šumění vody a občasné ukápnutí pěny na dno vany, tak, e jsem ho snad ani nemohla přeslechnout. Zvedl to Ray a v rychlosti něco zamumlal. Bleskově jsem se opláchla, vypnula vodu, osušila se a hodila na sebe šaty. Ještě že jsem si nemusela lámat hlavu s tím, co si vezmu na sebe. Kdy, jsem se konečně vrátila do kuchyně, měl ji, Ray plné ruce práce.

Právě dával dohromady vše, o čem si myslel, že budeme potřebovat. Mezi to patřily i nejrůznější nástroje, které vytahal z kůlny vzadu na zahrádce, jako dvě lopaty, lano, nů, ky na plech, krumpáč, dláto, kladivo, jakousi sponu, na pohled starodávnou ruční vrtačku a dva francouzské klíče.

„Gilbert s Laurou u, jsou na cestě sem. Vůbec nevím, co to bude obnášet. Třeba budem muset vykopat i rakev, tak jsem si říkal, že bude lepší dobře se připravit.“ Gilbertův kolt le, el na cínovém pultu starodávné kredence. Kdy, kolem ní Ray procházel, zastrčil si kolt za opasek kalhot.

„Na co to máte?“

„Teď u, se mu nepodaří překvapit mě neozbrojenýho.“

Chtěla jsem proti tomu něco namítnout, ale vcelku jsem mu rozuměla. Také jsem se čím dál tím víc bála. Hrudník jsem měla sevřený a , aludek mi také dělal pěknou rotyku, tak, e si ka, dá buňka v mém těle za chvilku uvědomovala, že nás čeká něco nebezpečného. Na jednu stranu jsem měla sto chutí prásknout do bot, ale na druhou stranu jsem byla strašně zvědavá, co se bude dít dál. V co jsem v tu chvíli doufala? že se mi snad podaří nějak ovlivnit konečný výsledek? Nejspíš. Jestli, e jsem se však dostala u, takhle daleko chtěla jsem u toho být a, do konce.

20

Gilbert s Laurou přijeli asi do hodiny, a to i se svým plátěným vakem, v něm, nyní zřejmě měli těch osm tisíc.

Gilbert si tentokrát zase vzal stetson, zřejmě aby alespoň budil dojem drsňáka, vzhledem k tomu, jakou posledně utrpěl ostudu, kdy, ho přemohla pětaosmdesátiletá a téměř slepá stařenka. Laura byla jedním slovem vyčerpaná. Měla bledou poko, ku a kolem brady , lutavé a nazelenalé skvrny, pozůstatky modřin od Gilberta. Vedle té bledé tváře vypadaly její kaštanové vlasy nepřirozeně a příliš výrazně.

Zkrátka přehnaně kontrastovaly s jejím prakticky bezbarvým obličejem. Všimla jsem si, že má stejnou, oříškově hnědou barvu očí jako Ray a že jsou si podobní také dolíčkem na bradě. Zdálo se mi, že i ona spala v tom, co měla nyní na sobě. Opět to byly světlé d, ínové šaty s krátkými rukávy a bílé tričko s rukávy dlouhými, červenobíle pruhované punčochy a červené kotníčkové tenisky. Břišní postroj ji,

odlo, ila, tak, e na ni byl poněkud nezvyklý pohled, jako by

snad vinou nějaké zhoubné choroby shodila přes noc dvacet kilogramů.

Gilbert vypadal nervózně. Tvář měl stále červeně kropenatou, jak ho Helen zkropila broky, a také měl zalepený ušní lalůček. Kromě toho, že byl ošetřený, mu také kdosi vy, ehlil d, íny a naleštil boty. Do kalhot měl zastrkanou bílou kovbojskou košili, přes ni ko, enou vestu s kovbojskou sponou. V jeho případě to byl ale jenom takový převlek. Byla jsem toho názoru, že západní břehy Mississippi navštívil pouze jedinkrát, a to teprve minulý týden. Kdy, Laura uviděla babičku, vykročila jejím směrem, jenže Gilbert jen luskl prsty a Laura se stáhla zpět, poslušná jako pejsek. Gilbert ji pak uchopil levou rukou zezadu za krk a cosi jí zamumlal do ucha. Laura se zatvářila znechuceně, ale nejevila nejmenší odpor. Gilbertovu pozornost vzápětí zaujal jeho vlastní revolver, který byl nyní za Rayovým opaskem. „Hele, Rayi. Nechceš mi to náhodou vrátit?“

„Nejdřív mi dáš ty klíče,“ opáčil Ray.

„Moc se se mnou nedohaduj, hergot!“ dopálil se Gilbert.

Nyní přilo, il Lauře ke krku i pravačku. Stačil mu jediný pohyb palcem a z no, e, který v té ruce dr, el, vystřelilo nablýskané ostří. Jeho špička se Lauře zaryla do ků, e. Dívka vykřikla jak leknutím, tak bolestí.

„Tati?“

Ray si všiml pramínku krve, který z rány vytryskl, a také

toho, jak napjatě a křečovitě vedle Raye stála. Pohled mu sjel ke koltu, který měl upevněný za opaskem. Vzal ho do ruky a podal Gilbertovi, pa, bou napřed. „Tady, vem si tu podělanou bouchačku! Ale okam, itě jí dej ten nů, z krku!“

Gilbert si Raye prohlí, el a téměř neznatelně špičku no, e oddálil. Laura se ani nepohnula. Všimla jsem si, jak se jí krev pomalu vsakuje do průkrčníku trička. Po tvářích jí stékaly slzy.

Ray se nervózně ošil. „No tak, vem si tu pistoli. Hlavně jí dej tu kudlu pryč z krku.“

Gilbert stiskl příslušné tlačítko na no, i a jeho čepel opět zajela dovnitř. Laura si okam, itě přilo, ila na ránu ruku a pak zděšeně pohlédla na své zakrvácené prsty. Přistoupila k jedné z kuchyňských , idlí a posadila se. Z obličeje se jí mezitím vytratily zbytky barvy. Gilbert si přehodil nů, do levé ruky a pravačkou se natáhl po zbrani, ji, mu podával Ray. Zkontroloval si bubínek, který byl plně nabitý, a pak si kolt zastrčil za opasek, kohoutek nata, ený a bezpečnostní pojistku zapnutou. Jakmile zase získal zpátky svou zbraň, viditelně z něho opadlo předešlé napětí. „Musíme si přece věřit, ne? Jakmile dostanu svůj podíl, Laura mů, e jít a mezi námi dvěma to taky bude vyřízený.“

„Tak jsme se dohodli,“ potvrdil jeho slova Ray. Bylo vidět, že je krajně rozčílený, co, samozřejmě neuniklo ani Gilbertovi.

„Co jsme si, to jsme si. Ruku na to,“ navrhoval Gilbert a

opravdu směrem k Rayovi napřáhl pravici.

Ray po ní sjel pohledem a oba si nakonec potřásli rukama. „Tak se do toho dáme, a , ádný vylomeniny!“

Gilbert se malinko usmál. „Dokud mám Lauru, nemám , ádný vylomeniny zapotřebí.“

Laura měla z jejich podivného jednání částečně strach a částečně se jí zdálo neuvěřitelné. „Co to děláš? Proč jsi mu dal tu zbraň?“ zeptala se Raye. „Ty si vá, ně myslíš, že dodr, í slovo?“

Výraz na Gilbertově tváři se zřejmě nikdy neměnil.

„Nech toho, zlato!“

Z jejího hlasu čišela zloba a v očích se jí zračilo opovr, ení, kdy, se na otce rozkřikla: „On se s nikým dělit nebude. Jsi blázen, jestli mu věříš! Radši mu hned řekni, kde ty prachy jsou, ať odsud mů, em vypadnout, ne, mě zabije!“

„Hele!“ odsekl jí Ray. „Obchod je obchod. Strávil jsem kvůli těm penězům čtyřicet let v kriminále a nevzdám se jich jenom proto, že ti to s tímhle chlapem neklape. Kdes byla celý ty roky? Kde jsem byl já, to vím! Ale kdes byla ty?

Čekala jsi snad, že jakmile budu volnej, přijedu a vysvobodím tě z jeho spárů? Zas tolik ses nespletla, ale měla bys teď spíš dr, et klapačku a nechat mi volnou ruku, jasný?“

„Tati, pomoz mi! Musíš mi pomoct!“

„V, dyť ti pomáhám! Právě platím za to, abys zůstala na, ivu, a věř, že takovej , ivot nepřijde dvakrát lacino.

Musím se ale dohodnout hlavně s ním, tak se do toho laskavě nepleť!“

Laura nasadila kamenný výraz, pohled sklopila k zemi a zaťala zuby. Gilbertovi se evidentně moc líbilo, jak ji otec odpálkoval. Sehnul se, tak, e to u, vypadalo, že ji chce pohladit, ale pak ruku stáhl. Sám pro sebe se zasmál a mrkl na mě. Nevěřila jsem nikomu z nich a měla jsem z toho bolení břicha.

Dál jsem jen přihlí, ela, zatímco Ray ve stručnosti vykládal, co jsme společně naplánovali. Informoval Gilberta, kde jsme byli, kam telefonovali a proč. Neuniklo mi, že záměrně zamlčel některé významné skutečnosti, například jméno hřbitova nebo jméno na náhrobku. „Ty peníze jsme ještě nenašli, ale máme je na dosah. Jestli na tom chceš vydělat, musíš taky přilo, it ruku k dílu,“ prohlásil Ray s nenávistným pohledem. Odměřeně se na sebe usmáli.

Snad to měl být tichý slib? Podívala jsem se z jednoho na druhého a v duchu se pomodlila, abych měla v , ivotě to štěstí a nemusela se stát svědkem jejich souboje na , ivot a na smrt.

Ray pak prohlásil: „Doufám, že s sebou máš ty klíče!“

Gilbert je vzápětí vytáhl z kapsy, v rychlosti je Rayovi ukázal a pak je zase zastrčil zpátky. Byly společně na jednom krou, ku.

Ray začal beze slova sbírat věci, které si předtím připravil: lano, dvě lopaty, dláto. „Ka, dý něco vemte a

vyrazíme,“ popoháněl nás. „Všechno naházíme do kufru.“

Gilbert vzal ruční vrtačku, ale dával si s tím na čas, aby to nevypadalo, že Raye poslouchá na slovo. „A ještě jednu věc jsem chtěl. Ta stará , enská půjde pěkně s námi.“

„S vámi já nikam nepojedu, aby bylo jasno,“ rozzlobila se Helen. Posadila se na , idli a vzdorovitě se opřela o svou baseballovou pálku.

Ray se zarazil. „Co ta s tím má společnýho?“

„Nikdo tu nesmí zůstat! Jak si mám bejt jistej, že jakmile se za námi zabouchnou dveře, nezavolá poldy?“ řekl Gilbert Rayovi a starou paní přitom zcela ignoroval.

Ray opáčil: „No tak. To ona neudělá.“

„, e ne? Tak to byste se pletli!“ ujistila je Helen.

Gilbert se podíval na Raye: „Slyšíš to? Ta , enská je horší ne, hejno blech. Pojede taky, jinak se dohoda ruší!“

„O čem to mluvíš? Co je to za blbost? Ty se chceš vykašlat na tu kořist?“

Gilbert se zlomyslně usmál a sevřel Lauřino hrdlo.

Zatřásl jí hlavou. „Já se na nic vykašlat nehodlám. Ty jedinej tady máš oč přijít!“

Ray nakrátko zavřel oči. „Je, iš! Vem si kabát, mami.

Pojedeš s námi. Mrzí mě to, ale nemů, u nic jinýho dělat.“

Helenin pohled nic neříkal, jen jím z Gilberta přejela na Raye: „To je v pořádku, synu. Pojedu, jestli na tom trváš.“

Vzhledem k tomu, že Gilbert nikomu z nás nevěřil, jeli jsme všichni jedním autem. On, Helen a Laura seděli vzadu,

přičem, se vnučka s babičkou dr, ely za ruce. Helen ani tentokrát nezapomněla na svou baseballovou pálku, které si Gilbert samozřejmě ihned všiml. Helen vycítila, že si ji prohlí, í, a tak ji výhru, ně pozvedla směrem k němu.

„Ani s vámi jsem ještě neskončil, babi,“ zabručel Gilbert.

Ray řídil a já navigovala. Před sebou jsem měla mapu a velmi pozorně jsem sledovala cestu. Od domu jsme vyjeli směrem na Portland Avenue, pak se stočili zpátky na Market Street, tam podjeli most a po sedmdesáté první dálnici zamířili na sever. Foukal slabý vítr a kupodivu bylo tepleji ne, v předešlých dnech. Obloha byla modrá s přídechem do červena a nad obzorem se kupily mraky. Doufala jsem, že Ray třeba poruší nějaký dopravní předpis a že nás zastaví silniční kontrola, ale marně. Ručička na tachometru ukazovala na hodnoty, které přesně odpovídaly číslům na dopravních značkách, a Ray dokonce dával znamení rukou, co, jsem ji, léta nikoho dělat neviděla.

Kdy, jsme ujeli asi míli po Watterson Expressway, odbočil Ray na Gene Snyder Freeway a hned na prvním sjezdu vyjel z dálnice. Ocitli jsme se na silnici číslo dvacet dva, po které jsme nějakou dobu také pokračovali. Napadlo mě, že tato silnice musela dříve být jen polní cestou, která tady mizela za obzorem a vedla kamsi pryč do krajiny.

Představovala jsem si, jak po této cestě museli kdysi obchodníci a farmáři z širokého a dalekého okolí svá, et na

dřevěných povozech své zesnulé na místo jejich posledního odpočinku. Hřbitov dvanácti fontán, který jsme hledali, le, el ještě několik mil za hranicí oldhamského okresu, byl obehnaný vápencovou zdí a na pohled bylo zřejmé, že se rozkládal na místě, které kdysi bývalo nedílnou součástí pětisetakrového pásu lesa. Za ta léta však okolní krajinu přece jen poněkud učesala stále se rozvíjející civilizace.

Vstupní brána byla otevřená. Její kované dveře byly zavěšené do kamenných sloupů, vysokých dobré čtyři a půl metru. Cesta se hned za nimi rozdvojovala vpravo a vlevo, tak, e se obratně vyhnula třem velkým kamenným fontánám, jejich, zajímavě uspořádané sloupy chrlily i nyní vodu vzhůru k listopadové obloze. Nenápadná cedulka nás navedla doprava, kde na pozadí cypřišů a smutečních vrb stála nízká kamenná budova. Ray zaparkoval vůz na štěrkovém parkovišti. Všimla jsem si, že na nás z okna místní kanceláře vykoukla nějaká , ena.

Gilbert si s sebou vzal Helen a vypravil se za ní.

Modřiny na Lauřině obličeji toti, byly ještě stále příliš viditelné, co, mohlo vzbudit mezi lidmi ne, ádoucí pozornost, tedy z Gilbertova pohledu. On měl sice na tváři také drobné ranky, ale bylo jasné, že jeho se nikdo neodvá, í zeptat, co, e se mu stalo.

Kdy, odešli, Laura se zadívala do zpětného zrcátka na Raye: „A co ona?“ zeptala se a myslela tím mě.

„Co s ní má být?“ podivil se Ray.

„Gilbert se bál, že by babička mohla zavolat policii. Proč myslíš, že to neudělá ona?“

Obrátila jsem se, abych na ni viděla: „Já nikam volat nebudu. Chci se jenom dostat domů!“ prohlásila jsem.

Laura to vůbec nevzala na vědomí. „To si jako myslíš, že tu bude jen tak sedět a koukat na nás, jak mizíme s penězi?“

„Ještě jsme je ani nenašli,“ zavrčel Ray.

„A kdy, je najdeme, co pak?“

Ray se zatvářil zoufale: „Je, iš, Lauro! Co po mně chceš?“

„Říkám ti, že s ní budou problémy.“

„Nebudou!“ pokusila jsem se bránit.

Laura se ode mě odvrátila a podívala se ven z okna.

Významně mlčela. Gilbert a Helen se ji, vraceli k vozu.

Gilbert opravdu neurvale usadil Helen na zadním sedadle a vykročil ke dveřím na druhé straně. Rayova maminka zamumlala jakousi nesrozumitelnou stí, nost a Ray řekl: „Mami, buď opatrná.“ Ona mu jen vřele stiskla rameno.

I Gilbert si nyní nastoupil, zabouchl za sebou dveře a podal mi letáček, který přinesl. Vzhledem k tomu, že jsem na hřbitov předem zatelefonovala, měla pro nás paní v kanceláři připravenou bro, urku s informacemi o mo, nostech pronájmu hrobů a také o vývoji hřbitova jako takového.

Uvnitř bro, urky byla mapka celého hřbitova a v ní zakreslené kří, ky na místech s největšími zajímavostmi. Ta milá dáma k bro, urce rovně, přilo, ila podrobný plánek té

časti hřbitova, která nás zajímala především. Hrobka onoho Pelissara na něm byla červeně zakrou, kována.

Podívala jsem se na Gilberta: „Víte, že z toho vůbec nic nemusí být?“

„Doufám, že pro takový případ máte nějakej náhradní plán.“

Můj náhradní plán spočíval v tom, že vezmu nohy na ramena.

Ray opět nastartoval. Sledovala jsem na mapě cestu, kterou nám paní z kanceláře vyznačila propiskou, a podle toho mu říkala, kam má jet. Cesty na hřbitově tvořily několik vzájemně propojených kruhů, které z ptačí perspektivy musely vypadat jako dvojice snubních prstýnků na sešívané přikrývce. Cesty se vzájemně protínaly a byly jako zvláštní kruhové objezdy. Kdy, jsme minuli tři Panenské fontány, zabočili jsme doleva. Na další kři, ovatce jsme se dali vlevo a projeli kolem jakéhosi jezírka, za kterým jsme zahnuli doprava a objeli zřejmě starou část hřbitova. Ta byla evidentně pojmenována podle všudypřítomných kašen, jejich, skupinky se v, dy odněkud nečekaně vynořily a potěšily naše duše pohledem na třpyt vodních kapiček, které se tříštily na pozadí modravého nebe.

V Kalifornii by se něco takového pova, ovalo za plýtvání vodou, která tam byla poměrně vzácná, zejména byl-li suchý rok, co, byl bezmála ka, dý.

Pak jsme projeli kolem Vojenského hřbitova, kam se

pochovávali padlí vojáci. Jejich bílé náhrobky byly příznačně vyrovnané v pravidelných rozestupech, jako by šlo o právě vysazený sad. Zákony perspektivy si s námi pohrávaly a úbě, níky z bílých kří, ů se nám míhaly před očima jako ku, ely světla majáku. Blí, ili jsme se ke starším částem hřbitova, kde se k nebi tyčily monumentální hrobky, z nich, některé na nás učinily opravdu nebývalý dojem.

Většinou šlo o stavby z vápence a , uly, zdobené roztodivnými římsami a iónskými sloupy. Kolem symbolických sarkofágů byly sochy klečících dětí se smutně svěšenými hlavičkami, dále kamenné labutě, mohutné a bohatě zdobené vázy na no, kách, kamenné drapérie a korintské sloupy. Také tam byly pyramidy, vě, ičky, sochy štíhlých, o smrti rozjímajících dívek a vá, ně se tvářících mu, ů, bronzové plastiky psů, oblouky, balustrády, umělecké busty a kamenné vázy pokryté plastickými ornamenty. To všechno vhodně kontrastovalo se strohými pamětními deskami a prostými náhrobky. Projí, děli jsme kolem jednotlivých hrobů a rozhlí, eli se, kam a, naše oči dohlédly.

Za těmi náhrobky se skrývalo tolik rodinných vztahů a skončilo pod nimi tolik příběhů. Atmosféra zde panovala tí, ivá a snad i ka, dičká hrudka hlíny byla nasáklá smutkem.

Na ka, dém náhrobním kameni stálo něco v tom smyslu, že , ivot toho, kdo zde odpočívá, měl velkou cenu a že odešel někdo, koho milovali lidé, jim, bude dotyčný chybět na věky věkův. V případě těchto starých hrobů ovšem byli ji,

mrtví i ti, kdo nechali náhrobek vytesat, a dokonce i ti, kteří je oplakali, a také ti, kdo oplakali ještě další generaci.

Hrobka zmiňovaného Pelissara byla v jedné slepé uličce.

Zaparkovali jsme a vystoupili si. Gilbert dokonce nechal stetson na zadním sedadle a nás pět pak společně vykročilo k náhrobku o něco méně okázalému. Cestou jsem si prohlí, ela fotografii a musela jsem uznat, že i nyní vypadalo okolí tohoto hrobu stejně jako před nějakými čtyřiceti roky.

Náhrobek našeho milého Pelisarra byl z bílého mramoru a nápadně převyšoval ty okolní. Mnohé ze stromů na fotografii ještě stály na svých místech, jen byly o poznání mohutnější ne, před lety. Ani tentokrát na nich nebylo , ádné listí, ale jinak jsme se museli obejít bez sněhu, vystačit pouze s usychající travou, převá, ně hnědou, jen místy se zelenající. Pak jsem spatřila také tu oplocenou skupinku hrobů, na jejím, pozadí se napravo tyčila hřbitovní zeď.

Gilbert byl velmi nervózní. „A co teď?“ zeptal se Raye.

Krátce jsme se na sebe s Rayem podívali. Gilbert koneckonců dodr, el, co slíbil. Přivezl Lauru, která byla nejen , ivá a zdravá, ale vypadala, že ji ani předešlého večera nezmlátil. Stáli jsme tam a nejradši bychom v tu chvíli zastavili čas, proto, e nám bylo oběma nad slunce jasné, že nevíme, jak dostát svému slovu. Několikrát jsme se pokusili naznačit, že nejsme vševědoucí, ale Gilbert pro dvojsmysly jaksi neměl pochopení. I Helen tam trpělivě stála, zachumlaná do kabátu, a vysoký náhrobek, kolem něho,

jsme se shlukli, nejspíš pova, ovala za někoho z nás.

Nakonec promluvil Gilbert: „Nehodlám ze země dolovat nějakej šutrák. Zvlášť ne tenhle. Musí vá, it několik tun.“

„Dej mi trochu času,“ po, ádal ho Ray a pozorně se zadíval na scenérii před námi. Pohledem přitom přeskakoval z náhrobku na náhrobek, z výrazných bodů v krajině v okolí hřbitova na jiné a neunikl mu jediný strom, jediné údolí, jediný kopeček na obzoru. Věděla jsem, co tím sleduje, proto, e jsem sama prováděla toté, . Sna, ila jsem toti, přijít na další tah, který musíme učinit v této zvláštní a morbidní společenské hře. Tak nějak jsem doufala, že se mi do zorného pole připlete vodárenská vě, s neumělým nápisem na omítce. Doufala jsem, že tu někde bude třeba zahradnická kůlna nebo jakékoli znamení, zkrátka cokoli, podle čeho bychom poznali, kudy dál. Náhrobek dávno zesnulého Pelissara určitě musel mít v celé zále, itosti svůj význam, jinak by Ray přece nedostal od Johnnyho poštou jeho fotografii. Ty klíče mohly, ale nemusely být důle, ité, ale ten náhrobek něco znamenat musel. Jen jsme v tu chvíli za boha nemohli přijít na to co.

Všimla jsem si, že si Ray prohlí, í jména na náhrobních kamenech v blízkém okolí. , ádné z nich však do té skládanky nezapadalo. Pomalu jsem se otáčela kolem své osy a zkoumala té, okolí příjezdové cesty za námi. Poblí,

uličky stály o něco honosnější hrobky. „Mám to,“ vykřikla jsem. Polo, ila jsem ruku Rayovi na rameno a ukázala na ně.

Pět z nich bylo převá, ně z vápence. Tvořily spolu nepravidelný kruh a byly jakoby utopené ve svahu, který začínal na konci slepé uličky a obtáčel je jako podivný zvednutý límec. Ka, dá měla docela jiné průčelí. Jedna připomínala miniaturní katedrálu, druhá se zdála být zmenšeninou Parthenonu. Dvě z nich vypadaly jako budovy mocných bank, jejich, vchody, nyní zatarasené kamennými bloky, byly obklopené sloupořadím a vedly k nim nízké schody. Nad kamenným vstupem do ka, dé z nich bylo vytesané jméno: Rexboth, Barton, Hartford, Williams. Mou pozornost ovšem zaujala a, pátá hrobka. Nad jejím vchodem byl toti, nápis Lawless.

Ray nadšeně luskl prsty: „Dej mi ten klíč,“ vybídl Gilberta, který ho bez protestů poslechl.

Zamířili jsme po cestě k té hrobce a upřeně na ni hleděli.

Vcházelo se do ní , eleznými mří, ovanými vraty, jejich,

klíčovou dírku nebylo mo, né přehlédnout ani z dálky.

Kolem hlavního zámku byl mří, emi propleten , elezný řetěz, zajištěný visacím zámkem. Podívala jsem se na přilo, ený plánek hřbitova a zjistila, že hrobka se jménem Lawless se nachází v úseku „M“ na místě číslo 550. Johnny tedy skutečně odeslal svůj vzkaz a my jej také obdr, eli. Bylo a,

neuvěřitelné, že se nám to podařilo, ale opravdu jsme tu jeho hádanku rozluštili správně.

Ray se vrátil k autu, které nyní přeparkoval přímo před hrobku. Otevřel kufr a vyndal z něho dláto. „Ka, dej vemte

nějakej nástroj,“ rozkazoval. I tentokrát Gilbert uposlechl bez vytáček a vzal si k ruce lopatu. Laura popadla kladívko a krumpáč, pro který se Ray vracel na poslední chvíli.

Všichni jsme přešli chodníček a Helen, která se dr, ela vzadu, při chůzi rytmicky poklepávala baseballovou pálkou.

Vystoupali jsme po schodech a skrz mří, e nahlédli do útrob hrobky. Uvnitř byla malá, vydlá, děná místnost, asi tři metry široká a metr a půl hluboká. V zadní stěně bylo šestnáct otvorů, do nich, bylo mo, né ulo, it šestnáct různých rakví.

Tyto krypty byly uspořádány do čtyř řad a čtyř sloupců.

Stáli jsme za Rayem, který zastrčil menší z klíčů do visacího zámku značky Master, jen, povolil po jednom otočení. Jakmile se řetěz rozpojil, svezl se s řinkotem na zem. S velkým klíčem si musel Ray poněkud pohrát, ale nakonec jím v zámku také otočil. Mří, ovaná vrata se otevřela a zavrzala, jak se pohnuly po léta nehybné panty.

Vstoupili jsme. Na pohled bylo všech šestnáct krypt obsazených. Dvanáct jich bylo uzavřených náhrobními kameny, na nich, byla vytesána jména zesnulých, data pohřbů, narození a úmrtí, někdy i verše. , ádné datum nebylo z našeho století. Čtyři zbývající krypty byly jen zaházené maltou a nebyla na nich vytesána , ádná jména, , ádná čísla.

Ray se zdráhal pustit do práce. Koneckonců to byla rodinná hrobka. „Asi bude nejlíp, kdy, začneme hned, ať to máme co nejdřív za sebou,“ prohlásil nakonec. Opatrně se

pak kladívkem a dlátem pustil do nejvýše umístěné neoznačené krypty. Stačilo jednou udeřit kladívkem do dláta. Dál pracoval s maximálním soustředěním. Gilbert se chopil jedné z lopat a její kovovou část pou, il ke stejnému účelu jako Ray dláto. Osobně jsem měla dojem, že dělají příšerný hluk, který se uvnitř hrobky nepříjemně rozléhal.

Nemyslela jsem si ovšem, že by byl nějak zvlášť slyšet ven.

Rozhodně nemohlo být snadné určit, odkud se ty rány ozývají. Malta byla nejspíš vyrobená z nehašeného vápna, proto, e se ji, při prvním úderu začala drolit. Jakmile se Ray prokopal dovnitř, odsekal Gilbert lopatou zbývající materiál a zvětšil tak vzniklý otvor. Laura se mezitím v pokleku sna, ila prokopat krumpáčem do jedné ze spodních krypt.

Všichni tři zvířili oblaka prachu, jeho, drobné částečky jsem cítila a, v krku. Na té jejich píli bylo cosi znepokojivého.

Vidina kořisti prozatím odsunula všechny jejich spory a hádky na vedlejší kolej, ale ka, dou chvíli měli dosáhnout ký, eného cíle a já se bála, že pokojnou souhru vystřídá hami, nost a sobectví.

S Helen jsme stály u stěny za nimi, abychom jim nepřeká, ely. Dívala jsem se ven na svah a pozorovala, jak si vír hraje s větvemi stromů. Natáhla jsem krk a s obavami vzhlédla k nebi. Obloha byla zata, ená a nad námi visel černý mrak. V tomhle kraji se počasí měnilo ze dne na den, co, se rozhodně nedalo říci o Kalifornii, kde bylo celý rok prakticky stejně. Nedokázala jsem si představit, k čemu to

všechno dospěje. Na jednu stranu jsem se nadcházejícího vyvrcholení obávala, na druhou stranu jsem v sobě stále hýčkala naději, že to všechno dobře dopadne. Přála jsem si, aby si Ray s Gilbertem rozdělili peníze, potřásli si rukama a šli po svých a mě nechali na pokoji, ať si také udělám, co uznám za vhodné. Přála jsem si, aby Laura opustila Gilberta, a říkala si, že by se mohla nějaký čas zdr, et se svým otcem u paní Helen. Uva, ovala jsem, že Ray by mohl zůstat s matkou, aby se o ni mohl starat, a, půjde na operaci očí, a doufala jsem, že ho do té doby nechytí a nepošlou zpátky do vězení.

Podívala jsem se na hodinky. Bylo teprve čtvrt na jedenáct dopoledne. Kdyby se mi podařilo chytit odpolední letadlo, mo, ná bych mohla být u, na večeři doma. Přesto jsem ji, zmeškala spoustu svatebních příprav. Na zítřek, byla to středa před Dnem díkůvzdání, bylo domluveno, že William půjde s „klukama“ na ku, elky, zatímco Nell, Klotilde a mě nejspíš čekala večeře u Rosie. Ta slíbila, že se svatba jistojistě obejde bez generálky. Doslova prohlásila: „Co s nějakou generálkou? Prostě tam jen tak budem stát a opakovat, co nám řekne oddávající, ne?“ Nell sice nestačila udělat poslední úpravy na mém dru, ičkovském hábitu, ale osobně jsem byla toho názoru, že jde o typ oděvu, který člověku nemusí právě padnout.

Rytmika úderů ozývajících se uvnitř hrobky ještě získala na pravidelnosti. Kdesi v dálce jsem zaslechla hukot

hrobníkova vozíku na odklízení spadaného listí. Naštěstí kolem nás za celou dobu neprojelo jediné auto. Pak u, si jen pamatuji, jak Ray, Gilbert a Laura vynášeli z hrobky velké pytle z hrubého plátna. S Helen jsme je doprovázely a přihlí, ely, kdy, Ray jeden z nich obrátil dnem vzhůru a vysypal jeho obsah na zem. Vydechl: „Ten chlap byl geniální! No, koho by něco takovýho napadlo? Kdyby tu tak moh bejt s námi! Je, iš, to je nádhera!“

Na chodníčku před námi byla v tu chvíli halda amerických a také zahraničních bankovek, šperků, stříbrných příborů, vzácného nádobí, cenných papírů, stříbrných mincí, vzácných tisků, známek a zlatých a stříbrných dolarů. Ta hromada mi sahala a, po kolena a vedle odpočívalo ještě šest dalších pytlů. Dokonce i Helen se svým chabým zrakem dokázala vytušit, že se jedná o skutečně velkolepý objev. Tu na chodníček dopadla první kapka deště a po ní druhá a třetí, zatím v delších intervalech.

Ray se podíval překvapeně k nebi a nastavil dešti zkusmo dlaň. „Musíme sebou hodit!“ prohlásil.

Laura opět naházela vše zpátky do pytle, zatímco Ray s Gilbertem nalo, ili ostatní pytle do kufru a pěkně je tam srovnali. Kdy, k nim přihodili i ten poslední, Ray kufr zabouchl. U, jsme si nastupovali, kdy, jsem pohledem náhle zavadila o Gilberta. Nejprve jsem si myslela, že si jen zastrkuje košili, ale pak mi došlo, že nemanipuluje s košilí, ale se zbraní. Ray si všiml mého zděšení a ohlédl se na

Gilberta, který nyní stál ji, pevně rozkročený, kolt v rukou.

Laura chytila za ruku Helen a obě dvě se okam, itě přestaly hýbat. Viděla jsem, jak si Laura lehá a jak babičce cosi šeptá. Zřejmě ji chtěla upozornit, co se děje, proto, e stará paní viděla opravdu špatně.

Gilbert se pobaveně zadíval na Raye, jako bychom my ostatní ani neexistovali. „Strašně nerad ti to říkám, ale tvůj kámoš Johnny byl chladnej vrah.“

Ray na něho jen zíral: „Vá, ně?“

„Nechtěl se dělit s Darrellem McDermidem, a tak ho nechal oddělat.“

Ray vypadal naštvaně: „Myslel jsem, že Darrell zemřel při nějaký nehodě.“

„To nebyla nehoda. Udusil se kouřem. Johnny si chtěl bejt jistej, že Darrell zkape, a kvůli tomu zaplatil jistýmu maníkovi docela slušnej balík.“

„Proč? Proto, e nás Darrell udal poldům?“

„To říkal Johnny.“

„Kdo ho teda oddělal?“

„Já. Chudák kluk! Stejně se div neutrápil kvůli svýmu bráchovi, tak jsem ho vlastně jen zbavil utrpení.“

Ray se nad tím zamyslel a pak jen pokrčil rameny. „A co? S tím se dá , ít. Dobře mu tak, dostal, co si zaslou, il.“

„To jo, a, na to, že Darrell byl nevinnej. Nikdy nic špatnýho neudělal. Johnnymu to zkrátka někdo nakecal,“

pravil Gilbert bez špetky lítosti. „To já jsem vás napráskal

poldům. Divím se, že jste na to nikdy nepřišli.“

„Tys byl ten práskač?“

„U, to tak bude,“ přitakal. „Ber to jako chlap. Jsem krysa. Nemám vůbec , ádnou cenu. Je to jako v tom starým fóru o tom chlápkovi, co zachrání , ivot hadovi, kterej ho pak uštkne. Chlápek se tomu hrozně diví: ‚Hele, cos mi to udělal, kdy, jsem ti zachránil , ivot?‘ A ten had mu poví: ‚Si nestě, uj, brácho, že jsem zmije, jsi věděl, u, kdy, jsi mě poprvý uviděl.‘“

„Musím ti něco říct, Gilberte. O tobě já si nikdy nemyslel, že bys byl dobrej chlap. Nikdy.“ Ray jakoby mimoděk zajel rukou za záda, a kdy, ji odtamtud zase vytáhl, měl v ní osmatřicítku Smith & Wesson.

Gilbert se zasmál. „Jdi do hajzlu. Tak střeleckej souboj!

To se ještě pobavíme.“

„Spíš já se pobavím. U tebe bych si tím tak jistej nebyl,“

prohlásil Ray. Oči mu plály záští, ale Gilbert měl zřejmě skvělou náladu, jako by snad Raye ani nepova, oval za člověka, kterého by se měl obávat, jako by ho snad ani nebral vá, ně.

„Tati, ne!“ vykřikla Laura.

I já se přidala: „No tak, pánové! Tohle není nutné. Je tady spousta peněz…“

„Tady nejde o peníze,“ oponoval Ray. Na mě se při tom ani nepodíval. Celou dobu se upřeně díval do očí Gilbertovi.

Stáli ani ne tři metry od sebe. „Jde o princip, o člověka,

kterej zneu, íval mou dceru a zmlátil mou bývalou man, elku. A taky o Darrella a Farleyho, ty hajzle! U, mi rozumíš?!“

„Naprosto jasně,“ opáčil Gilbert.

Couvala jsem a nespouštěla z těch dvou oči, a tak jsem Helen nejprve vůbec neviděla. Pak jsem si všimla, jak se napřáhla baseballovou pálkou, prudce máchla přibli, ně Gilbertovým směrem a v poslední fázi pohybu zasáhla tou pálkou Raye do ruky. Gilberta vůbec netrefila a mně málem vyrazila zuby. Pálka mi prosvištěla těsně kolem pusy, tak, e jsem dokonce ucítila závan vzduchu, který zvířila. V

setrvačnosti narazila na auto a pálka jí nakonec vyletěla z ruky.

„Je, iši Kriste! Mami! Bě, odsud! No tak, vypadni!“

Laura vykřikla a přikrčila se. Já se zřítila k zemi a zvedla hlavu právě včas, tak, e jsem viděla, jak na ni Gilbert zamířil a stiskl spoušť. Ozvalo se jen cvaknutí. U, asle se podíval na kolt ve své ruce. Znovu natáhl kohoutek a opět stiskl spoušť; kohoutek opět jen naprázdno cvakl. Gilbert pak vyklopil bubínek, zasunul do něho nový náboj a zase jej zacvakl na místo. Pak hlaveň stočil jinam, zacílil na Raye. Stiskl spoušť, ale opět následovalo jen cvaknutí. Znovu natáhl a znovu stiskl spoušť. A znovu jen to cvaknutí! „Co to sakra má bejt?“ běsnil.

Ray se usmál. „Za to mů, u já. Zapomněl jsem ti říct, že jsem tomu kapánek ubrousil úderník.“

Ray vystřelil a Gilbert se za podivných zvuků sesul k zemi, jako by ho skolil poryv větru. Ray k němu klidným krokem přistoupil a postavil se přímo nad něj. Vystřelil ještě jedou.

Fascinovaně jsem přihlí, ela, kdy, vystřelil potřetí.

Pak se najednou otočil mým směrem a vykřikl: „Nedělej to!“

Koutkem oka jsem zahlédla jakýsi nejasný pohyb a pak jsem slyšela dutou ránu… do hlavy mě trefila baseballová pálka. Ve vteřině se mi zatmělo před očima. V poslední chvíli jsem s lítostí v srdci pohlédla na Helen. Říkala jsem si, že si nejspíš na poslední chvíli vybrousila styl a že konečně něco trefila. Jediný problém byl ale v tom, že kdy,

jsem ji uviděla, její ruce byly prázdné. To Laura mě přetáhla baseballkou po hlavě a já padala a padala a padala…

*

Ten den jsem nocovala v částečně soukromém pokoji v nemocnici jménem Baptist East s takovou bolestí hlavy, jakou jsem snad v , ivotě neza, ila. Proto, e jsem utrpěla otřes mozku, ošetřující lékař mi odmítal podat jakékoli bolest tišící prostředky a navíc mě ka, dých třicet minut chodil kontrolovat, jsem-li ještě na, ivu. Vzhledem k tomu, že jsem nemohla spát, několik dlouhých hodin jsem se otravovala ve společnosti dvou inspektorů z Oldhamské okresní policejní stanice, kteří mě vyslýchali. Byli to vcelku příjemní hoši,

nicméně přirozeně pochybovali o pravdivosti příběhu, který jsem jim předlo, ila. I kdy, jsem měla řečený mírný otřes mozku, lhala jsem, a, se mi od pusy prášilo, abych v příhodách, jich, jsem byla účastna a o nich, jsem jim nyní vyprávěla, jednala zásadně, jak mi velel zákon. Nakonec bylo nutné zatelefonovat do redakce místního Courier-Journalu, kde to zvedl jakýsi nebohý, bídně placený reportér, jen, byl kupodivu ochoten nahlédnout do archivu a vyhledat informace týkající se oné bankovní loupe, e. Za chvilku jsme se od něho dozvěděli jména všech podezřelých a také řadu barvitých teorií ohledně zmizelých peněz a cenností. Samozřejmě z něho nakonec vypadlo, že se ty peníze dosud nenašly, co, v tu chvíli platilo rovně, o Rayi Rawsonovi, o jeho paní matce a také dceři. Její druh byl na druhou stranu nalezen poměrně snadno, na hřbitově a s několika průstřely.

Celou dobu jsem jim statečně tvrdila, že mě ke všemu donutili s pistolí u hlavy a nakonec že mě zbili a opustili, proto, e jsem jim u, k ničemu nebyla. Kdo mi to koneckonců mohl vyvrátit? Moc mi pomohlo, kdy, zavolali do Santa Teresy, nadporučíku Dolanovi, který o mně neřekl jediného křivého slova, a tak zachránil mou poněkud pošramocenou reputaci. Vyšetřující policista pracně vyťukal do stroje celou mou výpověď a já souhlasila, že jakmile (pokud vůbec) budou Ray a jeho podařená parta dopadeni a předvoláni k soudu, půjdu svědčit. Nebála jsem se, že by k

něčemu takovému snad někdy došlo. Ray měl teď toti,

všechny peníze a navíc spoustu kontaktů ve zločineckém podsvětí, které získal čtyřicetiletým pobytem ve vězení.

Byla jsem si poměrně jistá, že všem třem bez větších potí, í opatří falešné doklady, včetně pasů a letenek první třídou kdovíkam.

Kdy, mě ve středu ráno propouštěli, sestra, které právě končila slu, ba, se nabídla, že mě odveze a, do Portlandu, kousek od domu, kde bydlela Helen Rawsonová. Vystoupila jsem si na rohu a ještě kousek došla pěšky. V domě byla tma. Strašidelné zadní dveře byly otevřené a na zemi kolem se válely kusy oděvů, které zřejmě upustili ve spěchu, kdy,

odsud prchali. Vešla jsem do lo, nice a rozsvítila lampičku.

Na nočním stolku chyběly všechny léky, z čeho, jsem si vyvodila, že se stará paní vypařila spolu se svým synem a vnučkou. Bez váhání jsem zvedla telefonní sluchátko a ani jsem se neobtě, ovala s hledáním své telefonní kreditní karty. Strašně dlouho mi trvalo, ne, jsem se dovolala.

Nejprve jsem samozřejmě zkusila Henryho, ale tam se mi ozval zase jen záznamník. To snad nebyl nikdy doma?

Vytočila jsem tedy číslo k Rosie, ale ani tam to nikdo nebral. Jako další přišla na řadu má kamarádka Vera, jenže ta nejspíš odjela i se svým mu, em, doktorem, na svátky někam pryč. Brnkla jsem i starému kamarádovi Jonahu Robbovi. Ale zase nic. Zkusila jsem dokonce i Darcy Pascoeovou, co, byla recepční v jedné firmě, u které jsem

byla kdysi zaměstnaná, ale i to bylo k ničemu. Málem jsem propadla panice, proto, e u, jsem si nemohla vzpomenout na nikoho, kdo by mi mohl pomoci. Nakonec jsem v naprostém zoufalství zkusila jedinou a také poslední mo, nost. Ne, to zvedla, zazvonil telefon na druhém konci čtyřikrát. Pak jsem ze sebe rychle vysypala: „Ahoj, to je Tasha? Tady Kinsey.

Pamatuješ, jak jsi mi posledně říkala, že mám zavolat, kdybych něco potřebovala?“

EPILOG

Svatba se konala na Den díkůvzdání, jak bylo stanoveno.

Rosiin restaurant byl plný květin, svíček a také vůně pokojových osvě, ovačů vzduchu. Rosie si přesně podle plánu vzala na sebe svůj bílý havajský hábit, na hlavu posadila věneček z myrty a na Williama zase navlékla smoking. Stáli před oddávajícím Raneyem, ně, ně se dr, eli za ruce a tvářili se jako dvě sluníčka. Ve světle svící sice nevypadali mladě, ale ani staře. Byli celí rozzáření, štěstí z nich jen sálalo… jako by měli ka, dou chvilkou shořet.

Všichni pro, ívali jejich man, elský slib s nimi, Henry, Charlie, Lewis a Nell s Klotilde na invalidním vozíku. Kdy,

oddávající pronesl své „za časů dobrých i zlých, v přepychu i bídě, ve zdraví i nemoci“, všichni do jednoho se tvářili, jako by ta slova byla určena jim. A moc dobře věděli, co to znamená milovat a být milován. Za ta léta také dobře poznali, jak mů, e člověka podlomit bolest nebo choroba.

Já tam stála a vzpomínala na Raye, na Lauru a na Helen

a uva, ovala, kde je jim asi konec. Připadala jsem si hloupě, ale stejně mě mrzelo, že mě tam na tom hřbitově nechali jen tak le, et a ani se nepřesvědčili, jestli jsem v pořádku. Svým způsobem jsem je opravdu začala pova, ovat za svou rodinu.

Myslela jsem si, že táhneme za jeden provaz, že společně čelíme nepřízni osudu, třeba, e jen na pár dní. Nedoufala jsem, že by to tak snad mělo zůstat navěky, ale věřila jsem, že to celé bude mít ještě nějakou dohru, že mi třeba poděkují, rozloučí se se mnou nebo mi alespoň na kus papíru napíšou pár slov.

Oddávající prohlásil Williama a Rosie za mu, e a , enu.

William jí vzal hlavu do dlaní a polibek, který si dali, byl ně, ný a sladký jako okvětní lístky rů, í. Nakonec rozechvělým hlasem zašeptal: „Ach, lásko, čekal jsem na tebe celý , ivot.“

Jediné oko, včetně toho mého, nezůstalo suché.