Sue Graftonová

N… jako

NÁSTRAHA

1

Občas mě napadá, jaké by to asi bylo moci nahlédnout do budoucnosti a poznat věci, které leží na časové přímce před námi a stanou se náhle, nějakého neznámého dne. Jen si zkuste představit, že máte doma ve dveřích zvláštní časoprostorové kukátko a spolu s ním i možnost uvidět, co se stane v létech budoucích! Je mi jasné, že okamžiky a situace, které bychom skrze takové kukátko spatřili, by nám v mnoha případech vůbec nedávaly smysl a jindy by nás zase jen nesmírně vyděsily. Kdybychom ale předem věděli, co se stane, vyvarovali bychom se určitých rozhodnutí a na některých životních křižovatkách třeba zvolili místo možnosti A možnost B. Takovou křižovatkou by mohla být například volba zaměstnání, rozhodnutí vstoupit do manželství, přestěhovat se, počít dítě, dát si první skleničku alkoholu, podstoupit dobrovolný chirurgický zákrok nebo si vyjet na dovolenou do hor, která mohla být docela fajn, kdyby se na vás zničehonic nezřítila lavina. Znát předem důsledky vlastního počínání, snad bychom jednali uvážlivěji a změnili svůj osud. Čas ovšem ubíhá pouze jedním směrem a dá se říci, že dost nekompromisně. Tím pádem jsme vězni v cele zvané přítomnost a nemáme nejmenší ponětí o tom,

jaká nebezpečí nás čekají. Naštěstí nás tato neznalost vlastně chrání, působí jako klapky na očích.

Ukázkovým příkladem potvrzujícím výše nastíněnou teorii byl i můj další případ. Takže… uháněla jsem tehdy na jih, do kalifornského Nota Lake, a pod koly ojetého auta z půjčovny mi ubíhala dálnice číslo 395. Za pár okamžiků jsem si měla promluvit s potenciálním zákazníkem a podle toho, co se mi zatím doneslo, mě nečekal nijak výjimečný úkol. Kdybych ovšem tušila, jakému se při něm vystavím nebezpečí, asi bych se po práci poohlédla někde jinde.

Dietze jsem nechala v Carson City, kde jsem s ním coby společnice-ošetřovatelka pobyla celé dva týdny, které potřeboval, aby se zotavil po operaci. Lékaři mu totiž

doporučili umělý kolenní kloub, a tak jsem se nabídla, že milého Dietze i jeho ďábelské červené porsche odvezu do Nevady. Ne že by mou jedinou vášní bylo dělat někomu ošetřovatelku, ale jsem praktický člověk a devítihodinová cesta do Nevady byla jedinou možností, kterak dopravit jeho auto zpátky domů. Když řídím, dělám to s rozvahou, a proto se z mé strany nemusel Dietz obávat nečekaných zajížděk, zastaveníček ani irelevantní konverzace. Strávil pod mou střechou celé dva měsíce a vzhledem k tomu, že se naše loučení neodvratně blížilo, záměrně jsme se v hovoru vyhýbali čemukoli osobnímu.

Jen tak pro pořádek, mé příjmení zní Millhoneová a křestní jméno Kinsey. Jsem žena dvakrát rozvedená a již

sedm neděl se v skrytu duše stydím za svých šestatřicet let.

A protože si obstarávám obživu jako soukromé očko, jsem také jaksepatří fit. Bydlím v kalifornské Santa Terese, ke které jsem přirostla jako choroš ke starému kmeni v lese.

Občas mě sice práce zavane do vzdálenějších končin rodné vlasti, ale v podstatě si zakládám na tom, že jsem provinční čmuchalka, a ráda bych u toho zůstala až do smrti.

Dietzova operace, která byla stanovena na první březnové pondělí, proběhla bez sebemenších komplikací, takže se zde o ní ani nebudu rozepisovat. Když jsem ho zavezla do nemocnice, vrátila jsem se k němu do bytu a s nadšením zahájila soukromou domovní prohlídku. Hned na první dojem ve mně jeho byt vzbudil úžas. Byl o mnoho větší a také daleko lépe zařízený než mé vlastní doupě v Santa Terese. Dietz měl povahu nomáda, a proto bych si nikdy ani nepomyslela, že by mohl mít nějaký majetek.

Zatímco jsem se já tísnila v přestavěné garáži na jedno vozidlo (nebylo to tak dlouho, co neměla ani nástavbu s malou ložnicí a druhou koupelnou), Dietz se těšil z pohodlí půdní vestavby se třemi ložnicemi a dobrými třemi sty čtverečními metry obytné plochy, která zahrnovala i terasu se spoustou zeleně a nefalšovaným skleníkem. I když

sedmipatrová budova, v níž bydlel, byla situována v obchodní čtvrti, měl odtamtud nádherný výhled a ani na nedostatek soukromí si nemohl stěžovat.

Dokud byl ještě doma, nedovolila jsem si strkat mu nos do jeho věcí, ale jakmile zůstal v bezpečí a pod dozorem na ortopedickém oddělení v Carsonské nemocnici, již jsem se nežinýrovala a řádně mu prohrabala věci. Abych byla přesná, občas bylo potřeba pomoci si přistavěním židle či odsunutím jiného kusu nábytku. Nahlédla jsem do každé skříně a skříňky, do každého šanonu, krabice či zásuvky, otevřela snad všechny desky nebo tašky a prošacovala kapsy všech jeho oděvů. Svým způsobem mě zklamalo, že Robert Dietz nemá co skrývat. Pochopte, jaké má takové čmuchání smysl, když člověk nic kloudného nevyčmuchá? Alespoň jsem měla možnost prohlédnout si na fotografii jeho bývalou ženu Naomi. Byla mnohem hezčí, než jak jsem ji znala z jeho vyprávění. Dále jsem ještě zjistila, že má v naprostém pořádku veškeré finance a že v domácí lékárničce neskrývá žádné

zkázonosné

medikamenty.

Jeho

osobní

korespondence pak sestávala výhradně z dopisů od synů, kteří, byť oba studující, dokázali napsat opravdu nehorázné hrubky. Určitě si teď říkáte, zda se nestydím, taková drzost, hrabat se mu v soukromí! Jenže já vás musím ujistit, že Dietz u mě doma provedl v mé nepřítomnosti minimálně totéž. Vím to, protože jsem na něho nastražila několik pastiček, a když otevíral jednu ze zásuvek mého psacího stolu, jedné takové si nevšiml. Třeba neměl platné živnostenské oprávnění, ale o talent a profesionální schopnosti (alespoň o většinu z nich) rozhodně nepřišel.

Jeho invazi do mého soukromí jsme spolu nijak nerozebírali, ale osobně jsem se už nemohla dočkat, až mu to při nejbližší příležitosti oplatím stejnou mincí. Ve vztahu dvou soukromých detektivů patří takové věci k profesnímu bontonu. Zpřevracej mi to doma vzhůru nohama, já to pak obrátím naruby u tebe.

Z nemocnice pustili Dietze tentýž týden v pátek ráno.

Následná rekonvalescence spočívala v nepřetržitém vysedávání s kolenem zabandážovaným velkou vrstvou k tomu určených dlah a dalších materiálů. Dívali jsme se proto na kdejakou hloupost v televizi, hráli žolíky a skládali puzzle s obrázkem právě rozkopnutého žížalího hnízda, které vypadalo tak opravdově, že jsem se div nepozvracela.

Během prvních tří dnů jsem obstarávala všechno vaření. V

překladu to znamená, že jsem připravovala sendviče. S

úspěchem jsem střídala svůj proslulý s burským máslem a okurčičkami a druhý nejoblíbenější, s osoleným vejcem vařeným natvrdo a spoustou majonézy Hellmann’s. Po této mé kúře se Dietz nerozpakoval a vtrhl do kuchyně, a tak náš jídelníček zbohatl o pizzu, čínské rychlé občerstvení a Campbellovy polévky, rajskou nebo chřestovou, to podle naší momentální nálady.

Po dvou týdnech se o sebe již Dietz dokázal bez problémů postarat sám. Také měl již venku stehy a s každou další rehabilitací se lépe a lépe belhal o holi. Na rehabilitaci to měl sice dost daleko, ale naštěstí mohl řídit, takže většinu

cesty zvládl vozem. I jinak to pomalu vypadalo, že si vystačí a nic mu nebude scházet. Raději jsem o tom nepochybovala.

Péče o něho mi totiž pomalu začínala lézt na nervy. Zkrátka a dobře přišel čas vyrazit na cestu, abychom si nezačali být protivní a nevypukla mezi námi ponorková nemoc. Byla jsem s ním sice ráda, ale věděla jsem, kam až můžu zajít.

Proto jsem se s ním rychle rozloučila; vyměnili jsme si několik prázdných slovních obratů, jako: „Díky. Bylo to hezký a uvidíme se.“ To byl jediný způsob, jak zapomenout na ten těžký knedlík, který mi seděl v krku, a jak se nerozbrečet jako malá holka, což jsem rozhodně nechtěla. I když se mi pro tu chvilku ulevilo, v klidu jsem rozhodně nebyla. Ale kdo říkal, že naše city dávají nějaký smysl?

Stalo se a já ujížděla po dálnici v naději, že seženu práci, a nijak mě netrápilo, co to vlastně bude. Potřebovala jsem peníze a také jsem se chtěla k něčemu upnout, k čemukoli, jen abych se trošku rozptýlila a nemusela pořád myslet na Roberta Dietze. Tedy, co se loučení týče, nejsem žádný přeborník. Už jsem si jich v životě užila dost a můžu říct, že ve mně nevzbuzují právě příjemné pocity. Navíc také nejsem žádná odbornice na vztahy. Mám pocit, že jakmile se člověk s někým sblíží, dá mu příležitost kdykoli zasadit bolestnou ránu, citově toho druhého vydírat, rozčilovat ho nebo opustit, v nejlepším případě jen nesmyslně nudit. Mně osobně se osvědčila taktika rozumného odstupu, který podobně bouřlivé emoce předem vylučuje. Myslím, že páni

psychiatři by pro lidi mého typu jistě našli ve své odborné hantýrce nějaké příhodné označení.

Radši jsem si proto pustila rádio a naladila nějakou lehce šumící stanici z Los Angeles, které leželo přes tři sta kilometrů na jih. Postupně jsem se také nechávala ukolébat okolní krajinou. Dálnice číslo 365 vede z Carson City na jih a míjí Minden a Gardenville. Kousek severně od Topazu jsem překročila státní hranici a vstoupila do východní Kalifornie. Hlavní geologickou osu tohoto státu tvoří pohoří Sierra Nevada, které vzniklo v důsledku zlomu zemské kry a o jehož zajímavou reliéfní kresbu se postaralo několik mohutných tajících ledovců. Nalevo ode mě se zase lesklo jezero Mono Lake, které je každoročně o třicet centimetrů menší a tím pádem i slanější a s výjimkou garnátů, jimi se živícího ptactva a samozřejmě slané vody má s životem v moři pramálo společného. Kdesi napravo, za tmavou zelení borového porostu, se ukrýval národní park Yosemite a jeho k nebi se tyčící vrcholky zbrázděné kaňony, jezera a hučící vodopády. Okolní louky, nyní pokryté zbytky sněhu, zase kdysi tvořily dno pleistocénního jezera. Tytéž louky ke sklonku jara hýřily pestrými barvami květin. Ve vyšších nadmořských výškách sníh dosud neroztál, ale silnice byly normálně průjezdné. Projížděla jsem tedy krajinou, o níž se ti, kteří se snadno zadýchají, vyjadřují jako o „dechberoucí“.

Nejsem sice žádná trampka, ale přesto jsem se přistihla, jak

si v osmdesátikilometrové rychlosti při pohledu na ni pro sebe mumlám tiché „Páni!“

Potenciální zákazník, za kterým jsem jela, byla ve skutečnosti zákaznice a jmenovala se Selma Newquistová.

Jak mi bylo řečeno, před několika týdny jí zemřel manžel.

Kdysi si najala Dietze, aby jí pomohl vymanit se z nesnesitelného prvního manželství. Neznala jsem ten případ sice do podrobností, nicméně jsem z Dietzových slov pochopila, že finanční „odškodnění“, které z jejího tehdejšího manžela vymámil, jí prý bohatě stačilo, aby se znovu postavila na vlastní nohy. Po této epizodě se podruhé vdala a právě smrt jejího druhého manžela v ní vzbudila řadu otázek, na které nyní chtěla znát odpověď. Původně samozřejmě zavolala Dietze, ale ten vzhledem ke své momentální

pracovní

neschopnosti

doporučil

mě.

Pochybovala jsem, že by si za normálních okolností najala paní Newquistová soukromé očko až z opačného konce země, ale já se právě chystala domů a měla jsem to vysloveně při cestě. Dokonce jsem díky tomu objevila prima zkratku. Dietz se za mě zaručil a mně zas tvrdil, že se nemusím bát, že bych snad za své služby nedostala patřičně zaplaceno. Říkala jsem si, že mi přinejmenším stojí za to se u ní zastavit a poslechnout si, co má na srdci. I kdyby si mě nakonec nenajala, připravila bych se jen o nějakých třicet minut.

Do Nota Lake (se 2356 obyvateli a 1328 metry nadmořské výšky) jsem dorazila asi po třech hodinách jízdy.

Na první pohled nebylo to městečko nic zvláštního, i když

leželo v až neskutečném místě. Ze tří stran se nad ním tyčily horské štíty, na jejichž vrcholcích dosud svítily bílé sněhové čepičky, tak výrazné na pozadí šedavě podmračené oblohy.

Na stinné straně vozovky byly dosud zbytky sněhu a holé stromy vedle ní byly obtěžkané namrzlými návějemi. Ve vzduchu se vznášela vůně borovic a jakýsi nasládlý pach. Při nádechu jsem proto měla vždy pocit, jako bych právě zabořila hlavu do poloprázdného galonu s vanilkovou zmrzlinou a lačně nasála její sladké aroma. Jezero, které městu propůjčilo své jméno, se táhlo do délky tří a půl kilometru a na šířku měřilo jeden a půl kilometru. Jeho hladina se blyštěla jako sklo a zračily se v ní sedavé vrcholky hor, kmeny bělokorých jedlí a voňavé cedry rostoucí na jeho svažitých březích. Zastavila jsem u čerpací stanice a zakoupila si nepříliš podrobnou mapu města, které se vinulo podél východního břehu Nota Lake a vypadalo jako nějaká šmouha.

Obchodní centrum města se rozkládalo v okolí nějakých pěti domovních bloků podél hlavní třídy. V rychlosti jsem je projela a napočítala deset benzínek a dvaadvacet motorestů.

V Nota Lake zřejmě hledali a nacházeli ubytování méně majetní turisté, kteří si přijeli zalyžovat do nedalekého Mammoth Lakes. Kromě toho jsem objevila bezpočet

podniků s rychlým občerstvením, jako Burger King, Carl’s Jr., Jack in the Box, Kentucky Fried Chicken, Pizza Hut, jeden Waffle House a International House of Pancakes, dále House of Donuts, Sizzler, Subway, Taco Bell a můj nejmilejší McDonalďs. Nadto jste si tam mohli na jídlo zajít do nejrůznějších mexických špeluněk, grilů a dalších útulných rodinných podniků, což ovšem slibovalo jen křik malých děcek a žádné destiláty.

Adresa, kterou mi dal Dietz, mě zavedla až na předměstí, do ulice dva bloky vzdálené od místní tepny. Byly tam domečky, jež na pohled budily dojem, že jsou z dílny jednoho a téhož stavitele. Ulice v této části města nesly jména různých indiánských kmenů; Shawnee, Iroquis, Cherokee, Modoc, Crow, Chippewa. Selma Newquistová bydlela ve slepé uličce jménem Pawnee Way a i její dům byl přesnou replikou těch sousedních: stěny pobité prkny, šikmá střecha, na jedné straně prosklená veranda, na druhé garáž

pro jedno vozidlo. Zaparkovala jsem na příjezdové cestě za fordem sedanem tmavé barvy. Ze zvyku jsem auto zamkla a zdolala celé dva schody vedoucí na zápraží. Stiskla jsem zvonek, ding dong, jako podomní prodejce kosmetiky Avon. Několik minut se nic nedělo, tak jsem to zkusila ještě jednou.

Na prahu se vzápětí objevila téměř padesátiletá žena menší plnoštíhlé postavy, s hnědýma očima a tmavými, rozcuchanými a nakrátko ostříhanými vlasy. Na sobě měla

košili se vzorem červeno-modro-žluté kostky a pod ní žlutou plisovanou sukni.

„Dobrý den, jsem Kinsey Millhoneová. Vy jste Selma?“

„Ne, to nejsem. Jsem její švagrová, Phyllis. Můj muž, Macon, byl Tomův mladší bratr. Bydlíme hned o dva domy dál. Můžu pro vás něco udělat?“

„Mám se Selmou domluvenou schůzku. Asi jsem ale měla předem zavolat. Je vůbec doma?“

„Moc se omlouvám. Teď mi to došlo. Říkala, že se zastavíte. Šla si ale lehnout. Budete patrně kamarádka toho detektiva z Carson City, že?“

„Přesně tak,“ přitakala jsem. „Jak je jí?“

„Občas mívá špatné dny a bojím se, že tohle je jeden z nich. Dneska to bude přesně šest neděl, co Tom odešel, a Selma mi před chvílí celá uplakaná telefonovala. Přiběhla jsem, jak nejrychleji to šlo. Třásla se a byla strašně rozrušená. Chudáček, nejspíš několik dní oka nezamhouřila.

Tak jsem jí dala valium.“

„Klidně se tu stavím později, jestli myslíte, že to bude lepší.“

„Ale kdepak. Určitě bude vzhůru a vím, že s vámi chce mluvit. No tak, nestůjte tu takhle a pojďte dál!“

„Díky.“

Vešla jsem za Phyllis do předsíně a po běhounu ji následovala směrem k hlavní ložnici. Cestou jsem letmo nahlížela do dveří po obou stranách chodby a získala dojem,

že se za nimi skrývají velmi přezdobené pokoje. Závěsy a čalounění v obývacím pokoji měly podle všeho ladit s tapetami, na nichž pučely kytice růžových kvítků se zeleným olistěním, spojené do jakýchsi girland pomocí světle růžových stužek. Od stěny ke stěně se tam táhl světle zelený koberec s krátkým vlasem. Pach chemie, visící ve vzduchu, dával tušit, že jej položili teprve nedávno. Nábytek v jídelně byl také obligátní, z tmavého dřeva. Na můj vkus ho v té místnosti bylo až moc. Všude byla dvojitá okna a mezi jejich skleněnými tabulkami kondenzovala vlhkost, takže

byla

poněkud

zamžená.

Vzhledem

k

všudypřítomnému zápachu cigaretového kouře a silné kávy měl byt vcelku domáckou atmosféru.

Phyllis zaklepala na jakési dveře. „Selmo, zlato? To jsem já, Phyllis.“

V reakci na to se zpoza nich ozvalo jakési zamumlání.

Phyllis pak dveře pootevřela a nahlédla dovnitř. „Máš tady návštěvu. Je ti dobře? Je to ta dáma z Carson City, to soukromé očko.“

Již jsem ji chtěla začít opravovat, ale nechala jsem to radši plavat. Nebyla jsem totiž z Carson City a rozhodně ne žádná dáma, ale co na tom vlastně záleželo. Škvírou ve dveřích jsem uviděla nějakou ženu na lůžku; přesněji platinově blond kštici usazenou na posteli s nebesy.

Zřejmě mi bylo dovoleno vejít, protože Phyllis po chvilce ustoupila, a když jsem ji míjela, ještě špitla: „Musím domů, ale kdybyste cokoli potřebovala, klidně zavolejte.“

Přikývla jsem na znamení díků, vstoupila do ložnice a zavřela za sebou dveře. Uvnitř bylo vinou zatažených závěsů téměř příšeří. Na koberci se jako bludné kameny povalovaly poházené polštáře. Jinak to tam bylo samý volánek a stěny zdobily křiklavé reprodukce. Též závěsy a ložní prádlo nezůstaly ušetřeny pestrobarevného potisku.

Hlavním motivem byly růže, tedy růžová exploze.

Spustila jsem: „Hrozně nerada vás ruším, ale Phyllis říkala, že vám to prý nebude vadit. Jsem Kinsey Millhoneová.“

Selma Newquistová měla flanelovou noční košili.

Posadila se a narovnala si přikrývku. Připomněla mi tak pacienta dlouhodobě upoutaného na lůžko, připraveného přijmout „bažanta“. Odhadovala jsem ji téměř na padesát, protože hřbety dlaní měla poseté jaterními skvrnkami a také protkané spletí žil.

Pleť měla tmavší, asi jako bruneta, ale účes se jí kadeřil platinovými kudrlinkami a připomínal cukrovou vatu.

Momentálně jej měla poněkud nakřivo a také mi neuniklo, že snad musí být i lepkavý, jakou vrstvu laku na něj nanesla.

Obočí si vytrhávala a dokreslovala tužkou cihlového odstínu. Oční stíny a linky však již dávno smyl čas. Vrstvou tuhého líčidla jí prosvítala skvrnitá pokožka, evidentně příliš

dlouho vystavená slunečnímu záření. Automaticky se natáhla pro cigarety, které po paměti nahmatala na nočním stolku a s nimi i zapalovač. Když si připalovala, trochu se jí klepaly ruce. „Proč nejdete sem ke mně?“ navrhla a ukázala přitom na jednu ze židlí. „Hoďte to sem a posaďte se, ať na vás líp vidím.“

Odložila jsem na postel hromadu jakéhosi šatstva, nabízenou židli přisunula blíž k ní a posadila se.

Dívala se na mě svýma opuchlýma očima, a když

promluvila, z úst jí vylétla tenká stužka cigaretového kouře.

„Omlouvám se, že mě vidíte v tomhle stavu. Obyčejně takhle nepolehávám, zvlášť ne v tuhle hodinu, ale mám za sebou těžký den.“

„Chápu,“ podotkla jsem. Kouř z cigarety mě zahalil jako aerosol šířící se kapénkové infekce.

„Nabídla vám Phyllis kávu?“

„Ale prosím vás, s tím si nelamte hlavu. Musela domů a mně nic nechybí. Nechci se tu také zdržet déle, než bude vysloveně nutné.“

Bezvýrazně na mě zírala. „To je jedno,“ hlesla jen.

„Nevím, jestli jste někdy ztratila někoho hodně blízkého, ale když se to stane, člověku pak často bývá, jako by ho skolila chřipka. Bolí ho celé tělo a v hlavě má takový zmatek, že se nedokáže na nic soustředit. Mám radost, když za mnou někdo přijde. Jsem tak nějak vděčná za jakékoli rozptýlení.

Pocitů se člověk sice jen tak nezbaví, ale krátké povyražení

občas přijde vhod.“ Když mluvila, snažila se zakrývat si rukou ústa. Zřejmě stále myslela na to, že má dva přední zuby poněkud tmavší. V jednom okamžiku jsem si všimla, že jsou téměř šedé. Napadlo mě, že třeba jako malá holka nějak špatně upadla nebo jí ztmavly vlivem léků, které brala jako dítě.

„Jak jste se seznámila s Robertem Dietzem?“ zeptala se mě náhle.

„Před lety jsem si ho sama najala, aby dohlížel na mou osobní bezpečnost. Byla jsem tehdy v ohrožení života a Dietz mi nějakou dobu dělal tělesného strážce.“

„A jak se mu daří; co jeho koleno? Mrzelo mě, když

jsem se dozvěděla, že je nemocný.“

„Bude zase v pořádku. Přece jen něco vydrží! Už ani neleží.“

„Říkal vám něco o Tomovi?“

„Říkal jen, že jste ovdověla poměrně nedávno. To je všechno, co vím.“

„Tak vám to budu muset povědět já. I když vlastně vůbec nevím, kde začít. Možná si pak budete myslet, že jsem blázen, ale věřte mi, nejsem,“ potáhla z cigarety, povzdechla si a vypustila z úst oblak kouře. Čekala jsem, že se její vyprávění neobejde bez slz, ale vše probíhalo v klidném duchu účinků valia. „Tom zemřel na infarkt.

Cestou… stalo se to asi jedenáct kilometrů od města. Bylo něco k desáté hodině večer. Musel si asi všimnout, že něco

není v pořádku, protože ještě stačil sjet ke krajnici. Jeden městský strážník, náš dobrý kamarád, James Tennyson, jel právě kolem a poznal Tomovu dodávku. Prý blikala všemi čtyřmi blinkry. Zastavil a šel se podívat, jestli Tom něco nepotřebuje. Jenže on jen ležel na volantu. Já byla na shromáždění v kostele, a když jsem přišla domů, parkovala na naší příjezdové cestě dvě policejní auta. Víte, že Tom byl detektiv? Pracoval pro okresního šerifa.“

„To jsem netušila.“

„Zvykla jsem si být neustále ve střehu a čekat, že mi ho jednou při výkonu služby zastřelí. Nikdy mě ale nenapadlo, že by mohl zemřít takhle.“ Odmlčela se, potáhla z cigarety a ukončila větu oblakem dýmu jako podivným interpunkčním znaménkem.

„Muselo to pro vás být těžké.“

„Bylo to hrozné,“ doznala. Opět pozvedla ruku a zastavila ji před ústy. Náhle se jí oči zalily slzami. „Pořád mi to nejde do hlavy. Víte, nikdy se u něho totiž neprojevily žádné příznaky. Tedy, po pravdě: Jestli ano, nic mi o tom neřekl. Měl sice vysoký tlak a doktor ho pořád přemlouval, aby přestal kouřit a radši začal cvičit, ale znáte to! Muži jsou zkrátka takoví! Vždycky nad tím prostě jen mávl rukou a dál si dělal, co chtěl.“ Odložila cigaretu, aby se mohla vysmrkat.

Ach, proč jen si lidé vždy s takovým zaujetím prohlížejí své posmrkané kapesníky?

„Jak byl starý?“

„Těsně před důchodem. Bylo mu třiašedesát,“ odvětila.

„Ale nikdy o sebe zvlášť nedbal. Pokud si vzpomínám, tak byl naposledy v kondici na vojně a ještě nějakou dobu po ní.

V akademii je cepovali a pak se ještě snažil, aby dostal místo zástupce šerifa. Od té doby už to bylo pořád stejné. V

práci žil z kofeinu a jídla zhltnutého ve spěchu, a když přišel domů, dával si whisky. Nevykládejte si to nějak špatně; nebyl alkoholik! Jenže po dlouhém dni v práci si vždycky rád dal něco dobrého k pití. A v poslední době měl navíc problémy se spaním. Kolikrát jen do rána bloumal po domě.

Často jsem ho slyšela ještě ve dvě, ve tri i v pět hodin ráno!

Kdo ví, co dělal? V posledních měsících navíc dost zhubnul.

Málo jedl a pořád jen kouřil, pil kafe a zíral z okna na sněhové závěje. Byly chvíle, kdy jsem si říkala, že se mi co nevidět složí před očima, ale možná jsem si to jenom představovala. O ničem se slovem nezmínil.“

„To vypadá, jako by byl pod nějakým tlakem.“

„Přesně tak. Také jsem si říkala. Byl jedním slovem ve stresu, jenže já nevěděla z čeho, a to mě přivádělo k šílenství.“ Opět sáhla po cigaretě, zhluboka z ní potáhla a odklepla přebytečný popel do keramického popelníku ve tvaru lidské ruky. „Každopádně právě kvůli tomu jsem se obrátila na Dietze. Mám pocit, že mám právo se to dozvědět.“

„Víte, nechci být neomalená, ale vy myslíte, že tím něco změníte? Protože ať už šlo o cokoli, život mu to stejně nevrátí.“

Na okamžik uhnula pohledem. „To je mi jasné. Ale občas mám pocit, že jsem ho snad vůbec neznala. Vycházeli jsme spolu moc dobře a Tom se vždycky dokázal o všechno postarat, ale víte, byl to ten typ, co toho moc nenamluví.

Zkrátka to nepovažoval za nutné. V posledních týdnech se dokonce stávalo, že na několik hodin zmizel, a když se vrátil, neřekl jediné slovo na vysvětlenou. Neptala jsem se, kde byl. Možná jsem měla, něco s ním nebylo v pořádku…

Jenže kdybych na něho naléhala, jen by se rozčílil. Tak jsem vždycky radši ustoupila. Nečekala jsem, že mě ještě v životě něčím překvapí. Jenže teď ani nevím, odkud nebo kam ten večer vůbec jel. Říkal, že bude doma, ale něco se muselo stát.“

„Nenechal vám nějaký vzkaz?“

„Nic takového.“ Odložila cigaretu na popelník a zpod polštáře vylovila pudřenku. Otevřela ji a podívala se na sebe do zrcátka. Prsty si přejela ty dva přední zuby, jako by z nich chtěla setřít tu skvrnu. „Vypadám děsně,“

poznamenala.

„S tím si nedělejte hlavu. Vypadáte dobře.“

Nejisté se usmála. „Myslím, že v mém případě paráda ztratila veškerý smysl. Teď, když je Tom po smrti, už na tom nikomu, včetně mě, nezáleží. No vážně!“

„Můžu se vás na něco zeptat?“

„Jak je libo.“

„Nechci být dotěrná, ale byla jste šťastně vdaná?“

Zaklapla pudřenku a přitom jí to v hrdle zabublalo rozpačitým smíchem. Zastrčila ji zpátky na místo. „To bezpochyby byla. U něho si ale jistá nejsem. Ale nestěžoval si. Víceméně bral život takový, jaký byl. Už jsem jednou vdaná byla… za takového surovce. Z prvního manželství mám syna. Jmenuje se Brant.“

„Ach tak. A kolik mu je let?“

„Pětadvacet. Když jsem poznala Torna, bylo mu deset.

Tom ho v podstatě vychoval.“

„A kde je Brant teď?“

„žije tady v Nota Lake. Dělá zdravotníka u hasičského sboru. Až do pohřbu tady se mnou bydlel, i když už má vlastní byt,“ prohlásila. „Říkala jsem mu o tom, že si chci někoho najmout. Připadalo mu to zbytečné, ale věřím, že když bude třeba, ochotně a rád pomůže.“ Trošku jí zčervenal nos, ale ovládla se.

„S Tomem jste byli svoji jak dlouho? Čtrnáct let?“

„Teď by to bylo dvanáct. Po rozvodu jsem nechtěla nic uspěchat. Bylo nám spolu dobře; až poslední dobou se to trochu pokazilo. Víte, dělal sice, co se od něho očekávalo, ale duchem byl úplně někde jinde. Nakonec z něho byl úplný tajnůstkář. Nevím, nevím… jako by měl svázaný jazyk či co. Co dělal ten večer tam na dálnici? Tedy, proč to

dělal? A jaké strašné tajemství za tím bylo, že mi nemohl nic říct?“

„Nemohlo jít o nějaký případ, na kterém pracoval?“

„Myslím, že to je možné,“ řekla, a než zamáčkla cigaretu, chvilku o tom ještě uvažovala. „Ano, mohlo to souviset s jeho prací. Tom o ní stejně mluvil jen zřídka. Jiní muži, myslím ostatní šerifovy zástupce, by třeba ve společnosti dali k lepšímu nějakou historku, ale to on nikdy.

Bral svoji práci velmi vážně, možná až moc.“

„Někdo z komisařství ale přece musel převzít jeho práci.

Nemluvila jste s někým takovým?“

„Řekla jste ‚komisařství‘, jako by to tady bylo nějaké velkoměsto. Nezapomínejte ale, že jste v Nota Lake. Tady máme jen malou okresní služebnu, a to jsme ještě rádi.

Detektivy tu proto máme jenom dva. Jedním z nich byl Tom a druhým jeho parťák Rafer. A s tím jsem samozřejmě mluvila, tedy ne že by bylo o čem. Byl ale milý. To Rafer umí. Navenek on je vždycky příjemný,“ vykládala, „ale k celé věci mi toho neřekl ani co by se za nehet vešlo.“

Chvilku jsem si ji prohlížela a v duchu si přehrávala náš dosavadní rozhovor. Prosévala jsem ho svými opatrnickými filtry ve snaze uchovat si v paměti jen to podstatné. Zatím mi na celém příběhu nepřišlo nic zvláštního, ale také jsem neměla nejmenší tušení, co ode mě ta žena vůbec chce. „A myslíte si tedy, že je na Tomově smrti něco podezřelého?“

Zdálo se, že ji ta otázka zarazila. „Vůbec ne,“

odpověděla, „ale před smrtí ho něco moc trápilo a já se chci dozvědět, co to bylo. Vím, že z toho asi nejste zrovna moudrá, ale nedokážete si představit, jak mě rozčiluje, když

si pomyslím, že přede mnou můj muž tajil něco, kvůli čemu ani nemohl spát. Byla jsem mu dobrou manželkou, a tak tu teď, když odešel, nechci jen tak sedět se založenýma rukama.“

„A co jeho osobní věci? Viděla jste je?“

„Koroner mi samozřejmě vrátil všechno, co měl u sebe, když zemřel, ale na nic zvláštního jsem nenarazila. Byly to jen hodinky, peněženka, pár drobných, co měl v kapse, a snubní prstýnek.“

„A co jeho stůl? Neměl tady doma pracovnu?“

„To ano, jenže já ani nevím, co bych vlastně měla hledat.

Navíc tam měl hrozný chaos. Jen papíry, všude samé papíry, a navíc rozházené! Takže i kdyby tam bylo něco důležitého, nevšimla bych si toho, ani kdyby to na sobě mělo třeba sedm červených vykřičníků. Do toho pokoje ani nedokážu nahlédnout, ale na druhou stranu to nechci jen tak nechat být. A právě proto potřebuji vaši pomoc… chci, abyste se pokusila zjistit, co Tomovi v poslední době leželo na srdci.“

Váhala jsem. „Určitě to můžu zkusit. Ale pomohlo by mi, kdybyste byla víc konkrétní. Moc jste mi toho zatím neřekla.“

Selminy oči se zalily slzami. „Lámala jsem si s tím hlavu jako blázen, ale na nic jsem nepřišla. Prosím, udělejte něco!

Kdykoli se jen pokusím vejít do jeho pracovny, sesypu se.“

Ach ne! Tak přesně něco takového jsem potřebovala, zakázku, která snad ani nemohla být záhadnější, a tím pádem i beznadějnější. Měla jsem ji na místě odmítnout, ale samozřejmě jsem to neudělala. A jak se nakonec ukázalo, pěkně jsem si tím zavařila.

2

Když se má návštěva chýlila ke konci, zřejmě se u Selmy dostavily účinky podaného valia. Poněkud se totiž

vzpamatovala a během poměrně krátké chvilky se dala do pořádku. Osprchovala se a převlékla, zatímco já čekala v obýváku. Když se po nějakých třiceti minutách objevila ve dveřích, prohlásila, že se už cítí normálně a je zase sama sebou. Její proměna mě ohromila. Takhle nalíčená vypadala mnohem jistěji, i když si stále zakrývala pusu, kdykoli chtěla něco říci.

Přibližně dvacet následujících minut jsme vyřizovaly ryze obchodní záležitosti a nakonec jsme se také dohodly, co dál. Selma Newquistová měla již tou dobou situaci dávno pod kontrolou. Vzala do ruky telefonní sluchátko a zajistila mi ubytování. I když všude musely platit sezónní slevy, trvala ještě na dalších deseti procentech.

Rozloučila jsem se s ní asi ve dvě hodiny. Ani ve městě jsem se nechtěla moc zdržovat, a tak jsem si jen sehnala něco k snědku. Racionální stravě příliš neholduji, takže jsem se jako obvykle ráda spokojila se smaženou rybou a hranolky, které jsem spolu s velkou kolou zakoupila v bistru Capt’n Jack’s. Pak přišel čas přihlásit se v motelu. Jmenoval

se Nota Lake Cabins a bylo to deset rustikálních chatiček kousek od lesa a necelých deset kilometrů od města. Nebylo to také daleko od hlavní silnice. Majitelkou a odpovědnou ředitelkou toho podniku byla ovdovělá Tomova sestra, Cecilia Bodenová. Když jsem zacouvala na místo na parkovišti, uvědomila jsem si, že je to tam na můj vkus přece jen příliš opuštěné. Jako holka z města jsem totiž

zvyklá na dostatek restaurací, bank, výčepů a kin a také si příliš nepotrpím na společnost švábů. Ale vzhledem k tomu, že platila Selma, nemohla jsem si zase tolik vyskakovat a popravdě řečeno mi i okolní větrem ošlehaná divočina byla sympatičtější než zaplivané ulice kolem motorestů ve městě.

Já naivka!

Když jsem vstoupila do přijímací kanceláře, Cecilia právě s někým telefonovala. Mohlo jí být tak šedesát a měla menší a neforemnou postavu, asi jako desetileté děvče. Toho dne si vzala flanelovou košili s červenou kostkou, kterou si zastrkala do tuhých modrých džin. Zadeček neměla, jen jí vzadu plandalo cosi plochého. Určitě by také neudělala žádnou chybu, kdyby si přestala ničit své krátké vlasy trvalou. Rovněž mi nezbývalo než se v duchu ptát, jak by asi vypadala, kdyby si nezakrývala přirozené šediny konvenční hnědou barvou, jíž si vlasy také velmi oslabovala.

Recepce nebyla ničím výjimečná. Byl to takový kumbálek, obložený borovicovým dřevem a sotva tak veliký, aby se tam vešlo jedno křeslo a drátěný stojan na

letáky a reklamní brožurky upozorňující na okolní turistické atrakce. Postranní dveře s nápisem ŘEDITEL nejspíš vedly do soukromého bytu majitelky. Přepážku recepce tvořila třicet čísel dlouhá psací deska, která byla připevněná uprostřed holandských dveří, oddělujících vstupní halu od miniaturní kanceláře. Ani ta mě ničím nepřekvapila, protože v ní stál jeden psací stůl, několik šanonů, psací stroj, pokladna, Rolodex, bloček na paragony a velká kniha hostí, kam Cecilia zapisovala veškeré rezervace a do níž nyní při telefonování často nahlížela. Otázky, které jí pokládal volající, jí těžkou hlavu rozhodně nedělaly. Reagovala na ně vysloveně flegmaticky: „Čtyřiadvacátého bych tu nějaké volné pokoje měla, ale potom už nic… jestli chcete rybařit a budete potřebovat vykuchat ryby a uložit je do mrazáku, pak zkuste Mountain View… hm… jasně… Víte, víc už pro vás udělat nemůžu…“ sama pro sebe se zasmála, asi nějakému vtipu, který mohla pochopit jen ona. „Kdepak… ani pokojskou, ani posilovnu… sauna nám nefunguje.“

Čekala jsem, až domluví, a abych si ukrátila chvíli, namátkou jsem ze stojanu vytáhla několik letáčků. Tak jsem se dozvěděla něco málo o lyžařských zájezdech a možnostech ubytování nedaleko Mammoth Lakes a Mammoth Summit. Také jsem si přečetla, jaké se v okolí konají slavnosti a jiné společenské události. Bohužel jsem těsně propásla výroční turnaj ve sportovním rybaření, který se konal týden před mým příjezdem. Slavnostní přehlídku

rybářských technik jsem už také nemohla stihnout, protože ta proběhla ke konci února. Tak snad jindy! Příležitostí bylo rozhodně dost. Již v dubnu začínala další soutěž v lovu pstruhů, jejíž zahájení měla dokonce provázet tisková konference. Pak měla přijít další přehlídka sportovního rybářství a také slavnost na počest místního rybářského spolku, po ní oslavy svátků Mule Days a každoroční běh na třicet kilometrů po okolí. Zvážila jsem to a došla k závěru, že mě do východních hor nedostane nikdo ani stopem, ani pěšky a ani na hřbetu polodivokého mezka. Bylo mi totiž

jasné, že se tam z člověka velmi rychle stává potrava hladových divokých šelem, které číhají snad i v zákrutech uzoučkých turistických stezek, vedoucích mezi příkrými skalisky prapůvodní divočiny.

Když jsem opět vzhlédla, všimla jsem si, že si mě Cecilia přísně prohlíží. „Dobrý den, paní,“ promluvila po chvilce. Stála však dál za těmi holandskými dveřmi a jakoby se zdráhala vyjít.

Vysvětlila jsem jí, kdo jsem, takže pak mávnutím ruky odmítla kreditní kartu, kterou jsem jí podávala. „Selma mi řekla, že to bude na její účet. Takže… měla bych tu pro vás dvě chatky. Můžete si vybrat.“ Pak sundala z háčku svazek klíčů, otevřela dolní část holandských dveří a zamířila k východu. Vyšla jsem tedy za ní na cestu, na níž ležely cedrové šišky. Vzduch venku byl vlahý a prosycený vůní hlíny a borovicové pryskyřice. Slyšela jsem vítr pohrávající

si s větvemi jehličnanů a také šramot, který měly na svědomí veverky. Auto jsem nechala tam, kde jsem zaparkovala původně. Úzká cesta vedoucí k chatkám byla totiž zahrazená řetězem, zavěšeným na dvou sloupcích.

„Nechci, aby mi tady vzadu jezdili lidi autama, protože když

je mokro, bývá tu pak hrozné bláto, jak se to rozjezdí,“

prohlásila, jako by snad vytušila, nač myslím.

„Opravdu?“ zamumlala jsem, protože mě nic lepšího nenapadlo.

„Máme skoro plno,“ poznamenala. „To je div, na to že je březen.“

Tím si odbyla nenucenou konverzaci. Já reagovala upejpavým nesrozumitelným zahuhláním. Pak se před námi vynořilo několik pěkných chatiček. Jedna od druhé byly vzdálené tak pětadvacet metrů. Místo plotu mezi ně kdosi vysadil svídy a javory, nyní holé. Menší douglasky zase v člověku probouzely touhu vlastnoručně si opatřit vánoční stromeček. „Proč se tomu tady říká Nota Lake? Je to snad ještě indiánské jméno?“

Cecilia zakroutila hlavou. „To ne. ‚Nota‘ se za starých časů říkalo cejchům, co vypalovali do kůže zločincům, aby lidi vždycky hned poznali, s kým mají co do činění. V

našem kraji se usadilo hodně desperádů; v sedmnáctém století sem ten neřád často deponovali až z Anglie. A náhodou byli všichni ocejchovaní. Většinou to byli vrahové, kapsáři, smilníci, zkrátka nejhorší z nejhorších. Jakmile si

odpykali svůj trest, byli zase svobodní a hned utíkali na západ. Spousta z nich se ale usadila tady. Jejich potomci pak našli práci, když se stavěly železnice. Tehdy zaměstnali kdejakého povaleče nebo barevného. Polovina lidí tady z města jsou potomci těchhle bývalých trestanců. Museli to být pěkní kanci; ale kde brali svoje ženy, to je vážně záhadou. Nejspíš si je namlouvali poštou, jestli se nepletu.“

Když jsme dorazily k první volné chatce, její vyprávění se stále neslo v tomtéž duchu. Přednes měla nevýrazný, žádné zvláštní nadšení pro věc zkrátka neprojevovala. „Tady to je Vrba. Moje chatičky mají totiž místo čísel skutečná jména. Podle mě je to tak hezčí.“ Vzala do ruky klíč. „Každá je jiná. Záleží jen na vás, kterou si vyberete.“

Vrba byla prostorná, obložená borovým dřevem, tak šest krát šest metrů. Měla krb, postavený z kamenů, který byl uvnitř černý od sazí. Na kovovém roštu se kupila úhledná hromádka polínek. Krb jistě spolykal mnoho houževnatého dřeva, které se dosud připomínalo všudypřítomným odérem.

Na jedné straně místnosti byla mosazná postel s mírně vyboulenou matrací. Pokrývka na ní byla typicky pestrobarevná a podle mého páchla zatuchlinou. Na nočním stolku u postele stála malá lampička a digitální budík.

Předložka k posteli byla kdysi také pestrá, ale dávno vybledla a také se časem ošlapala.

Cecilia otevřela jakési dveře nalevo. „Tady je koupelna a šatna. Máme to tu se vším komfortem. Tedy jestli

nerybaříte,“ dodala spíše sama pro sebe. „Je tu žehlička, žehlící prkno, kávovar, mýdlo a tak.“

„To je pěkné,“ podotkla jsem.

„Ta druhá chatička se jmenuje Bolehlav. Je vzadu u potoka, pod tou velkou borovicí. Sice má kuchyňku, ale zase žádný krb. Ale jestli chcete, klidně tam s vámi zajdu.“

Většinu času, co se mnou mluvila, se mi nedívala do očí, takže si vlastně povídala s podlahou, přesněji s jedním bodem asi dva metry nalevo ode mě.

„Tady je to fajn. Zůstanu v téhle.“

„Jak chcete,“ odvětila a podala mi klíč. „Auta se tu tedy nechávají na parkovišti. Vzadu máte ještě další dřevo.

Kdyby vám to nestačilo a šla jste si sama něco nasbírat do lesa, dávejte si pozor na černé vdovy. Jinak telefonní automat najdete venku, vedle vchodu do kanceláře. Je to lepší; aspoň mě nikdo neotravuje, když si potřebuje někam zavolat. Asi padesát metrů po cestě tímhle směrem je kavárna. Když půjdete po silnici, nemůžete ji minout. Dělají tam snídaně, obědy a večeře a mají otevřeno od šesti rána do půl desáté do večera.“

„Díky.“

Opustila mě a já jí dala dostatek času, aby mohla zapadnout do kanceláře. Pak jsem se vrátila do auta pro tašku a přenosný psací stroj, který jsem si vzala pro všechny případy s sebou. Chtěla jsem si u Dietze totiž vyřídit všechno potřebné papírování, ale zdaleka jsem to nestačila.

Jinak v mé garderobě byly v podstatě jen roláky a modré džíny, a tak zabalit si bylo dílem okamžiku. Zdrželo mě snad jen, že jsem si musela ze šuplíku nabrat hrst čistých spodních kalhotek.

Jakmile jsem se vrátila do chatičky, postavila jsem psací stroj na noční stolek a svých pár svršků naskládala do nepříliš fortelného prádelníku s několika zásuvkami. Pak jsem si vybalila šampon a také zubní kartáček s pastou, položila je na umyvadlo a spokojeně se podívala kolem sebe. Ach, sladký domove, říkala jsem si. Tedy nebýt těch černých vdov! Vyzkoušela jsem ještě záchod, který fungoval bezvadně, a také zkontrolovala sprchový kout, chytře zakrytý bílým závěsem na kovové konzoli. Vana vypadala čistě, ale bohužel byla vyrobena z materiálu, který ve mně vždy vzbuzoval touhu chodit po špičkách. Dosud jsem měla v živé paměti povinné návštěvy veřejných plováren, kam jsme docházeli se školou, a proto jsem instinktivně stáhla prsty u nohou a zahnala představy podezřelých vodou nasáklých materiálů a zrezivělých sponek do vlasů. Nic takového jsem tu sice nikde neviděla, ale v duchu jsem cítila až nadpřirozenou přítomnost letité špíny. I zde byl totiž cítit chlór promísený s cizím šamponem. Rozhodla jsem se raději omrknout kávovar, jenže mu na zásuvce chyběla jedna pacička a nadto jsem stejně neměla k dispozici žádný filtr, žádnou kávu a ani žádnou smetanu v prášku a bez přídavku

mléka. Tolik k veškerému komfortu. Díky bohu alespoň za to mýdlo.

Vrátila jsem se tedy do hlavního pokoje a i ten zběžně prohlédla. U jednoho z postranních oken stál stůl se dvěma židlemi a s výhledem na zalesněnou krajinu. Tak jsem si vybalila psací stroj a postavila jej na ten stůl. Zapsala jsem si za uši, že budu muset hned druhý den ve městě najít obchod s kancelářskými potřebami a kopírkou. Většina soukromých detektivů sice v dnešních dobách používá osobní počítače, ale s těmi jsem si nikdy dvakrát nerozuměla. Můj starý dobrý stroj značky Smith-Corona mi naprosto vyhovuje, protože nepotřebuji přívod elektrického proudu a navíc nemusím trnout, kdy nenávratně ztratím nějaká důležitá data. Posadila jsem se za stůl a zadívala se oknem na střapatý les. A dokonce i jehličnany, které neopadávají, vypadaly smutně a uboze. Skrz jehličím obrostlé větve borovic bylo vidět plot Ceciliina pozemku a také prostor za ním. Tato část města evidentně patřila rančerům a farmářům, i když ne všechna půda zde byla obdělávaná. Přesto mi připadalo, že pokud ne dnes, jistě o ni nějaký zemědělec pečoval kdysi v minulosti. Pak jsem si vzala kus papíru a udělala si pár poznámek; většinou nijak důležitých, když už

to musíte vědět.

Takže Selma Newquistová si mě v podstatě najala, abych se pokusila zrekonstruovat posledních šest týdnů života jejího manžela. Vycházela jsem z teorie, že ať už ho

znepokojilo cokoli, muselo se to přihodit v rozmezí právě těchto dnů. Obecně nesnáším případy, kdy musím pro blaho jednoho z páru strkat nos do věcí toho druhého, zvlášť je-li tento po smrti –, ale Selma ve mně vzbudila dojem, že jí odpověď na tuto otázku skutečně pomůže něco vyřešit. O

něčem takovém jsem silně pochybovala. Tom Newquist se třeba mohl jen někde zadlužit nebo uvažoval, co bude vlastně dělat po odchodu do důchodu.

Souhlasila jsem, že budu Selmu každé dva až tři dny informovat o dalším vývoji událostí, a to písemnou formou.

Zpočátku mi to rozmlouvala, že prý to písemně nebude nutné, ale já ji přesvědčila, že mi to tak lépe vyhovuje, částečně proto, že jsem chtěla, aby měla důkladný přehled o tom, co zjistím. A i kdybych se nedobrala žádného závěru, chtěla jsem, aby věděla, z čeho jsem vycházela. Také pro ni bylo nesmírně důležité vědět, které věci jsem nemohla ověřit. Kromě toho je vždycky dobré mít u sebe jakákoli fakta vždy černá na bílém, aby do nich mohl člověk kdykoli nahlédnout. Při slovním předání si posluchač vše trochu zkreslí a dokreslí podle svého. Většina z nás prostě neumí poslouchat jako dobrý psychiatr. Vinou našich duševních pochodů údajně vypouštíme, nepřijmeme, zapomeneme nebo si špatně vyložíme celých osmdesát procent toho, co nám někdo řekne. No, jen si zkuste vzpomenout na libovolný patnáctiminutový rozhovor, a hned vám bude jasné, o čem mluvím. A jestliže bude mít takový rozhovor

nějaký emocionální podtext, kvalita z něho vytěžené informace se ještě dále snižuje. Písemná zpráva o průběhu vyšetřování byla navíc výhodná i pro mě. Obvykle mívám problémy, už když si mám vybavit, co se dělo minulý týden.

A když nevím, co bylo v pondělí a co v úterý, těžko se budu rozpomínat, k čemu jsem došla, proč a kdy. A zákazník má obvykle důvěru ve vaše schopnosti, dokud nepřijde na řadu placení. To mu najednou váš honorář připadá nehorázně vysoký a on jen stojí před vámi a neví, za co vám to má vůbec zaplatit. Pro tyto případy je lepší opatřit fakturu ještě řadou chronologicky seřazených dokumentů, kde je celý případ krok za krokem rozebrán. V podobných situacích s oblibou toto své „Písmo“ cituji. Když už nic jiného, člověk se tím alespoň utvrdí v tom, jak je inteligentní a jak umí hezky psát. Ruku na srdce; vy byste snad mohli důvěřovat někomu, kdo neví, kde se píše měkké „i“ a kde ypsilon, a nedokáže sestavit jednoduchou oznamovací větu?

Mimo jiné, i o mém honoráři jsme se Selmou diskutovaly. Jako jediný zaměstnanec a současně majitelka mého skromného podniku nemám žádné přísné požadavky, co se účetnictví týče. A pokud jde o případ jako tento, kdy pracuji mimo domov, bývá to většinou ještě jednodušší.

Někdy to řeším tak, že si účtuji jakýsi paušál, který pokrývá všechny mé výlohy, jindy stanovím honorář podle hodinové sazby, ke které připočtu ještě výjimečné výdaje. Selma mě ujistila, že má peněz dost, ale upřímně řečeno jsem měla tak

trochu výčitky svědomí, že bych měla ujídat z Tomova koláče. Na druhou stranu tu ale zůstala sama, takže byla vlastně v právu. Jak by jí asi bylo, kdyby se až do smrti užírala tím, co před ní manžel tajil? Zármutek jako takový bohatě stačil. Nebyl jediný důvod, aby se trápila nějakými nezodpovězenými otázkami. Měla zkrátka dost práce, aby se vyrovnala s jeho odchodem, a potřebovala znát pravdu. A tu jsem měla zjistit já. Tečka. Jen jsem doufala, že až ji objevím, bude Selma spokojená a najde klid.

Nakonec jsme se dohodly, že dokud nebudu mít alespoň představu, jak dlouho bude mé šetření trvat, bude mi vyplácet čtyři sta dolarů na den. Od Dietze jsem si pro tyto případy vypůjčila vzorovou smlouvu, kterou jsem pouze vyplnila svými osobními údaji, jako bylo datum a specifikace zadání zakázky. Selma mi závěrem předala šek na patnáct set dolarů. Říkala jsem si, že než se pustím do práce, budu si muset vybrat příslušnou hotovost v místní bance… co kdyby náhodou! Je mi moc líto, že o tom takhle mluvím, ale přestože sympatizuji se všemi vdovami, sirotky a podobnými trosečníky, co jich na světě je, považuji za moudré zajistit si přísun financí dřív, než se člověk rozběhne někoho zachraňovat.

Pak jsem za sebou zavřela chatičku, zamkla dveře a zamířila po cestě k vozu. Sedla jsem za volant a vydala se na téměř desetikilometrovou cestu do města. Kolem dálnice bylo roztroušeno několik obchodů a jiných veřejných

zařízení, jako je prodejna traktorů, parkoviště, kempink pro přívěsy, obchod se smíšeným zbožím a čerpací stanice. Pole mezi nimi byla zlatavá uschlou travou nebo ježatá strništěm.

Široký pás oblohy, dříve modrý, se nyní zbarvil došeda, vrcholky hor obestírala bílá záře a na západ ode mne na nebi bez hnutí visely těžké mraky roztodivných tvarů. Všechny hory v dohledu měly barvu terakoty a místy na nich ještě zbývaly sněhové peřinky. Větvemi stromů klátil vítr, takže praskaly. Pustila jsem si v autě topení a s ním i větrák a čekala, až mi lýtka ovanou tropické větry.

Na cestu do Carson City jsem si s sebou vzala tvídové sako, kdyby přituhovalo, a pro každodenní nošení džínovou bundu. Obojí bylo ve zdejších klimatických podmínkách nedostačující. Projížděla jsem proto městem, dokud jsem nezahlédla dobročinný bazar. Zaparkovala jsem na volném místě v řadě aut před vchodem. Výloha obchodu byla plná kuchyňského vybavení a menších kusů nábytku. Všimla jsem si knihovničky, stoličky, hromady talířů, každý pes jiná ves, pěti lampiček, tříkolky, mlýnku na maso, starého rádia značky Philco a několika červených reklamních cedulí spojených drátem a velebících kosmetické výrobky značky Burma-Shave. Na té horní stálo MÁ VÁŠ MANžEL… Co?

Ptala jsem se v duchu. Co má nebo nemá můj neexistující manžel? Reklamní cedule firmy Burma-Shave se poprvé objevily někdy ve dvacátých letech a mnohé se dochovaly ještě do doby mého dětství, takže jsem si velmi dobře

pamatovala jejich legrační a úderné slogany. Má váš manžel… vousy?… Je vážně výstřední?… Pokud ještě nevylezl z jeskyně… nabídněte mu něco z řady… Burma-Shave! Ano, asi tak.

Uvnitř v tom obchodě to bylo cítit jako ve starém botníku a já se pracně prodírala řadami stojanů obtěžkaných ramínky s šatstvem. Spoustu z těch věcí si jejich původní majitelé určitě koupili buď pro jednu příležitost, nebo z prchavého rozmaru, jako například večerní či koktajlové šaty, dámské kostýmky, akrylové svetříky, halenky a košile s pestrobarevnými havajskými vzory. Vlněné kusy oblečení mi zase připadaly zplstnatělé a bavlněné oblečení bylo pro změnu nehorázně obnošené a mělo seprané barvy. Až úplně vzadu jsem objevila stojan prohýbající se pod vahou zimních bund a kabátů.

Zkušebně jsem si navlékla naducaného koženého bombra. Byl těžký asi jako olověná pokrývka, kterou přes vás přehodí u zubaře, když se vám chystají udělat rentgenový snímek chrupu, a sami vše obvykle pozorují z bezpečí vedlejší místnosti. Uvnitř měl beránka, který ani nebyl příliš ošoupaný, ta boční kapsy se zapínaly na zip. U

jedné z nich byl rozbitý. Podívala jsem se ještě na etiketu pod límečkem, kde stálo, že jde o velikost „M“. To znamenalo, že jsem si pod tu bundu mohla vzít případně ještě tlustý svetr a pořád se mohla hýbat. Cenovka byla připevněná na hnědém^nápletu na rukávu. Stála čtyřicet

dolarů. Taková pálka! Krká váš manžel nebo běhá za ženskými? Drbe si svůj chlupatý zadek? Chcete-li, aby se konečně vykoupal… použijte jako vábničku některý z výrobků řady Burma-Shave. Přehodila jsem si bundu přes ruku a vydala se zpět cestou mezi stojany s oblečením. Ještě jsem si vyhrabala lehce vybledlou modrou flanelovou košili a skvostný pár trekingových bot. Slíbila jsem si, že se v tom obchodě ještě stavím před odjezdem, rozpletu drát, spojující reklamní cedule firmy Burma-Shave, a jednu po druhé si je přečtu.

Neumí se váš manžel chovat?

Prská snad, remcá, vzteká se či odmlouvá?

Hoďte po tom hulvátovi některý z výrobků řady Burma-Shave.

Sama pro sebe jsem se zasmála. Ani já bych to nepodala vtipněji. Opět jsem vyšla na ulici, v ruce zakoupené oblečení. Staré zlaté časy a jejich reklamy, říkala jsem si. V

poslední době mám totiž pocit, jako by Američané ztráceli svůj smysl pro humor.

Hned naproti přes ulici jsem zahlédla obchod s kancelářskými potřebami. Zašla jsem tam a koupila si nějaký papír a také dva balíčky poznámkových kartiček. O

dva vchody dále sídlila banka, kde měla svůj účet Selma.

Tak jsem zaběhla i tam a nechala si proplatit ten šek. Ven

jsem vyšla, pořádný balík dvacetidolarovek v kabelce. Pak jsem se vrátila zase zpátky k autu, vycouvala z parkovacího místa a chvilku kroužila kolem bloku, dokud jsem se nenapojila na tu správnou silnici. Již v tu chvíli mi hezky uklizené městečko připadalo známé. Místní Main Street měla čtyři jízdní pruhy a budovy po obou jejích stranách byly maximálně jednopatrové a nijak zvlášť stylové.

Atmosféru mělo to místo jako z westernu. Na každé křižovatce jsem zahlédla nějaký úsek horského masivu s jeho sněhovými čepičkami, který ohraničoval prakticky celé město. Dopravní situace tam byla poklidná a většinou jsem vídala jen samá užitková vozidla: náklaďáky či dodávky s nosiči na lyže na střechách.

Když jsem dojela k Selmě, našla jsem otevřené dveře do garáže. Parkovací místo vlevo bylo prázdné. Na pravé straně stála obstarožní modrá dodávka s korbou. Když jsem vystupovala z vozu, zpozorovala jsem muže v uniformě šerifova zástupce, který vyšel z domu o dva vchody dál.

Přešel trávník mezi námi a evidentně mířil mým směrem.

Stála jsem tam a čekala, protože jsem předpokládala, že to bude Tomův mladší bratr Macon. Takhle na první pohled jsem nedokázala stanovit, o kolik let mladší vlastně byl.

Tipovala jsem ho sice na čtyřicet, ale zdání, jak známo, klame. Jinak měl tmavé vlasy, tmavé obočí a řasy a velmi sympatický, i když nijak zajímavý obličej. Mohl měřit dobře sto osmdesát pět centimetrů a byl dobře stavěný. Na sobě

měl teplou bundu, která mu sahala však jen do pasu, to aby mohl kdykoli pohotově sáhnout do koženého pouzdra, které se mu pohupovalo nad pravým bokem. S tlustým koženým opaskem a se zbraní vypadal jako těžká váha, zkrátka pořízek. Kdyby si však ten svůj postroj odložil, asi by ho člověk ani nepoznal.

„Nejste náhodou Macon?“ zeptala jsem se.

Ihned natáhl pravici a sevřel tu mou. „To tedy jsem.

Viděl jsem vás, když jste přijela, tak mě napadlo sem zaskočit a představit se. Mou manželku, Phyllis, už znáte.“

„Mrzí mě, co se stalo vašemu bratrovi.“

„Díky. Byl to drsnej chlap, to vám tedy povím,“ podotkl.

Pak palcem ukázal směrem k domu. „Selma není doma, co?

Nejspíš před chvilkou odešla na trh. Chcete jít dál? Většinou bývá otevřeno, ale samozřejmě můžete kdykoli zajít k nám.

Určitě vám tu musí být hrozná zima.“

„Něco musím vydržet, a řekla bych, že se Selma stejně každou chvilku vrátí. Kdyby náhodou ne, tak se vždycky nějak zabavím. Ale moc ráda bych si s vámi popovídala; třeba zítra nebo pozítří.“

„Jistě. žádný problém. Řeknu vám, co budete chtít, ale stejně nám pořád není jasné, co tím Selma sleduje. Co si to, k čertu, vzala do hlavy? Víte, s Phyllis prostě pořád nechápeme, k čemu si Selma potřebuje najímat soukromého detektiva. Tedy při vší úctě, je to trošku praštěné.“

„Možná byste si o tom měl promluvit s ní,“ navrhla jsem.

„Už teď vám můžu povědět, co se o Tomovi dozvíte.

Tak spořádanýho občana jste těžko kdy v životě potkala.

Tady ve městě k němu všichni vzhlíželi s úctou, včetně mě.“

„V tom případě se tady asi dlouho nezdržím.“

„Kde vás Selma ubytovala? Doufám, že to tam vypadá k světu?“

„Jmenuje se to Nota Lake Cabins. A jestli jsem to správně pochopila, je Cecilia Bodenová vaše sestra. Máte ještě nějaké další sourozence?“

Macon v reakci na to zakroutil hlavou. „Byli jsme jen my tři,“ prohlásil. „Já byl rodinný mazánek. Tom byl o tři roky starší než Cecilia a skoro o patnáct let než já. Co si vzpomínám, pořád jsem za nimi běhal jako pejsek. A pár let po tom, co dostal Tom to místo zástupce šerifa, jsem začal dělat stejnou práci i já. I ve škole to bylo takhle. Zkrátka jsem vždycky potřeboval tahouna.“ Stočil pohled k silnici, kde se objevil Selmin vůz, který se k nám blížil po příjezdové cestě. „Á, tady ji máte. Tak to já vás tu nechám pěkně o samotě. Kdybyste cokoli potřebovala, klidně se na mě můžete obrátit. Můžete nám třeba zavolat nebo rovnou zaklepat u dveří. Je to támhleten zelený dům s bílými okenními rámy.“

Tou dobou Selma dávno zacouvala do garáže a vystoupila z auta. S Maconem se pozdravili vcelku chladně,

i když by si toho asi málokdo všiml. Než si vyndala věci z kufru, dělal mi Macon ještě chvilku společnost a naše konverzace sestávala z frází signalizujících její brzký konec.

Selma mezitím vylovila z kufru papírovou tašku s potravinami a dvě tašky z čistírny a zase kufr zavřela. Pod kožichem měla šik černý kalhotový kostýmek z úpletu a na něm třešňově červenou hedvábnou košili s dlouhým rukávem. Když se Macon vydal zpět k domovu, vstoupila jsem za ní do garáže. „Počkejte, pomůžu vám s tím,“ nabídla jsem a natáhla se pro tašku s potravinami, kterou mi ochotně přepustila.

„Doufám, že tu nečekáte moc dlouho,“ omlouvala se.

„Rozhodla jsem se totiž, že se konečně přestanu litovat. A na to je vždycky nejlepší začít něco dělat.“

„Komu patří ta dodávka? Byla snad Tomova?“ zeptala jsem se.

Selma přikývla, ale to už odemykala dveře a obě jsme vešly do domu. „Den po jeho smrti ji sem přitáhl jeden člověk z místního servisu. Strážník, který Toma našel, auto okamžitě zamkl a nechal stát, kde bylo. Sama se ale pořád nějak nedokážu přinutit usednout za volant. Říkám si, že to asi nakonec prodám nebo dám Brantovi.“ Stiskla jakési tlačítko a dveře do garáže se za námi se skřípotem zavřely.

„Koukám, že jste se už seznámila s Maconem.“

„Přišel sem za mnou sám od sebe,“ upřesnila jsem to a vstoupila za ní do chodby. „Poslyšte, něco vám musím říct;

budu si muset promluvit se spoustou lidí odsud z města a zatím nějak nevím, jaký zvolím přístup. Ale ať už se vám donese cokoli, radši dělejte, že se vším souhlasíte.“

Zastrčila si klíče zpátky do kabelky a se mnou v závěsu prošla jakousi komorou. Pak za námi zavřela dveře. „A proč to na ně nezkusíte s pravdou?“

„Když to půjde, tak samozřejmě ano, ale Toma tady podle všeho měli všichni ve velké úctě, a tak když se začnu vyptávat na jeho osobní život, nikdo mi nebude chtít nic říct.

Proto mi občas nezbude, než to zkusit oklikou. Většinou v tomhle nezacházím příliš daleko, ale může se stát, že trošku překroutím některé skutečnosti.“

„A co Cecilia? Co řeknete jí?“

„To ještě nevím. Ale na něco už přijdu.“

„Z té budete mít hlavu jako nafukovací balon. Nikdy mě totiž neměla dvakrát v lásce. Podle ní, kdykoli měl Tom nějaké problémy, mohla jsem za ně já. Jeho bratr nebyl o nic lepší. Pořád sem za Tomem chodil, pořád něco chtěl, aby mu Tom půjčil, aby mu poradil, přimluvil se za něho v práci; na cokoli si vzpomenete. Nebýt mě, vysál by z něho duši. Proto bych na vás také měla jednu prosbičku: Cokoli od nich uslyšíte, berte s rezervou.“

Podobné neshody se mi vždycky hodí do krámu, jak se říká. Lidé vám pak totiž řeknou snad i to, co sami nevědí.

Když jsme došly do kuchyně, Selma si svlékla kožich a přehodila ho přes opěradlo židle. Pak začala uklízet

potraviny. Já ji jen sledovala. Chtěla jsem jí samozřejmě pomoci, ale mávla nad tím rukou se slovy, že bude rychlejší, když to udělá sama. Stěny v kuchyni byly vymalované jasnou žlutou barvou a na podlaze leželo linoleum s jakýmisi žlutými cákanci na bílém podkladu. Ve výklenku s výhledem do zahrady stála jídelní sedací souprava, čalouněná a vyvedená v chrómu a snad žluté kožence.

Výklenek to byl hezký a utápěl se v zeleni… musela jsem se podívat více zblízka… ano, v zeleni umělých květin. Selma úhledně složila papírovou tašku od nákupu, uklidila ji do drátěného košíku k ostatním a pokynula mi, abych se posadila ke stolu, na židli naproti ní.

Pak přistoupila k ledničce a otevřela ji. „S čím pijete kávu? Mám tady smetanu v prášku s oříškovou příchutí nebo trochu polotučného mléka.“ Vytáhla z chladničky malou krabičku a opatrně přičichla k otvoru pro nalévání.

Zašklebila se přitom a odložila krabičku ke dřezu.

„Černá bude stačit.“

„Určitě?“

„Ano. Je mi to jedno. Nejsem v tom nijak zvlášť zásadová,“ dodala jsem. Také jsem si svlékla bundu a zavěsila ji na opěradlo své židle. Selma mezitím připravila dva hrnečky a pro sebe misku s cukrem a lžičku.

Pak nám nalila kávu a skleněnou konvici postavila zase zpátky na ploténku kávovaru. Jak přecházela z místa na místo, rozléhal se kuchyní klapot jejích podpatků. Byla plná

energie, přesto poněkud nervní. Opět se posadila a bez meškání si zlatým zapalovačem značky Dunhill zapálila cigaretu. Zhluboka z ní potáhla. „Kde začnete?“

„Říkala jsem si, že nejlepší asi bude Tomova pracovna.

Třeba najdeme řešení tam, někde navrchu.“

3

Po zbytek odpoledne jsem se probírala neskutečným zmatkem v pracovně Toma Newquista. Pročetla jsem přitom nepřeberné množství dokumentů, nahlédla do hromady desek, obrátila dnem vzhůru několik šuplíků a spoustě účtů věnovala více než zběžný pohled, protože jsem se snažila najít nějaký důkaz, který by vysvětloval, proč byl Tom v poslední době tak neklidný. V písemné zprávě pro Selmu jsem své úsilí (poněkud) zveličila, aby si nemyslela, že těch padesát dolarů mohla raději vyhodit z okna. Za tři hodiny práce se mi podařilo projít teprve polovinu toho nepořádku.

V tu chvíli jsem měla dojem, že pokud se Tom něčím užíral, nechal po sobě zatraceně málo podkladového materiálu.

Nejspíš musel být posedlý a schovával kdejaký kus papíru, který se mu dostal do ruky, a jestliže měl v uspořádaní své pracovny nějaký systém, nepochopila jsem ho a dál se držela názoru, že jde o naprostý chaos. Na stole se mu válela hromada papírů, dopisů, zaplacených či nezaplacených složenek, formulářů na daňová přiznání, novinových výstřižků a desek s materiály k případům, na nichž pracoval. Vše se kupilo tak ve třiceti až

čtyriceticentimetrových vrstvách, na stranách ještě vyšších.

Bylo mi jasné, že zde sám dokázal velmi rychle a snadno najít přesně to, co potřeboval, ale pro mě to byl skutečně přetěžký úkol. Třeba si myslel, že se to jednou všechno samo od sebe srovná a jeho pracovnu opanuje řád, a jako většina chaoticky smýšlejících lidí doufal, že kýžený pořádek najednou tak nějak sám vykrystalizuje. Snad tedy považoval tuto neutěšenou situaci za dočasnou a smrt ho zbavila příležitosti to dokázat. Každopádně zbyl ten úklid nakonec na mě. Plná dojmů jsem si zapsala za uši, že až

přijedu domů, musím si hned udělat pořádek v zásuvkách se spodním prádlem. Ve spodní zásuvce Tomova stolu jsem našla jeho pracovní výbavu, želízka, pendrek a baterku, které nejspíš nosil stále při sobě. Napadlo mě, že by z těch věcí možná měl radost jeho bratr Macon. Říkala jsem si, že se na to později zeptám Selmy.

Také jsem prohledala dva pytle s odpadky a dovolila si při té příležitosti vyhodit deset let staré ústřižky složenek za platbu plynu, vody a elektřiny. Některé jsem ovšem uschovala. Aby měla Selma z čeho vycházet, kdyby náhodou chtěla dům prodat a potřebovala spočítat průměrnou výši měsíčních poplatků. Po celou dobu, co jsem se přehrabovala těmi papíry, jsem měla otevřené dveře a udržovala se Selmou sporadickou konverzaci. „Potřebovala bych Tomovu fotografii.“

„A nač?“

„Zatím na nic konkrétního. Jen mě napadlo, že by se mohla hodit.“

„Tak si vezměte jednu z těch, co visí na zdi u okna.“

Ohlédla jsem se přes rameno a spatřila několik černobílých fotografií, na kterých byl Tom v různých situacích. „Dobře,“ odpověděla jsem. Odložila jsem štos papírů, které jsem právě prohlížela, a přistoupila k nejbližší skupince snímků. Na největším z nich se Tom Newquist neusmíval; jen stál vedle šerifa, Boba Staffera, a za nimi se odehrávalo cosi jako banket. Byl tam stůl a u něho několik dvojic. Uprostřed stolu stála působivá dekorace s číslem dva. Šerif Staffer napsal Tomovi do pravého dolního rohu fotografie věnování a také ji podepsal. Stálo tam: „Po čertech nejlepšímu detektivovi! Starý pardál, Bob Staffer.“

Fotografie pocházela z dubna minulého roku. Opatrně jsem ji i s rámečkem sundala ze skoby a přidržela v nepříliš jasném světle u okna.

Tom Newquist vypadal i ve svých třiašedesáti letech mladě, měl malá očka a dobromyslný obličej orámovaný tmavými, řídnoucími vlasy, které nosil ostříhané nakrátko.

Tvářil se stejně jako všichni policisté, které jsem kdy v životě viděla, neutrálně, ostražitě, inteligentně. Byl to výraz, který vždy důkladně zamaskuje osobnost ukrytou pod ním. Nebožák ten, vůči kterému člověk s takovou tváří pojme podezření! Když se ho totiž začne vyptávat, aby zjistil, zda je oprávněné, může si být nebohý podezřelý jist,

že z jeho tváře ani v nestřeženém okamžiku nevyčte, které jeho odpovědi hovoří v jeho prospěch. A jestliže takové kamenné tváři předhodíte vtip, sice se usměje, ale úsměv to bude letmý, sotva patrný. Když si budete myslet, že je to dobrák od kosti, překvapí vás zlostným výbuchem, že se nebudete stačit divit. Pokud vás ovšem bude týž člověk vyslýchat jako svědka, záhy poznáte i jeho lepší stránku, starostlivou, vnímavou, trpělivou a pozornou povahu.

Jestli se Tom Newquist podobal všem mým známým od policie, jistě uměl být ve jménu pravdy také neúprosný, sarkastický a houževnatý. Nikdy by ve vás také nevzbudil dojem vznětlivého nebo nerozvážného člověka; bez ohledu na to, v jaké situaci byste ho zastihli. V osobním životě však mohl být úplně jiný a mým úkolem bylo mimo jiné zjistit, jak se od toho pána v uniformě lišil Tom Newquist v bačkorách. Zajímalo mě také, čím ho přitahovala Selma.

Podle mého názoru byla pro muže tak odměřeného až příliš vulgární a emotivní.

Když jsem zvedla oči, stála na prahu a pozorovala mě.

Bylo na ní cosi ubohého, ačkoli šaty, které měla na sobě, vypadaly draze. Vlasy měla odbarvené do té míry, že z nich vyprchal veškerý život a připomínaly spíše paruku panenky na hraní. Uvažovala jsem proto, zda by se při pohledu zblízka neukázalo, že jí z hlavy vyrůstají ve skupinkách jako vlasové implantáty. Ukázala jsem jí fotografii: „Co tahle?

Ráda bych výřez z ní nechala namnožit. Víte, až se budu

ptát lidí na to, co se stalo před půl rokem, může být, že se jim něco vybaví při pohledu na fotografii, i když ve spojitosti s jeho jménem by si třeba vůbec na nic nevzpomněli.“

„Tak dobře. Nechte kdyžtak udělat i jednu pro mě, ano?

Sluší mu to na ní.“

„On se asi často nesmál, že?“

„Moc často ne. Zvlášť, když šlo o podobné společenské příležitosti. Mezi kamarády se ale uměl uvolnit… tím myslím ostatní šerifovy zástupce. Proč se ptáte?“

Pokrčila jsem rameny. „Zatím jsem tu nic nenašla; všechno je leda na vyhození.“ Vrátila jsem se zase k hromadám papíru a pohlédla na ně. „Škoda, že jste neměla na starosti aspoň účty,“ poznamenala jsem.

„V počtech jsem slabá. Když jsem chodila do školy, matematiku jsem doslova nesnášela,“ prohlásila. Po chvilce vyhrkla: „Pomalu mě začíná hryzat svědomí, že jsem vám dala za úkol prohledat jeho osobní věci.“

„Tím se netrapte. Je to moje práce. Jsem vlastně něco jako gynekoložka. Jde mi jen o diagnózu. I když vám budu sedět mezi nohama a vy budete mít pocit, že vám vidím až

do krku, nebude v tom nic osobního. Prostě se budu jen koukat, abych zjistila, jak jsme na tom.“

„Byl tom dobrý člověk. Tím jsem si jistá.“

„O tom nepochybuji,“ řekla jsem. „Třeba tady ani nic nenajdeme, a i kdyby, budete mít aspoň klid. A na to máte právo.“

„Potřebujete ještě s něčím pomoct?“

„Ani ne. Nějakou chvíli to tu ještě budu přebírat. Ale chystám se to už pro dnešek zabalit. Přijdu ale hned zítra a zase s tím pohnu.“ Vyhodila jsem do koše štos katalogů a reklamních letáků. Opět jsem vzhlédla a spatřila ji stát na prahu.

„Nedáte si se mnou večeři? Brant se má dneska zdržet v práci, takže bychom tu byly jen my dvě.“

„Dnes radši ne, ale díky. Možná zítra. Ještě musím vyřídit pár telefonátů, pak předpokládám, že něco rychle slupnu a půjdu si dost brzy lehnout. Tady s tím bych měla být hotová už zítra dopoledne. A to mi připomíná, že ještě budeme muset zkontrolovat záznamy telefonních hovorů, což je dost úmorná práce, takže si to nechávám až na konec.

Budeme si na to muset spolu sednout a podívat se, která čísla vám něco řeknou.“

„Tak jo,“ vyhrkla neochotně, „nechám vás tedy v klidu pracovat.“

*

Když jsem toho dne skončila, Selma mi ještě dala klíč od domu, třebaže mě ujistila, že obvykle nechává dveře odemčené. Oznámila mi také, že bývá často mimo domov,

ale že si přeje, abych se tu i v její nepřítomnosti zařídila po svém. Pověděla jsem jí, že budu muset projít všechny Tomovy osobní věci. Nic proti tomu nenamítala. Přesto jsem chtěla mít jistotu, že mi jednoho dne neztropí hysterickou scénu, až mě přistihne, jak prohledávám kapsy jeho oblečení.

Když jsem od ní odjížděla, byla už úplná tma, ale ani světla pouličních lamp mě nedokázala zbavit pocitu osamělosti. Dopravní ruch ve městě poněkud ožil. Lidé nejspíš ujížděli domů na večeři, zavíraly se obchody.

Restaurace a bary zvaly k příjemnému posezení otevřenými dveřmi, jimiž částečně také unikal mnohdy neúnosný hluk a cigaretový kouř. Všimla jsem si také několika odvážných běžců a řady pejskařů, jejichž mazlíčci si s radostí ulevovali do keříků.

Jakmile jsem se opět ocitla na dálnici, uvědomila jsem si, kolik je všude kolem volného místa a že se na okolní krajině naše vyspělá civilizace podepsala opravdu jen málo.

Za bílého dne dojem obydlenosti obstarávaly nejrůznější plůtky a osobité přístavky, ale takhle v noci byly strmé svahy okolních hor černé jako uhel a jen na vrcholcích se jim stříbřitě leskly zbytky sněhu ozářené úzkým srpkem měsíce. Také se snížila teplota a ve vzduchu byla cítit vlhkost nedalekého jezera. A mně se najednou zastesklo po Santa Terese, jejích červených střechách z hliněných tašek, nad kterými za tichého hučení Pacifiku šelestily palmy.

Při pohledu na vývěsní štít motelu Nota Lake Cabins jsem lehce sešlápla brzdu. Doufala jsem, že mi třeba zvedne náladu praskající oheň v krbu a teplá sprcha. Auto jsem nechala stát na malém parkovišti nedaleko přijímací kanceláře.

Cecilia

Bodenová

zřejmě

investovala

zanedbatelný obnos do nepříliš výkonných žárovek, jež

šroubovala do svítilen ve tvaru houbiček, které lemovaly cestu k bungalovům a vytvářely matná žlutá kola na kmenech cedrů. Nade dveřmi mé chatky svítila jakási lucernička. I když jsem chtěla, nenechala jsem rozsvíceno.

Měla jsem totiž pocit, že mi vedení podniku takové plýtvání (pravděpodobně) nebude tolerovat. Odemkla jsem si, vešla a rychle nahmatala vypínač. Nad hlavou se mi vzápětí rozsvítila chabá čtyřicetiwattová žárovka. Přistoupila jsem k posteli a rozsvítila lampičku na nočním stolku, která přispěla dalšími čtyřiceti watty. Digitální budík mi nepokrytě lhal, že je dvanáct nula nula. Usoudila jsem, že zřejmě došlo k nějakému místnímu výpadku proudu. Podívala jsem se na hodinky a nařídila ho na aktuálních šest dvacet dva.

Uvnitř v pokoji bylo pusto a chladno. Stále jsem také cítila onu vůni táboráku a všimla si, že mírně prosakuje prkny v podlaze. Pohlédla jsem na hromadu polínek na roštu. Hned vedle ní byl kus novin na podpal. O pomocných plynových hořácích jsem si mohla nechat leda zdát a také mi přišlo, že budu oheň déle rozdělávat než se z něho těšit.

Obešla jsem celý pokoj a zatáhla bavlněné závěsy. Pak jsem

se vysvlékla a vstoupila do sprchy. Vodou rozhodně neplýtvám, ale i tak mi přestala téci teplá, než jsem si odbyla své obligátní čtyři minuty. Poslední zbytky šamponu jsem si spláchla těsně předtím, než polevil i tlak studené vody.

Pomalu mi začínalo docházet, že jsem v divočině.

Zase jsem se oblékla, zamkla bungalov a zamířila zpátky na silnici. Chvilku jsem si rázně vyšlapovala podél krajnice, až jsem konečně došla k té restauraci. Rainbow Café bylo veliké asi jako dva spojené obytné přívěsy a disponovalo umakartovým barovým pultem, který se táhl podél delší stěny a stálo u něho osm židlí. Podél dvou protilehlých stěn byly jeden vedle druhého vestavěné červené boxy Naugahyde. Nebyl tam nikdo vyjma jedné servírky, jedné minutkářky a mladičkého řidiče autobusu. Večeři jsem si z menu vybrala mezi snídaněmi. Toho večera mě mohla utěšit snad jedině míchaná vajíčka; měkká a žlutá jako roztavený sýr, lesknoucí se máslem a posypaná paprikou. Přinesli mi je na třech proužcích slaniny, také smažená s cibulkou, což se spojilo ve vynikající šťávu. Dále se podávaly topinky z žitného chleba nasáklé máslem. Džem z nich jen odkapával.

Málem slyšitelně jsem polkla, jak se mi v ústech začaly sbíhat sliny.

Cestou zpátky k bungalovu jsem ještě využila telefonní automat u přijímací kanceláře. Byl umístěný ještě ve staré budce s kovovou konstrukcí a skleněnými výplněmi, které však chyběly lítačky. Pomocí karty jsem zavolala Dietze:

„Haló, zlato. Jak se daří našemu pacientovi?“ optala jsem se, hned jak to zvedl.

„Nazdar, krásko! Jak se daří?“

„Ujde to. Když jsem zase zaopatřená.“

„V Nota Lake?“

„Kde jinde? Přesné souřadnice neznám, ale stojím v telefonní budce, kolem jenom borovice,“ utrousila jsem.

„Jak to jde?“

„Sotva jsem začala, takže těžko říct. Slyšela jsem ale, že s tebou Selma mluvila o Tomovi.“

„Říkala jen, že se podle ní něčím moc trápil, což je dost neurčité.“

„To hrozně. Setkal ses s ním někdy osobně?“

„To ne. Vlastně ani ji jsem šestnáct let neviděl. Jak to nese?“

„Drží se statečně. Je rozrušená, ale kdo by nebyl v její situaci.“

„Co máš v plánu, jakou zvolíš strategii?“

„Jako vždycky. Dneska jsem například prohledávala jeho stůl. Zítra si popovídám s kamarády a známými. Uvidíme, co se z toho vyvine. Tak do čtvrtka tomu nechám volný průběh a pak si shrneme, jak na tom jsme. Jestli se tahle zakázka nijak nezvrhne, strašně ráda bych byla už o víkendu doma. Co koleno?“

„Je to mnohem lepší. Ta fyzioterapie je tedy peklo, ale pomalu si zvykám. Pořád mám chuť na tvoje sendviče.“

„Ty lháři!“

„Ne, vážně. Myslím, že jakmile to tam skončíš, měla by ses okamžitě rozjet směrem sem.“

„Ne ne ne. Tisíceré díky. Chci se konečně vyspat ve vlastní posteli a už celý měsíc jsem neviděla Henryho.“

Celým

jménem

Henryho

Pittse,

což

je

můj

šestaosmdesátiletý domácí. Kdyby AARP chtěla vydat kalendář s osmdesátníky naší doby, určitě by byl na obálce.

„No, ještě to zvaž,“ nevzdával se naděje Dietz.

„Hele, samaritánka Florence Nightingaleová je pryč.

Mám teď něco na práci, víš. Ale radši toho necháme. Budu končit. Je tady totiž děsná zima.“

„Tak to tě nebudu zdržovat. Opatruj se.“

„Nápodobně,“ řekla jsem.

Pak jsem vytočila Henryho číslo a zastihla ho, právě když vycházel ze dveří. „Kam se chystáš?“ zeptala jsem se.

„K Rosie do hospůdky. Ona a William potřebují dneska večer pomoct s večeřemi; prý bude plno,“ odvětil. Rosie a Henryho bratr William se vzali teprve loni na Den díkůvzdání a společně teď provozovali Rosiinu hospůdku, která byla asi půl bloku od mého bytu. William se ani nevzpamatoval, a byl z něho restauratér. „A co ty? Odkud voláš?“

Zopakovala jsem mu, co se mi přihodilo, a vylíčila současnou situaci. Pro případ, že by se mnou potřeboval mluvit, jsem mu dala jak číslo k Selmě domů, tak do

kanceláře motelu Nota Lake Cabins. Popovídali jsem si, ale jen krátce, protože měl naspěch. Jakmile zavěsil, zavolala jsem Lonniemu do kanceláře a nechala vzkaz na záznamníku Idě Ruthové, aby věděli, kde jsem. I jim jsem na sebe dala číslo k Selmě, kdyby mě z nějakého důvodu potřebovali. Potom mě již nenapadlo, jak jinak se utvrdit v tom, že nejsem na světě sama, a tak jsem zavěsila a zastrčila si ruce do kapes v domnění, že mě to uchrání před větrem.

Představa večera stráveného v tom bungalovu byla depresivní. Se dvěma čtyřicetiwattovými žárovkami musela být dokonce i četba utrpení. V duchu jsem se už viděla schoulená do klubíčka, opatrně vykukující zpod té zavlhlé přikrývky a vyděšená, že jakmile jen zamhouřím jedno oko, z některé z temných děr vyleze ohyzdný černý pavouk. To byla skličující vyhlídka, zvlášť když jsem s sebou měla jen nudnou odbornou knížku o metodách ohledávání stop pneumatik a dalších otisků v hlíně.

Přistoupila jsem ke dveřím vedoucím do přijímací kanceláře a nahlédla jimi dovnitř. Po Cecilii nebylo nikde ani památky. Pak jsem si všimla rukou napsané cedulky, na které stálo ZVOŇTE NA ŘEDITELE. Vstoupila jsem, zvonek na recepci nechala bez povšimnutí a přímo zaklepala na dveře se štítkem ŘEDITEL. Po chvíli se za nimi vynořila Cecilia v růžovém žinylkovém županu a chlupatých růžových bačkorách. „Ano?“

„Dobrý večer, Cecilie. Mohu na slovíčko?“

„Něco v pokoji se vám nezdá?“

„Ale vůbec ne. Všechno je úplně v pořádku. Tedy víceméně. Chtěla jsem se zeptat, jestli byste si se mnou chvilku nepopovídala o vašem bratrovi.“

„A co s ním má být?“

„Říkala vám Selma něco o tom, proč jsem tady v Nota Lake?“

„Říkala jenom, že si vás najala. Nic víc. Vždyť já ani nevím, co děláte, čím se živíte.“

„Máte pravdu. Víte, jsem oblastní vyšetřovatelka kalifornské pojišťovny Fidelity. Selma nevěděla, jestli nám z Tomovy smrti nevyplývají nějaké závazky.“

„Závazky? Jaké?“

„Dobrá otázka. Samozřejmě nejsem oprávněná zacházet do podrobností. Víte, oficiálně se to sice nestalo v pracovní době, ale Selma si myslí, že prý toho večera, kdy zemřel, byl stejně venku kvůli nějakému případu, na kterém pracoval.

Kdyby to tak bylo, je vždycky možné, že by nakonec nárok uplatnila.“ Skutečnost, že Tom Newquist u pojišťovny Fidelity vůbec nebyl pojištěný a že mě táž organizace před nějakými osmnácti měsíci dala výpověď, jsem si pro jistotu nechala pro sebe. Kdykoli jsem mohla Cecilii zamávat před očima průkazkou s vlastní fotografií, kterou jsem dosud měla u sebe. Na přední straně byl vytištěný jen emblém zmiňované pojišťovny a vedle něho má fotografie, která vypadala jako z policejních záznamů trestně stíhaných osob.

Chvilku na mě prázdně zírala a mně zatrnulo, jestli před důchodem náhodou nepracovala na nějakém nesmyslném státním úřadě. Už to vypadalo, že z rukávu vysype řadu předpisů a zvláštních nařízení, které všechno obrátí naruby.

Byla jsem v pokušení svou historku ještě trochu přikrášlit, ale zkonstatovala jsem, že skutečně nebudu zbytečně zacházet do podrobností. Když už člověk lže, měl by se držet pěkně nad vodou jako vážka, a ne se střemhlav vrhat do hloubky. Čím víc se toho řekne na začátku, tím víc se toho pak musí vzít zpátky, když člověku začne téci do bot.

Ještě více pootevřela dveře, abych mohla vstoupit. „Radši pojďte dál. Asi vám nemusím říkat, jaká to pro nás byla rána.“

„To si umím představit a jen nerada vás takhle obtěžuji.

S Maconem jsem už mluvila.“

„Je k ničemu,“ poznamenala. „Láska mezi námi dávno vyhasla. Selmu jsem navíc nikdy nepovažovala za svou příbuznou a ona to, myslím, vidí stejně.“

Byt Cecilie Bodenové byl věrnou kopií mého bungalovu, takže byl neútulný, špatně osvětlený a lehce zašlý. Hned na první pohled jsem ale zpozorovala jistý rozdíl. Zatímco u mě byl bezmála mráz, Cecilii se nějak dařilo udržovat teplotu poměrně vysoko nad bodem mrazu. Na podlaze měla linoleum, které mělo vypadat jako dřevěné parkety, a stěny byly obložené borovým dřevem a téměř zastavěné nábytkem přecpaným dekoracemi. Na všem pak zářily děsivě barevné

háčkované dečky. V jednom rohu stála televize a prakticky všechen ostatní nábytek v pokoji byl rozestavěný s ohledem na ni. Na opěrce pohovky nejblíže obrazovce ležely Ceciliiny brýle na čtení. Všimla jsem si, že právě luštila křížovku v místních novinách. Psala kuličkovým perem a ještě ani jednou nemusela škrtat. Tím u mě dost stoupla.

Takového výkonu bych osobně nebyla schopná, ani kdyby mi někdo držel u hlavy bouchačku.

Trvalo nám pár minut, než jsme se usadily v knihovně. I když má průvodní historka zněla vcelku věrohodně, neskýtala mnoho možností vyptávat se na rysy Tomovy osobnosti. Tak jako tak bylo nepravděpodobné, že bude mít právě Cecilia Bodenová nějaké informace o tom, co dělal toho večera, kdy zemřel. Jak se ukázalo, domnělý důvod mého příchodu do města v ní nevzbudil sebemenší pochybnosti, a čím déle jsme si povídaly, tím menší jí činilo problémy rozebírat se mnou jak osobnost Tomovu a jeho manželky, tak i jejich vzájemný vztah a všechno ostatní, na co jsem se jí tolik chtěla zeptat.

„Selma mi řekla, že prý Tomovi posledních šest měsíců něco nešlo z hlavy. Nevíte náhodou, co to mohlo být?“

Cecilia upřela pohled na jednu výseč linolea a prohlížela si ji. „Jak přišla na to, že s ním něco nebylo v pořádku?“

„Vlastně nevím. Říkala jen, že vypadal napjatě. Kouřil víc, než měl ve zvyku, a prý se jí zdálo, že hubne. Ještě povídala, že špatně spal a často se sebral a bez vysvětlení

někam odešel. Měla jsem dojem, že se tak normálně nechoval. Neříkal vám něco?“

„Nic konkrétního,“ prohlásila s rozvahou. „Na takové věci se budete muset zeptat Macona. Ti dva k sobě měli blíž, než kdy já k jednomu nebo druhému z nich.“

„Ale jaký jste z něho měla dojem? Neměla jste pocit, že je pod tlakem nebo tak něco?“

„Možné by to bylo.“

Škoda že jsem si nedělala poznámky. Takových informací a já je mohla klidně zapomenout! „Nenapadlo vás se ho na to zeptat?“

„Přišlo mi to nemístné. Mezi námi byl už takový vztah.

On si hleděl svých věcí a já zase svých.“

„Ani náznakem nedal vědět, co se děje?“

Chvilku váhala. „Podle mého názoru byl Tom nešťastný.

Nikdy se mi sice přímo nesvěřoval, ale ani nemusel. Jsem o tom přesvědčená.“

Dovolila jsem si jedno hmm, takovou konverzační vložku, a k ní nasadila výraz, jenž jsem osobně považovala za zúčastněný.

Vyložila si to jako povzbuzení a s chutí se pustila do amatérské psychoanalýzy. „Chraň bůh, abych tady kritizovala Selmu. On si ji vzal, já ne. Třeba je jiná, než jak vypadá na první pohled. Nezbývá nám než doufat, že je to tak. Jestli ale chcete vědět, co si myslím, tak můj bratr měl na lepší. Selma je snob, abych pravdu řekla.“

Tentokrát jsem již zamumlala: „Vážně?“

Sjela mě zkoumavým pohledem a pak se opět zadívala do nikam. „Vypadáte, že se vyznáte v lidech, a tak myslím, že vám asi neprozradím žádné tajemství, když řeknu, že Selma vůbec neví, co to je duchovní život. I když chodí do kostela! Je kapánek materialistická. Myslí si, že kdykoli si něco pořídí, zaplní tím to prázdné místo ve svém životě, jenže to se plete.“

„Dejte mi příklad,“ vybídla jsem ji.

„Všimla jste si toho nového koberce v obýváku?“

„Ano, to všimla.“

Cecilia se na mě zase podívala, oči jí zářily uspokojením.

„Nechala si ho tam položit, je to sotva deset dní. Mně připadalo, že se to nesluší… takhle brzy. Ale Selma se mě nikdy neptala na můj názor. Zašla dokonce tak daleko, že si chce nechat nasadit korunku na ty své flekaté zuby. To není obyčejná zbytečnost, to je nehorázná marnivost. Jinak se tomu také říká vyhazování peněz. Připadá mi, že si myslí, že když je teď vdova, že si může dělat, co ji napadne.“

Co je na marnivosti tak špatného? S ohledem na ostatní lidské slabosti, které mohu ihned jmenovat, nenadělá člověk zahleděný do sebe zase tolik škody. Proč bychom si měli odpírat něco, po čem je nám lépe, pokud nás to samozřejmě nepřipraví o rozum? Co bylo Cecilii do toho, že si Selma chtěla dát nasadit korunku na své dva přední zuby?

Přesto jsem jen nadnesla: „Měla jsme dojem, že byla Tomovi oddanou manželkou.“

„Aby ne. Vždyť i on jí, dlužno dodat. Tom zasvětil celý svůj život tomu, aby byla spokojená. Nic jí nebylo po chuti.

Jednou chtěla barák, pak chtěla něco lepšího, v lepší čtvrti.

Ani to nestačilo. Pak se najednou přihlásili do golfového klubu a podobně to šlo pořád dál. A myslíte, že jí to bylo dost? Vždycky na něho zase znovu začala naléhat, lísala se jako had, dokud jí nepodlehl a nesplnil, co chtěla. Podle mého názoru to je ubohost. Tom dělal všechno možné, ale jí to nikdy ke štěstí nestačilo.“

„Pane bože,“ zmohla jsem se konečně na slovo.

Reagovala jsem jako obvykle za podobných okolností, kdy nevím, co říci. Ani nyní jsem netušila, jak z toho ven. „Tom také dobře vypadal. Viděla jsem u nich doma jeho fotografii,“ prohodila jsem ve snaze změnit téma.

„Byl to doslova krasavec. Proč si ale vzal Selmu, to mi bylo vždycky záhadou. A co teprve ten její kluk?“

znechuceně semkla rty. „Hned jak jsem ho poprvé uviděla, bylo mi jasné, co je to za nadělení. Mluvil jako dlaždič a drzoun to byl. Pořád odmlouval. V životě jste nic takového neslyšela. Ani ve škole nevynikal. Pořád vyrušoval a říkali, že prý mu dělá problémy ovládat se. Selma ho měla za svatouška. Nesnesla, když ho někdo kritizoval. Chudák Tom z toho málem zešedivěl! Podle mě se mu ho nakonec nějak

podařilo zvládnout, ale ona na tom tedy žádnou zásluhu neměla.“

„Říkala, že Brant dělá zdravotníka u hasičů. To je zodpovědná práce.“

„To je pravda,“ připustila s nevolí. „Včas šel do sebe.

Ale to byla Tomova práce.“

„Nevíte náhodou, kam jel Tom toho osudného večera?

Pochopila jsem, že ho našli někde mimo město.“

„Kilometr a půl severně odsud.“

„On se u vás nezastavil?“

„Kéž by to udělal,“ posteskla si. „Byla jsem na návštěvě u kamarádky v Independence a domů jsem se vrátila až asi ve čtvrt na jedenáct. Viděla jsem, jak tudy projížděla sanitka, ale ani ve snu by mě nenapadlo, že si jedou pro něho.“

4

V úterý v devět hodin ráno jsem zajela na úřad okresního koronera pro Nota County. V noci jsem toho moc nenaspala.

Bungalov neměl valnou izolaci a noc byla mrazivá. Na radiátoru jsem nastavila teplotu na třicet stupňů, ale termostat se přitom jen bezúčelně vypnul a zase zapnul.

Zalezla jsem si proto do postele v teplákách, roláku a tlustých ponožkách a zachumlala jsem se pod peřinu. Sotva jsem se zahřála, močový měchýř poslal mému mozku signál, že je plný a potřebuje mou okamžitou spolupráci, jinak dojde ke znehodnocení matrací a také onoho nevkusného ložního prádla. Chvíli jsem se na to snažila nemyslet, ale pak mi došlo, že nevyslyším-li tuto naléhavou prosbu, stejně nebudu moci spát. Když jsem se zase vrátila do postele, pracně vytvořené teplo bylo to tam a já musela podruhé absolvovat celou tu zahřívací proceduru, dokud jsem se neztratila v nevědomí spánku.

Probudila jsem se v sedm, nos jako rampouch. Také mi stoupala pára od pusy. Osprchovala jsem se vlažnou vodou, osušila se a třesoucí se zimou se ve spěchu oblékla. Vzápětí jsem mírným poklusem zamířila do Rainbow Café a objednala si snídani. Lačně jsem vypila sklenici

pomerančového džusu, kávu, snědla párky a lívance s máslem a javorovým sirupem. Namlouvala jsem si, že všechen ten cukr a tuk potřebuji, abych vyrovnala sníženou hladinu energie, ale pravda byla taková, že mi bylo sebe samé líto a jídlo byla poslední útěcha, která mi zbyla.

Úřad koronera sídlil v postranní uličce v samém centru města. Koroner se v okrese Nota County volil každé čtyři roky jako kterýkoli jiný státní úředník. V tomto případě byl současně i majitelem jediného pohřebního ústavu v okrese.

S rozlohou necelých tří tisíc čtverečních kilometrů to nebyl okres nijak velký; jen takový ocásek mezi okresy Inyo a Mono. Zmiňovaný koroner, Wilton Kirchner III., kterému nikdo neřekl jinak než Trey, byl ve své funkci již deset let.

A protože úřad jako takový nevyžadoval žádné vzdělání v oboru soudního lékařství, veškeré případy řešil skutečný soudní lékař, s nímž měl okresní úřad uzavřenou smlouvu.

Kdykoli došlo k nějaké vraždě, povinností okresního koronera bylo ve spolupráci s detektivem z místního úřadu šerifa a detektivem podřízeným okresnímu státnímu zástupci zajistit místo činu a zahájit vyšetřování. Soudní pitva se pak prováděla ve větším městě a měl ji na starosti zkušený patolog, který podobných pitev prováděl měsíčně hned několik. Výsledky jeho práce se používaly jako podklady u soudu. Pro koronera bylo i výhodnější, když ohledání a také svědectví před soudem obstarával někdo externě, protože v

okrese Nota County docházelo k vraždě maximálně jednou za dva roky.

Pohřební služba Kirchner & synové sídlila v budově, která snad kdysi dávno bývala obytným domem. Postavená mohla být někdy na počátku dvacátých let a město vyrostlo až kolem ní. Architekt ji navrhl v tudorovském stylu, takže byla z neomítnutých cihel, které rámovaly tmavě namořené trámy. Od skleněných tabulek zasazených do olova se odrážel matný sluneční svit a příroda kolem spala zimním spánkem; tráva byla suchá a při každém kroku šustila jako tenký igelit. Jediným barevným prvkem celé scenerie byly cesmínové keře. Dovedla jsem si živě představit, že původně asi dům postavili na rozlehlejším pozemku, který se s léty zmenšoval a zmenšoval, až se na něj nalepily jiné budovy, využívané většinou k obchodním účelům: realitní kancelář, luxusní zdravotnické zařízení.

Když se Trey Kirchner dozvěděl o mém příchodu, bez meškání sešel na recepci a vstřícně mi podal ruku, abychom se seznámili. „Trey Kirchner,“ představil se. „Selma už mi volala. Říkala, že se tu dnes objevíte. Jsem rád, že vás poznávám, slečno Millhoneová. Pojďte za mnou laskavě do kanceláře. Uvidíme, co pro vás mohu udělat.“

Bylo mu něco přes padesát, byl vysoký, ramenatý a stále pevně stavěný jako třeba před patnácti lety. Měl šedé vlasy, na straně rozdělené na pěšinku a vystříhané za ušima.

Příjemně se usmíval a kolem úst se mu přitom vytvářely

soustředné rýhy. Na nose mu seděly silné brýle s tenkými kovovými obroučkami, koutky očí pod nimi měl mírně povislé a tak nějak budil dojem vstřícného a sympatického člověka. Oblek mu padl jako ulitý. Měl jej také pěkně vyžehlený a košili podle všeho čerstvě naškrobenou.

Kravatu zvolil konzervativní, nicméně nijak fádní. V

podstatě vypadal kompetentně, což mě uklidnilo. Něco na něm vypovídalo o jeho pevném charakteru; působil dojmem člověka, který si od přírody dokáže poradit se vším tím zármutkem, zmatkem a zlobou, která tak často zůstává v srdcích pozůstalých.

Šla jsem za ním chodbou. Mířili jsme do prostorné místnosti, která se dříve musela používat jako jídelna. Nyní v ní měl kancelář. Prkna podlahy byla namořená do odstínu mlékem nasáklé borovice a ležel na nich světlý koberec.

Béžové závěsy musely být na omak jistě kluzké, takže asi byly z hedvábí, šantungu či podobné tkaniny. Veškeré smuteční dekorace spočívaly v táflování a obrazových tapetách nad ním. Byly na nich uklidňující horské scenerie s jehličnatými lesy protkanými pěšinkami. Takový akvarelový svět, pastelové nebe obtěžkané mračny a nenápadný náznak vánku pohrávajícího si s vrcholky stromů. Cestou jsem nahlížela do dveří po obou stranách, které vedly do ponurých a liduprázdných místností, jež byly s výjimkou kovových židlí a několika oschlých pokojových květin pusté. Vdechovala jsem chladný vzduch a říkala si, že se v

tomhle kraji snad vůbec netopí. Také jsem ucítila vůni karafiátů, ačkoli široko daleko žádné nebyly. Zřejmě vycházela z nějakého osvěžovače vzduchu a pohřebním ústavem se šířila pomocí ventilace. Všude panoval klid jako v hrobě.

Při vstupu do kanceláře jsem si uvědomila, že tam musí mít běžně přístup i veřejnost, jelikož nikde nebyla ani knížka, ani šanon, a dokonce ani žádné papíry. Pomyslela jsem si, že někde jinde v domě ještě musí mít Trey Kirchner pracovnu, kde se věnuje opravdové práci. Někde v budově se také musela skrývat pitevna se vším potřebným vybavením, jako byly kamery, rentgenové zařízení, stůl s nerezovou vrchní deskou, Strykerova pilka, skalpely a kochery či peány. Místnost, v níž jsme se usadili, byla taková nemastná neslaná. Necítila jsem tam ani formalín, ani tam na policích nestály baňky s naloženými lidskými orgány, takže si člověk nemohl udělat žádný obrázek o tom, čím vším si projde zesnulý, než spočine v zemi nebo v kremační peci.

„Posaďte se,“ vybídl mě zdvořile a ukázal přitom na dvě totožná čalouněná křesílka stojící u malého stolku. Choval se uvolněně, mile, přátelsky a podivně neosobně. „Vsadím se, že jste sem přišla ve věci Tomovy smrti.“ Naklonil se a otevřel nějakou zásuvku, odkud vytáhl poměrně tenké manilové desky s pěti archy úřední zprávy. „Říkal jsem si,

že by vás to mohlo zajímat, tak jsem okopíroval pitevní zprávu.“

Vzala jsem si od něho ty desky. „Díky. Už jsem byla připravená, že vás budu muset přemlouvat, abyste mi to dal.“

Usmál se. „Jsou to veřejné záznamy. Kdyby mi o tom dala Selma vědět dřív, byl bych vám je poslal poštou, abyste si ušetřila cestu.“

„Byla Tomova smrt případ pro koronera?“

„Ani ne,“ doznal. „Jistě víte, že zemřel na dálnici číslo 395 a že u toho nebyli žádní svědci a nejspíš i jeho samotného to překvapilo. U doktora byl naposledy před rokem. Usoudili jsme, že za to mohlo srdíčko, ale v takových věcech si člověk nemůže být nikdy jistý, dokud se to pořádně neprošetří. Mohla to být také aunerisma.

Každopádně ale Calvin Burkey provedl pitvu. Je soudní lékař pro okresy Nota a Mono. Byli jsme u toho oba. Nic zvláštního jsme ale nezjistili. Nic nás nepřekvapilo, neobjevili jsme nic, co bychom nečekali. Příčinou Tomovy smrti byl těžký akutní srdeční infarkt způsobený pokročilou arteriosklerózou. Sama si to přečtete. Je to tam všechno.

Příčný řez srdeční tepnou ukázal, že byla zúžená z pětadevadesáti a místy až ze sta procent. A to mu bylo třiašedesát. Je vůbec zázrak, že se v takovém stavu dožil tak vysokého věku.“

„Nic dalšího na světlo nevyšlo?“

„Myslíte nějaké jiné anomálie? Nic takového. Játra, žlučník, slinivka i ledviny, všechno bylo jako nové. Jen plíce vypadaly špatně. Celý život kouřil jako fabrika, ale žádné příznaky pokročilé choroby jsme nenašli. Chvilku před smrtí také něco snědl. V naší zprávě si přečtete, že se nejspíš cestou stavil v nějakém bistru a objednal si věčen. V

zažívacím traktu jsme ale nenašli žádné kapsule ani zbytky tablet a také výsledky z toxikologie byly negativní. Proč se ptáte?“

„Selma mi říkala, že byl poslední dobou pohublý. Chtěla bych vědět, jestli před ní něco nezatajoval.“

„To asi ne, jestli máte na mysli rakovinu. Nic takového.

Neměl v těle jediný nádor. Také jsme nenarazili na žádný trombus a ani na hemoroidy netrpěl. Škoda jen toho myokardu,“ prohlásil. „Doktor Burkey ale říkal, že už dřív musel prodělat nějaký lehčí infarkt.“

Zamyslela jsem se. „Takže mohl vědět, že jsou jeho dny sečteny? To by vysvětlovalo, proč byl duchem tak nepřítomný.“

„Možná,“ připustil. „Rozhodně si ale buďte jistá, že Tom nijak zdravím nepřekypoval. Když člověk vysloveně netrpí nějakou nevyléčitelnou chorobou, ještě to neznamená, že je mu hej. Ale já znal Toma léta a nikdy jsem neslyše, že by si na něco stěžoval. Jenže měl skoro třicet kilo nadváhy, kouřil jednu za druhou a pil jako duha; zkrátka učebnicový příklad.

Ale můžu vám říct, že to byl zatraceně dobrý detektiv. Co přesně dělá Selmě starosti?“

„Těžko se to vysvětluje. Připadal jí až moc odtažitý a měla pocit, že jí něco tají. Nechtěla se ho vyptávat, jenže teď bohužel nic neví a je z toho celá špatná.“

„A to vůbec nemá ponětí, oč mohlo jít?“

„Něco s ním být muselo, proto jsem koneckonců tady.

Vás nic nenapadá?“

„Rozhodně si nemyslím, že to bude něco skandálního.

Tom chodil pravidelně do kostela a vůbec to byl slušný člověk. Lidé odsud ho měli rádi a vážili si ho, protože si na ně vždycky dokázal najít chvilku. Mám-li mluvit o jeho chybách, byl snad trochu moc přísný, někdy až puritánský.

Na svět se díval černobíle. žádnou zlatou střední cestu neznal. Myslím, že si takovou možnost sice uvědomoval, ale tak nějak si s ní nevěděl rady. Také neuznával porušování pravidel, i když jsem si všiml, že sám občas obcházel některá nařízení. Jinak byl dost přímočarý, ale to byla podle mého spíš výhoda. Takových, jako byl on, bychom tu potřebovali víc. Bude nám tu vážně chybět.“

„Byl jste s ním v posledních několika týdnech? Myslím delší dobu.“

„To snad ani nestojí za řeč. Většinou jsem s ním přišel do styku jen pracovně. Což není nic neobvyklého vzhledem k tomu, že spolu úřad šerifa a koronera tak úzce spolupracují,“ prohlásil a sepjal dlaně. „Občas jsem ho

potkával ve městě. A jednou jsem s ním hrál kulečník. Dali jsme si tehdy dobrých pár piv. Pak jsme ještě jako parta vyjeli loni na podzim na ryby, ale k nějakému vylévání srdcí nad skleničkou při něm nedošlo. Podle mého byste si měla promluvit spíš s jeho parťákem, s Rafem.“

„I Selma se o něm zmínila. Jak se jmenuje dál?“

„LaMott.“

*

Za několik minut jsem se uvelebila na přední sedačce svého auta z půjčovny, které na mě čekalo na firemním parkovišti pana Kirchnera & jeho synů. Prošla jsem si pitevní zprávu a úmrtní list, na kterém byly uvedeny podrobnosti týkající se Tomova odchodu z tohoto světa.

Dozvěděla jsem se, kolika se dožil let, jeho datum narození, číslo pojistky a adresu trvalého bydliště; dále též údaj o tom, kde zemřel a z jakých příčin, a informace o místě jeho posledního odpočinku. Podle zprávy byl převezen do okresní nemocnice již jako exitus a hned následujícího dne se provedla pitva. Den poté přišla na řadu kremace. Podle záznamů putoval do hrobu snad až příliš rychle, ale po pravdě, jakmile je člověk jednou mrtvý, stává se z jeho těla jen hromada masa, která vbrzku podléhá zkáze. Celá zpráva byla jednotvárná a strohá… žádné zvláštní podrobnosti…

Tom Newquist odešel… a na světě se po něm pěkně uklidilo; jeho život kdysi začal, pak pokračoval a nakonec

skončil. K úmrtnímu listu byl ještě připojen rukou psaný dodatek, podle všeho zpráva od strážníka, který Toma našel v jeho dodávce u krajnice.

3. února, v cca 21:50 hod. přivolána ambulance. Na místo na dálnici číslo 395, vzdálené 11,5 km od města. Nález osoby v dodávce odstavené ke krajnici. Ve 22:00 hod.

provedeno umělé dýchání a srdeční masáž.

Lékař přivolaný z města prováděl resuscitaci až do 22:15 hod. U nalezené osoby konstatován exitus. Následný převoz do okresní

nemocnice.

Vše

schváleno

koronerem.

Dodatek podepsal strážník J. Tennyson. Po něm následovala pitevní zpráva, tři stránky strojopisu obsahující podrobnosti, o nichž hovořil Trey Kirchner.

Dosud jsem doufala, že se všechno snadno vysvětlí. že si přečtu, jak se Tom Newquist najednou dozvěděl, že je na smrt nemocný, a byl roztržitý, protože se snažil smířit s vlastním osudem. Jenže tohle nebyl ten případ. Pokud byla Selma dobrá pozorovatelka a jemu opravdu něco nešlo z hlavy, určitě to nebyly obavy o vlastní zdraví a spokojený život. Jestli měl problémy se srdcem, anginu pectoris či arytmii, nebo třeba trpěl dýchavičností, možná zvažoval,

nakolik jsou jeho příznaky vážné a zda by neměl zajít k lékaři. Ale v životě se už nejspíš tolikrát setkal se smrtí, že ji bral filozoficky. Navíc mohl mít takový strach z chirurgického zákroku, že by radši umřel.

Odložila jsem desky na sedačku spolujezdce a nastartovala. Nevěděla jsem přesně, kam vlastně jet, ale považovala jsem za logické promluvit si s Tomovým parťákem, Raferem LaMottem. Podívala jsem se na mapu městečka Nota Lake a našla na ní místní služebnu šerifova úřadu. Byla značená na Benoit Street, asi šest bloků od pohřebního ústavu, a patřila ke komplexu ostatní státní správy. Slunce se mezitím již prodralo skrze mraky. Vzduch byl sice mrazivý, ale sluneční svit navozoval příjemnou atmosféru. Hlavní městskou tepnu lemovaly omítnuté domy s dřevěnými okenními rámy a plechovými střechami. Mezi ně patřila jedna benzínka, dragstór, obchod se sportovními potřebami a kadeřnictví. A nade vším se ve své neposkvrněné kráse tyčily vrcholky vzdálených hor.

Digitální teploměr u silnice mě upozornil na momentálních osmnáct stupňů.

Zaparkovala jsem před obecní administrativní budovou městečka Nota Lake, v níž mimo jiné sídlila ještě policejní stanice, okresní soud a sociální úřad. Vše bylo pod střechou jediné budovy, někdejší základní školy. To jsem poznala podle reliéfního nápisu „Základní škola Nota Lake“, který byl nad dveřní římsou. Přísahala bych, že jsem v oknech

rozeznala i světlejší místa ve tvaru dýní, po papírových dekoracích na Haloween. Na základní škole jsem to nesnášela a pravidelná docházka ve mně střídavě probouzela pocity odstrčenosti a touhu po rebelii. Základní škola totiž

fungovala v souladu s nepsanými pravidly, která kromě mě všichni ostatní vycítili a také dodržovali. Když mi bylo pět, zemřeli mi rodiče při dopravní nehodě, a proto jsem školu považovala jen za další schválnost osudu a bezpráví na mně páchané. Navíc jsem občas bez zřejmých příčin zvracela, a tak jsem nebyla nijak oblíbená ani mezi spolužáky, ani u školníka. Dodnes si pamatuji ten pocit, jak se mi v klíně rozlévá cosi teplého a spolužáci, sedící okolo, se ode mne odvracejí. Než abych se však styděla, měla jsem spíše škodolibou radost; oběť, která se zvracením mstila svým trýznitelům. Po takové příhodě mě vždycky odvedli na školní ošetřovnu, kde jsem mohla pěkně ležet, dokud si mě nepřišla vyzvednout tetička Gin. A obvykle již při obědě (než jsem se naučila blinkat na povel) jsem škemrala, abych mohla odejít domů sama. Horem dolem jsem slibovala, že se na každém přechodu pečlivě rozhlédnu a nebudu se bavit s cizími lidmi, i kdyby mi nabízeli bonbony. Nelítostní učitelé však na mé zoufalé prosby nedbali, a tak mi pokaždé nezbylo než zůstat, čekat, bát se, trápit a zadržovat slzy. V

osmi letech jsem na škemrání zanevřela. Prostě jsem se vždy jen sebrala a odešla, kdykoli mě napadlo, připravená nést

případné neblahé následky. Co mi tak mohou udělat, ptala jsem se, chladnokrevně mě zastřelit?

Vstoupila jsem do administrativní budovy a ocitla se v široké chodbě, která se používala jako vstupní hala a v současné době procházela rekonstrukcí. Proto stály kartotéky a ostatní kancelářský nábytek uprostřed na holé podlaze. I zde byly stěny obložené, tentokrát nějakým neznámým druhem dřeva, a na stropě byla jakási konstrukce pro lepší akustiku. Některé části haly byly ohraničené červenobílými kužely a páskou, na níž sem tam visela cedule s neumělým nápisem odkazujícím občany do provizorních úřadoven.

Našla jsem služebnu šerifových zástupců, která vypadala jako z fotografie v populárním časopise o architektuře označené nápisem „předtím“. Jak krásně asi mohla vypadat „potom“? Zářivka dělala, co mohla, ale interiér osvětlovala jen chabě. Změť odborných příruček a manuálů, nástěnných plaket, kancelářského vybavení a lístečků se vzkazy, které byly přilepené snad na každé volné ploše, už nemohlo zachránit vůbec nic. Ani lesklé obložení stěn, ani moderní drátěný koš na odpadky. Přítomná úřednice, jejíž starostí byla nejspíš komunikace s veřejností, mohla být tak třicátnice. Na sobě měla sportovní boty, džíny a přes bílý rolák ještě svetřík značky M.I.T. Z její jmenovky jsem si přečetla, že se jmenuje Margaret Brineová. Černé vlasy měla ostříhané nakrátko, na nose jí seděly oválné brýle s černými

obroučkami a vrstva pudru a tvářenka marně zakrývaly hejna pih. Také měla velké a jaksi čtvercové zuby s viditelnými mezerami.

Vytáhla jsem svou vizitku a položila ji na pult před ní.

„Chtěla jsem se zeptat, jestli bych si nemohla promluvit s Raferem LaMottem.“

Zvedla vizitku a pečlivě si ji prohlédla. „A ví, o čem s ním potřebujete mluvit?“

„Koroner mi doporučil, abych se ho zeptala na Toma Newquista.“

Po těch slovech vzhlédla. „Počkejte chvilku,“ řekla a zmizela za dveřmi vzadu, které podle mého odhadu vedly do dalších kanceláří. Zaslechla jsem odtamtud šum hlasů a za okamžik se přede mnou objevil Rafer LaMott, právě se soukající do černého kabátku sportovního střihu. Rafer LaMott byl Afroameričan, čtyřicátník, asi sto pětaosmdesát centimetrů vysoký, s karamelovou pletí, velmi krátce ostříhanými vlasy a všímavýma hnědýma očima. Pod nosem mu rostl řídký knír a jinak byl hladce oholen. Vrásky na jeho čele připomínaly hladké záhyby na jemném semiši.

Sportovní kabátek, který si právě oblékl k černým gabardénovým kalhotám, vypadal jako z kašmírové vlny.

Košili měl jasně bílou, kravatu světle hnědou s potiskem z černých kancelářských svorek, které se jakoby sypaly směrem dolů.

Vzal do ruky mou vizitku a začal nahlas a poněkud strojeně předčítat: „Kinsey Millhoneová, soukromý detektiv, Santa Teresa, Kalifornie. Co pro vás mohu udělat?“

Vzadu na krku se mi malinko naježily chloupky. Výraz na jeho tváři byl samozřejmě nicneříkající. Vlastně se nechoval nijak nepříjemně, ale ani přátelsky. Z jeho celkového postoje jsem vycítila, že mi asi příliš nepomůže.

Pokusila jsem se o zdvořilý úsměv a vykouzlila cosi neupřímného

a

chladného.

„Pracuji

pro

Selmu

Newquistovou. Nad Tomem jí pořád visí pár otazníků.“

Chvilku mě upřeně pozoroval a pak přistoupil ke dvířkům, jimiž se dalo projít skrz přepážku. „Už musím jít, ale jestli chcete, můžete mě doprovodit. Co se jí nezdá?“

Když se hnal chodbou k zadnímu východu, neměla jsem na vybranou a musela jsem kolem něj skákat jako poslíček.

„Říkala, že prý ho něco trápilo, a ráda by se dozvěděla, co to bylo.“

Rozrazil dveře, prošel jimi a ještě přidal do kroku, což

svědčilo o jeho rostoucí nervozitě. Dveře jsem zachytila, právě když se zavíraly, v rychlosti jimi proběhla a dál cupitala za ním. Zatímco on udělal krok, já musela udělat dva. Venku, u paty schodiště, vylovil z kapsy klíčky od auta.

Spěšně přešel parkoviště, přistoupil k neurčitému bílému vozu a jal se jej odemykat. Když otevřel dveře, ohlédl se na mne: „Poslouchejte, řeknu vám teď pravdu a nemyslete si, že snad chci někoho urážet. Selma vždycky až moc strkala

nos do Tomových věcí a pořád mu diktovala, co má dělat; co kdyby se najednou ukázalo, že má vlastní rozum? Ta ženská je jako radar, co nonstop snímá okolní aktivity a zaměřuje se výhradně na věci, do kterých mu nic není.

Zkuste to ale někde vykládat a já všechno popřu. Takže si dejte pozor, abyste se nenamáhala zbytečně!“

„Nemám v úmyslu vás někde citovat. Cením si vaší otevřenosti –“

„Zkuste si cenit spíš tady toho,“ nadechl se. „Tom o ní nikdy neřekl křivého slova, ale mně i tak bylo jasné, jak ho život s ní vyčerpává. Byl to chlap, jak má být, ale můžu vám říct, že teď, když je po smrti, spadl mi kámen ze srdce, že už

se s ní nemusím stýkat. Se ženou jsme na Selmu nikdy nebyli zvědaví. I když jsme se s nimi občas vídali, bylo to vždycky jen kvůli němu. Jeho jsme rádi měli. A i když se mi to neříká hezky, bylo to tak. Radím vám dobře, nechte toho muže v klidu odpočívat. Je mrtvý. Leží v hrobě a ona se ho zřejmě snaží zase vykopat.“

„Myslíte, že mu mohl dělat starosti nějaký případ z práce?“

Odvrátil pohled a nevěřícně vyvalil oči, protože jsem se nenechala odradit a dál se držela tématu. Neuniklo mi, že se pracně ovládl a ze všech sil se snažil neztratit trpělivost, protože doufal, že se mě brzy zbaví. „Než zemřel, pracoval na deseti případech. Na stole po něm zbylo patnáct tučných

fasciklů. A rovnou říkám ne; pro případ, že byste projevila zájem o to je vidět.“

„Ale neměl s některým z nich větší potíže?“

„Je mi líto, ale asi vám nepovím, s čím Tom měl nebo neměl větší potíže.“

„A kdo převzal jeho práci?“

„Některé případy jsem si vzal sám a zbytek připadne člověku, kterého jsme právě přijali. Informace o těch případech ale nejsou určené pro veřejnost a já prostě nedopustím, abychom kvůli Selmině nesnesitelné zvědavosti ohrozili vyšetřování. Takže na všechno radši zapomeňte.“

„Myslíte, že mohl mít Tom nějaké osobní problémy, které by před ní chtěl zatajit?“

„To se budete muset optat jinde. Já už vám o Tomovi nic dalšího nepovím.“

„No tak, v čem je problém? Přece když mi pomůžete, tím dřív odjedu z vašeho města,“ vyhrkla jsem.

Místo odpovědi ale jen nastoupil do auta a zabouchl za sebou dveře. Pak otočil klíčkem v zapalování a stiskl jakýsi knoflík na palubní desce. Okno na jeho straně poté tiše sjelo dolů. Opět promluvil, tentokrát příjemnějším tónem: „Koukněte, asi vám budu připadat jako hulvát, ale uděláte nejlíp, když se seberete a necháte to plavat, jasné? Selma je zahleděná sama do sebe, myslí, že se jí všechno týká.“

„A tohle snad ne?“

Opět stiskl ten knoflík a okénko se zase zavřelo. Tím to bylo vyřízeno. Dost už bylo všetečných otázek a uhýbavých odpovědí! Jen zařadil zpátečku, vycouval z místa a s tichým cvrkotem v převodovce, která přijala jedničku, se rozjel někam pryč. Dívala jsem se za ním. Se zpožděním se mi do obličeje nahrnula krev a tváře mi zahořely rozčilením.

Přejela jsem si po jedné rukou, jako bych právě dostala facku.

5

Za chvilku jsem již seděla ve svém voze a ujížděla k Selmě, i když jsem jí nevezla žádné novinky. Nebyla jsem s to posoudit, jestli Rafer skutečně něco věděl, nebo se jen naštval, že si Selma najala soukromého detektiva. Jeho hrubostmi jsem se nenechala zastrašit, spíše jsem v nich nalézala inspiraci. Tom zemřel znenadání, na dálnici mimo město, a už neměl příležitost uklidit si po sobě na stole, jak se říká. A já v tuto chvíli začala vážně uvažovat, zda Selmina intuice nebyla správná.

Auto jsem nechala před vchodem a přešla po trávníku k zápraží. Na dveřích visel lísteček se vzkazem od Selmy, že se z kostela nevrátí dřív než v poledne. Vzala jsem za kliku a zjistila, že je odemčeno a že tedy klíč, který mi dala minulý večer, nebudu potřebovat. Vešla jsem a zavolala „Haló,“ pro případ, že by byl někde v domě Brant. Nikdo se mi neozval, i když se v některých místnostech svítilo.

Několik následujících minut jsem procházela prázdné pokoje. Byl to dvoupodlažní dům a většina obytného prostoru byla v přízemí. Hned vedle kuchyně jsem objevila schodiště vedoucí do suterénu.

Rozsvítila jsem si a sestoupila asi do jeho poloviny a naklonila se přes zábradlí, abych lépe viděla dolů. Kupilo se tam pracovní náčiní, v rohu stály pračka se sušičkou, bojler a nejrůznější vyřazený nábytek, včetně přenosného grilu a zahradních křesel. Přistoupila jsem ke dveřím vzadu, otevřela je a nahlédla do kotelny, která se ukázala jako velmi prostorná a využívaná coby další skladiště. Zapsala jsem si za uši, že se budu muset později mrknout do těch velkých papírových krabic a také vestavěných slehni.

Zase jsem se vrátila do Tomovy pracovny, posadila se tam za stůl a zamyslela se nad tím, co mohl kde ukrýt, aby to nikdo nenašel. To, po čem jsem pátrala, pokud něco takového vůbec existovalo, vůbec nemuselo souviset s Tomovou prací. Mohlo v tom být cokoli: pití, drogy, pornografie, gamblerství, milostný románek, náklonnost k mladším chlapcům, nespokojenost s vlastním pohlavím, tedy převlékání do ženských šatů. Většina z nás si nechává něco pro sebe. Také bylo možné, že vůbec o nic nešlo. Jen nerada jsem si to připouštěla, ale Raferova kritika Selmy se na mně přece jen malinko podepsala. Sice jsem přímo nesdílela jeho názor, ale jisté pochyby se mě zmocnily.

Opustila jsem Tomův stůl s pocitem marnosti a také unavená. Zatím se mi do ruky nedostal jediný důležitý kus papíru. Co když byla Selma blázen a já tu jen ztrácela čas?

Přesunula jsem se proto do kuchyně a nalila si sklenici vody.

Pak jsem otevřela ledničku a chvilku zkoumala její obsah a

přitom hasila žízeň. Zase jsem ji pak zavřela a zaměřila se na špižírnu. Nakupovala však jen samé věci, které mé děsily; chemicky vyrobené napodobeniny skutečných potravin typu šlehačky ve spreji značky Miracle. Na lince byl talíř s něčím, co nejblíže připomínalo ovesné sušenky s rozinkami, a vedle něho cedulka s nápisem: „Nabídněte si.“

Několik jsem jich tedy snědla. Ještě jsem opláchla skleničku a nechala ji na odkapávači. Každých patnáct minut také zvonil telefon. Spolehla jsem se však na záznamník. Selma tedy byla dosti vyhledávaná osoba, ale všechny hovory se týkaly jejích dobročinných aktivit, například bazaru, který pořádala církev, či veřejné aukce spojené se založením fondu určeného k financování výstavby nového křídla pro nedělní školu.

Opět jsem se zaměřila na hlavní ložnici. Ve skříni tam stále visely Tomovy šaty. Jednu po druhé jsem prohledala jejich kapsy. Podívala jsem se také do horní poličky, do krabic s botami, zásuvek prádelníku a do krabičky na drobné. V zásuvce nočního stolku jsem našla kolt Magnum 357, ale jinak jsem nenarazila na nic zásadního. V té zásuvce byl kromě koltu ještě typický pel mel, který si někde schovává asi každý z nás: útržky ze vstupenek, krabičky zápalek, neplatné kreditky a rezervní tkaničky do bot. Nikde žádné erotické časopisy nebo pomůcky. Podívala jsem se také pod postel a rukou zajela pod matrace. Dále jsem též nahlédla pod každičký obrázek zavěšený na zdi,

poklepala na zadní stěnu šatníku a nadzdvihla jeden cíp koberce, jestli někde nenajdu nějakou tajnou skrýš.

Ve velké koupelně jsem si vzala do parády toaletní skříňku, prádelník s ručníky a košík na špinavé prádlo. O nic jsem však nezavadila a vše bylo evidentně na svém místě. V

jednom okamžiku jsem se z čirého zoufalství vrhla na podlahu a nasála snad všechny pachy zachycené do koupelnového koberečku. V duchu jsem však stále uvažovala, kdy s tím budu moci konečně praštit.

Zase jsem se vrátila do pracovny a prošla zbývající poličky. Měla jsem sice dobrý pocit, že jsem mu konečně udělala pořádek v zásuvkách psacího stolu, ale jinak jsem se o životě Toma Newquista nic nedozvěděla. Prostudovala jsem také účtenky vystavené při platbách kreditními kartami, ale ani s kartou Visa, ani s MasterCard zřejmě nic nekalého neprováděl. Většinu plateb pak bylo navíc možné ověřit podle kalendáře, který měl na stole. Tak například loni v lednu takto platil v několika hotelích a restauracích, jejichž služeb ovšem využil pouze proto, že se účastnil školení v kalifornském Reddingu. Byl to systematický člověk. Tím si u mě hodně polepšil. Všechny telefonní hovory, které vyřizoval pracovně, mu zpětně hradil jeho zaměstnavatel, jemuž pravidelně posílal faktury. Sám na svůj bankovní účet nepřidal ani penny. Také jsem nenarazila na žádné doklady vypovídající o příjmech ze zahraničí ani

na důkaz o tom, že snad disponoval nepochopitelně vysokou částkou peněz.

Tu jsem od příjezdové cesty zaslechla motor auta. Bude-li to Selma, říkala jsem si, opatrně jí oznámím, že končím, aby už nemusela zbytečně utrácet Tomovy pracně vydělané peníze. Pak se otevřely a zase zavřely vstupní dveře. Zvolala jsem: „Haló,“ a čekala, až se mi někdo ozve. „To jste vy, Selmo?“ chtěla jsem vědět. „Nebo paní na úklid?“

Tentokrát se ozvalo mužské: „Hned jsem tam,“ a do dveří vstoupil Selmin syn Brant. Na hlavě měl červenou pletenou čepici, k ní červený svetr a zářivě bílé, kožené reeboky. Kolem krku mu visel bílý ručník. Bylo mu pětadvacet a byl to ten typ, za kterým se otáčejí matrony v supermarketu a ještě dlouho potom si o něm povídají. Zpod tmavé kštice a kouzelnického obočí mne pozorovaly dvě vážné hnědé oči. Pleť na obličeji měl bezvadnou, sanici asi jako boxer a rysy tak dokonalých tvarů, až jsem měla pocit, že jeho tvář nejprve z hlíny vymodeloval zručný sochař a teprve podle této šablony vznikla ta z masa a kostí. Měl plné rty a zdravou barvu; byl opálený zimním sluncem a také ošlehaný větrem a sněhovými vánicemi. Zaujímal pevný postoj; široká ramena se mu kolmě klenula nad mužnou hrudí, plochým břichem a útlými hýžděmi. Kdybych byla mladší, asi bych při pohledu na něj začala slintat. V tomhle směru jsem však měla dávno jasno. Všichni mladší muži byli předem diskvalifikováni. A pokud jsem ještě pracovala,

platilo to dvojnásob. Naučila jsem se zkrátka nesměšovat práci se zábavou, i když to byla (pořádně) tvrdá škola.

„Matka tu ještě není?“ zeptal se a odložil ručník, který měl kolem krku. Také si sundal čepici, takže jsem zjistila, že má vlasy mírně zvlněné a také lehce zapocené, zřejmě proto, že si byl právě zaběhat. Usmál se a odhalil přitom souměrný bílý chrup.

„Měla by přijít každou chvíli. Já jsem Kinsey. Vy jste Brant?“

„Ano. Omlouvám se, že jsem se sám nepředstavil.“

Potřásli jsme si rukama z uctivé vzdálenosti, kterou mezi námi vytvářel pracovní stůl jeho zesnulého otce. Brant měl nezvykle našedlou ruku. Zpozoroval, že jsem si toho všimla, a stydlivě se usmál. „To je od vzpěračských rukavic. Právě jsem byl v posilovně,“ podotkl. „Všiml jsem si venku auta a usoudil, že tu asi budete. Jak jste daleko?“

„Myslím, že až moc.“

„Radši vás tedy nechám pracovat. Až se vrátí máma, povězte jí, že jsem ve sprše.“

„Spolehněte se.“

„Uvidíme se za chvilku,“ rozloučil se.

Selma se vrátila ve čtvrt na jednu. Slyšela jsem, jak se se skřípotem otevírají a zase zavírají dveře od garáže. V

několika minutách vstoupila do kuchyně. Vzápětí ke mně dolehl břinkot nádobí, nato se otevřely a zase zavřely dveře od ledničky a pak jsem slyšela Selmu zařinčet příbory. Když

se pak objevila na prahu obývacího pokoje, přes dlouhé kalhoty a svetr téže barvy měla přehozenou propínací zástěru. „Dělám kuře a sendviče se salátem. Nechcete se s námi najíst? S Brantem jste se asi už viděla, že?“

„To ano. Kuře se salátem; to zní dobře. Potřebujete s něčím pomoct?“

„Ne, ne, ale pojďte kdyžtak se mnou. Popovídáme si, než

to dodělám.“

Společně jsme se tedy přesunuly do kuchyně, kde jsem si v první řadě umyla ruce. „Tak mě napadalo, že jsem ještě neviděla žádný Tomův diář. To si snad při práci nedělal poznámky?“

Selma překvapeně vzhlédla od linky, na které připravovala sendviče. „Ale jistě. Používal takový malý sešitek v černé kožené vazbě, velký asi jako kreditní karta, možná o malinko víc, ale ne o moc. Musí tu určitě někde být. Měl ho pořád u sebe.“ Rozkrojila sendviče, každý úhlopříčně na dvě poloviny, a nakladla je na talíře ozdobené snítkou petrželky. Když si já koupím petrželku, vždycky mi nakonec závadné. „Jste si jistá, že není v pracovně?“ zeptala se pak.

„Na nic takového jsem tam nenarazila. A to jsem prohledala každou zásuvku, a dokonce i kapsy jeho oblečení.“

„A co jeho dodávka? Občas ho nechával v přihrádce na palubní desce nebo na dveřích.“

„To je dobrý nápad. Asi se tam skočím podívat.“

Otevřela jsem tedy dveře, jimiž před chvilkou přišla z garáže, a nechala kuchyň za sebou. Obešla jsem Selmin vůz a na straně řidiče otevřela dveře dodávky. Uvnitř to bylo značně načichlé cigaretovým kouřem. Popelník přetékal nedopalky, které byly zčásti zasypané šedým popelem. V

přihrádce v palubní desce byly jen silniční mapy, manuál, technický průkaz, doklad o zaplaceném pojištění a účtenky za benzin. Podívala jsem se samozřejmě do obou přihrádek na předních dveřích, ale našla jsem pouze příruční lékárničku. Kromě toho jsem uvnitř vozu nic neobjevila.

Zase jsem tedy zabouchla dveře na obou stranách a cestou zpátky do kuchyně se ještě letmo podívala na police přistavené ke stěnám garáže. Nevím, co jsem si myslela, že najdu, ale malý černý zápisník tam rozhodně nebyl.

Vrátila jsem se tedy zpátky do kuchyně. „Tak tohle si můžeme odškrtnout,“ oznámila jsem. „Nějaký jiný nápad?“

„Budu se po něm muset podívat sama. Také mohl ten zápisník nechat v práci, i když to často nedělal. Zavolám Rafterovi a zeptám se ho na to.“

„A nebude tvrdit, že má na Tomovy poznámky nárok jejich oddělení?“

„Jsem si jistá, že ne,“ prohlásila. „Slíbil mi, že udělá, co bude v jeho silách, aby mi pomohl. Víte, byl to Tomův nejlepší kamarád.“

Jenže ne váš, doplnila jsem v duchu. „Jedna věc mi ale stejně není jasná,“ spustila jsem zdráhavě. „Kdyby ten večer, kdy zemřel… ehm… měl nějaké tušení nebo podezření… mohl zavolat pomoc. Ale to by musel mít v autě vysílačku. Proč mu ji na oddělení nenechali instalovat?

Mohli mu pořídit aspoň operátor. Osobně znám spoustu mužů zákona, kterým jejich zaměstnavatelé nějaké takové zařízení nechali namontovat do vlastních aut.“

„Ach ano, vím, o čem mluvíte. Chtěl si to zařídit, ale pořád se k tomu nemohl dostat. Vždycky měl na práci něco důležitějšího. Často jsem ho přemlouvala, ať si vyšetří aspoň chvilku a oběhá si to, ale marně. Ale na podobné věci člověk obvykle myslí, až když je pozdě.“

Opět se objevil Brant. Převlékl se do modré uniformy, podle které každý hned poznal, že je od záchranné služby.

Na levé klopě měl vyšito B. NEWQUIST. Pleť mu ještě voněla mýdlem a vlasy, nyní mokré ze sprchy, zase šamponem značky Ivory. Tiše jsem si pro sebe povzdechla, že by to zaslechl snad jedině pes; rozhodně ne Brant či jeho matka. Posadila jsem se k jídelnímu stolu naproti Brantovi a spořádaně se zakousla do nabídnutého sendviče. Mlčky jsem přitom poslouchala hovor svých dvou společníků. Uprostřed oběda opět zazvonil telefon. Selma vstala a šla ho zvednout: „Klidně jezte. Vezmu si to u Toma v pracovně.“

Brant prakticky beze slova dojedl svůj sendvič a já si opět uvědomila, že ani tentokrát neuniknu svému osudu a budu muset rozproudit konverzaci.

„Slyšela jsem, že vás Tom adoptoval?“

„Bylo mi tehdy třináct,“ odvětil. „Můj… myslím, že se říká biologický otec… s námi už léta není v kontaktu. Od chvíle, co se s mámou rozvedli. Když si pak vzala Toma, ještě si stěžoval u soudu. Já ale Toma vždycky bral jako tátu, ať už mě adoptoval, nebo ne.“

„Asi jste k sobě museli mít hezký vztah.“

Natáhl se pro talíř se sušenkami, z kterého jsme si střídavě brali, zatímco pokračoval: „To ano, tedy až v posledních letech. Předtím jsme spolu moc nevycházeli.

Máma byla vždycky tolerantní a on zase moc přísný.

Nějakou dobu sloužil v armádě, a tak strašné těžce nesl, když někdo porušoval obecně platná pravidla. Pořád mě třeba přemlouval, abych se přihlásil do skauta, což jsem těžce nesnášel, nebo na karate, na lehkou atletiku a podobně. Nebyl jsem zvyklý, aby po mně někdo něco chtěl, a tak jsem se proti tomu zpočátku dost bouřil. Myslím, že jsem se tehdy ze všech sil snažil podrývat jeho autoritu.

Nakonec to vzdal,“ prohlásil s nepatrným úsměvem.

„Jak dlouho jste u záchranné služby?“

„Budou to už tři roky. Předtím jsem nic moc nedělal.

Samozřejmě jsem chodil do školy, i když jako student jsem nikdy zvlášť nevynikal.“

„Bavil se s vámi Tom o svých případech?“

„Občas. Ale poslední dobou ne.“

„Nenapadá vás proč?“

Brant jen pokrčil rameny. „Třeba nebyly ničím zajímavé.“

„A co těch posledních šest nebo kolik týdnů?“

„O ničem konkrétním se nezmínil.“

„A co jeho poznámky? Neviděl jste je někde?“

Obličejem mu přelétla nelibost. „Jeho poznámky?“

„Poznámky, které si dělal…“

Skočil mi do řeči: „Vím, jaké poznámky myslíte, ale nechápu, na co se mě to ptáte. To se ztratily nebo co?“

„Asi ano. Přesně řečeno, zatím jsem jeho zápisník nikde nenašla.“

„To je divné. Když ho neměl u sebe v kapse, dával ho do zásuvky ve stole nebo si ho nechával v dodávce. Všechny staré zápisníky jsou přegumičkované a uložené v krabicích ve sklepě. Ptala jste se na to už jeho parťáka? Třeba ho Tom nechal v kanceláři.“

„S Raferem jsem už mluvila, ale na ten zápisník jsem se ho neptala, protože tou dobou jsem o něm ještě nevěděla.“

„Tak to vám asi moc nepomůžu. Určitě se tady ale podívám.“

Selma i Brant se se mnou po obědě rozloučili. Brant musel ještě před prací něco zařídit a Selma se zase chystala na další z nesčetných dobročinných akcí. Všimla jsem si, že

v kalendáři na ledničce měla kvůli nim zaškrtnuté prakticky všechny dny v týdnu. Na dům se vzápětí sneslo ticho a mně z úzkosti přeběhl po zádech mráz. Pomalu mi docházela inspirace. Odebrala jsem se zpátky do Tomovy pracovny a ze zásuvky psacího stolu vytáhla telefonní seznam.

Vzhledem k velikosti městečka nebyl silnější než průměrný časopis. Našla jsem si v něm Jamese Tennysona, strážníka, který osudného večera nalezl Toma mrtvého. V seznamu byl pouze jeden Tennyson, James W. Bydlel ve stejné čtvrti, v ulici Iroquois Drive. Našla jsem si to raději na mapě, rychle vzala bundu a kabelku a zamířila k autu.

V ulici jménem Iroquois Drive bylo dosti větrno, po obou stranách tam stály jednopatrové budovy a nade vším se tyčily jehličnany, stále zelené. Zdejší obyvatelé měli zřejmě nějaký důvod, aby nechávali dveře garáží zavřené. Zahrádky za domem byly také všechny do jedné oplocené nebo ohraničené stěnou živého plotu. Za tím přesto vykukovaly houpačky a také jsem si všimla několika nadzemních bazénů, ještě zakrytých po zimě. Tennysonovi bydleli ve žlutě omítnutém domě se zelenou střechou a okenicemi, který stál až na konci ulice. Zaparkovala jsem přímo před ním a cestou ke dveřím zvedla z trávy předplacené noviny.

Stiskla jsem tlačítko domovního zvonku, jenže zevnitř se neozvalo žádné ding dong, a tak jsem mírně znejistěla.

Počkala jsem několik minut a zkusila pro změnu opatrně zaklepat.

Dveře mi přišla otevřít nějaká mladá žena v džínsech, která chovala v náručí spící miminko. Mohlo mu být tak šest měsíců; mělo heboučké zlaté vlásky, červené tvářičky, flanelové dupačky a plenkami naducaný zadeček.

„Vy jste paní Tennysonová?“

„Ano, to jsem.“

„Já se jmenuji Kinsey Millhoneová. Ráda bych si popovídala s vaším manželem. Tedy pokud pracuje u městské policie.“

„Ano, to pracuje.“

„Je v práci?“

„Ne, je doma. V noci slouží a pak dlouho spí. Proto také máme odpojený zvonek. Nechcete jít dál a počkat na něj?

Už jsem ho slyšela vstávat, takže by to nemělo trvat dlouho.“

„Jestli vám to nebude vadit.“ Podala jsem jí noviny.

„Něco jsem vám přinesla. Jsou, doufám, vaše?“

„Ale díky. Chodím pro ně, teprve až když vstane. Naše malé má noviny moc rádo. Jen se otočím jinam, roztrhá je na cucky. Stejně se chová taky naše kočka. Ta si na ně vždycky sedne a cupuje je, asi aby vyzkoušela, co vydržím.“

Ustoupila stranou a vybídla mě, abych šla dál.

Uposlechla jsem a vstoupila do domu, kde bylo podle mě, stejně jako u Selmy, přetopeno. Bylo však možné, že mi to tak jen připadalo ve srovnání se zimou, která panovala

venku. Zavřela za námi a prohodila: „Jen tak mimochodem, mně říkají Jo. Vy jste Kimmy?“

„Kinsey,“ opravila jsem ji. „Tak se jmenovala má matka za svobodna.“

„To je hezké,“ podotkla a usmála se na mě. „Naše holčička se jmenuje Brittainy. Chudáček maličká. Ani nevím, co nás to vlastně napadlo, ale říkáme jí Bugsy.

Nejspíš jí to už zůstane.“ Jo Tennysonová byla elegantní mladá dáma s ohonem a ofinou. Vlasy měla jen nepatrně tmavší než její dcera. Nemohlo jí být o mnoho víc než

dvacet jedna, a tak se možná stala matkou dřív, než jí zákon vůbec dovolil pít alkohol. Cestou do kuchyně se maličká ani neprobudila. Jo položila noviny na stůl a ukázala mi na jednu z židlí. Sama se ale neposadila, jen začala manželovi připravovat snídani. Zvládala to jednou rukou, jelikož na té druhé jí spalo dítě. Fascinovaně jsem přihlížela, jak otevřela krabici s cereáliemi, usypala z ní do misky, otevřela zásuvku, vytáhla lžičku a zase zásuvku ladným pohybem hýždí zavřela. Pak vytáhla z ledničky krabici s mlékem, rozlila do tří hrnečků kávu a jeden nabídla mně. „Doufám, že nejste žádná podomní obchodnice.“

Zakroutila jsem hlavou a pak zamumlala své díky za kávu, která báječně voněla.“ Jsem soukromá vyšetřovatelka a vašeho muže bych se potřebovala zeptat na pár drobností týkajících se smrti Toma Newquista.“

„Tak to mě omluvte. Nevěděla jsem, že jste tu pracovně, jinak bych ho hned zavolala. Určitě nedělá nic důležitého.

Víte, on si ráno rád dává načas, protože zbytek dne má většinou hrozně hektický. Počkejte, podívám se po něm.

Kdybyste měla ještě chuť na kávu, klidně si nalijte. Hned jsem zpátky.“

V její nepřítomnosti jsem si dovolila nenápadnou obhlídku okolí, třebaže jen vsedě. V domě nebylo příliš naklizeno, to jsem si všimla již cestou ode dveří –, ale přímo v kuchyni byl nevýslovný nepořádek. Na lince se vrstvila spousta věcí, dvířka skříněk kredence zela otevřená a dřez přetékal několik dní starým nádobím. Nejprve jsem si myslela, že má linoleum na podlaze šedavý vzorovaný potisk, ale při bližším ohledání jsem zjistila, že je ve skutečnosti bílé a oni tam mají jen tak našlapáno. Když jsem ji slyšela přicházet, zase jsem se normálně napřímila.

„Bude tu za chviličku. Tedy detektiva bych ve vás nikdy nehledala. Jste odsud?“

„Ne, ze Santa Teresy.“

„Říkala jsem si, že vás neznám. Měla byste si ale určitě promluvit s Tomovou ženou. Také bydlí tady v té čtvrti. Je to tímhle směrem,“ ukázala, „asi šestá odbočka, Pawnee Way. My tomu ale říkáme snobská ulička.“

„Právě ona si mě najala. Znáte ji?“

„Mhm, z kostela. Stará se o květinovou výzdobu oltáře, a když to jde, pomáhám jí. Má skutečně dobré srdce. Víte,

dala Bugsy na krtiny krásné šatičky. Á, už jde James.

Nechám vás tu o samotě, abyste si mohli v klidu promluvit.“

Když vstoupil do kuchyně, postavila jsem se. James Tennyson byl světlovlasý, výrazný, štíhlý a na pohled svědomitý mladý muž, který by i na dálnici zastavil, kdyby se vám rozbil větrák na chladiči nebo praskla pneumatika.

Tentokrát byl oblečený v civilu, což znamenalo, že měl na sobě džíny, mikinu a bačkory z beránka. „Jsem James Tennyson. Těší mě.“

„Kinsey Millhoneová,“ představila jsem se a potřásli jsme si rukama. „Omlouvám se, že vás ruším takhle doma, ale jedu od Newquistových a napadlo mě, že je to k vám jen kousek. Vaše jméno figurovalo ve zprávě od koronera.

Osobně mi dal její kopii. Přesnou adresu jsem si našla v telefonním seznamu.“

„To je v pořádku. Posaďte se.“

„Díky. Klidně se nasnídejte, jako bych tu nebyla.“

Usmál se. „To bych moc rád, jestli vám to nebude vadit.

Co pro vás ale můžu udělat?“

Pustil se do misky s cereáliemi a já mu mezitím vyložila, jaké si Selma dělá starosti. „Asi jste se s ním znal osobně, že?“

„Jo, znal jsem Toma. Víte, nebyli jsme sice přátelé na život a na smrt… on i Selma byli přece jen starší a vyhledávali jinou společnost… ale tady v Nota Lake znal Toma každý. Povím vám, že mnou jeho smrt dost otřásla.

Chápu, že měl svůj věk, ale nějak jsem si to tu bez něj nikdy nedokázal představit.“

„Mohl byste mi povědět, jak jste ho objevil? Vím, že měl infarkt, ale ráda bych měla přesnou představu o tom, co se stalo.“

„Tedy, stalo se to… no… před pěti nebo šesti týdny… a vlastně na tom ani nebylo nic zvláštního. Jel jsem po dálnici číslo 395 a najednou uviděl u krajnice stát tu dodávku.

Blikaly jí všechny čtyři blinkry a také běžel motor, tak jsem zastavil. Poznal jsem, že je Tomova. Víte, bydlel kousek od nás, tak jsem tady to auto pořád vídal. Nejdřív jsem si myslel, že má třeba závadu na motoru nebo tak něco, jenže bylo zamčeno. Když jsem pak přistoupil blíž, uviděl jsem ho ležet na volantu. Zaklepal jsem na okno, protože jsem si říkal, že si třeba chtěl jen na chvilku odpočinout a usnul.

Také jsem si všiml, že nechal zapnuté topení, protože bylo orosené přední sklo a všechna okna zamlžená.“

„Jak jste se tedy dostal dovnitř?“

„Víte, okno na straně řidiče bylo pootevřené. V autě s sebou vozím drát, kterým jsem nakonec odemkl zámek. To už mi bylo jasné, že je zle. Vypadal totiž hrozně. Měl otevřené oči a v koutcích úst nějaké svinstvo.“

„Myslíte, že byl v tu chvíli ještě naživu?“

„Podle mě už byl určitě v pánu, ale stejně jsem udělal, co jsem mohl. Můžu vám ale říct, že se mi tak klepaly ruce, že mě vůbec neposlouchaly. Málem jsem to okno roztřískal.

Kdyby se mi nepodařilo zdolat ten zámek, asi by k tomu opravdu došlo. Pak jsem ho vytáhl ven z auta a položil na zem za krajnicí. Hned jsem udělal srdeční masáž, ale srdce jsem pořád neslyšel. Když jsem na něho sáhl, byl studený nebo mi to v tu chvíli aspoň tak připadalo. Venku byl skoro mráz, a i když měl zapnuté topení, ani uvnitř v autě nebylo právě teplo. Dál už si to asi dokážete představit sama.

Vysílačkou jsem přivolal pomoc, s tím že to spěchá…

sanitka přijela, jak nejrychleji to šlo, ale stejně už to nebylo nic platné. Doktor, který na místo přijel, okamžitě konstatoval exitus.“

„Myslíte si, že mohl vytušit, co se děje, a proto sjel ke krajnici?“

„Řekl bych, že ano. Asi najednou ucítil bolest na prsou nebo třeba nemohl popadnout dech.“

„Neviděl jste tam náhodou Tomův zápisník? Byl vázaný v černé kůži a asi takhle veliký,“ ukázala jsem.

Na okamžik se zamyslel a pak pomalu zakroutil hlavou.

„Ne, paní. Aspoň myslím. Ale samozřejmě jsem se po něm nedíval. Jste si jistá, že ho měl u sebe v dodávce?“

„No, vlastně ne, ale Selma tvrdí, že ho měl stále u sebe, a zatím jsme ho nikde nenašli. Říkala jsem si, že jste ho tam třeba mohl zahlédnout a předat ho na služebnu.“

„Kdybych ho našel, asi bych to udělal. Ani já bych nechtěl, aby moje poznámky kolovaly mezi lidmi. Spousta z nich sice vypadá jako úplné nesmysly, ale když mám sepsat

hlášení nebo jít svědčit k soudu, jsem hrozně rád, že je mám.

Mezi osobními věcmi ho neměl? Od koronera se jistě už

vrátily jeho šaty a všechno, co měl u sebe, ne? Znáte to; hodinky, obsah kapes a podobné věci.“

„Na to samé jsem se ptala Selmy, ale řekla mi, že ho neviděla. No nic, tak nám nezbývá než ho dál hledat. Díky, že jste si na mě našel chvilku. Kdyby vás cokoli napadlo, dejte mi vědět přes Selmu.“

„Nevěřím, že má nějaký význam pátrat v jeho minulosti.

Milejšího člověka byste těžko hledala. Byl skoro jako svatý, slušný člověk a slušný polda.“

„Také si myslím.“

*

Vrátila jsem se zpátky do motelu. V beznadějném prostředí Tomovy pracovny jsem už totiž nedokázala strávit ani minutu. Za celou tu dobu jsme nezjistili víc, než že Tom nejspíš trpěl depresí, a předpokládali jsme, že to mohlo být vinou neblahé souhry okolností a náhod. Jenže to tak vůbec být nemuselo. Ale neblahá souhra okolností a náhod působila nemalé obtíže mně. Strašně se mi stýskalo po domově a chtěla jsem konečně vypadnout.

Dopotácela jsem se do chatičky a jen tak mimoděk si všimla, že je uklizená. Našla jsem ustlanou postel, vydrhnutou koupelnu a nový toaletní papír. Znaveně jsem usedla ke stolu, zasunula čistý arch papíru do svého stroje

značky Smith-Corona a začala zvolna vyťukávat souhrnnou zprávu o svém dosavadním postupu. Selma Newquistová se asi bude muset s Tomovou smrtí smířit sama. Smrt totiž

vždy rozvíří jinak klidné vody a na hladinu vyplavou tajemství, která se třeba nikdy nevyjasní, a otázky, na něž

nikdy nebozí pozůstalí nemusejí najít odpovědi. Všechny příběhy upadnou v zapomnění a vzpomínky se zamlží. A vy si klidně můžete najmout, koho budete chtít, protože stejně nikdy nezjistíte, co skrývala duše, která opustila tento svět.

Mohla jsem tam sedět a bušit do stroje, dokud by mi nezmodral obličej. Tom Newquist byl jednou mrtvý a já měla podezření, že nikdy nikdo nezjistí, proč vlastně zemřel.

6

Toho večera mě osud zavál do podniku jménem Tiny’s Tavern. Byla to typická zaplivaná putyka, kterých je na každém malém městě jako much. Cecilia mi naznačila, že prý tam po práci rádi vysedávají místní strážci pořádku.

Proto jsem tam koneckonců také seděla a tvářila se tak nenápadně, jak jen to bylo možné. Navíc jsem nechtěla trčet v chatičce, kde byla zima jako v iglú a šero jako v kobce, takže na mě z toho padala deprese. I v Tiny’s Tavern bylo na stěnách dřevěné obložení, na podlaze piliny a bar s mosaznou opěrkou na nohy se táhl podél celé delší strany místnosti. Zadní stěna likérníku za barovým pultem byla zrcadlová, a tak jsem si tam připadala trochu jako v saloonu na Divokém západě. Vzduch byl šedý cigaretovým kouřem a i tady se topilo na mě až příliš. Můj citlivý nosík cítil také pivo, laciné voňavky a kolínskou a upozornil mě na špatnou vodovodní instalaci. Stál tam také jasně zelený jukebox se žlutými prvky a blikajícími trubicemi na stranách, jehož

repertoár sestával z nábožných písní a country. To druhé výrazně převládalo. Občas se z hlučného davu oddělil nějaký pár, vstoupil na tři krát tři metry veliký parket a pobavil okolní sebranku nepříliš invenčním tanečkem.

Rozjaření diváci často tanečníky povzbuzovali takovým způsobem, že bych to já považovala za urážlivé.

Nebyla jsem si tak docela jistá, co si o mně místní mohou myslet. To, že jsem tam byla sama, si mohl kdekdo vyložit, jako že se nenechám dlouho přemlouvat a půjdu s prvním mužem, který nebude mít toho večera do čeho píchnout. Byl víkend a mně se zdálo, že je tam nezadaných pánů opravdu spousta, ale byla jsem tam asi hodinu a nikdo mi nevěnoval mimořádnou pozornost. Dost už ale bylo mých erotických fantazií s grobiány! Seděla jsem tedy na barové stoličce, usrkávala mizerné pivo a občas si zobla burských oříšků z misky, která budila dojem, že v minulém životě musela sloužit jako plivátko. Líbilo se mi, že mohu slupky klidně házet na podlahu, i když jsem občas nějakou snědla. Říkala jsem si, že mi trochu vlákniny neuškodí.

Zvlášť při mé nezdravé stravě plné cholesterolu a tuku.

Za barem se otáčel asi dvacetiletý chlapík s vyholenou hlavou, tmavým knírkem, vousem a vytetovaným škorpionem na pravé ruce. Chvilku jsem s ním flirtovala, protože jsem neměla čím zabít čas. Bylo znát, že je mu jasné, že si se mnou v nejbližší budoucnosti nic extra divokého neužije. Abych se zabavila, naházela jsem také pár čtvrťáků do jukeboxu, prohodila pár slov se servírkou Alice, která měla jasně oranžové vlasy. Pak jsem si odskočila na toaletu, chvilku trénovala starý trik s vidličkou a ohořelou

zápalkou a říkala si, že i kdyby to tam byl samý policajt, v civilních šatech stejně žádného nepoznám.

V deset hodin se objevil Macon Newquist. Byl v uniformě, pomalu přistoupil k baru a pozorným pohledem přelétl okolí, jestli mezi shromážděnými někdo opilostí nevybočuje natolik, že by snad v brzké budoucnosti mohl ztropit nějakou výtržnost. Když procházel kolem mě, pozdravil, ale na žádnou konverzaci to nevypadalo. Až po jeho odchodu konečně přinesla má nečinnost své plody.

Uviděla jsem totiž onu úřednici, která měla v kancelářích šerifa na starosti styk s veřejností. Za nic na světě jsem si nedokázala vzpomenout, jak se jmenovala. Do baru přišla se skupinkou tří dalších lidí; s mužem, jehož jsem pokládala za jejího manžela, a s dvojicí přibližně stejného věku. Všichni čtyři byli oblečení napůl jako kovbojové, napůl jako lyžaři.

Měli vysoké boty, džíny, kovbojské košile, péřové bundy, lyžařské rukavice a pletené kulichy. Volný stůl našli až ve vzdálenější části místnosti. Ta úřednice měla nakrátko ostříhané vlasy a hnědé oči, které jiskřily za nevelikými oválnými brýlemi. Celou dobu jsem z ní nespouštěla oči.

Druhá žena měla vlasy kaštanové, velké poprsí a byla moc hezká, i když jí nejspíš kdekdo radil, aby si dala ňadra chirurgicky zmenšit. Manžílek mé známé úřednice se s přáteli chvíli o čemsi dohadoval a pak vykročil mým směrem. Zastavil se na opačném konci barového pultu a objednal džbán piva a čtyři větší korbílky. Obě ženy si

mezitím svlékly bundy, zvedly se od stolu a s kabelkami v rukou se vydaly k toaletám. Objednala jsem si další pivo, spíše aby mi nikdo nezasedí místo, a také se vypravila na onu místnost. Setkaly jsme se už cestou a ke dveřím došly v témže okamžiku. Zpomalila jsem a nechala je vejít jako první.

Má známá úřednice právě říkala: „Ježiš, holka! Billie se normálně zahazuje s tou nulou z videopůjčovny. Znáš ho ne? Je úplně nemožnej. Vůbec nechápu, co na něm vidí.

Jestli ovšem není víš-ty-co. Říkala jsem jí, že by měla víc myslet sama na sebe…“

Stále se bavily, dokud nezapadly do prvních dvou ze tří kabinek. Sama jsem za sebou zavřela dveře té třetí a zaposlouchala se do našeho neobvyklého čurajícího tria. Jak se krucinál mohla jmenovat? Ty dvě se bavily dál, jako by se nechumelilo, tentokrát o synovi oné Billie. Jmenoval se Seb a život mu ztrpčovaly bradavice, které se mu dělaly na genitáliích. Prý k tomu docházelo tak často, že jeho penis vypadal jako velká růžová okurka nakládačka, tedy alespoň podle jakési Candy, která to těm dvěma vyzvonila. Pak v jediném akordu naše tři toalety spláchly a my se sešly u umyvadel, abychom si opláchly ruce. Mně neznámá z obou žen hygienu přeskočila a začala si raději česat vlasy a upravovat nalíčení. Byla jsem v pokušení ukázat na ceduli nabádající k prevenci šíření infekčních chorob, ale zjistila jsem, že je adresovaná zaměstnancům restaurace. My ostatní

jsme klidně mohli nakazit, koho jsme chtěli. Stačilo se jen někoho dotknout. Snažila jsem se jít příkladem a drhla si ruce jako lékař před chirurgickým zákrokem, ale ta ženská ne a ne se nechat inspirovat.

Tu mi v hlavě cosi přecvaklo a na mysli mi jako zázrakem vytanulo jméno té úřednice. Když si ze zásobníku odmotala papírový ručník a začala si utírat ruce, podívala jsem se na její odraz v zrcadle a usmála se. „Nejste náhodou Margaret?“

Její pohled mi nic neřekl. Promluvila až po chvilce: „Ach, dobrý den,“ zcela bez zájmu. Uvažovala jsem, zda si mě jen nepamatuje, nebo si vzpomíná a prostě se se mnou nechce bavit. Pravděpodobnější se mi jevila druhá možnost.

Zmuchlala papírový ručník a hodila jej do koše.

„Jsem Kinsey Millhoneová,“ vyhrkla jsem, jako by se mě před chvilkou sama zeptala. „Viděly jsme se dneska ráno, když jsem byla u vás v kanceláři za detektivem LaMottem.“ Natáhla jsem ruku a ona neměla dost drzosti, aby ji nepřijala.

Zahuhlala: „Těší mě, že vás zase vidím.“

„Hned jak jsme přišli, jsem si říkala, že vás odněkud znám, ale nemohla, jsem si vzpomenout odkud.“ Obrátila jsem se a pokynutím ruky se pozdravila s druhou ženou.

„Dobrý den. Jak se máte? Já jsem Kinsey Millhoneová,“

řekla jsem. „A vy…?“

Chvilku podle všeho váhala a pohlédla přitom na Margaret. „Earlene,“ odvážila se nakonec a také mi podala pravici, kterou jsem samozřejmě stiskla, a prohodila s Earlene pár nezbytných frází.

„Jsme nejlepší kamarádky,“ vložila se do toho Margaret.

„No to je hezké!“ zvolala jsem nadšeně. Earlene se zjevně domnívala, že podává-li se někomu ruka, stačí si jen pasivně nechat sevřít ochablé prstíky. Bylo to, jako když

vám dá někdo na chvilku podržet právě vařené makaróny.

Jinak měla kulatý a hezký obličej, nos jako knoflík, plné rty, podivně zformovanou postavu, která na pohled nebyla nic než prsa, pod nimiž ubíhaly doztracena útlé boky a nohy, zakončené maličkými chodidly. Opět stočila pohled k Margaret, aby se nechala nakazit jejím naprostým nezájmem. Já se zase chovala jako agent s teplou vodou.

Plácala jsem páté přes deváté, abych udržela konverzaci.

Podobně žvaní i laciní herci v teleshoppingu, jako bychom snad my ostatní nevěděli, čeho tím svým předstíraným kamarádstvím chtějí docílit.

Na Margaret si ale jen tak někdo nepřišel. Jen si strčila kabelku pod ruku a pevně ji přitiskla k tělu. „Nevím sice, co jste Rafterovi napovídala, ale můžu vám říct, že byl celý den hrozně nervózní a já to všechno odnesla.“

„Vážně? Tak to mě opravdu mrzí. Nechtěla jsem ho rozčílit.“

„Od chvíle, co zemřel Tom, ho rozčílí každá hloupost.

Léta pracovali spolu. Byli parťáci, ještě než jsem tam vůbec nastoupila.“

„Chápu, že je z toho špatný.“ Pomalu mi začínalo být nanic z těch smířlivých řečiček, i když se evidentně nemíjely účinkem.

Margaret se zatvářila vědoucně. „Myslím, že se přes to nakonec nějak přenese, ale neradila bych vám plést se mu příliš do cesty, jestli to půjde.“

„Když to půjde, budu se mu samozřejmě vyhýbat, ale budu tu už jen pár dní a nemám žádný jiný zdroj informací.“

Doufala jsem, že mi v tomto směru ochotně nabídne svou pomoc, ale zřejmě ji to ani nenapadlo. Prostě tam jen beze slova stála a já se v tom musela chtě nechtě dál plácat.

„A co kdybych vám prostě řekla, co potřebuji vědět? Třeba byste mi dokázala pomoct vy. Věřte mi, že jsem nepřijela přepírat Tomovo špinavé prádlo. To v žádném případě nemám v úmyslu. Už jsem slyšela, jaký to byl báječný člověk a že tady každého ohromně mrzí, že je po smrti.“

„No, to je pravda,“ souhlasila stroze.

„S vaším šéfem jsem si vůbec nevěděla rady. Víte, samozřejmě jsem si všimla, že se rozčílil, ale vůbec nechápu, co špatného jsem mu provedla.“

„Vy za to vlastně nemůžete. Rafterovi leží v žaludku Selma. Říká, že dělá vlny a že už ho to unavuje. Taky ho

otravuje, jak pořád strká nos do Tomových věcí. Prý jí do toho nic není.“

„Nemyslím, že by jí do toho nic nebylo,“ podotkla jsem.

„Byla za něho přece vdaná, takže má právo to vědět.“

„Co jako?“

„Říkala mi, že prý si Tom s něčím dělal velké starosti.

Špatně spal. Často také seděl a nad něčím usilovně přemýšlel. Pořád doufala, že se jí svěří, ale nikdy jí neřekl ani slovo. Chtěla se ho už sama zeptat, ale nakonec si na to netroufla. Víte, jak to chodí. Člověk si chce s druhým o něčem promluvit a pořád ne a ne přijít ta správná chvíle. Asi byl trošku popudlivý, tak ho nechtěla zbytečně provokovat.

Každopádně než se k tomu rozhoupala, byl Tom po smrti. A ona teď neví, co si počít.“

„To ji ale pořád neopravňuje, aby rýpala do věcí, týkajících se Tomovy práce.“

„To samozřejmě ne, ale ona se bojí, že je možné, že Tom zemřel, protože už neunesl zodpovědnost, kterou vyžadovala jeho práce. Také ji deprimuje, že se ho nezeptala, když ještě měla možnost. A proto si mě nakonec najala.“

„Tak to vám přeju hodně štěstí,“ prohlásila tónem, který jasně naznačoval, že si spíš přeje, abych si natloukla nos.

„Sice mi nepřipadá, že bych měla zvlášť velkou naději uspět, ale na druhou stranu jí nevyčítám, že se takhle snaží.

Doufá, že se jí uleví a bude jí líp. No a je na tom snad něco

špatného? Vy byste se přece na jejím místě chovala stejně, nebo ne?“

„Snad,“ odvětila Margaret. Neuniklo mi, že nevěděla, co na to říci. Někoho setřít, to uměla, ale když přišlo na to hájit svůj názor, už si tak jistá nebyla. Mě jen mrzelo, že jsem si dala tu práci a vykládala jí pravdu. Lhát je totiž vždycky jednodušší, protože člověk neriskuje nic, než že se to provalí. Jakmile ale na někoho vyrukujete s pravdou, jste namydlení, protože v případě, že dotyčnému nepůjde pod nos, nemáte mu už co dalšího nabídnout.

Earlene nás jen sledovala a vypadala přitom jako divák na tenise, protože její rozzářená modrá očka přeskakovala z Margaret na mě a ze mé zase na Margaret. Opravdu mi nebylo jasné, na čí straně je, ale přesto jsem se rozhodla vtáhnout ji do hovoru: „Co si o tom myslíte vy, Earlene? Co byste udělala, kdybyste byla na Selmině místě?“

„Myslím, že totéž. Docela to chápu.“ Střelila pohledem po Margaret. „Ty sama jsi přece říkala, že byl Tom poslední týdny hrozný mrzout.“ Zase pohlédla na mne a palcem ukázala na Margaret. „Myslela si, že prochází nějakou krizí.

Znáte to, byl náladový, popudlivý…“

„Earlene!!“

„Ale vždyť je to pravda.“

„Jistě, je to pravda, ale to ještě neznamená, že je potřeba to hned roztrubovat na záchodcích,“ řekla žena, která před chvilkou podrobně probírala bradavice na číchsi genitáliích.

„Nenapadá vás, co ho mohlo tak užírat?“ zeptala jsem se.

Margaret byla zjevně rozhořčená. „Mě tedy rozhodně ne.

A povím vám, že by milá Selma udělala líp, kdyby konečně přestala hasit, co ji nepálí. Kdyby jí to totiž chtěl Tom říct, tak by to udělal. Proto myslím, že jí do toho vážně nic není.

Třeba byl podrážděný, třeba bylo zatěžko s ním vyjít, ale to přece není žádný zločin.“

„Kdo o tom ale může něco vědět? No, s kým bych si o tom mohla promluvit, když ne s Raferem?“

Earlene zvedla ruku. „Možná by nebylo naškodu promluvit si s Hatchem.“

„A kdo je to ten Hatch?“ zeptala jsem se Earlene.

„Hatch je její manžel. Támhle sedí,“ odpověděla a ukázala směrem k baru.

Margaret se neudržela: „Ten vám k ničemu dobrý nebude a vsadím se, že ani z Waynea toho moc nedostanete.

Wayne pro Toma přestal pracovat, už je to pár let. Takže co by o tom tak mohl vědět?“

„I Hatch pracoval pro Toma?“ zeptala jsem se Margaret.

„Mhm. Oba dva, on i Wayne, jsou zástupci šerifa, akorát že Wayne má na starost městečko Whirly. Hatch slouží tady u nás.“

„Snad nic nezkazím, když se jich zeptám,“ podotkla jsem.

Margaret se nad tím zamyslela a povzdechla si. „Asi vám v tom už nezabráním, ale věřte mi, bude to jenom ztráta času.“

Společně jsme vyšly z toalety.

„Skočím si jenom pro pivo a hned jsem u vás,“ řekla jsem.

Pospíšila jsem si tedy k baru a posbírala svých pět švestek. Uvědomovala jsem si, že by v mé nepřítomnosti mohla Margaret svého manžela patřičně zpracovat, aby „správně“ pochopil, oč mi jde. Popadla jsem pivo a bundu a vydala se k jejich stolu. Viděla jsem, jak Hatch úslužně vstává a od vedlejšího stolu mi přisouvá další židli. Odbyla jsem si další představování, a jak jsme si tak potřásali rukama, snažila jsem se být milá. Být milá, to je vlastnost, která se u mě za běžných okolností neprojevuje. „Říkala vám už Margaret, proč jsem tady?“

Odpověděl Hatch: „Ano, to říkala.“ Byl kus statného mužského s hustou blonďatou kšticí, kterou měl za ušima sestříhanou. Jinak měl kostnatý obličej, širokou sanici a lícní kosti, mezi nimiž mu vystupoval jaksi hranatý nos. Uši mu odstávaly jako slonovi.

Manžel Earlene, Wayne, si nahnul ze svého korbílku s pivem a poměrně slyšitelně jej odložil před sebe na stůl. Měl tmavé vlasy, které nosil nakrátko, a pomalu plešatěl, takže je sčesával do čela. Byl zajímavý asi jako malá ryba mezi velkými gangstery a zjevně jsem mu nebyla sympatická.

Vyhýbal se mému pohledu, takže podrobně zkoumal celou místnost. Poslouchal sice, o čem se bavíme, ale dával jasně najevo, že o Tomovi nehodlá s nikým diskutovat.

Hatch se alespoň tvářil přátelsky, a tak jsem se zaměřila na něho. „Prý jste Toma znal.“

„Každej znal Toma,“ prohlásil.

„A můžete mi o něm něco říct? Pár věcí.“

Hatch se na mě nejisté podíval a zakrouhl hlavou.

„Nepočítejte s tím, že se vám podaří dostat ze mě o Tomovi třeba jen jediný křivý slovíčko.“

„To rozhodně nechci. Jen bych si ráda udělala jasno v tom, co byl za člověka. Osobně jsem se s ním nikdy nesetkala, takže zatím jen vařím z vody. Jak dlouho jste ho znal?“

„Něco málo přes patnáct roků. Seznámili jsme se dokonce ještě předtím, než jsem začal dělat pro šerifa. Právě jsem se přistěhoval z Barstow a hned se mi někdo vloupal do bytu a odnes si moje stereo. Když jsem zavolal na 911, přijel Tom.“

„A jak na vás zapůsobil?“

„Co přesně tím myslíte?“

„Cokoli. Připadal vám chytrý? Nebo snad vtipný? Nebo jako nějaký nudný týpek?“

Hatch sklonil hlavu, jako by se snad chtěl ramenem podrbat za uchem. „Myslím, že Tom byl dobrej polda.

Myslel jsem si to, už když jsem ho viděl poprvé, ale i potom

a vůbec vždycky. Na člověka se moc nedá myslet bez toho, abyste si nevzpomněla taky na práci, co dělal. Pálilo mu to, to jistě, a taky hrál přesně podle pravidel.“

„Myslíte, jako že byl zásadový,“ podotkla jsem a jen zopakovala, co jsem slyšela od koronera.

„Jo, přesně to myslím. Víte, když šlo třeba o nějakou prkotinu, tak ještě dokázal přimhouřit oko, ale jak zavětřil těžkej zločin, stal se z něj neúprosnej strážce pořádku.

Určitě víte, že se dneska nadělá dost humbuku kolem toho, že takovej zločinec je vlastně oběť doby. S tím on si ale hlavu nikdy nelámal. Zkrátka věřil, že jsme všichni zodpovědní za to, co děláme, a jinak to zkrátka nejde. Byl v tomhle směru dost přísnej a já myslím, že měl pravdu. Když

někdo poruší zákon na malým městě jako je tohle, za chvilku zjistíte, že to je buď příbuznej vaší nedávný známosti, nebo bydlel v dětství za rohem od vás. Tom si nikdy nic nebral osobně. Ani to nemyslel zle nebo tak něco.

Dělal jen svou práci a za takový přístup si ho člověk prostě musel vážit.“

„Můžete mi dát nějaký příklad?“

„Takhle narychlo si asi nevzpomenu. Co ty, Wayne? Ty víš, o čem mluvím. Nevzpomněl by sis na něco, co Tom udělal?“

Wayne zakroutil hlavou. „No tak, Hatchi. Tohle je spíš tvoje parketa. Mě vynech.“

Hatch se poškrábal na bradě a strhl si přitom nějaký stroupek. „Už to mám! Na něco jsem si přece jenom vzpomněl. Řek bych, že to bylo pro Toma zrovna dost typický. Kdysi tady u nás bydlel takovej starej dobrák, Sonny Gelson se jmenoval. Pamatuješ se na něj, kotě? Už to bude tak pět šest roků. Bydlel u Winony, v tom baráku na spadnutí.“ Ani nečekal na odpověď, ale já si všimla, že Margaret na jeho otázku tiše přikývla. Dál pokračoval: „Jednou v noci ho omylem zastřelila jeho žena. Myslela si, že je to zloděj, a tak mu vypálila do prsou díru jako vrata vod stodoly. Asi šest měsíců předtím, než se to stalo, si Sonnymu stěžovala na nějakýho votrapu, tak jí koupil Smith & Wesson. Tu noc byl někde ve městě a ona byla sama doma. Najednou slyší někoho dole v chodbě, vytáhne ze šuplíku bouchačku a vystřelí na chlápka, co právě vchází do dveří. Háček byl ale v tom, že ta bouchačka selhala a roztrhla se jí přitom v ruce. Zásobník do ní dával sám Sonny a zřejmě to nějak zvoral nebo to tak každopádně vypadalo.

Přesto z tý zbraně vylítla kulka a zasáhla ho přímo do prsou.

Soudím, že byl v pánu dřív, než vůbec vytočila 911. Judy přitom měla ruku plnou železa a hrozně krvácela. Všude to tam byla samá krev. Ale k věci! Tom si vzal do hlavy, že to byla dobře promyšlená vražda. Byl přesvědčenej, že to bylo jenom divadýlko. Judy ale jenom řvala, jakou strašnou udělala chybu, a zapřísahala se, že nevěděla, že je to on.

Celý město z toho bylo pryč. Lidi se bouřili. Okresní státní

zástupce se ji už chystal osvobodit a celou věc nechat vyšumět. Stejně pochybuju, že by šla sedět, protože měla rejstřík bez škraloupu. Okres by tak ušetřil hromadu peněz a vyhnul se rozruchu v novinách. Tom se ale nevzdával a netrvalo to dlouho a vytáh na světlo pěkně tučnou pojistku.

Nakonec se ukázalo, že Judy měla milence a že to spolu všechno do puntíku naplánovali. Chtěli se Sonnyho prostě zbavit, sbalit prachy a vzít roha. Sama Judy přitom do tý nábojnice nacpala ještě další střelnej prach, aby nakonec vypadala jako nevinná oběť. Tom ji nakonec usvědčil. A to spolu kdysi chodili! Vyhlásili ji královnou plesu absolventů.

Ještě tu noc spolu málem utekli z domova. Tom si i přesto dokázal udržet odstup. A právě to jsem chtěl, abyste pochopila.“

„A co se nakonec stalo s Judy Gelsonovou?“

„Myslím, že si pořád někde v kriminále odpykává těch pětadvacet let nebo doživotí. A ten její milej se vypařil.

Vlastně se nikdy nezjistilo, kdo to vůbec byl. Třeba to byl někdo místní, takže moh hodně ztratit. Tom se tohodle případu nikdy nevzdal, vždycky se snažil toho ničemu dopadnout. Strašně ho rozčilovalo, že si jen tak zmizel a nic se mu nestalo.“

„Pracoval rád na starých případech?“

„To asi každej. Vždycky je totiž šance, že nějakej vyřešíte a budete slavná. Je v tom ale samozřejmě víc než

jenom to; člověk má pocit zadostiučinění. Dneska se tomu taky občas říká ‚satisfakce‘, ale je to jedno a to samý.“

Podívala jsem se na Margaret: „A přesně po tom touží i Selma.“

Hatch při vyslovení jejího jména zavrtěl hlavou. „No jo, Selma! To je kapitola sama pro sebe. Nerad bych ji ale pomlouval. Tom byl do ní blázen. Div nelíbal zem, který se dotkla. No, nekecám.“

Do hovoru se vložila Margaret: „My ostatní Selmu moc nemusíme.“

„Jak to?“

„Ale, znáte to. Hned kvůli všemu prská a hledá urážky i tam, kde nejsou. Tom se moh přetrhnout, aby jí zajistil veškeré pohodlí, ale jí to nikdy nebylo dost. A když je člověk potkal třeba na ulici, on se ji vždycky snažil zapojit do hovoru, že jo?“ zvedla hlas a obrátila se na Earlene s nevyřčenou žádostí o podporu. „Podle mě mu bylo jasné, že ji ostatní nemají v lásce, a tak jí chtěl dát šanci si je získat.“

„To je pravda. Vždycky jen tak seděl a nechával ji vyniknout… chtěl, aby něco povídala, jako by to snad někoho zajímalo nebo co. Jeho měli všichni rádi, ale ona nikdy nezapadla.“

„Možná

nebyla

vždycky

vztahovačná

úplně

bezdůvodně,“ poznamenala jsem.

To Earlene rozesmálo. „To ano, ale kdyby nebyla tak egoistická, možná by ji lidi měli radši. Vždycky ale byla

přesvědčená, že je středem vesmíru, že se všechno točí jen kolem ní, a přesvědčila o tom i Toma. Stačilo jí zapískat a přiběhl poslušně jako pejsek. Kromě toho se vždycky tvářila, jako že je lepší než my všichni dohromady. Na malém městě, jako je to naše, jsme jako jedna velká rodina.

Víte, chodíme spolu do kostela, do stejného kulturního domu nebo sportovního klubu. A Selma nikde nechybí a nadto je vždycky v první řadě. Ta ženská je neúnavná; to se musí nechat. O něco ji požádáte a ona vám vyhoví, než se vůbec stačíte vzpamatovat.“

Wayne, manžel Earlene, se na mne během jejího vyprávění několikrát podíval. Připadalo mi, že ho štve, že se se mnou vůbec baví. Zřejmě kvůli tomu, že s Tomem pracoval, jen nerad poslouchal, jak jeho žena bez okolků vykládá, co si myslí. A když si pak ostatní tři vyprávěli nějaké veselé historky, byl stále napohled obezřetný, odtažitý a upíral zrak na desku stolu před sebou. Nechápala jsem, kde se v něm ta nevraživost bere. Třeba si ho Rafer zavolal na kobereček a dal mu jasně na srozuměnou, že si nepřeje, aby se mnou kterýkoli z jeho mužů spolupracoval.

Možná se jen jako každý policista ze zvyku zdráhal pustit informace, i kdyby to měly být jen klepy nebo jeho osobní stanoviska.

Zkusila jsem tedy získat jeho pozornost: „A co vy, Wayne? Vy nemáte, co byste dodal?“

Usmál se, ale spíš sám pro sebe než na mě. „Proč se ptáte? Vždyť ti tři už vám toho řekli až až.“

„A vy s nimi ve všem souhlasíte?“

„V podstatě si myslím, že nám do Tomova manželství nic není. Co bylo mezi ním a Selmou, bylo zkrátka jen mezi nimi.“

Earlene po něm hodila zmuchlaný papírový kapesníček.

„Ty protivo jeden!“

„To jako myslíš, že se přidám?“ reagoval povzneseně.

„No tak se trochu uvolni! Pro všechno na světě! Sám jsi neměl Selmu o nic radši než kdokoli z nás, tak proč to nepřiznat?“

„Říkej si, co chceš, stav se třeba na hlavu, ale mě do toho nezatáhneš.“

„Nechte ho,“ vložila jsem se do toho, náhle unavená. Z

té napjaté situace a také z všudypřítomného cigaretového kouře mě začínala bolet hlava. Chtěla jsem jen povšechné informace, a těch se mi koneckonců dávno dostalo. Také mi bylo jasné, že mi nikdo z nich nic dalšího nepoví. „Myslím, že se pomalu vydám zpátky do motelu,“ prohlásila jsem.

„Neodcházejte ve zlém! Prostě jenom odejděte,“ zvolal za mnou usmívající se Wayne.

„Moc vtipné. Ha ha ha,“ poznamenala na jeho adresu Earlene.

„I my bychom měli radši jít,“ řekla Margaret a podívala se na hodinky. „Ježiš! Mám být v osm v práci; a víte, kolik je hodin? Tři čtvrtě na dvanáct.“

Earlene sáhla pro bundu. „Vůbec mi nedošlo, jak je pozdě, a to vás ještě musíme hodit domů.“

„Zvládneme to klidně pěšky. Není to tak daleko,“

navrhovala Margaret.

„Neblázni, vždyť to není žádný problém. Máme to při cestě.“

Všichni čtyři si začali sbírat věci, soukat se do svých pérovek, a když se zvedli, ještě po sobě zastrčili židle.

„Uvidíme se později,“ loučila jsem se.

Nezapomněli se mnou prohodit pár povrchních frází, které každý opakuje na znamení dobrého vychování.

Sledovala jsem je, dokud nezmizeli za dveřmi, a pak se odebrala k baru vyrovnat svůj účet. Alice, servírka s oranžovými vlasy, si právě udělala přestávku. Přistavila si židli vedle mě a zapálila si cigaretu. Kolem očí měla výrazné černé linky a také černé a příliš husté řasy, které nemohly být její; rty zvýraznila křiklavou rtěnkou v barvě červených korálů a na obou lících měla vrstvu tvářenky.

„Jste od policie?“

„Ne, jsem soukromá vyšetřovatelka.“

„Aha, tím se všechno vysvětluje,“ prohlásila a vypustila oblak dýmu, naštěstí stranou. „Slyšela jsem, že se vyptáváte na Toma Newquista.“

„Místní tamtamy pracují fakt rychle.“

„To si pište. Tady jste na malém městě. Za chvilku si tu nemáte o čem povídat,“ odvětila. „Ta partička, co jste se s ní právě bavila, to nebyla zrovna trefa do černého. Všichni ze stejného těsta, poslíčci zákona. Jsou vůči sobě děsně loajální. Ani jeden z vás by vám o Tomovi neřek nic špatného.“

„To mi došlo. A vy byste měla co říct?“

„No… nevím, co všechno vám už navykládali. Znala jsem ho tady odsud. Ji jsem znala trochu líp. Občas jsem je potkávala v kostele.“

„Přijde mi, že tu není moc oblíbená. Aspoň podle toho, co jsem zatím slyšela.“

„Osobně nechci nikoho soudit, ale je těžké neudělat si žádný názor. Na Selmu jsou tu všichni zasedlí a podle mě je to nefér. Moc bych si přála, aby konečně přestala vysilovat kvůli těm svým pitomým zubům,“ pozvedla ruku před ústa.

„Všimla jste si, že to dělá? V padesáti procentech případů jí prakticky nerozumím, jak se pořád snaží zakrývat si pusu.

Tom byl ale na každý pád prima. Nevykládejte si to špatně… Selma byla vždycky trochu drsnější, to si pište…

ale víte co? On vedle ní prostě musel budit dobrý dojem, i kdyby nechtěl. Byl to nekonfliktní typ. Nikdy se do nikoho nenavážel. A proč taky? To za něho obstarávala Selma. Ta zase nenechala na pokoji živou duši. Víte, jak to myslím?

Byla prostě za tu zlou. Vždycky do všeho ryla, všechny

rozčilovala. A přitom jen pracně držela pohromadě jejich vztah. A on byl zatím pan Hodný, pan Charakter. Chápete, co chci říct?“

„Naprosto.“

„Třeba jim to takhle vyhovovalo, ale já si nemyslím, že je v pořádku, aby se to všechno svádělo jen na ni. Vím, jaká je; v jádru dobrá duše. Třeba na ni křičel a ona možná vždycky jen pokorně ustupovala. Ale jestli neměl za ušima, byla to snad její chyba? Za všechno si může každý sám.“

„Zajímavé,“ podotkla jsem.

„No, je to jen můj názor v reakci na to, co se děje kolem.

Když totiž slyším, jak Selmu všichni pomlouvají, jak na ni každý jen hází špínu, je mi z toho nanic a unavuje mě to.

Ale třeba jsem jen stejná jako ona, takže si to víc beru.

Manželé se většinou nějak dohodnou, kde má který z nich svoje místo. Netvrdím, že si na to spolu musejí sednout a detailně to probrat, ale víte, co tím myslím. Prostě to samo vyplyne. Někdy může být jeden tichý a druhý upovídaný, jindy zase jeden společenský a ten druhý stydlivý. No a Tom byl odevzdaný svému osudu, byl to ryzí a prostý člověk.

Proč jí tedy zazlívat, že byla iniciativní? Ani vy byste se nechovala jinak.“

„Selma říkala, že prý byl Tom posledních pár týdnů hrozně ustaraný. Nevíte, čím to mohlo být?“

Nakrátko se zamyslela a zapálila si k tomu cigaretu. „To mi nikdy nepřišlo, ale když o tom teď tak mluvíte, musím

připustit, že se fakt choval trochu divně… Víte, co udělám?

Zkusím se tady nenápadně vyptat lidí, jestli někdo z nich něco neví. Nemyslete si ale hned, že jsou místní neupřímní nebo zbytečně odměření. Oni se prostě jenom chrání.“

„Určitě se mi ozvěte,“ řekla jsem, vytáhla vizitku a napsala na ni číslo do svého bytu v Santa Terese a také do motorestu, kde jsem byla ubytovaná.

Alice se usmála. „Á, Cecilia Bodenová. Tak to je tedy něco! Kdyby vám to v tom motelu náhodou lezlo na nervy, můžete klidně přijít ke mně. Mám doma místa dost.“

Také jsem se na ni usmála. „Dík za pomoc.“

Vyšla jsem ven do noci. Teplota ještě poklesla, takže mi šla pára od pusy. Ale vzhledem k zakouřenosti v baru jsem uvažovala, jestli dosud nevydechuji jen dým, kterého jsem opravdu mohla mít plné plíce. Parkoviště bylo obsazené jen z poloviny a disponovalo osvětlením tak chabým, že z toho šla na člověka ještě větší úzkost. Chvilku jsem se rozhlížela kolem. V dohledu jsem nikoho neviděla, nicméně kdokoli se mohl schovávat za některou z borovic, jež tu rostly. Cestou k autu jsem si do pravé ruky připravila klíčky a přehodila přes levé rameno kabelku. Odemkla jsem a ihned nastoupila.

Vklouzla jsem za volant, zabouchla za sebou dveře a co nejrychleji je zamkla. Při cvaknutí všech zámků, které mělo na svědomí centrální zamykání, jsem pocítila nesmírnou úlevu. Přední okno bylo bílé, jak se na něm usadila vlhkost, a já si proto holou rukou otřela alespoň nezbytně nutný

průhled před sebou. Otočila jsem klíčkem v zapalování.

Náhle a nemile mě překvapilo mrzuté zahuhlání motoru, které nemohlo znamenat nic jiného, než že mám vybitou baterii. Zkusila jsem nastartovat ještě jednou a motor opravdu zdráhavě naskočil, ale pak několikrát vynechal, aby nakonec zase zhasl.

V duchu jsem si představovala, jak se vracím do baru, přivolávám asistenční službu a nakonec uléhám do postele v nějakou nekřesťanskou hodinu.

Tu mě zezadu osvítily nějaké reflektory a já se podívala do zpětného zrcátka. Právě kolem pomalu projížděla jakási tmavá dodávka. Její řidič měl na hlavě černou lyžařskou kuklu a ohlédl se na mě. Ta jeho kukla měla bíle lemované otvory pro oči a červeně pro ústa. Naše pohledy se střetly, i když jen prostřednictvím zpětného zrcátka. Cítila jsem, jak mi naskakuje husí kůže a jak se mi strachy ježí chloupky za krkem. Říkala jsem si, je to muž, bílý muž. Ale oba tyto úsudky mohly být mylné.

7

Zaslechla jsem skřípot štěrku. Znělo to, jako by někdo v dálce pálil z kulometu. Dodávka postupně zpomalovala, až

zastavila úplně. Slyšela jsem, jak do ticha noci běží naprázdno její motor. Uvědomila jsem si, že zadržuji dech, a vůbec mi nebylo jasné, co udělám, jestli se ten řidič rozhodne přiblížit se k mému vozu. Za dalších nekonečných třicet sekund se ale dodávka rozjela dál. Stále jsem ji sledovala ve zpětném zrcátku. Ze strany na sobě neměla žádné nápisy, takže nejspíš nešlo o nějaké firemní vozidlo.

Ohlédla jsem se a dívala se, jak dodávka dojela na konec uličky mezi zaparkovanými vozy a dala se vlevo. To, že si mě její řidič tak okatě prohlížel, bylo vážně nepříjemné.

Opět jsem se pokusila nastartovat. „No tak!“

povzbuzovala jsem neživé těleso, jehož motor se projevoval opravdu minimálně akceschopně. Tmavá dodávka v tu chvíli projížděla zprava doleva uličkou přímo přede mnou, a tak nás dělila jen jediná řada aut, s čumáky namířenými na mou přední masku. Všimla jsem si, jak se řidič naklonil dopředu a jak svůj kuklou zakrytý obličej obrátil na mne. Na nervy mi hrál především fakt, že ta tvář postrádala výraz. Byla to zkrátka jen beztvará hlava, na které nebylo nic než oči a

ústa. To z ní ovšem vystupovalo neuvěřitelně kontrastně.

Podobné masky nosívají spíše teroristé nebo bankovní lupiči, ale ne běžní občané, aby jim nebyla zima. Dodávka zůstala stát. Černá kukla byla otočená na mě tím, co mělo být obličejem, a dívala se velmi naléhavě. Všimla jsem si, že otvory pro oči i ústa kdosi zúžil bílou přízí a vůbec se nesnažil, aby stehy nebyly vidět. Pak řidič zvedl ruku v rukavici a namířil na mě ukazovák jako hlaveň zbraně.

Dvakrát na mě „jako“ vystřelil, a dokonce své imaginární pistoli propůjčil i zpětný náraz. Také jsem vyslala jeho směrem jednu kulku z pomyslné zbraně. Tato krátká „přestřelka“ byla z jeho strany agresivní. Já se zachovala vzdorovitě. Najednou ztuhl a já si v duchu říkala, jestli jsem radši neměla svůj prstík nechat pěkně v pěsti. Vzpomněla jsem si totiž, že v Los Angeles k vyvolání skutečné přestřelky stačilo kolikrát i méně, a vůbec poprvé jsem dostala strach, zda náhodou nemá někde schovanou opravdovou zbraň.

Párkrát jsem sešlápla plynový pedál a opět otočila klíčkem. Tiše jsem prosila všechny svaté. A motor jako zázrakem naskočil. Zařadila jsem neutrál, pořádně sešlápla plyn a rozsvítila reflektory. Stále jsem zahřívala motor.

Ručička signalizující dobíjení baterie kmitala zprava doleva jako pominutá. Opět jsem se podívala na dodávku. Právě couvala na volné parkovací místo na opačném konci řady

aut, aby se mohla otočit. Odjistila jsem ruční brzdu a zařadila zpátečku.

Vycouvala jsem do uličky, přeřadila na jedničku a rozjela se opačným směrem. Přitom jsem se podívala na druhou stranu, do tmy, co se děje s dodávkou. Bušilo mi ve spáncích, jako by mi srdce samým strachem vyskočilo do hlavy. Dojela jsem až ke značenému nájezdu a pomalu pokračovala dál, oči na stopkách. Celou dobu jsem ve zpětném zrcátku pozorně zkoumala uličky za sebou, jestli náhodou zpoza rohu nevyjede muž s kuklou. Všude, kam jsem dohlédla, však bylo prázdno. V duchu jsem se poplácala po zádech, že jsem to zvládla, a tak trochu se uklidnila. Vždyť se ve skutečnosti nic nestalo. Třeba se spletl a považoval mě za nějakou svou známou. Prostě kolem mě jen projel, otočil se na mě a symbolicky vystřelil z neexistující pistole, jejímž kohoutkem byl jeho vlastní palec.

Rozhodně jsem neměla strach, že to snad budou rozmazávat v celostátních novinách.

Byla jsem někde uprostřed města, když se ta dodávka náhle připojila na hlavní a zařadila se za mě. Nyní bylo také vidět, že má špatně seřízený jeden reflektor, takže svítil poněkud stranou, jakoby šilhal. Rozhlédla jsem se do všech stran, ale nikde jsem neviděla žádná auta ani žádné chodce.

V tuto pozdní hodinu bylo Nota Lake pusté a prázdné, jeho obchody na noc zavřené. Jen občas z výlohy některého z nich zasvítilo chladné světlo. Zavřená a ponořená do tmy

byla dokonce i čerpací stanice. Na chodníky dopadalo studené světlo pouličních lamp a činilo je snad ještě prázdnějšími. Na semaforech tiše přeblikla světla ze zelené na červenou a pak opět na zelenou.

Jsem v pěkné kaši, nebo nejsem? ptala jsem se sama sebe a v duchu zvažovala, co mohu dělat. Ručička ukazující množství benzinu v nádrži byla na polovině. Měla jsem tedy dost paliva na cestu zpět do motelu, nicméně se mi vůbec nezamlouvalo, že by mě mohl někdo sledovat. Ani jsem neměla chuť se s ním honit, kdyby to náhodou bylo zapotřebí. Dálnice číslo 395, která vedla až k Nota Lake Cabins, byla totiž jeden rovný dlouhý pás obklopený temnotou. Sice podél ní bylo roztroušeno několik obchůdků, ale ty byly s nejvyšší pravděpodobností zavřené. To znamenalo, že čím méně obydlenější bude okolní krajina, tím většímu budu vystavena nebezpečí. Pohlédla jsem do zpětného zrcátka. Tmavá dodávka se držela pořád stejně daleko za mnou a jela také touž rychlostí, což bylo hlemýždích třicet kilometrů za hodinu. Celá jsem se rozklepala neidentifikovatelnou vnitřní zimou. Zapnula jsem tedy alespoň topení. Zoufale jsem se potřebovala zahřát a stejně tak i potkat jinou lidskou bytost. To tady snad lidi ani pejsky nevenčili? To snad nikdo nepotřeboval skočit pro malé mléko do večerky nebo pro dětské kapky na kašel do lékárny? A co třeba nějaký běžec? Ani toho jsem neměla

zahlédnout? Chtěla jsem, aby řidič tmavé dodávky viděl, že nejsem sama.

Na další křižovatce jsem zabočila doleva a minula tři bloky domů, oči celou dobu upřené do zpětného zrcátka. Za pár vteřin se za mnou opět vynořila tmavá dodávka a muž v kukle pokračoval ve svém špiclování. Jela jsem dál směrem na západ, minula šest domovních bloků a opět se dala vlevo.

Ocitla jsem se v ulici souběžné s hlavní třídou. Byla však užší a také více potemnělá. Evidentně jsem se dostala do nějaké tiché čtvrti, kde touto dobou nesvítilo už ani jediné okno. Obyčejně u sebe mívám zbraň. Nechávám ji v přihrádce za zadním sedadlem svého brouka, jenže auto, za jehož volantem jsem právě seděla, bylo z půjčovny. Navíc když jsem opouštěla Santa Teresu, byl se mnou Dietz. K

čemu by mi tedy byla zbraň? Před odjezdem mě totiž ani ve snu nenapadlo, že se mi přihodí něco horšího než být zavřená v jednom bytě s mrzákem. V takovém případě jsem riskovala jen a pouze ponorkovou nemoc, nikoli však skutečnou fyzickou újmu.

Každou druhou vteřinu jsem se naléhavě obracela na zpětné zrcátko. Tmavá dodávka se stále držela za mnou, jeden reflektor namířený na cestu, druhý na mne.

Absolvovala jsem dost kurzů sebeobrany na to, abych věděla, že ženy mají od přírody méně talentu rozpoznat, kdy jsou skutečně v nebezpečí. Když nás někdo sleduje v setmělé uličce, nikdy nevíme, kdy vystřelit na útěk. Stále jen

čekáme na nějaké znamení, které by nás ujistilo, že nás naše instinkty neklamou. Zkrátka nechceme hned začít vyvádět.

Co kdybychom se pletly a žádné nebezpečí nehrozilo?

Dokud ten za našimi zády nezaútočí, obyčejně se obáváme, abychom ho neztrapnily. No, zkuste chtít po ženě, aby křikem přivolala pomoc. Jen chabě vypískne, nedá do toho žádnou sílu, takže ani nikoho nezastraší. Kupodivu jsem se i já v tu chvíli zaobírala podobnými myšlenkami. Třeba byl ten člověk za volantem tmavé dodávky jen na cestě domů a já se shodou okolností dala pokaždé stejným směrem, kterým potřeboval jet i on. Ehm, ehm… Jestli mě ale chtěl na druhou stranu vystrašit nebo vyvést z míry, nechtěla jsem mu na to hned skočit a začít dělat psí kusy.

Proto jsem odmítala zrychlit. Proto jsem odmítala začít honičku jako z filmu. Opět jsem jen zabočila vlevo a dál uměřenou rychlostí míjela siluety domů. Přímo přede mnou, kousek od další křižovatky, byl obecní úřad a v něm i služebna místního šerifa. Hned vedlejší vchod patřil hasičské stanici a ten další zase policii. Viděla jsem svítit venkovní osvětlení, ale přesto jsem si nebyla jistá, jestli tam nyní, téměř o půlnoci, vůbec někoho najdu. Zajela jsem ke straně a nechala naprázdno běžet motor a také svítit světla.

Tmavá dodávka s klidem zastavila současně se mnou a její řidič se obrátil a stejně jako prve na mě nepokrytě zíral.

Přísahala bych, že jsem mezi tím červeným lemováním otvoru pro ústa zahlédla úsměv. Jinak se vůbec nepohnul a

po krátké a velmi napjaté chvilce se rozjel dál. Chtěla jsem si zapamatovat jeho poznávací značku, ale bohužel byla přelepená páskou, takže z ní nebylo vidět ani čísílko.

Dodávka vzápětí zrychlila a na křižovatce se dala vlevo a zmizela mi z dohledu. Měla jsem žaludek jako na vodě, jak se ve mně vzedmula vlna adrenalinu.

Počkala jsem ještě pět minut, i když se mi zdály jako věčnost. Rozhlížela jsem se ulicí do všech stran a málem si vykroutila hlavu, abych se podívala i dozadu, jestli se ke mně náhodou neblíží někdo pěší. Zdráhala jsem se zhasnout motor, protože jsem měla strach, že se mi zase nepodaří ho nahodit. Sevřela jsem ruce mezi koleny, abych si zahřála ledové prsty. Zmocnila se mě předtucha, palčivá jako horečka ubíjející celý organismus. Když jsem se zase podívala do zpětného zrcátka, opět jsem zahlédla záři reflektorů. Posléze se zpoza rohu pomalu vynořil nějaký vůz. Naprázdno jsem polkla a stiskla klakson. Ticho noci prořízl jako zavytí vlkodlaka. V další vteřině ten vůz zastavil vedle mě a já zjistila, že za jeho volantem sedí James Tennyson, místní strážník, a že je to policejní auto. Poznal mě podle tváře a stáhl okénko. „Jste v pořádku?“ zamumlal.

Stiskla jsem příslušné tlačítko na palubní desce, takže i okno na straně spolujezdce u mě ve voze sjelo o kus níž.

„Můžu vám nějak pomoct?“ zeptal se.

„Někdo mě sledoval. Nenapadlo mě nic lepšího než jet sem a zatroubit.“

„Počkejte tady,“ vybídl mě. Našel na druhé straně volné místo na zaparkování a zacouval služebním vozem k obrubníku. Nechal běžet motor, vystoupil a přešel zpátky ke mně. Přistoupil k okénku na mé straně a sklonil se, abychom si viděli do očí. „Tak co se stalo?“

Vylíčila jsem mu situaci a snažila se přitom ani nepřehánět, ani fakta jinak nepřekrucovat. Nevěděla jsem sice, jak ho přesvědčit, že mě to skutečně vyplašilo, ale nepřipadalo mi, že by předem považoval můj strach za neopodstatněný či zbytečný. Podle mého odhadu mu mohlo být přibližně dvacet let, a tak jsem získala dojem, že mám nejspíš na triku víc osobních soubojů než on.

Přesto to byl uniformovaný policista, takže mi pohled na něho opět vrátil ztracenou jistotu. Byl vážný a zdvořilý a měl nadšený výraz v obličeji, který mu propůjčovalo jeho mládí.

„Koukám, že vás to pěkně sebralo. I mně je to podezřelé,“ prohlásil. „Třeba to byl někdo z baru. Chlapi odsud se občas chovaj dost divně, když se napijou. Osobně z toho mám pocit, jako by si vás předem vyhlídnul a pak jen počkal na parkovišti, až vyjdete ven.“

„I mně to tak připadá.“

„Nevšimla jste si tedy, že by se po vás v Tiny’s někdo koukal?“

„Vůbec ne,“ odvětila jsem.

„No, nejspíš vám nechtěl ublížit, i když vás asi pořádně vyděsil.“

„A co ta dodávka? Černých dodávek přece nemůže být v tak malém městě tolik.“

„Neviděl jsem ji, ale zrovna jsem se vrátil z dálnice vedoucí na jih od města. Když jsem projížděl tady tou křižovatkou, všim jsem si vašich světel, tak jsem to otočil.

Říkal jsem si, že třeba máte něco s auťákem, ale přesně jsem nevěděl.“ Pokynul hlavou směrem k policejní stanici. „V

noci je zavřeno. Mám s vámi jet až domů?“

„Prosím vás,“ řekla jsem.

Ujel se mnou necelých devět kilometrů až k motelu.

Celou dobu se držel přede mnou, takže jsem ho měla stále na očích. Po tmavé dodávce nebylo nikde ani památky.

Když jsme dorazili k Nota Lake Cabins, zastavili jsme vedle sebe na parkovišti. Doprovodil mě ještě k chatičce a počkal, až odemknu a rozsvítím si. Chystala jsem se to tam prohledat, ale zasalutoval jako novopečený absolvent policejní akademie a prohlásil: „Dovolte, udělám to sám.“

„Bezva. Jako doma,“ ujistila jsem ho.

V podobných chvílích se dvakrát nerozmýšlím. Jsem sice emancipovaná žena a silná osobnost, ale ne idiot. Dobře vím, kdy je načase předat rozdělanou práci policistovi; zkrátka člověku s pistolí, obuškem a želízky, který je za takové věci placený. Vydal se tedy na obhlídku, se mnou v patách. Připadala jsem si jako nějaká legrační postavička z

animovaného filmu, které se mírně klepou kolena. Kdyby v tu chvíli odněkud vyběhla myš, nadskočila bych a vypískla jako školačka.

Podíval se do šatníku a také nahlédl pootevřenými dveřmi do koupelny. Pak odhrnul závěs sprchového koutu.

U postele padl na všechny čtyři a nakoukl, není-li někdo nebo něco pod ní. Interiér bungalovu na něho učinil asi stejně mizerný dojem jako na mě. „Ani v jedné z těchhle chatek jsem ještě nikdy nebyl. Říkal jsem si, že na to určitě jednou dojde. To paní Bodenová nikdy neslyšela o vytápění?“

„Asi ne.“

Postavil se a oprášil si kolena. „Kolik za to chce?“

„Třicet dolarů za noc.“

„Tolik?“ užasl a nevěřícně zakroutil hlavou. Pak se ještě ujistil, že jsou dobře zavřená všechna okna, a nakonec vyšel ven a obešel chatku s baterkou. Já čekala uvnitř. Okny jsem viděla, jak si svítí mezi křoviska a stromy. Vrátil se a zůstal stát na prahu: „Podle mě je vzduch čistý.“

„Doufejme.“

Podíval se na mě. „Když budete chtít, můžu vás vzít někam jinam. Jestli myslíte, že byste byla ve větším bezpečí někde ve městě, je i tam pár motelů. Určitě by vám tam bylo větší teplo.“

Chvilku jsem to zvažovala. Byla jsem ale rozrušená a hrozně vyčerpaná. Kdybych se v tu chvíli měla stěhovat,

bylo by to hotové utrpení. „To je v pořádku,“ prohlásila jsem. „Cestou z města jsem už žádnou dodávku neviděla, takže to vážně mohl být jen nemístný žert.“

„Na to bych moc nesázel. Po světě chodí spousta úchylů.

Tyhle věci byste neměla brát na lehkou váhu. Nejlepší by bylo, kdybyste hned ráno zajela na policii a nahlásila to.

Kdyby se to náhodou opakovalo, nebude od věci, když o tom budou vědět.“

„Máte pravdu. Určitě to nahlásím.“

„Máte baterku? Jestli ne, půjčte si zatím tuhle a ráno mi ji vrátíte. Mám v autě ještě jednu. Budete tak mít aspoň nějakou zbraň.“

Vzala jsem si ji od něho a potěžkala ji. Opravdu něco vážila, takže jsem s ní při troše šikovnosti skutečně mohla někoho zranit. Tedy kdybych se potřebovala bránit. To by pak stačilo praštit s ní dotyčného do spánku. Viděla jsem pár lidí, kterým obratným úderem baterkou rozbili hlavu.

Málem jsem ho také požádala, zda by mi nepůjčil ještě obušek a vysílačku, ale přece jen jsem ho nechtěla připravit o všechno vybavení.

Zvedla jsem baterku. „Díky. Hned ráno vám ji hodím zpátky.“

„To nespěchá.“

Když odešel, zamkla jsem dveře a pak sama opatrně prošla chatičku a udělala přesně totéž, co před chvílí James.

Přesvědčila jsem se, že mám zavřená všechna okna,

nakoukla pod každičký kus nábytku, do skříní a skříněk, za závěsy. Zhasla jsem a počkala, až mé oči přivyknou tmě.

Potom jsem postupovala od okna k oknu a z každého vyhlédla ven. Tma naštěstí nebyla absolutní. Kdesi na obloze svítil měsíc a vrhal na okolní přírodu svůj stříbřitý svit. Kmeny bříz a platanů zářily v okolní černotě jako z ledu. Jehličnany byly husté, jakoby amorfní a na pozadí noční oblohy působily podmanivě. Ze jsem raději nešla do jiného motelu. Mrzelo mě to, protože jsem byla úplně izolovaná; přála jsem si být třeba v pohodlí motorestu z řetězců Hyatt nebo Marriott, kde mají stovky stejných pokojů a řadu bezpečnostních opatření. Já v současné chvíli neměla ani telefon, ani blízké sousedy. Auto z půjčovny mi stálo na parkovišti vzdáleném bezmála sto metrů, takže jsem s ním ani náhodou nemohla počítat, kdybych musela rychle prchnout.

Přitiskla jsem čelo na okenní tabulku. Z dálnice občas zasvítily nějaké reflektory, ale každý jen projížděl. Nikdo nezpomalil ani nezastavil, natož aby zajel na parkoviště Nota Lake Cabins. Ve chvílích, jako byla tato, většinou toužím po tom mít manžela, nebo alespoň psa. Jen nikdy nevím, který z nich by mi v životě dělal víc starostí. Takový manžel minimálně neštěká a klidně se třeba sám od sebe přihlásí na speciální výcvik.

Zůstala jsem oblečená a obutá a zuby jsem si čistila potmě. Když jsem si chtěla opláchnout obličej, pustila jsem

si vodu a hned ji zase vypnula. Nejednou jsem zůstala stát na místě a zaposlouchala se do ticha. Až pak jsem si zula boty. Nechala jsem je však těsně u postele, na dosah ruky.

Nakonec jsem se zachumlala do přikrývky a zabořila hlavu do polštáře, baterku v ruce. Dvakrát za noc jsem se probudila a šla se podívat z okna. Venku se ale nedělo nic neobvyklého, takže jsem se vždy poměrně klidná zase vrátila do postele.

*

Nespala jsem příliš dobře, ale ve světle nadcházejícího dne jsem se přece jen cítila lépe.

Celé tři minuty jsem se mohla dokonce milosrdně oplachovat horkou vodou, ale pak opět jen zabublalo v trubkách. Když jsem vyšla na dálnici, bylo jitro zalité sluncem a vzduch čirý jako sklo. Voněl prstí a jehličím. Po tmavé dodávce nebylo nikde ani vidu, ani slechu. Ani na mě nezíral žádný zvrhlík v černé lyžařské kukle. Posnídala jsem v kavárně Rainbow, jejíž domácké prostředí mi poskytlo nebývalé pohodlí. Seděla jsem tam a dívala se na kuchařku, mladou černošskou dívku, která zvládala svou práci velmi rychle a současně se zaujetím.

Po snídani jsem se rozjela k Selmě.

Našla jsem ji v kuchyni, spolu s její švagrovou Phyllis.

Obě dámy seděly u menšího jídelního stolu, na kterém se kupil stoh dokumentů. Před sebou měly rozevřené šanony a

v nich fóliové desky se seznamy jmen a vyjímatelnými štítky. Napadlo mě, že asi dávají dohromady zasedací pořádek pro nějakou místní slavnost a dohadují se o tom, kdo vedle koho bude sedět, aby se toho večera všichni spíš bavili, než hádali.

„Kdepak. To bych nedělala,“ říkala právě Phyllis. „Ti dva se sice mají rádi, ale jejich ženy spolu nemluví. To už si na tu záležitost mezi Ann Carol a Joannou nepamatuješ?“

„Už je to snad tak nepálí, ne?“

„To si piš, že pálí.“

„Tomu nevěřím.“

„Mně přece můžeš věřit. Když je posadíš vedle sebe, je to jako bys vykopala válečnou sekeru. Viděla jsem Joannu, jak po Ann Carol hodila tuhle při večeři takovou tu tvrdou celozrnnou bulku. Trefila ji vší silou těsně vedle oka, takže tam pak měla takovouhle modřinu.“

Selma si beze slova zapálila cigaretu a dál studovala nákres před sebou. „Tak co takhle posadit ji ke stolu číslo třináct?“

Phyllis nasadila psí výraz. „To by, myslím, šlo. Tam to aspoň neschytá letící žitnou houskou.“

Selma vzhlédla a uviděla mě. „Dobré jitro, Kinsey! Do čeho se pustíte dnes? Nebo jste tady už hotová?“

„Skoro,“ řekla jsem. Podívala jsem se na Phyllis a zvažovala, zda je vhodné rozebírat zamýšlenou věc se Selmou v její přítomnosti.

Selma si všimla mých rozpaků. „To je v pořádku. Klidně povídejte. Před ní si pozor na jazyk dávat nemusíte. Je do všeho zasvěcená.“

„Víte, nějak se nemůžu hnout z místa. Ne, že bych nevěřila tomu, co jste mi říkala, to ne. Tom si bezpochyby s něčím starosti dělal, protože se i pár dalších lidí shodlo na tom, že v poslední době jaksi nebyl sám sebou. Jenže pořád nemám podle čeho určit, co přesně mu to nešlo z hlavy. No vážně. Nejsem teď o nic moudřejší než na začátku. Už jsem z toho zoufalá.“

Neuniklo mi zklamání, které se Selmě mihlo v očích.

„Vždyť jste tu teprve dva dny,“ hlesla. Phyllis si tiše povzdechla a urovnala hromádku papírů na stole před sebou.

Doufala jsem, že také něčím přispěje do hovoru, ale nic neříkala, tak jsem pokračovala dál.

„To je sice pravda,“ připustila jsem, „a vždycky je samozřejmě možné, že najednou něco samo vyplave na povrch, ale momentálně o tom nemůže být ani řeč. Ale připadalo mi fér vám to říct. Jestli máte chvilku, můžu vám podrobně vylíčit, jak jsem až doteď postupovala.“

„Věřím, že děláte, co je ve vašich silách,“ opáčila Selma.

„Jestli máte chuť na kávu, je ještě horká. Tamhle vedle té konvičky s mlékem máte hrníček.“

Přistoupila jsem ke kávovaru, naplnila si hrnek, a než

jsem si do kávy nalila mléko, pro jistotu jsem k němu přičichla. Nebyla jsem si jistá, jestli se mám také zmiňovat o

té záležitosti s tmavou dodávkou, ale nakonec jsem to zavrhla jako bezpředmětné. Ty dvě se totiž zase vrátily k rozdělané práci a já zase neměla náladu poslouchat jejich projevy účasti a možné spekulace. Asi bych tím v nich probudila jisté sympatie, ale k čemu by to bylo?

„Uvidíme se za chvilku,“ prohlásila jsem. Ani nezvedly hlavy, tak jsem jen mlčky pokrčila rameny a odebrala se do Tomovy pracovny.

Stála jsem na prahu, usrkávala kávu a civěla na nepořádek, který v pokoji dosud panoval. Jednotlivými dokumenty a složkami jsem se sice probírala velmi systematicky, ale na pohled to budilo dojem spíše opačný.

Většinu věcí jsem dosud nedodělala a to, co již bylo možné považovat za dokončené, mi stejně nevyneslo kýžené informace. Dál jsem vycházela z předpokladu, že pokud Toma Newquista něco skutečně znepokojovalo, musel po sobě zanechat alespoň jednu stopu, která by to dokládala.

Našla jsem řadu nepochopitelných dokumentů, které jsem neměla podle čeho utřídit. Většinu z nich jsem dávala na jednu hromádku na stůl. Měla sice svůj řád; ten však nebyl pouhým okem rozeznatelný. Už mi toho mnoho nezbývalo.

Přesto jsem dosud nevěděla, kudy dál. Veškeré nadšení, které jsem pro tuto zakázku kdy měla, mě zvolna opouštělo.

Má práce mi začínala připadat sisyfovská. U stěny jsem měla vyrovnaných šest papírových krabic a v nich dokumenty, které jsem dokázala nějak roztřídit a podle toho

také označit nápisy jako: stará daňová přiznání, záruční listy, pojistné smlouvy, majetkové odhady, složenky, telefonní účty a účty za platby kreditními kartami. Nicméně jsem dosud nikde nenašla Tomův notes, ale ten mohl klidně zůstat na stanici. Slíbila jsem si, že se na něj zeptám Rafera.

Hrníček s kávou jsem si odložila do prázdné police knihovny, otevřela další papírovou krabici a pustila se do úklidu Tomova stolu. Všechny zbývající papíry jsem jen bezmyšlenkovitě házela do krabice, protože mi už šlo jen o to, aby zmizely ze stolu. Ačkoli jsem vyšetřovatelka a ne žádná uklízečka, měla jsem hned lepší pocit, když na stole zavládl po dlouhé době zase pořádek. Něco to ale přece jen přineslo. Tom měl totiž na stole psací podložku a na ní byla spousta poznámek a čmáranic. Mezi jinými jsem tam objevila nějaká telefonní čísla, zřejmě také čísla některých případů, kresbičky kočiček a pejsků v nejrůznějších pozicích, termíny smluvených schůzek, pár jmen a adres a také obrázky autíček, kterým z výfuků šlehaly plameny.

Některé číslice byly zdánlivě trojrozměrné, což je dost častá technika, co se týče poznámek, které si člověk dělá, když

telefonuje. I já se k ní občas uchyluji. Jiné poznámky zase byly v rámečcích, další podtrhané nebo všelijak vystínované. Nejprve jsem na tu změť čar civěla, jako by to byly hieroglyfy, ale pak jsem vše začala postupně pročítat.

Kresbičky většinou vypadaly, jako by je v šesté třídě nakreslil některý z chlapců, co se mnou chodili na základní

školu, byly samá dýka a krev a zbraně, z nichž vystřelovaly obrovské kulky a mířily na některé z nakreslených hlav.

Opakoval se tam jediný motiv. Kousek lana s katovou smyčkou. Tom jej nakreslil dvakrát; jednou bylo uvnitř smyčky přeškrtnuté telefonní číslo a podruhé řada číslic zakončená otazníkem. V jednom rohu podložky byl náčrtek kalendáře na únor. Jednotlivá data byla opět napsaná velmi precizně. Přelétla jsem ho pohledem a zjistila, že rozhodně nešlo o únor letošního roku. Prvního v něm totiž bylo v neděli. Poslední dvě soboty v měsíci byly přeškrtnuté. Pak jsem si dala tu práci a opsala z podložky všechna telefonní čísla a čísla případů.

Docela mě to chytlo, a tak jsem si vzala k ruce záznam o telefonních hovorech za poslední dva měsíce a doufala, že se v něm snad některá z nich objeví. Mou pozornost zaujalo sedm hovorů s předvolbou 805. Ta patří okresu Santa Teresa, Perdido, který je na jih od ní, a San Louis Obispo, jenž leží zase na severu. V jednom jsem rozpoznala číslo okresního úřadu šerifa pro Perdido. Šest dalších hovorů bylo na jediné číslo. Tom je vytáčel přibližně každé dva týdny.

Naposledy na ně telefonoval ke konci ledna, což bylo těsně před jeho smrtí. Najednou mě napadlo to číslo vytočit. Po třech zazvoněních v telefonu cvaklo a ze sluchátka se ozval ženský hlas, jenž říkal: „Omlouvám se, ale momentálně nejsem doma. Pokud mi ovšem necháte vzkaz s tím, kdo volal, a telefonní číslo na vás, ráda se vám ozvu, jakmile jen

budu mít příležitost. Můžete mi tu nechat vzkaz jak chcete dlouhý, ale nezapomeňte… až po zaznění tónu.“ Mluvila takovým hrdelním hlasem, na kterém bylo leda tak znát, že jde o zralou ženu. Víc informací jsem tím hovorem nezískala. Počkala jsem, až se ozve slibovaný tón, ale pak jsem se rozhodla, že jí raději vzkaz nechávat nebudu, a jen jsem beze slova zavěsila. Třeba to byla nějaká Selmina kamarádka. Určitě se na to Selmy budu muset co nejdříve zeptat.

Poznamenala jsem si to číslo a dál se věnovala započaté práci. Jedno po druhém jsem tedy porovnávala opsaná čísla s těmi z výpisu hovorů, což nakonec přece jen přineslo své plody. Zdálo se, jako by někdo, předpokládala jsem, že Tom, telefonoval na číslo, které jsem viděla přeškrtnuté uprostřed jedné z katovských smyček, i když ve výpisu u něho nebyla uvedená předvolba 805. Zkusila jsem je vytočit a sluchátko na druhém konci kupodivu zvedla živá lidská bytost: „Gramercy. Kam vás mám přepojit?“

„Gramercy?“

„Ano, paní.“

„To je hotel Gramercy, v centru Santa Teresy?“

„Správně.“

„Tak to promiňte. Spletla jsem si číslo.“

Zavěsila jsem. To tedy bylo pěkně podezřelé. Hotel Gramercy bylo nevábné ubytovací zařízení na dolní State Street. Proč by tam ale Tom Newquist telefonoval?

Zakroužkovala jsem si tedy to číslo, připsala k němu otazník a opět se sklonila nad výpis telefonních hovorů. žádné zajímavé číslo jsem v něm však už neobjevila. Postavila jsem si tedy na stůl další papírovou krabici a pokračovala v úklidu.

V deset hodin jsem si udělala krátkou pauzu, abych si protáhla nohy. K tomu mi stačilo pár dřepů. Pořád mi ještě zbývalo prohledat spodní skříňky, z nichž dvě byly zavřené dvířky a široké jako knihovna. Usoudila jsem, že čím dřív si to odbudu, tím líp. Poklekla jsem tedy a začala z první skříňky vytahovat krabice vyrovnané vlevo. Uvnitř to bylo tak prostorné, že jsem se musela sehnout a ponořit se tam až

po ramena, abych vůbec dosáhla na konec. Vytáhla jsem tak ještě dvě další bedny. Zůstala jsem sedět na zemi a probírala se jejich obsahem.

Hned navrchu druhé z nich ležely modré pořadače a vypadaly velmi slibně. Tom si zřejmě okopíroval spoustu výsledných zpráv k případům, kterými se u nich na oddělení zabývali. V tomto případě šlo o nevyřešené záležitosti, na kterých se vlastně nikdy nepřestalo pracovat. Mnohé z nich byly několik let staré, na zažloutlém papíře. K takovým případům se detektivové vraceli, kdykoli vyšla na světlo nějaká nová informace nebo důkaz. Se zájmem jsem jimi listovala. Měla jsem v rukou kompletní archiv nevyřešených zločinů, ke kterým v Nota Lake došlo od roku 1935 až do současnosti. I když jsem je pročítala jen letmo, všímala jsem

si, jak málo se dříve přihlíželo k právům obžalovaného.

Pojem „práva oběti“ by v roce 1942 podle všeho považovali za výstřednost. Zato být u soudního dvora bylo tehdy pro oběť opravdu zadostiučiněním. To už se dnes říci nedá. U

soudu totiž kolikrát ani nejde o nějakou vinu nebo nevinu.

Přelíčení bývá často spíš soubojem dvou právníků, kteří jako nějací intelektuální gladiátoři tasí jeden na druhého zbraně v podobě ostrovtipu a řečnického umu. Dobrý obhájce se dnes pozná podle toho, že jakákoli fakta překroutí a předloží porotě k posouzení v takových souvislostech, že se, čáry máry fuk, to, o čem až dosud nikdo nepochyboval, najednou všem jeví jako vykonstruovaná lež, kterou zosnovala policie spolu s jinými státními úředníky za účelem poškodit nebohého obžalovaného. A tu je z pachatele rázem oběť a na zavražděného se docela zapomene.

„Kinsey?“

Trhla jsem sebou.

Ve dveřích stála Phyllis.

„Kruci, vy jste mě ale vyděsila,“ ulevila jsem si. „Vůbec jsem vás neslyšela přicházet.“

„To mě mrzí. Jdu totiž domů, ale potřebovala bych si s vámi o něčem promluvit.“

„Samozřejmě. Tak si přisedněte.“

„V soukromí,“ dodala ještě a pak se otočila a odešla.

8

Zvedla jsem se zase na nohy a vydala se za ní chodbou.

Za zády jsem slyšela, jak Selma s někým telefonuje. Když

jsme došly až k hlavním dveřím, vzala Phyllis za kliku, otevřela je a vyšla na zápraží. Zaváhala jsem, ale pak jsem také vyšla ven. Když jsem viděla, že za námi chce zavřít, ještě jsem ustoupila o krok stranou. Okamžitě se do mě dala strašlivá zima. Obloha byla zatažená a nad vzdálenými vrcholky hor visely šedé mraky. Zkřížila jsem ruce na prsou a také nohy držela křečovitě těsně u sebe, abych v tom nelítostném počasí úplně nepromrzla.

Phyllis na sobě měla cosi tenkého a bavlněného, co by se daleko spíš hodilo k letnímu posezení na zahradě. Krátké sportovní ponožky si shrnula až dolů ke střevícům a kabátek či bundu nejspíš považovala za naprostou zbytečnost.

Promluvila šeptem, jako by se bála, že snad bude Selma poslouchat za dveřmi. „Říkala jsem si, že vám to radši povím, dokud je čas.“

„Vám není zima?“ zeptala jsem se. Stála proti mě s úplně holýma rukama, v bavlněné blůzce s krátkými rukávy, a když jí vítr načechral sukni, ukázalo se, že nemá ani

punčochy. Já div nejektala zuby, třebaže jsem byla navlečená do roláku s dlouhým rukávem a džínsů.

Jen mávla rukou, jako by tím ten mrazivý vzduch od sebe dokázala odehnat. „Jsem zvyklá. Nevadí mi to. Navíc to bude jen chvilička. Asi jsem vám to měla říct už dřív, ale pořád nebylo kdy.“

Na to, že byla polovina března, byla v obličeji překvapivě opálená. Odhadovala jsem, že nejspíš nachytala bronz při lyžování, protože ostatní tělesné partie měla přirozeně bledé. Vrásky dodávaly jejímu obličeji zvláštní kouzlo a velmi půvabně se jí rozbíhaly z koutků očí a také jí rámovaly ústa. Nos měla poměrně velký, ale rovný. Rovné měla také jasně bílé zuby. Celkově budila dojem člověka, s nímž asi stojí za to být, když je vám pod psa; byla zkrátka příjemná a schopná a současně nikterak vlezlá.

Foukal ledový vítr a rozechvíval uschlá stébla trávy.

Zaťala jsem zuby a měla co dělat, abych neskučela jako zvíře. Oči se mi samým mrazem zalévaly slzami a dalo se předpokládat, že mi co nevidět poteče i z nosu. A to jsem u sebe neměla kapesník! Popotáhla jsem ve snaze oddálit okamžik, kdy si budu muset utřít nos do rukávu. Pak jsem cele zaměřila svou pozornost na Phyllis. Chvilku už mluvila.

„Asi víte, že Macon začal dělat pro šerifa jen kvůli Tomovi. Ti dva k sobě měli vždycky hodně blízko, i přes ten věkový rozdíl, co mezi nimi je. A když si pak Tom vzal

Selmu, přáli jsme jim samozřejmě do manželství jenom to nejlepší.“

„To se tady nedá sehnat práce někde jinde? Zatím snad každý, koho jsem potkala, pracuje pro šerifa nebo u policie.“

Phyllis se usmála. „Všichni se tady známe. Je to tu jako někde v klubu.“

„I mně to tak připadá,“ přikývla jsem a v duchu si přála, aby konečně přešla k věci, než zmrznu na kost.

„Tom byl skvělý člověk. To vám musel říct snad každý, koho jste se zeptala.“

„Ano, v tom se tu zatím všichni shodují. V podstatě se dá říct, že ho měla většina lidí radši než ji,“ pokynula jsem hlavou směrem ke dveřím.

„I Selma má svoje klady. Každému sice hned tak k srdci nepřiroste, ale je to dobrá ženská. Sice bych neřekla, že jsme přímo kamarádky… vlastně k sobě vůbec nemáme blízko.

Možná je to zvláštní, když bydlíme hned tady vedle…

Člověka si ale vždycky můžete vážit pro jeho lepší stránky, i když zjistíte, že má sem tam nějakou tu chybičku.“

„To jistě,“ podotkla jsem. A třebaže jsem s ní přímo nesouhlasila, chápala jsem, co měla na mysli. Měla jsem pocit, že se neudržím a každou chvíli jí řeknu, aby to tak neprotahovala.

„Několik posledních měsíců si mi Selma na Toma dost stěžovala. Myslím, že i vám to říkala. Ale abych to zkrátila; v září… tedy před šesti měsíci… jeli Tom s Maconem na

nějaký turnaj ve střelbě, který se konal v Los Angeles. Mě vzali s sebou. Selmu to zvlášť nezajímalo, zase tady něco organizovala –, takže s námi nejela. Každopádně právě tam jsem viděla Toma s tou ženskou a vzpomínám si, jak jsem se tomu podivovala. Rozumíte? Prostě se mi nelíbilo, jak se k sobě pořád tak nakláněli. Když to řeknu ještě jinak, tak bylo jasně vidět, že po něm ta holka jede. Hned jsem to poznala podle toho, jak na něj pořád koukala.“

Najednou jsem zjistila, že mě Phyllis hrozně štve. Vůbec se mi nechtělo věřit, že mi něco takového vykládá. „Phyllis, kéž byste mi o tom pověděla dřív! Celou dobu tady pracně třídím sběr, abyste mi nakonec oznámila, že Tomovy problémy neměly s nějakým papírováním vůbec nic společného.“

„No jo, stalo se. Vlastně mi to ani nedošlo. Ptala jsem se na tu ženskou Macona. Prý je to vyšetřovatelka z úřadu šerifa odněkud z pobřeží. Myslím, že snad zmiňoval Perdido, ale třeba se pletu. Každopádně pak ještě Macon povídal, že ji s Tomem viděl víckrát. Řekl mi, že si to mám nechat pro sebe. To jsem taky udělala, ale celou dobu jsem z toho měla hrozný pocit. Selma plánovala velkou oslavu výročí jejich svatby, měla se konat v klubu, a mně se přitom jen honilo hlavou, že jestli Tom… no, víte, co myslím… jestli někoho má, tak bude Selma nakonec všem jenom pro smích. Upřímně řečeno, když přijdete na to, že vás manžel podvádí, je na tom asi nejhorší zjištění, že kromě

vás už to ví úplně každý. Nevím, jestli jste něco podobného někdy zažila –“

„Takže jste jí to řekla,“ prohodila jsem a rychle převedla řeč jinam. Z její poznámky jsem pochopila, že ji nejspíš onoho ponížení, před kterým sama chtěla uchránit Selmu, Macon v životě neušetřil.

Zatvářila se poněkud zničeně. „To ne. Nenašla jsem v sobě dost odvahy. A navíc vždycky radši poslouchám Macona, protože on je občas vážně pruďas. Nadto jsem o tom měla i vlastní pochybnosti. Toma jsem měla vždycky strašně ráda. Jaké mám ale povinnosti vůči Selmě coby švagrové, tím jsem si tak jistá nebyla. Víte, přátelství je člověku někdy zkrátka přednější. Na druhou stranu, když

někomu povíte něco takového, nemusíte mu tím vždycky prokázat právě laskavost. Svým způsobem to může vyznít i nepřátelsky. Tak se na to aspoň koukám já. V každém případě jsem se pak najednou dozvěděla, že je Tom po smrti a že to Selmu pěkně sebralo. Od té chvíle jsem na zhroucení.

Kdybych jí byla řekla, jaké mám podezření, mohla se ho na to přímo zeptat a učinit tomu přítrž.“

„Jste si jistá, že měl s někým poměr?“

„Vlastně ne. A právě o to jde. Říkala jsem si, že bych na to Selmu asi měla upozornit, jenže jsem neměla v ruce jediný důkaz. Proto jsem pořád tak váhala. Macon byl zase toho názoru, že nám do toho nic není. Dává na mě pozor jak hlídací pes, a tak jsem byla vlastně chycená do pasti.“

„A proč mi to říkáte teď?“

„Dřív nebyla příležitost. Když jsem vás prve poslouchala, uvědomila jsem si, jak z toho už asi musíte být zoufalá. Víte, mám pocit, že kdybyste věděla, kde hledat, třeba byste nějaký důkaz našla. Jestli jí totiž Tom zahýbal, musel někde nechat nějakou stopu; leda by byl chytřejší než

většina ostatních chlapů –“

Tu se rozletěly dveře a zpoza nich se vyklonila Selma.

„Á, tady jste! Už jsem si říkala, že jste mě snad nadobro opustily. Co tady děláte?“

„Jen jsme se zapovídaly,“ odvětila pohotově Phyllis. „Už

jsem odcházela, když se mi Kinsey nabídla, že mě doprovodí.“

„Vždyť se na ni podívej! Je jako rampouch. Už ji, prosím tě, pusť zpátky dovnitř, aby zase krapet roztála!“

Vděčně jsem vklouzla zpět do domu a nechala ty dvě, aby se ještě domluvily, kdy se zase zítra sejdou kvůli tomu zasedacímu pořádku. Zamířila jsem přímo do kuchyně a opláchla si tam ruce. Také mě mohlo napadnout, že v tom bude ženská! To by také vysvětlovalo, proč se ho všichni jeho kolegové a kamarádi snažili krýt. Vysvětlovalo by to také oněch šest telefonátů na číslo s předvolbou 805, které patřilo jakési neznámé ženě, jejíž hlas jsem již znala ze záznamníku.

Za pár minut vstoupila Selma. Byla očividně naštvaná.

„Tak to už je vrchol! Vůbec se mi tomu nechce věřit. Phyllis

mi právě suše oznámila, že se tady v sousedství pořádá banket; a myslíte, že mě pozvali? Samozřejmě že ne,“

rozčilovala se. „Když jsem teď vdova, straní se mě, jako bych snad měla choleru nebo co. Vím, že Tomovi kamarádi… teď myslím chlapy… by mě normálně brali, ale znáte ženské; jakmile se někde objeví jiná žena, svobodná a celkově bez závazků, hned se cítí ohrožené. Ještě když byl Tom naživu, patřili jsme mezi ně a pořád jsme chodili někam do společnosti. Na večírky, na večeře, na taneční zábavy do klubu. Pořád jsme byli mezi lidmi. Ale za těch šest týdnů, co je po smrti, jsem nevytáhla paty z domu. Hned ze začátku, prvních pár dní, za mnou pořád někdo chodil.

Nosili mi spoustu dobrot a taky slibovali. Ale dnes se ptám, co pro mě vlastně udělali? Večer co večer tady sedím a sotva mi někdo zavolá. A když už, tak jedině, pokud je něco potřeba zařídit. Aspoň dělám něco záslužného. Jo, jo, stará dobrá Selma zkrátka vždycky všechno zařídí. Ale dělám to pořád já, jenom já. Můžu se přetrhnout, a jaký to má smysl?

Místní dámy aspoň nemusejí nést za nic odpovědnost.

Nemusej se zbytečně namáhat, jestli víte, jak to myslím.“

„Ale Selmo, vždyť je to teprve šest týdnů. Třeba si vás váží a chtějí vám dát dost času, abyste se s tou ztrátou vyrovnala.“

„Jako bych je slyšela,“ poznamenala jedovatě.

Něco jsem zamumlala a doufala, že snad změníme téma.

Viděla svět jen svýma vlastníma očima a já uvažovala, co by

se asi stalo, kdyby zjistila, jak o ní vlastně smýšlejí ostatní.

Na někom lidem vadí, že si je hrozně nejistý. Selma si lidi kolem proti sobě poštvala, protože byla dost pánovitá.

Zřejmě si ale vůbec neuvědomovala, jak snadno se dá prokouknout, a stejně tak ani nebrala na vědomí, jaké v lidech svou domýšlivostí vzbuzuje opovržení.

Podle všeho se jí podařilo zahnat špatnou náladu. „Dost už bylo litování. Tím se nic nezmění. Můžu vám nabídnout oběd? Ohřívám polévku a ještě budu dělat sendviče zapečené se sýrem.“

„To zní lákavě,“ souhlasila jsem. Selma byla tak pohostinná, že jsem z toho měla až výčitky svědomí.

Zejména, když jsem si vzpomněla, jak jsem před chvilkou byla nucená vyslechnout tolik ošklivého, co si o ní myslelo několik mně vcelku neznámých osob. Pořád jsem se utěšovala, že to vlastně byla součást mé práce, že šlo jen o shromažďování informací, ale přesto jsem nemohla popřít, že jsem z těch slov jasně vycítila nenávist. Vzhledem k tomu, že už jsem se docela vyznala v kuchyni, vyndala jsem raději z kredence dva hluboké a dva mělké talíře. „Bude s námi jíst Brant?“

„To pochybuji. Ještě nevyšel ze svého pokoje. Nejspíš spí jako zabitý. Víte, chodí třikrát týdně cvičit, a tak si takhle ráno občas rád přispí. Zajdu se tam ale podívat.“ Na chvilku se vzdálila, ale brzy se vrátila a jen potřásala hlavou.

„Hned tu bude,“ prohlásila. „Co kdybyste mi zatím pověděla, jak daleko jste se dostala.“

Vyndala jsem tedy další talíře a ještě vylovila ze zásuvky na příbory tři lžíce na polévku. Zatímco míchala polévkou a hlídala sendviče v troubě, vylíčila jsem jí, co jsem až do této chvíle podnikla, kde jsem byla a s kým přesně mluvila.

Když jsem se tak poslouchala, měla jsem dojem, že jsem se dvakrát nesnažila. Po tom, s čím se mi svěřila Phyllis, se mi navíc otevřely nové obzory, ale o tom jsem se Selmě zatím nechtěla zmiňovat, dokud bylo vše jen na bázi podezření.

Selma navíc nikdy ani nenaznačila, že by v tom mohla mít prsty jiná žena, a tak jsem ji nechtěla zbytečně trápit, dokud k tomu nebudu mít pádný důvod, tedy důkaz.

Brant vstoupil do kuchyně, právě když jsme prostřely k jídlu. Měl na sobě džíny, koně a pohodlné bílé tričko, ve kterém velmi pěkně vynikaly jeho vypracované svaly. Selma nám rozlila polévku a úhlopříčně rozkrájela sendviče.

Každému dala po jednom.

Do jídla jsme se pustili beze slova a mě poněkud to ticho znervózňovalo. „Jak jste přišel na to, že budete pracovat u záchranky?“ zeptala jsem se proto.

Měl právě plnou pusu. Rozpačitě se usmál, gestem naznačil, že tak nechce mluvit, a přesunul si sousto do kapsy ve tváři. „Mám hromadu kamarádů u hasičů, a tak jsem se přihlásil na kurs. Trval šest měsíců. Učili jsme se tam obvazovat a taky řídit. Myslím, že Tom v skrytu duše

doufal, že i já jednou nastoupím u šerifa, ale nějak jsem si to nedovedl představit. Mám rád svou práci. Víte, pořád se tam něco děje.“

Přikývla jsem a nepřestávala jíst. „Splnilo to vaše očekávání?“

„Určitě. I když jsem si nemyslel, že u toho bude i legrace,“ podotkl.

Asi bych se ho zeptala ještě na víc věcí, ale všimla jsem si, jak se podíval na hodinky. Rychle zhltl zbytek sendviče a zmuchlal ubrousek. Vstal od stolu a odnesl k lince zpola vyjedený talíř od polévky a také prázdný mělký po sendviči.

Ještě se na chvilku zastavil a naházel do sebe pár lžic polévky. Zbytek zmizel ve výlevce a oba talíře posléze v myčce nádobí.

Selma ho zarazila: „Nech to, udělám to sama.“

„To je dobrý,“ řekl, když ukládal do myčky druhý talíř.

Pak jsem jen slyšela cinknout lžíci mezi ostatními příbory v myčce a vzápětí nato bouchnutí jejích dvířek. Letmo políbil matku na tvář. „Budeš doma?“

„V kostele je nějaké setkání; jdu tam. A co ty?“

„Myslím, že sjedu do Independence, podívat se za Sherry.“

„A budeš zpátky do večera?“

„Radši bych s tím moc nepočítal,“ odpověděl.

„Jeď opatrně.“

„Je to čtyřicet kilometrů; to snad zvládnu, ne?“ Ještě si vzal čtyři poslední sušenky z talíře na lince a jednu si s úsměvem nacpal do pusy. „Nechceš ještě upéct pár sušenek?

Jeden plech je málo,“ prohlásil. „Uvidíme se.“

*

Selma musela hned po obědě odejít, a tak jsem ani neměla příležitost probrat s ní další věc, která mě pomalu začínala pálit. Totiž, chtěla jsem si zajet do Santa Teresy pro vlastní auto. To z půjčovny jsem používala už více než tři týdny a s každým dalším dnem mě samozřejmě stálo víc a víc peněz. Nadto jsem už skutečně neměla co na sebe, protože jsem nepočítala s tím, že se cestou zdržím v nějakém Nota Lake. Krom toho jsem toužila vyspat se alespoň pro jednou ve vlastní posteli. Doma jsem také mohla nakousnout tu záležitost s doposud neznámou zástupkyní šerifa odkudsi od pobřeží. Říkala jsem si, že v Nota Lake mi zatím nic neuteče, že všechno počká, až se vrátím.

Ještě jsem se ale potřebovala stavit na místní policejní stanici. S přihlédnutím k tomu, co jsem se dnes nového dozvěděla, jsem si sice přestávala být jistá, že včerejší noční incident nějak souvisí s mým vyšetřováním, ale přesto jsem považovala za moudré jej nahlásit. Nechala jsem Selmě na stole vzkaz, hodila na sebe koženou bundu, popadla kabelku a vyběhla ven.

Policejní stanice městečka Nota Lake sídlila v prosté, nevýrazně omítnuté přízemní budově s krátkým žulovým schodištěm vedoucím k hlavnímu vchodu. Okna měla ze zrcadlového skla a stejně jako dveře byla vsazená do hliníkových rámů. Mou pozornost také upoutala cedulka se symbolem invalidy v kolečkovém křesle, pod níž byla šipka odkazující na bezbariérový přístup kdesi vlevo. Před budovou rostly nějaké keře, zastřižené ve výši oken, a nad hlavou se mi ve větru třepotaly americká a kalifornská státní vlajka. Ze střechy trčelo k nebi šest radiotelegrafických antén, které připomínaly rybářské pruty. Ani s touto budovou, ani s vedlejší hasičskou stanicí si rozhodně nedal práci žádný renomovaný architekt. Byly to ryze funkční stavby, které tak alespoň nespolykaly mnoho peněz z kapes daňových poplatníků.

Ani uvnitř to neměli nijak nazdobené. Silně mi to tam připomínalo úřadovnu místního šerifa, která byla jen o dva vchody dál: nízké stropy, zářivky, akustické obložení na stropě, kovové kartotéky a přepážky s rádoby dřevěnou dýhou. Na stolech tam stály dva monitory s odvrácenými obrazovkami. V jejich blízkosti se u země krčil server, z něhož vedly do všech stran nejrůznější kabely jako vzdušné kořeny tropických rostlin.

Službu právě konal jistý M. Corbet, což byl asi čtyřicetiletý chlapík s holou bradou, kulatým obličejem, řídnoucími vlasy a sklony k dýchavičnosti. „Jestli se bojíte,

abych vás nenakazil, tak to se nebojte, protože astma ode mě nechytnete,“ pravil. „Tyhle zimy špatně snáším, a jak je tady ještě přetopeno, taky mi to dvakrát nepřidává. Omluvte mě,“

přiložil si na ústa příruční inhalátor a s úlevou nasál potřebnou vlhkost, čímž si zase dočasně zprůchodnil průdušky. Opět náustek odložil a jen přitom kroutil hlavou.

„Čert aby to spral! Nikdy v životě jsem neměl sebemenší problémy, až najednou před pár léty prásk ho, a byly.

Doktoři mi zjistili alergii na prach, na srst, na pyl a na plísně. A jak má asi člověk s něčím takovým žít? Pomohlo by mi snad jedině, kdybych přestal dýchat.“

„To by asi nešlo, ne?“ podotkla jsem.

„Doktor mi říkal, že na alergie trpí pořád víc a víc lidí.

Vyprávěl mi o jedné svojí pacientce, co je alergická na vzduch uvnitř v místnostech. Zkrátka nesnáší to syntetický svinstvo, chemikálie a taky mikroby, co jsou v trubkách ústředního topení a ventilace. Chudák ženská s sebou musí všude tahat kyslíkovej přístroj. Jedinkrát ho zapomene, a složí se k zemi, jen ji v nose polechtá jeden z těch zákeřnejch patogenů. Ještě že na tom nejsem tak bledě jako ona. I tak mě ale musel šéf odvolat ze služby venku a převelet sem ke stolu. Každopádně to tady mám pod palcem.

Takže… s čím vám můžu pomoct?“

Podala jsem mu svou vizitku s nadějí, že tak v jeho očích vzbudím alespoň nějakou důvěru, než ji nadobro ztratím popisem včerejší zápletky s řidičem tmavé dodávky.

Strážník Corbet byl sice zdvořilý, ale už napohled mi bylo jasné, že povídačku o zvrhlíkovi v lyžařské kukle, který se na mě ošklivě podíval, nebude považovat za případ hodný zdejšího oddělení civilního zločinu, které podle všeho sestávalo výhradně z jeho maličkosti. Za nepřetržitého sípání mě vyslechl a vyplnil přitom příslušný formulář. Pak položil ruce na pult před sebou a začal na něj poklepávat prsty, jako by hrál na piano. „Znám člověka s takovou dodávkou.“

„Vážně?“ vyhrkla jsem překvapeně.

„Vždyť to povídám. Vypadá to na Ercella Riccardiho.

Bydlí tady za rohem, asi tři domy odsud. Tu svoji dodávku nechává zaparkovanou hned před barákem. Divím se, že jste si jí cestou sem nevšimla.“

„Nejela jsem tamtudy. Přijela jsem po hlavní a pak se dala doprava.“

„No, to abyste se na ni šla mrknout. Když Ercell ten auťák zrovinka nepotřebuje, nechává ho před domem.“

„S klíčkem v zapalování?“

„No jo. Víte, ono Nota Lake není zrovinka ráj zlodějů aut. Řek bych, že Ercell to takhle dělá už pět nebo šest let.

Měli jsme tu tehdy pár vloupaček; partička chuligánů vždycky rozmlátila okna nějakýho auťáku, sebrala přehrávač, případně si vyjela na projíždku. Ercella nebavilo kupovat si pořád dokolečka autorádia, tak to nakonec vyřešil jinak. Nechává dodávku otevřenou, s klíčkem v zapalování a

na palubce se vzkazem: ‚Až si užijete, vraťte zase auto zpátky před dům.‘“

„Takže si tu jeho dodávku může půjčit kdokoli a kdykoli se mu zachce?“

„Moc často se to ovšem nestává. Občas si v ní sice někdo vyjede, ale vždycky ji zase vrátí na místo. Pro lidi je to otázka ctí a Ercellovi se to osvědčilo.“

Tu se rozezvonil telefon a strážník Corbet se poněkud napřímil. „Kdybyste přišla na to, že to byla Ercellova dodávka, dejte nám vědět a my s ním promluvíme.

Samozřejmě to neznamená, že by to snad udělal on. Sednout za volant a sledovat vás mohl každý.“

„Podívám se na ni.“

Vyšla jsem tedy zase na ulici, zastrčila ruce do kapes bundy a na první křižovatce odbočila. Ocitla jsem se v ulici jménem Lone Star a ihned uviděla zmiňovanou černou dodávku. Blížila jsem se k ní nanejvýš opatrně a přemýšlela, podle čeho případně poznám, že jde o tutéž, která mě sledovala včera večer. Obešla jsem ji a sklonila se k reflektorům. Takhle za denního světla nešlo poznat, zda není jeden z nich špatně seřízený. Vrátila jsem se zase dozadu a rukou přejela poznávací značku. A opravdu! Nahmatala jsem nepatrné stopy po lepicí pásce. V okně domu se objevil nějaký muž a díval se na mě. Nepřestával na mě zírat, a dokonce se začínal i mračit. Vycouvala jsem zpátky na chodník a pak spěšně zamířila ke svému vozu.

Když jsem k němu došla, uviděla jsem, že za mnou mezitím zaparkoval obávaný černo-bílý automobil. Čekal na mě Macon Newquist. Vzhlédl a usmál se: „Dobrý den. Říkal jsem si, že to musí být vaše auto. Tak jak to jde?“

I já jsem se usmála. „Dobře. Na chvilku jsem dostala strach, že mi snad chcete dát pokutu za špatné parkování.“

„Tak to se nebojte. Tady u nás si pokuty šetříme pro lidi, co jenom projížděj.“ Zkřížil ruce na prsou a bokem se opřel o můj pronajatý vůz. „Snad to nebude úplně od věci, ale Phyllis se vám prý zmínila o tom turnaji ve střelbě. Zřejmě si nemohla pomoct a pověděla vám taky o té holčině, co se tam s ní Tom bavil.“

S odpovědí jsem si raději dávala na čas. Zvažovala jsem, co mu na to říci. Phyllis nejspíš přemohly výčitky svědomí, že mi tu věc řekla, a vyzvonila to svému muži, sotva přiběhla domů. Rozhodla jsem se ji krýt, a tak jsem jen pokrčila rameny. „Když odcházela, něco takového snad naznačila, ale nevěnovala jsem tomu moc pozornost.“

„Doufám, že jste to správně pochopila.“

„S tím si nedělejte starost.“

„Phyllis to totiž považuje za důležitější, než to ve skutečnosti je.“

„Aha.“

„Nevykládejte si to špatně, ale vy vůbec nevíte, jaké jsou ženské tady u nás ve městě. Nic jim neunikne, a když se nakonec ukáže, že to nemělo žádný význam, hned tomu

nějaký přimyslí. Jak se tam tehdy Tom bavil s tou ženou, tak to bylo vysloveně pracovně.“

„To mě nepřekvapuje. Každý mi tady říká, jak byl ve své práci dobrý. Nevíte, jak se jmenovala?“

„To netuším. Nepředstavila se mi. Šlo o zástupkyni šerifa z nějakého jiného okresu. Vím to, protože jsem se ho na to pak ptal.“

„A nevíte náhodou, co za okres to bylo?“

Podrbal se na bradě. „Takhle zpaměti si nevzpomenu.

Mohl to být Keni, San Benito… zapomněl jsem, co přesně říkal. Všim jsem si, že si Phyllis mohla na ty dva oči vykoukat, a tak jsem měl strach, aby tady nedošlo k nějakému omylu. Poslední, co Selma potřebuje, jsou nějaké pitomé klepy. Má už totiž jen vzpomínky, a jestli jí i ty někdo očerní, co jí zbyde?“

„V tom s vámi nemohu než souhlasit. A věřte mi, že když jde o takové věci, vím, co je zodpovědnost.“

„Dobře, dobře. To rád slyším. Ale pozor, lidem se přestává líbit, že byste se měla zbytečně namáhat a ještě k tomu utrácet Tomovy peníze. Takže, co máte v plánu teď?“

„To se uvidí. Kdybyste měl náhodou sám nějaký nápad, dejte vědět.“

Macon zakroutil hlavou. „Strašně rád bych vám pomohl, ale asi byste se měla spíš zeptat někoho jiného. Vím, že jsem si sám začal, ale za těchhle okolností bych asi nebyl příliš objektivní. Lidi tady Toma obdivovali, a to neříkám snad

proto, že jsem k němu vzhlížel taky. Jestli v jeho životě něco skřípalo… ehm, nikdo z lidí tady o tom nebude chtít ani slyšet. Například manžel Margaret, Hatch, se kterým jste prý mluvila v hospůdce Tiny’s. To byl Tomův chráněnec. A toho druhého chlapíka, Waynea, toho zase Tom vysekal z moc ošklivý pěstounský péče. Už vám to dochází? Prostě tady nemůžete jen tak brousit kolem a ptát se takových lidí na to, jaký Tom vlastně byl. Vůbec by to nemuseli vzít.

Navenek sice vždycky budou zdvořilí, ale ve skutečnosti jim tím jenom polezete na nervy.“

„Dík za varování.“

„Nepovažoval bych to za varování. Jen jsem chtěl předejít nedorozumění. Myslím, že je normální, když člověk chrání někoho, na kom mu záleželo. Prostě jsem vám chtěl jen říct, že byste se neměla ukvapovat a zbytečně čeřit vodu, když o nic nejde.“

„To by mě ani ve snu nenapadlo.“

9

Cestou zpátky do motorestu jsem se ještě stavila v Rainbow Cafe a koupila si tam balíček brambůrků a plechovku pepsi. Přiznávám, že jsem se tím jídlem jenom chtěla utěšit. Nedokázala jsem si pomoct. Zaběhat jsem si nebyla celé tři týdny, a tak jsem cítila, jak mám s každým snědeným lupínkem zadeček širší a širší. Černošská dívka sklánějící se nad mělkou pánví od ní na okamžik zvedla oči a zadívala se na předpověď počasí, jež právě běžela v malé barevné televizi umístěné na konci barového pultu. Děvče bylo moc hezky upravené a i beztak pohledné a z účesu jí do všech stran trčely neposedné kudrlinky. Když slyšela, co meteorologové vyčetli z hvězd, znechuceně si odfrkla. „To snad ne! To už je i na mě moc. Kam se podělo jaro?“

postěžovala si, i když nikomu konkrétnímu.

Radarové snímky oblastí kdesi nad Tichým oceánem svými

barvami

nápadně

připomínaly

záznamy

ultrazvukového vyšetření mozku. Srážky byly vyvedené v různých odstínech modři s občasnými zelenými či červenými ploškami. Doufala jsem, že vyrazím na cestu dřív, než se to počasí přižene sem. Co se toho týkalo, byl březen dosti nevypočitatelný. Z blízkých hor se mohla

kdykoli přihnat i sněhová vánice. Přímo Nota Lake sice nemuselo sněhem zapadnout tak, aby nebylo možné je opustit, ale i tak jsem neměla ani sněhové řetězy, ani zkušenosti s jízdou za podobně zhoršených podmínek.

Po návratu do chatičky jsem usedla ke stroji a vyťukala pár poznámek, čímž jsem své bezvýsledné snahy zahalila do poněkud strohého hávu úředního jazyka. Při pohledu na výslednou zprávu jsem nebyla o nic moudřejší, protože jsem samozřejmě taktně vynechala dosud neznámou zástupkyni šerifa, která mohla i nemusela mít zájem o Toma Newquista, jenž mohl a nemusel mít zájem o ni. že by byla z okresu San Benito nebo Kern? To tak, Macone!

Ve dvě odpoledne jsem se začala chystat na výlet do městečka, přesněji do kopírky. Zamkla jsem tedy chatku a zamířila k autu. Cecilia musela už nejspíš dobu zírat z okna, protože když jsem míjela přijímací kancelář, zaťukala na sklo a pokynula mi, abych přišla za ní. Mezitím už stála na prahu a mávala mi před očima nějakým papírem. Byla tak malá, že určitě musela nakupovat oblečení v dětském oddělení. Tentokrát zvolila model sestávající z dlouhé červené mikiny s nášivkou roztomilého medvídka a z bílých legín, na jejichž koncích se nadouvaly obrovité sportovní boty. Měla v tom ohozu nohy vytáhlé a kolenaté jako hříbátko. „Měla jste hovor. Byla to Alice. Chce s vámi mluvit. Protentokrát jsem si od ní vzala číslo, ale příště jí

pěkně řekněte, ať se vás pokusí chytnout u Selmy. Tady to je motorest, ne žádná telefonní ústředna.“

Z jejího napruženého hlasu jsem poznala, že se cítí kdovíjak poškozená, což mě též inspirovalo ke stížnosti: „Opravdu? No, když už vás vidím; nemyslíte, že byste v tomhle počasí měla trochu přitopit? V té chatičce se skoro nedá být, div že tam nemrzne,“ vysypala jsem to ze sebe.

Zatvářila se nazlobeně. „Úderem prvního března sem přestávaj dodávat topný olej. A já si prostě jen tak nenapískám zvláštní příděl jenom kvůli pár lidem, co se tu na chvíli zastavěj a hned zas jedou dál. Pro takovou maličkost přece nebudu nikoho obtěžovat.“ Bylo znát, že nejsem první, kdo si přišel postěžovat.

„No, dělejte, jak myslíte. Ale až bude chtít Selma vyrovnat můj účet, nerada bych si jí stěžovala, že vlastně není za co platit.“

Cecilia se rozhodla ukončit naši debatu mírným bouchnutím dveřmi. Ještě že mi netelefonovalo víc lidí!

Ušla jsem pár kroků k automatu na mince a zahrabala na dně kabelky, jestli nenajdu nějaké drobné. Spolu s drobečky, chlupy a další špínou jich nakonec skutečně dole v rohu pár zacinkalo. Vylovila jsem je tedy, jednu minci vhodila do příslušného otvoru a vytočila číslo napsané na papíře. Alice zvedla sluchátko až na čtvrté zazvonění, když už jsem čekala, že se mi přihlásí záznamník. „Haló?“

„Ahoj, Alice. Tady Kinsey Millhoneová. Dostala jsem ten vzkaz od vás. Jste doma nebo v práci?“

„Doma. V Tiny’s začínám až ve čtyři. Právě jsem se česala. Počkáte chviličku? Jen si dám stranou jeden pramen vlasů. Ták, už je to lepší. Máloco je tak protivné, než když

člověku lezou vlasy do uší. Ale poslyšte, ráda bych vám něco pověděla, i když to třeba k ničemu nebude. Ta holka, co dělá za barem v Rainbow Cafe, je moje dobrá kamarádka.

Jmenuje se Nancy. Říkala jsem jí, proč jste tady, a ona si vzpomněla, že k nim Tom přišel ten večer, co ho našli. Bylo to asi v půl deváté. Odcházel, když zavírali. Jestli chcete, můžete se jí zeptat osobně.“

„To je ta černoška?“

„Kdepak. Ta se jmenuje Barret. Je to dcera Rafera LaMotta. Nancy se ještě s jednou holkou střídá u pokladny.

Hnědé vlasy, čtyřicátnice. Určitě jste ji musela vidět, protože ona si vás všimla.“

„Co ještě říkala? Byl sám nebo přišel s někým?“

„Taky jsem se jí na to ptala a říkala, že byl sám, tedy aspoň podle toho, co viděla. Prý si dal cheesburger a hranolky, vypil pár kafí, pustil si něco z jukeboxu, zaplatil a asi v půl desátý odešel. Prý zrovna zavřela kasu. Jak říkám, třeba to nic neznamenalo, ale Nancy tvrdí, že ho tam v tuhle hodinu ještě nikdy neviděla. Nejspíš asi víte, že tu noc, co ho našli, byl na dálnici číslo 395 a že vůbec nejel domů, jak

by se mohlo zdát, ale úplně na druhou stranu, někam do hor.“

„Vzpomínám si na to,“ odvětila jsem. „I koroner říkal, že byl po jídle. Podle Selmy ale měl být na noc určitě doma.

Ani jí nenechal vzkaz. A když se vrátila z kostela, byl dávno na pohotovosti, ale už jako exitus. Třeba mu někdo zavolal a on jel na nějakou schůzku.“

„Nebo jen dostal hlad, holka. Selma mu vařila leda vegetariánsky. Samá hnědá rýže a tak. Třeba dostal chuť na něco pořádného.“ Sama pro sebe se zasmála. „Vždycky jsem mu říkala: ‚To naše jídlo bude jednou tvoje smrt.‘ Vsadila bych se, že měl ze samého tuku tepny jako vlas.“

„Aspoň že vím, kde byl těsně před smrtí.“

„Ale to není žádná novinka. Nancy říkala, že prý koroner došel ke stejnému závěru. Já vám ale říkala, abyste nic zvláštního nečekala. Pořád mi to ale nešlo z hlavy. Třeba ve mně dřímá detektiv.“

„Člověk nikdy neví. Jo, a ještě jedna věc, když už vás mám na telefonu. Nedonesly se vám někdy nějaké klepy o tom, že by měl Tom jinou ženu?“

Vyprskla smíchy. „Tom? To si děláte legraci! Sex ho snad ani nezajímal. O spoustě jiných chlapů se dá už od pohledu říct, že jim dělá problémy přesvědčit třeba i vlastní ženu o svý mužnosti. Takoví pak člověku pořád sahaj na zadek nebo vás přes něj plácnou, když jdete kolem. Neustále vykládají perverzní vtípky a nakouknou do každýho

výstřihu. Kdyby na to přišlo, klidně si to rozdaj s kteroukoli z nás na zadním sedadle svý dodávky, ale věřte mi, o lásce toho nevědí, ani co by se za nehet vešlo. Tom se ale vždycky choval příjemně. Nikdy jsem ho neviděla flirtovat ani od něj neslyšela žádnou dvojsmyslnou narážku. Proč se vlastně ptáte?“

„Napadlo mě, jestli třeba neměl v Rainbow Cafe rande.“

„Rande? To je tedy síla! Poslouchejte, když se rozhodnete zahýbat na tak malým městě, asi se budete scházet někde úplně jinde než v podniku, kde vás každý zná.

Okamžitě by se to rozkřiklo. Tak proč zbytečně riskovat?

Kdyby se tam v tu chvíli náhodou objevila jeho sestra, hned by si ho všimla. Tedy, ne že by Cecilia měla nějak zvlášť ráda Selmu, ale stejně by to na něj řekla. A tak se tady chová každý. Všechno, co se dozvíte, je věcí nás všech.“

„I o mně se tu asi leccos říká, co?“

„To si pište.“

„A jak si stojím? Naštvala jsem snad někoho?“

„Ale, pár lidí remcá, že do všeho strkáte nos, ale podle toho, co jsem zatím slyšela, to není nic vážného. Na maloměstě, jako je tohle, si každý hned udělá na věc vlastní názor, zvlášť když jde o novou tvář, jako jste vy. Slyšela jsem pár chlapů se dohadovat, jestli jste vdaná. Myslím, že říkali, že na vás neviděli snubní prstýnek.“

„No, mám ho u zlatníka. Vypadl mi z něho kámen.“

„To si vymýšlíte.“

„Ne, vážně. Můj manžel je hotová gorila. V jednom kuse do sebe láduje steroidy, a tak je pořád hrozně nedůtklivý.

Probouzí to v něm děsný přetlak. Jestli se mě někdo jen dotkne, utrhne mu hlavu.“

Rozesmálo ji to. „Vsadím se, že jste v životě vdaná nebyla.“

„To byste se divila, Alice.“

*

S předpokládaným postupem okluzní fronty se do městečka přihnalo velmi nevábné počasí. Ráno bylo sice ještě jasno a teplota se pohybovala okolo snesitelných deseti stupňů, ale již brzy odpoledne se od severu začala ve velkém hrnout neproniknutelná mračna. Původně modrá obloha se proto nejprve zbarvila do bila. Bílou vzápětí vystřídala mlhavá až tmavá šeď, jež vykouzlila dokonalé pošmourno, jaké vládne snad jedině při zatmění slunce. Za těchto podmínek nebyly vůbec vidět vrcholky okolních hor a vzduch zhoustl jemnou, leč mrazivou mlhou.

A jakže jsem se tedy zabavila onoho nevlídného odpoledne? Sjela jsem do města a zašla do kopírovací služby, kde mi namnožili strojopisné zprávy pro Selmu a také zvětšili detail fotografie jejího manžela. Výsledný obrázek měl celých deset krát sedmnáct centimetrů. Originál fotografie a také strojopisu jsem vložila do obálky a hodila je Selmě do schránky. U ní jsem to otočila a vrátila se

necelých šest bloků na policejní stanici. James Tennyson tam nebyl, a tak jsem mu nechala baterku přede dveřmi. Už

jsem se těšila do postele, ale přesto mi zbývalo několik dlouhých hodin, které jsem neměla čím vyplnit.

Strašlivě jsem se nudila a nadto toužila po tom se zahřát.

Jenže v Nota Lake nebylo kino. V Nota Lake nebyla ani veřejná knihovna a ani kuželník jsem nikde neviděla.

Vstoupila jsem tedy do liduprázdného knihkupectví a chvíli se jen procházela mezi regály. Uvnitř to bylo maličké, ale velmi hezké. Navíc měli větší než postačující výběr. Z

nabídky jsem si vybrala dva paperbacky a vrátila se k sobě do chatičky, kde jsem se zavrtala do peřin a začetla se do první knížky. Byla to paráda!

V šest hodin večer jsem na sebe hodila bundu a vypravila se do Rainbow Cafe. Celou cestu jsem statečně vzdorovala podivné kombinaci mrznoucího deště, sněhových vloček a plískanice. K večeři jsem si dala topinky z pšeničného chleba s rybí pomazánkou a krátce si popovídala s Nancy, která mi přitom spočítala útratu.

Přestože jsem věděla, co mi bude vykládat, raději jsem ji ještě trochu zmáčkla, abych měla jistotu, že Alice nic nevynechala. V půl sedmé a pět minut jsem se sebrala a vydala se zpátky do motelu. Opět v posteli jsem dočetla první knížku a hned sáhla po té druhé. V deset jsem notně unavená z té celodenní dřiny vstala, dopotácela se do koupelny, opláchla si obličej, vyčistila zuby a zase se vrátila

do postele. Jakmile jsem zalezla pod peřinu, okamžitě jsem usnula.

Z prapodivného snu, v němž jsem pomalu plula kamsi vzhůru, obklopená hustou černou kapalinou a děsivými obrazy, mě vytrhl ještě podivnější zvuk. Chvilku jsem měla pocit, že jsem se snad přilepila k posteli. Pomalu jsem otevřela oči a nastražila uši. Stále jsem však trochu tápala, kde mohu být. Nakonec mi na mysli opět vytanulo Nota Lake a s ním i chatička, kde byla taková zima, že jsem klidně mohla spát venku. Co to ale bylo za zvuk? Pracně jsem pootočila hlavou. Budík ukazoval 4:14 a všude kolem byla černočerná tma. Ozvalo se to zas… sotva znatelný šramot, jako by se kov třel o kov… nebyl to však šramot klíče v zámku… spíš se někdo snažil odemknout si planžetou. Strach mě zasáhl jako blesk z čistého nebe a okamžitě mi prudce stoupla hladina adrenalinu. Odhodila jsem přikrývku. Šla jsem sice spát normálně oblečená, ale v chatce byla taková zima, že jsem skoro necítila ruce a obličej. Pomalu jsem přehoupla nohy přes bok postele, po hmatu našla boty, vklouzla do nich, aniž jsem si zavázala tkaničky.

Postavila jsem se, zůstala na místě a zaposlouchala se do ticha. A třebaže jsem byla takřka uprostřed divočiny, kde pouliční lampy nevedou, uvědomila jsem si, že okolní tma zdaleka není neproniknutelná. Na podlaze jsem uviděla šest světlejších obdélníků, což znamenalo, že všemi třemi okny

dovnitř přece jen pronikalo trochu světla. Ohlédla jsem se zpátky na postel. Rozhrnuté přikrývky dávaly jasně tušit, že z nich před chvilkou někdo vylezl. Ve spěchu jsem proto pod peřinu nahrnula polštáře, aby to vypadalo, jako by v posteli dosud někdo ležel. Starý dobrý trik, na který takový ničema vždycky skočí. Pomalu jsem docupitala ke dveřím a snažila se přes vyděšený tlukot vlastního srdce zachytit lomoz, jímž se ohlašoval nezvaný příchozí. Opatrně jsem ohmatala dveřní zárubeň. žádný řetízek tam však nebyl, a tak mě před mým nočním hostem chránil jen obyčejný zámek. A překonat ho mohlo být dílem okamžiku. I když

jsem měla zhasnuto, pomalu se kolem mě začínaly rýsovat povědomé obrysy ubohého interiéru chatičky. V duchu jsem zpaměti lovila všechny detaily a snažila se rozpomenout se na cokoli, co by alespoň vzdáleně připomínalo zbraň. Postel, židle, mýdlo, stůl, závěs od sprchy. Nepouštěla jsem přitom kliku, aby v případě odemčení zámku nešly dveře tak snadno otevřít. Snad když za ni vezme a ona nepovolí, bude si myslet, že se mu nepovedlo odemknout, nebo že narazil na vadný zámek. Zpoza dveří se vzápětí ozvalo zapraskání popadaných větviček, jak se můj noční host rozhodl chatičku obejít, jestli náhodou neobjeví jinou přístupovou cestu. Doběhla jsem ke stolu, popadla židli, zapřela ji za kliku a ukotvila na podlaze. Ještě jsem se rychle sehnula a zavázala si tkaničky. Nestála jsem o to, aby slyšel, jak je za sebou courám po prkenné podlaze. Zvenčí jsem zaslechla

sotva slyšitelné kroky. Můj nezvaný host právě trpělivě obcházel chatičku.

Zajistil a jsem vůbec okna? Přesně jsem si nevzpomínala. Postupně jsem je tedy všechna obešla a po hmatu se přesvědčila, že ano. Alespoň to tak vypadalo.

Úzkou mezírkou mezi zataženými závěsy jsem na okamžik vyhlédla ven. Matně jsem rozeznávala husté vánoční stromečky, tedy jehličnany, které rostly všude kolem. Po dálnici neprojelo jediné auto a v sousedních chatičkách se také nesvítilo. Koutkem oka jsem kdesi vlevo zaznamenala pohyb a uvědomila si, že ten někdo zmizel vzadu za chatičkou.

Potichu jsem přešla na druhý konec místnosti a překročila neviditelný práh koupelny. Rukama jsem tápala ve tmě před sebou a pátrala po závěsu sprchového koutu.

Kroužky, na nichž visel, byly totiž navlečené na kovové tyči… mé prsty konečně narazily na její úchyty, připevněné ke stěně po obou stranách vstupu do sprchy. Opatrně jsem tyč uvolnila a shrnula z ní závěs. Jen jsem ji však vzala do ruky, zjistila jsem, že je dočista k ničemu. Byla totiž příliš lehká a při první příležitosti by se nejspíš ohnula. Zbraň jsem ale potřebovala nutně. Jenže jakou? Pohledem jsem zavadila o zarosené okno, o poznání světlejší než černé stěny kolem. Uprostřed něho se rýsovala silueta onoho vetřelce. Přiložil ruce k oknu v domnění, že tak uvidí lépe dovnitř. Jak jej asi mrzelo, že je tma za oknem tak

neprostupná! Já bez hnutí stála na místě a čekala, až se zase pohne o kus dál. Pak se ještě ozvalo tiché zaskřípění.

Nejspíš se okno pokusil vypáčit nějakým kovovým předmětem.

Horečně jsem zalovila v paměti a doufala, že si přece jen vybavím něco, co by se dalo použít jako zbraň. Toaletní papír, ručník, ramínka, žehlící prkno. žehlička! Odložila jsem tyč, již jsem dosud držela v ruce. Co možná nejtišeji.

Po špičkách jsem došla k šatně, vnořila ruce do černoty a zarazila se až o žehlící prkno. Musela jsem se postavit na špičky, protože žehlička byla až v nejvyšší polici. Před každým jiným předmětem jsem uhýbala, abych zbytečně něco neshodila. Nakonec jsem nahmatala zástrčku, vzala ji do ruky a postupně ji vysoukala ven. Poslepu jsem nahmatala zásuvku nad umyvadlem a zapojila žehličku do sítě. Na termostatu jsem nastavila nejvyšší možnou teplotu a nechala ji nahřát. Podívala jsem se do okna. Busta mého nočního návštěvníka se v něm už dávno nerýsovala.

Pomalu jsem zase došla ke dveřím, sklonila se k zámku a pokusila se na něj přitisknout ucho tak, abych přitom neshodila židli. Opět v něm rachotil nějaký kovový předmět a já slyšela, jak můj zručný návštěvník šperhákem zajistil západku a zavadil přitom o stavítka. Za zády mi tikala nahřívající se žehlička nastavená na LEN, který se, jak známo, žehlí mnohem hůře než lidská kůže. Nepopsatelně jsem toužila po tom cítit už konečně v rukou tíhu toho

elektrospotřebiče, ale zatím jsem jej nechtěla odpojit ze sítě.

Div mě nebolelo na prsou, jak zběsile mi pumpovalo srdce a naráželo přitom do hradního koše. Osobně jsem již bez klíče odemkla řadu zamčených dveří, a tak jsem dobře věděla, kolik je k něčemu takovému potřeba trpělivosti. Neznala jsem ovšem nikoho, kdo by to zvládl v rukavicích, a proto jsem se mohla alespoň utěšovat, že má možná holé ruce. Mé zjitřené smysly mě buď šálily, nebo jsem z hlubin zámku opravdu slyšela, jak planžeta zvedá stavítka jedno po drahém.

Zlehka jsem se pravou rukou dotkla kliky a ucítila, jak se nepatrně pootočila. Přesvědčila jsem se, že je židle stále pevně zapřená na místě, a po špičkách rychle odběhla do koupelny. Když jsem žehličku vytahovala ze zásuvky, sálala jako kamínka. Prsty jsem pevně obemkla její rukojeť, zase se vrátila ke dveřím a zaujala bojovou pozici. Můj host právě otevíral dveře, velmi pomaloučku, asi že se bál, aby na sebe neupozornil nečekaným vrznutím pantů. Upřeně jsem hleděla na dveřní rám a nemohla se dočkat, až vstoupí.

Pak zabral. židle se začala sunout dopředu. Tiše a jako podivný pavouk se jeho dlaň pohybovala nahoru a dolů po rámu dveří. Učinila jsem rázný výpad napřaženou žehličkou.

Doufala jsem, že jsem si to načasovala správně, byl však rychlejší, než jsem myslela. Sice jsem ho zasáhla, ovšem až

když vyrazil dveře. židle se rychlostí katapultu ocitla za mými zády a já ucítila syntetický zápach škvařící se vlny.

Opět jsem tedy zaútočila žehličkou a tentokrát se vzduch opravdu naplnil pachem spáleného masa. Zařval, nebylo to však konkrétní slovo, nýbrž neartikulovaný skřek.

V tomtéž okamžiku udeřil a zasáhl mě pěstí do obličeje.

Hodilo mě to zpátky. Ztratila jsem rovnováhu a zapotácela se. žehlička mi přitom vylétla z ruky a těžce dopadla na podlahu. Byl rychlý. Velmi rychlý. Protože než jsem se vůbec vzpamatovala, podrazil mi nohy. Sesula jsem se k zemi. Pak mi zkroutil ruku za zády a zaryl mi koleno do zad.

Dosedl na mě celou vahou, takže jsem téměř nemohla dýchat. Věděla jsem, že pokud ze mě co nejdřív nesleze, zatmí se mi před očima. Dokonce jsem se nemohla nadechnout ani tak, aby to stačilo na chabý výkřik. Jakýkoli pohyb mi působil utrpení. Cítila jsem pot, ale nevěděla jsem, zda je můj či jeho.

Tak už je vám to jasné? Přesně o tomhle okamžiku jsem hovořila na začátku. Ležela jsem na podlaze, obličej přimáčknutý k ošklivé předložce, kterou nejspíš vlastnoručně uštrikovala Cecilia Bodenová, a na zádech mi seděl velký chlap, od něhož mi hrozilo přinejmenším vážné ublížení na těle. Kdybych tenhle politováníhodný vývoj událostí dokázala předvídat ještě v Carson City, udělala bych něco úplně jiného… vrátila auto zpátky do půjčovny, zamířila domů a pracovní nabídku z Nota Lake pustila jedním uchem dovnitř a druhým zase pěkně rychle ven. Ale kdo to všechno mohl vědět?

Na chvilku jsme se já a můj trýznitel ocitli ve slepé uličce, protože se ten padouch rozmýšlel, jak mě ztrestat.

Ani v nejmenším jsem nepochybovala, že mi chce ublížit.

Nečekal totiž žádný odpor a byl pekelně dopálený, že jsem se zmohla i na tak nemožnou obranu. Krev mu nejspíš pěnila v žilách, a jak byl vzteky bez sebe, nedýchal, ale chrčel jako monstrum. Pokoušela jsem se mu samozřejmě vysmeknout, ale současně se připravovala na nevyhnutelné.

Čekala jsem, že mě každým okamžikem udeří zezadu do hlavy, a v duchu se modlila, aby neměl ve svém arzenálu vystřelovák nebo poloautomatickou zbraň. Kdyby mě totiž

vzal za vlasy a trhl mi hlavou nazad, stačil by mu jediný pohyb a měla bych v krku díru. Zvolil ovšem metodu, která mi byla vlastně vysvobozením.

Jenže ani mučení není mým koníčkem. Nikdy jsem si nenamlouvala, že bych snad obstála pod opravdovým nátlakem. Kdybych například dostala na vybranou, zda si nechat vydloubnout oko, nebo zradit přítele, zradila bych chudáka přítele. A to je další důvod, proč si držím lidi tak od těla. Nerada bych totiž vyzradila něčí tajemství. Za současných okolností bych navíc na kolenou prosila o pomoc. Nebyla jsem ale schopná slova.

Při pohledu na nepřítele člověk sílí. A nepokrytá zloba je svým způsobem návyková, protože přináší opojení, jež bývá i přes pachuť žluči neodolatelné. Částečně se zvedl a silou mi zabodl koleno do žeber. Vyrazil mi tím dech. Pak mě

chytil za ukazovák pravé ruky a jedním trhnutím jej vykloubil, takže nadále nespočíval v proximálním interfalangovém kloubu, jak jsem se později dozvěděla, že se mu říká. Ozval se přitom nepříjemný dutý zvuk, asi jako když přelomíte mrkev. Jakoby z dálky jsem slyšela vlastní bolestný sten, tiché zaúpění, a zemdlená sotva vnímala, když

sáhl po dalším prstu, a i ten vzápětí vykloubil. Uvědomovala jsem si, že oba prsty svírají s dlaní velmi nepřirozený úhel.

Ještě mě nakopl. Pak se s těžkým oddechováním postavil a opět se zadíval dolů na mě. Zavřela jsem oči v obavách, abych ho nevyprovokovala k dalšímu útoku.

Obličej jsem zabořila do bavlněného koberečku, čpícího zatuchlinou a prachem. Ulevilo se mi, že mě alespoň podruhé nenakopl. Rychle vyběhl z chatičky. Dál už jsem slyšela jen bouchnutí dveří a doztracena znějící uspěchané kroky. Nakonec ke mně odněkud z dálky dolehl zvuk startujícího auta. Přežila jsem. Celé tělo mě bolelo. Byl nejvyšší čas se pohnout.

Překulila jsem se na záda. Pravou ruku jsem si přitom opatrně přidržovala. Uvědomovala jsem si, že se mi příšerně klepou prsty a že sténám. Začala jsem se hrozně potit a celkově mě polilo takové horko, až jsem myslela, že se pozvracím. Nadto jsem dostala třesavku. Mé druhé já se vlivem napětí zhmotnilo kdesi nad mou hlavou, a mohlo proto hodnotit situaci bez bolesti a utrpení, které prožívala má fyzická schrána.

Měla bys co nejrychleji vyhledat pomoc, radilo mi. Na ta svá zranění sice neumřeš, ale jsi v šoku, což je nebezpečné.

Vzpomínáš na jeho příznaky? Zrychlí se puls a také dech.

Pak prudce klesne tlak a dostaví se slabost, netečnost, chlad.

Nepřipomíná ti to něco?

Každý nádech a výdech mě vysiloval a jen pracně jsem si uvědomovala, kdo a kde vlastně jsem. Nakonec jsem přece jen zaostřila na věci kolem. Byla jsem zraněná a téměř jsem zapomněla, jaké to je, když člověk takhle trpí. Bylo mi jasné, že mě klidně mohl zabít, a tak jsem byla celá šťastná, že to vlastně dopadlo takhle dobře. Přesto musel mít jistě velkou radost. Dostal mě totiž na lopatky a můj pokus o záchranu se mi ze zpětného pohledu jevil jako žalostný.

Ruku jsem si položila na prsa a převalila se na bok.

Opřela jsem se o levý loket a klekla si. Pak jsem se nejisté začala zvedat na nohy. Kňourala jsem jako malé kotě a z očí mi vytryskly slzy. Ponížilo mě, jak snadno mě přemohl.

Nebyla jsem pro něho soupeř; jen červ, kterého hravě rozdrtil podrážkou. Má neohroženost mě opustila, všechnu si ji přivlastnil. V duchu jsem viděla, jak se cestou po dálnici usmívá, možná i nahlas směje. živě jsem si dokázala představit, že si radostí nad mým pokořením třeba i zpívá, jako jsem si pro sebe měla v nadcházejících dnech zpívat já.

Rozsvítila jsem lustr, jenž mi visel nad hlavou, a podívala se na pravou ruku. Jak ukazovák, tak prostředníček mi trčely do strany. S dlaní svíraly třicetistupňový úhel.

Mnoho jsem toho necítila, ale při pohledu na ně se mi udělalo nevolno. Našla jsem kabelku. Ležela kousek od postele. Vzala jsem si také bundu a přehodila si ji přes ramena jako šál. V chatičce nebyl kupodivu nijak výrazný nepořádek. Jen dřevěná židle ležela na zemi a kobereček byl malinko nakřivo. Jako svědomitá hospodyňka jsem židli postavila, kobereček vrátila zase na původní místo, zvedla žehličku a uklidila ji zpět do nejvyšší police šatníku. Kabel se zástrčkou do sítě jsem z ní nechala jen tak volně viset. Už

jen zbývalo dát do pořádku sebe.

Levou rukou, která nebyla na nic podobného zvyklá, jsem za sebou pracně zamkla a zamířila k přijímací kanceláři motorestu. Byla chladná noc a na tváře mi dopadaly měkké sněhové vločky. Dýchala jsem zhluboka a plnými doušky nasávala chladivý a osvěžující vzduch plný vlhkosti. Kousek od silnice jsem zahlédla zářivý neon zvoucí do Nota Lake Cabins. Byl červený. Po dálnici ovšem tou dobou nikdo nejezdil. Ani jeden z bungalovu také nejevil sebemenší známky obydlenosti. Do kanceláře jsem nejprve nahlédla oknem. Uvnitř svítila jakási stolní lampa.

Vstoupila jsem, zaklepala na dveře k Cecilii do bytu a zůstala stát ve dveřích. Konečně se vyhrabala a vykoukla ven.

Čím dál víc mi hučelo v uších a pokoušely se o mě mdloby. Nejraději bych si sedla a složila hlavu do klína.

Přesto jsem se zhluboka nadechla a otřepala se, aby se mi trošku vyjasnilo.

Stále si mě nevraživě prohlížela, a než úplně vyšla ze dveří, utáhla si opasek růžového žinylkového županu. „Co je?“ zeptala se příkře. „Co se stalo?“

Jen jsem zvedla pravou ruku. „Potřebuju pomoc.“

10

Cecilia vytočila 911 a nahlásila vloupání a následné přepadení. Dispečer navrhoval, že ihned pošle sanitku, ale ona jej ujistila, že mě doveze do nemocnice dřív, než sanitka vůbec dorazí. Pak na sebe hodila svetřík, kabát, nazula si sportovní boty a naložila mě do svého oldsmobilu velikosti parníku. Abych ji pořád jen nepomlouvala; mé zranění jí očividně dělalo starosti, a proto mě čas od času poplácala po zádech a utěšovala frázemi typu: „Vydržte. To přejde. Už

tam budeme. Je to jen kousek.“ Řídila, myslím, přespříliš opatrně, křečovitě svírala volant oběma rukama a seděla v mírném předklonu a s vytrčenou bradou, aby viděla před kapotu. Jela maximálně šedesátkou, a když se měla přeřadit z jednoho pruhu do druhého, dlouho jela dvěma koly v tom a dvěma v onom.

Bolest jsem dávno necítila. Tělo mi zřejmě vyloučilo do oběhu nějaké přírodní anestetikum, protože jsem se i celkově cítila jako omámená. Opřela jsem si hlavu. Cecilia se na mě podívala s viditelnými obavami. Nejspíš se bála, že se jí vyblinkám na sedačku, kterou vyčistit je mor.

„Jste bílá jako stěna,“ podotkla. Nato stiskla tlačítko na elektronické stahování oken, takže mě vzápětí ovanul ledový

vzduch. Povrch dálnice se leskl jak bylo mokro, a obdélník předního skla přetínaly bílé diagonály sněhové vánice.

Hodina již pokročila a všude kolem nás bylo ticho.

Uklidňovalo mě. Sněhové vločky sice ihned po dopadu tály, ale na větvích stromů rostoucích v polích u silnice se už

bělaly hebké polštářky.

Nemocnice byla dlouhá a jednopatrová budova, která tvořila jediný úzký obdélník. Připomínala podivný motel čpící dezinfekcí. Zdi byly zvenčí místy jen cihlové, místy omítnuté. Střechu pokrývaly dehtované tašky. Parkoviště před vchodem na pohotovost zelo prázdnotou. Pusto bylo též uvnitř v čekárně, ačkoli se z některých dveří čas od času vynořila sestra či lékař konající službu. Jedna z těchto sester měla

na

štítku

se

jmenovkou

napsáno

L. LIPPINCOTTOVÁ. Uvažovala jsem, zda se křestním jménem jmenuje Lucille, Louise, Lillian, nebo Lula.

Paní Lippincottová se při pohledu na mé zpřeházené prstíky zeptala: „Jak jste to, prosím vás, spadla?“

„Nespadla jsem. Přepadli mě,“ sdělila jsem jí a pak dopodrobna vylíčila, jak k útoku na mou osobu došlo.

Nejprve se tvářila znechuceně, a pak dokonce pochybovačně, jako by si byla jistá, že jsem jí něco důležitého zatajila. Zřejmě si představovala, že jsem si to udělala při nějaké perverzní masochistické masturbaci nebo jiných sadomaso praktikách, o kterých je hanba i mluvit.

Usadila mě do malého čalouněného křesílka a nechala si nadiktovat všechny mé osobní údaje, jméno, adresu trvalého bydliště, zdravotní pojišťovnu. Všechno si zapsala do počítače. Bylo jí něco přes šedesát, měla mohutnou postavu a šedivějící vlasy naondulované do pravidelných lokýnek. V obličeji tak trochu připomínala mírně vypuštěný nafukovací míč, protože měla na mnoha místech nehezké váčky prověšené kůže. Na sobě měla sesterský kalhotový kostým z bílého polyesteru s kostkou, jehož kabátek měl obrovité ramenní vycpávky a zapínal se vpředu na nezvykle výrazné knoflíky. „Kam se poděla Cecilia? Nebo vás snad nepřivezla?“

„Řekla bych, že odběhla hledat toaletu. Před chvilkou ještě seděla tamhle,“ ukázala jsem do čekárny. Zjistila jsem, že jsem přepadením získala zvláštní nadání ukazovat dvěma směry najednou, ukazováčkem a prostředníkem na severozápad a prsteníčkem a malíkem na východo-severovýchod. Radši bych se na ně ani nedívala, ale nějak jsem si nemohla pomoct.

Okopírovala si mou kartičku od pojišťovny a odložila ji stranou. Vyplněný formulář s mými daty poslala do tisku, ale já jsem jej svou zmrzačenou pravačkou nebyla schopná podepsat. Připsala proto na konec krátkou poznámku, kde to uvedla, a také zdůraznila, že přebírám veškerou zodpovědnost za finanční náklady spojené s ošetřením. Pak popadla plastikovou visačku s mým jménem a kartotéčním

číslem, tu mi připevnila na zápěstí za pomoci čehosi připomínajícího děrovačku.

S kartou v ruce mě vedla chodbou až do ordinace, která nebyla větší než vězeňská cela. Tam mi ukázala na židli.

Než odešla, zastrčila mou kartu do přihrádky připevněné na dveřích. „Hned se vás někdo ujme.“

Vypadalo to tam jako na jakékoli jiné pohotovosti, kterou jsem až dosud navštívila: na zemi žíhané, převážně béžové linoleum lesknoucí se voskem, z něhož se dala velmi snadno setřít krev a jiné tělní tekutiny, na stropě speciální obložení kvůli odhlučení. Jinak by se asi příšerné výkřiky a bolestné skřeky nemocných rozléhaly celou budovou. Pach dezinfekce a alkoholu mi asocioval s injekcemi, a proto jsem pocítila zoufalou potřebu si lehnout. Odložila jsem tedy bundu a schoulila se do klubíčka na papírem potaženém lehátku určeném k vyšetřování nemocných. Papír zašustil a já se zadívala do stropu. Nebylo mi nejlíp. Celá jsem se chvěla, světlo mě příliš oslňovalo a ordinace se houpala.

Zakryla jsem si proto levou dlaní oči a pokusila se myslet na něco příjemného. Třeba na sex.

Tu jsem z chodby zaslechla tlumený hovor a pak kdosi vstoupil. Z přihrádky na dveřích si cestou vyzvedl mou kartu. „Slečna Millhoneová?“ ozvalo se spolu s cvaknutím propisky. Otevřela jsem oči.

Příchozí sestra byla černoška a na jmenovce měla napsáno V. LaMottová. Musela to tedy být manželka Rafera

LaMotta a matka té mladé minutkářky z Rainbow Cafe. Byli snad jedinou afroamerickou rodinou v celém Nota Lake?

Paní LaMottová chodila stejně jako její dcera hezky upravená a měla pleť barvy tabáku. Vlasy nosila ostříhané nakrátko a evidentně se nelíčila. „Jmenuji se LaMottová.

Pokud vím, už jste se setkala s mým manželem.“

„Krátce jsme spolu mluvili.“

„Tak se podíváme na tu vaši ruku.“

Natáhla jsem ji před sebe. Její zmínka o Rafterovi mě přivedla na myšlenku, že jí manžel nejspíš do puntíku přesně ozřejmil, jak a proč na mě nedávno tak vyjel. Paní LaMottová ale vypadala jako ten typ ženské, co za podobné věci dokáže svému muži pěkně vyčinit. Alespoň jsem v to doufala.

Když mě prohlížela, dívala jsem se jinam. Ačkoli si dávala dobrý pozor, aby se mě příliš nedotýkala, uvědomovala jsem si, jak sebou šiju. Nejspíš byla ve službě sama, protože jí s mým vyšetřením nikdo nepomáhal.

Změřila mi teplotu elektronickým teploměrem, na němž byl výsledek čitelný téměř okamžitě. Pak si položila mou levici na rameno a změřila mi tlak. Měla příjemně teplé dlaně, zatímco ty mé nejevily žádné známky prokrvení. Nakonec si udělala několik poznámek ke mně do karty.

„To ‚V‘ ve vašem jméně znamená co?“ chtěla jsem vědět.

„Victoria. Jestli chcete, říkejte mi Vicki. Na formality si tady moc nepotrpíme. Berete nějaké léky?“

„Jen antikoncepční pilulky.“

„Jste na něco alergická?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Byla jste za posledních deset let očkovaná proti tetanu?“

Má mysl byla rázem jako nepopsaný list. „To si nevzpomínám.“

„Tak tím rovnou začneme,“ prohlásila.

Uvědomila jsem si, že mě zachvátila panika: „Víte, to snad ani nebude nutné. Vždyť na tom nesejde. Mám přece jenom vykloubené prsty; nikde ani škrábnutí. Vidíte?

Nejsem ani pořezaná, ani odřená. A na hřebík jsem taky nešlápla.“

„Hned jsem zpátky.“

Srdce mi spadlo do kalhot. Takhle oslabená jsem se ani na lež nezmohla. Co se týkalo mého zdravotního stavu, mohla jsem jí přece napovídat cokoli. Nikdy by se nedozvěděla, že to není pravda. A stejně to byla moje věc.

Nějaké ty svalové křeče, to je toho! Docházela mi trpělivost.

Z injekcí mám chorobnou hrůzu, tedy už z pouhého pomyšlení na ně, a stejně tak mě děsí třeba jen pohled na injekční stříkačku. Dokonce prý omdlévám, když dostává injekci někdo jiný. Mít příležitost cestovat, rozhodně se vyhnu zemím, do nichž je povolen vstup pouze očkovaným

jedincům. Komu by se koneckonců chtělo na výlet tam, kde ještě dnes řádí pravé neštovice nebo cholera?

Co nenávidím snad nejvíc, jsou televizní reportáže, kde se sem tam mihne záběr na vřískající malá děcka, kterým kdosi bezcitný zabodává do jejich maličkých buclatých ručiček injekci. Je to pro ně zrada a je jim to vidět na očích.

Při pohledu do nich se člověku točí hlava. Cítila jsem, jak se mi potí dlaně, a třebaže jsem si zase lehla, bála jsem se, abych neomdlela.

Vrátila se vmžiku a na typickém plastovém podnose přinesla však-vy-víte-co. S klidem, jako by to byla svačinka.

Měla jsem jedinou šanci, jak to zvládnout. Přesvědčila jsem ji tedy, aby mě píchla raději do zadku než do ruky. Ale stáhnout si džíny levačkou představovalo skutečně umění.

„Ani já to nemusím,“ prohlásila. „Injekce mě děsí. Tak ať to máme za sebou!“

Přestála jsem tu nepříjemnost se stoickým klidem a ve skutečnosti to nebylo zdaleka tak hrozné, jak jsem myslela.

Třeba jsem už dospěla. Ha ha ha. „Sakra!“

„Promiňte. Vím, že to bolí.“

„Ale ne, o to teď nejde. Víte, osvěžilo mi to paměť. Proti tetanu jsem se naposledy nechala očkovat před třemi roky.

Střelili mě tehdy do ruky a zůstala mi tam kulka, takže mi to pro jistotu píchli.“

„A je to,“ řekla. Pak zasunula stříkačku injekční jehlou do jakéhosi nástavce s nápisem „na jehly“ a šikovně ji

odlomila, kdybych ji snad chtěla ukradnout a ještě se s ní jen tak pro potěšení šestkrát sama píchnout. A protože má práce vlastně nikdy nekončí, rozhodla jsem se, že se jí zeptám na Toma Newquista. Stejně jsme potřebovaly nějak zabít čas, zatímco jsme čekaly na lékaře. „Váš Rafer a Tom prý byli dobří přátelé,“ nadhodila jsem pro začátek. „To je pravda.“

„Vaše dva páry; trávili jste spolu hodně času?“ Lezlo to z ní jako z chlupaté deky, a tak jsem se rozhodla ji trochu povzbudit. „Nebojte se být upřímná. Už jsem pochopila, že tu Selmu nikdo nemá rád.“

Vičky se usmála. „Stýkali jsme se, jen když to bylo nutné. Občas nás pozvali někam, kam nešlo nepřijít, takže jsme se jí nemohli vyhnout. A při takových příležitostech jsme se ale vždycky chovali co nejlíp. Rafer nestál o žádné scény a já ostatně taky ne. Přísahám, že mi dokonce jednou řekla, doslova, ‚Pozvala bych vás, ale říkala jsem si, že vám bude líp mezi svými.‘ Měla jsem co dělat, abych se ovládla. Už už jsem jí chtěla vpálit: ‚A víš, že o takovou bílou pakáž, jako jste vy, stejně nestojíme!‘ A aby toho nebylo málo, tak ještě naše Barrett začala chodit s tím jejich klukem.“

„To tedy musela mít radost.“

„Těžko s tím mohla něco dělat. Vždycky si zakládala na tom, že nemá žádné předsudky. Tedy aspoň se tak tvářila. A osud si z ní takhle vystřelil! Kdyby mě to samotnou tolik nemrzelo, asi bych se potrhala smíchy. Ta ženská nemá

žádné vzdělání a ani dvakrát inteligentní není. To my s Raferem máme oba vyšší vzdělání. On promoval z kriminologie… až pak nastoupil na úřad šerifa. Já jsem zase diplomovaná sestra a nadto mám tři další atestace.“

„Takže Selma věděla, že spolu chodí?“

„No, jistě. Vždyť jim to vydrželo několik let. Tom byl Barrett hrozně nadšený. Vím, že mu připadalo, že má na Branta dobrý vliv.“

„To měl snad Brant nějaké problémy?“

„V podstatě je to slušný chlapec. Jenom tehdy trochu blbnul; asi jako každý v tomhle věku. Netvrdím, že snad bral drogy, ale hodně pil a byl samá rebelie.“

„A proč se ti dva rozešli?“

„To byste se musela zeptat přímo Barrett. Nerada jí do podobných věcí strkám nos. Ale jestli chcete vědět, co si o tom myslím, tak jí možná vadilo, že na ní Brant tak visí a že je to takový chudinka. Vždycky byl tak trochu ‚mouchy snězte si mě‘. Samozřejmě je to už pár let. Bylo mu tehdy teprve dvacet. Barrett právě vychodila střední školu a o žádnou vážnou známost stejně nestála.“

Její vyprávění uťal příchod lékaře. Doktor Price byl bezmála třicetiletý útlý mladík s výrazně chlapeckými rysy, modrýma očima, velikýma ušima, tmavě kaštanovými vlasy a světlou pihovatou pokožkou. Tvář měl ještě zmačkanou od záhybů polštáře. Říkala jsem si, že asi i ostatní zdravotníci z oddělení pohotovosti v tuto dobu pospávají ve svých

pokojích. Na sobě měl zelené plátěné kalhoty, halenu, jaké nosívají chirurgové, bílý plášť a z kapsy mu koukal stetoskop. Jako by si snad za domácího mazlíčka vybral hada. Přemýšlela jsem, jak se asi dostal do takové malé nemocnice. Doufala jsem, že snad nebyl nejhorší student z ročníku. Podíval se mi na prsty a prohlásil: „Tedy! To je něco!“ Jeho nadšení se mi zamlouvalo.

V krátkosti jsem pak pohovořila o svém útočníkovi a o tom, co mi udělal. Zaujala jej má čelist. „To vám musel dát slušnou tečku,“ podotkl.

„To tedy jo. Úplně jsem na to zapomněla. Jak to vypadá?“

„Jako byste si nanesla oční stíny na špatné místo. Nějaké další pohmožděniny nebo odřeniny?… abyste mi rozuměla,“

jal se vykládat lékařskou hatmatilku, „to jsou nejrůznější, vesměs povrchová poranění.“

„Ještě mě dvakrát kopnul do žeber.“

„Tak se na to podíváme,“ řekl a vykasal mi tričko.

Pravá strana hrudníku mi překvapivě znachověla.

Poslechl si mě, aby měl jistotu, že nemám žebra zlomená a že mi neprotrhla plíce. Prohmatal mi pravou paži, zápěstí, dlaň a všechny prsty a pak mi udělal stručnou přednášku o funkcích kloubů, vazů, šlach a také o tom, co přesně se stane, když vám někdo vykloubí prsty. Poté jsme se odebrali do vedlejší místnosti, kde mi jakýsi rozcuchaný asistent udělal rentgenové snímky hrudníku a pravé ruky. Opět jsem

se vrátila do ordinace a položila se na papírem potažený otoman. Protože tam byl chvilku průvan, cítila jsem se poměrně svěže.

Když byly snímky hotové, doktor Price mě vyzval, abych s ním šla na chodbu, kde byly připevněné na světelné tabuli. Vičky se k nám připojila. Všichni tři jsme tam pak stáli a zkoumali, jak jsem na tom. Připadala jsem si jako jejich kolegyně, kterou přivolali k případu, s nímž si už

nevěděli rady. Hrudník jsem měla pohmožděný, ale ani jedno žebro nebylo zlomené. Tím pádem to vypadalo na pár dnů bolestí, ale na žádné zdlouhavé léčení. Oba zatrolené prsty jsem měla, skiagraficky řečeno, zcela vykloubené.

Avšak bylo jasně vidět, že žádná z kostí není zlomená, i když mě doktor Price upozornil na dva malé úlomky. Tvrdil ovšem, že je tělo vstřebá.

Vrátila jsem se do ordinace a opět se s úlevou natáhla.

Stále mě bolel zadek od vpichu vakcíny proti tetanu, a tak mi ani nepřišlo, když mě pan doktor, který si přitom vesele pískal, ještě dvakrát bodl do blízkosti poškozených kloubů mé pravé ruky. Dávno jsem totiž rezignovala. Ať už se mnou tedy prováděli cokoli, byla jsem příliš otupělá, než

aby mi to vadilo. A zatímco jsem upřeně zírala do zdi, pan doktor mi oba prsty vrátil do původní polohy. Pak se na chvilku vzdálil. Když jsem se konečně odvážila se na prsty podívat, byly tlusté a rudé. A třebaže je nyní bylo možné ohýbat, klouby jsem měla opuchlé jako při revmatické

artritidě. K netečnému otoku jsem přiložila rty, podobně jako matka, která zkouší, nemá-li její dítě zvýšenou teplotu.

Byl horký.

Doktor Price se vrátil a přinesl lepicí pásku (za prvé), balíček gázy (za druhé) a kovovou dlahu připomínající podivně ohnutý nanuk (to za třetí). Všechno jsem odhadovala na dobrých pět set dolarů, které nakonec zaplatí má zdravotní pojišťovna, přesněji její zdejší pobočka. Dva ošetřené prsty slepil k sobě lepicí páskou a potom je dalším kusem leukoplasti připojil k vedlejšímu prsteníčku. Všechny tři nakonec podložil dlahou. Už jsem viděla, jak mi rostou zálohy pojistného. Zdravotní pojištění totiž šlape pouze tehdy, když je člověk zdravý. V ostatních případech vám pojišťovna buď vypoví smlouvu, nebo zvýší měsíční sazbu.

Na chodbě jsem zaslechla další hovor. Ve dveřích ordinace se po chvilce objevil zástupce šerifa. Prohodil pár slov s doktorem Pricem, který poté odešel a nechal mě s tím člověkem o samotě. Dosud jsem toho chlapíka neviděla; byl to vysoký, hubený hošík s protáhlým obličejem, tmavými vlasy, střapatým a srostlým obočím a lesknoucími se rovnátky. Na nedostatek sebevědomí jsem si v tu chvíli stěžovat nemohla.

„Slečno Millhoneová, jsem pomocník šerifa Carey Badger. Slyšel jsem, že se vám stala nějaká nepříjemnost.

Můžete mi povědět, o co šlo?“

Přikývla jsem, „ale jistě,“ a bůhví pokolikáté zopakovala tu příšernou historku.

Byl levák a při mém vyprávění si nejdůležitější údaje zapisoval do kroužkového bločku, aniž ode mne jedinkrát odtrhl oči. Používal takovou miniaturní a úzkou tužku, kterou se spíš zapisuje skóre při bridži. Mohl si ji ale ořezat.

Kdyby tvrdil, že je číšník a zapisuje si objednávku, věřili byste mu to… jeden toust s tuňákem a s majonézou.

„Nenapadá vás, kdo to mohl být?“ zeptal se.

„Ani náhodou.“

„A jak tak mohl být vysoký, kolik třeba vážil? Dokázala byste to odhadnout?“

„Mohl mít tak metr osmdesát tři, a co si vzpomínám, jak na mě klečel, vážil o nějakých pětadvacet kilo víc než já. Já vážím třiapadesát, takže on musel mít minimálně osmdesát kilo.“

„A na co ještě si vzpomínáte? Měl třeba jizvy, tetování nebo nějaké mateřské znamínko?“

„Byla tma jako v ranci. Na hlavě měl lyžařskou kuklu a byl taky pěkně nabalený, takže jsem z něho moc neviděla.

Stejný člověk mě večer předtím sledoval z parkoviště před hospůdkou Tiny’s. Na bibli bych to sice odpřísáhnout nemohla, ale pochybuju, že by po mně takhle šel pokaždé někdo jiný. Tehdy poprvé mě sledoval černou dodávkou.

Poznávací značka nebyla k přečtení. Už jsem to ale dneska ráno hlásila na policii.“

„Můžete mi o něm povědět ještě něco?“

„Byl dost cítit potem.“

Obrátil stránku a dál psal a pak si nad svým záznamem jen povzdychl. „Co udělal tehdy poprvé? Oslovil vás při té příležitosti nebo obtěžoval?“

„Jen na mě zíral a pak udělal tohle,“ odvětila jsem a levačkou zopakovala ono střelecké gesto. „Na první pohled to nic neznamená, ale asi mě to mělo zastrašit, což se koneckonců potvrdilo.“

„Nepromluvil na vás?“

„Ani slovo.“

„A co jeho auto? Přijel i podruhé tím samým?“

„Nevšimla jsem si. Určitě ho nechal u silnice a k mojí chatičce došel pěšky.“

„To znamená, že musel vědět, ve které bydlíte. Nebo se tam vloupal jen tak náhodou.“

Se zájmem jsem se na něho podívala. „To máte pravdu.

Samotnou mě to nenapadlo. Vážně by mě zajímalo, jak se dozvěděl, ve které chatce mě má hledat. Probudila jsem se, když se pokoušel odemknout zámek. Napoprvé se mu to nepodařilo, tak ještě zkusil okno do koupelny. Potom se ale zase vrátil ke dveřím.“

„A když vám vykloubil ty prsty, tak prostě odešel?“

„Přesně tak. Ještě si vzpomínám, že jsem z dálky slyšela startovat auto, ale vůbec jsem netušila, kdo to může být.

Měla jsem totiž co dělat sama se sebou, abych vyhledala pomoc.“

Zástupce šerifa Badger si ještě něco připsal do notesu, který pak zavřel. Tu maličkou tužku zasunul do jeho drátěné spirály. „Myslím, že jsme protentokrát hotovi. Při nejbližší příležitosti předám všechny tyhle informace taky ostatním kolegům a podíváme se na to.“

Za dveřmi se ozvaly nějaké hlasy a do ordinace vstoupil Rafer LaMott. Podal si ruku s druhým šerifovým pomocníkem, a ten se vzápětí omluvil a zmizel v chodbě.

Dveřmi bylo vidět do sesterny, kde jsem zahlédla Raferovu ženu, na níž bylo poznat, že o svém manželovi již ví.

Napadlo mě, jestli ho sama nepřivolala. Vypadal čerstvě oholený a vykoupaný a ve světlehnědých manšestrových kalhotách, červené vestě z hebkého kašmíru a klasické bílé košili mu to vcelku slušelo. Tvářil se neutrálně. Zastrčil si ruce do kapes a pohodlně se opřel o stěnu. Vypadal jako vystřižený z reklamního katalogu s pánskou konfekcí.

„Cecilia byla už moc unavená, tak jsem ji poslal domů. Až

tady budete hotová, odvezu vás, kam budete chtít.“

11

Když jsem konečně usedla na přední sedadlo Raferova vozu, bylo již šest hodin ráno. Nabídka odvozu měla s omluvou asi tolik společného, nakolik jsem já na nějaké jeho omluvy byla zvědavá. Nepochybovala jsem, že přijel, jen aby mohl vyzvídat, jak jsem daleko se svým vyšetřováním, ale bylo mi to jedno. Slunce ještě přímo nevyšlo, a tak bylo ráno podivně kalné. Vůbec jsem netušila, kde se mám nechat vysadit. Představa, že budu sama v té neútulné chatce, byla nesnesitelná. Obrátit jsem se nemohla ani na Selmu, protože v tuto hodinu jistě ještě spala. A Cecilia už o mou společnost vůbec nestála. Jako by mi snad četl myšlenky, Rafer se zeptal: „Tak kam to bude?“

„Nejlepší asi bude, když mě hodíte do Rainbow Cafe.

Chvilku tam posedím a uvidím, co dál.“

„Chci se ještě podívat do toho vašeho bungalovu. V

sedm totiž čekám někoho z daktyloskopie v Independence.

Vypravíme se tam, hned jak přijede. Třeba budeme mít štěstí a najdeme nějaké jeho otisky.“

„Když už tam budete, zkuste rovnou exorcismus. Stejně mám dojem, že se v klidu nevyspím, dokud odsud nevypadnu.“

Pohlédl na mne. „Vy uvažujete o návratu domů?“

„Myslím na něj od chvíle, co jsem tady.“

Na chvíli se odmlčel a stočil pohled na cestu. Město kolem nás se pomalu probouzelo k životu. Míjely nás další vozy s rozsvícenými reflektory, což bylo celkem zbytečné, protože ocelově šedá obloha získala již světlejší, sivý odstín.

Na jedné z křižovatek jsem se zadívala na restauraci jménem Elm’s. Uvnitř seděli zřejmě jen stálí zákazníci a skláněli se nad talíři se snídaní.

Mezi stoly pendlovala servírka, v obou rukou konvice s kávou, a zřejmě se ptala hostů, kdo z nich si ještě přeje dolít do šálku. Po chodníku běžely nějaké dvě ženy v teplákových soupravách, asi pro zdraví. Povídaly si spolu, a když

doběhly k přechodu a na semaforu se rozsvítil červený panáček, klusaly na místě. My jsme se rozjeli.

Tehdy se Rafer opět rozhovořil: „Víte, jak to dopadlo, když jsem se naposledy uvolil spolupracovat se soukromým detektivem? Jmenoval se Guy a tvrdil mi, že prý pátrá po nějakém pohřešovaném. Měl jsem s tím případem docela problémy, a ještě ke všemu jsem promrhal dva dny volna, když jsem toho ztraceného sledoval až do sousedního státu.

A nakonec se ukázalo, že mi milej Guy neřekl tak docela pravdu. Jenom z toho chlapa měl dostat peníze, co někomu dlužil. Byl jsem na mrtvici.“

„Nic vám nevyčítám,“ prohlásila jsem. Rychle jsem se zamyslela, jestli jsem mu náhodou také v něčem nelhala.

„Máte už nějakou teorii ohledně toho přepadení?“

„Předpokládám, že to byl stejný člověk, co mě sledoval od hospůdky Tiny’s,“ odpověděla jsem.

Opět se zadíval na cestu. „Slyšel jsem o tom. Corbet byl tak hodný, že nám okopíroval celý policejní protokol k tomu případu. Poslal jsem to ještě pochůzkářům, aby o tom i oni věděli. Neztratilo se vám něco?“

„Ani jsem se nedívala. Měla jsem plné ruce práce s tímhle,“ prohlásila jsem a zvedla pravou ruku. „Každopádně si nemyslím, že by motivem toho přepadení byla loupež.

Spíš bych řekla, že mě to mělo odradit od dalšího vyšetřování.“

„Proč?“

„To byste mi mohl povědět vy. Já myslím, že se ten člověk nějak snaží chránit Toma Newquista. Nic lepšího mě nenapadá.“

„Nevěřím, že to má co dělat s Tomem.“

„A já to zase nemůžu dokázat, takže jsme zase tam, kde jsme byli.“

„Třeba se pletete, víte? Jste svobodná a navíc atraktivní.

Z toho logicky vyplývá, že byste se klidně mohla stát terčem –“

„Čeho? žádný sexuální podtext v tom určitě nebyl. Bylo to staré známé ublížení na těle. Ten člověk mi chtěl prostě jenom ublížit, způsobit mi bolest.“

„A co dalšího?“

„Co jako? Není nic dalšího,“ vyštěkla jsem. „I já bych na vás měla jednu otázku: Kam se poděl Tomův zápisník?

Nikde ho nemůžeme najít. Od jeho smrti ho nikdo neviděl.“

Střelil po mně pohledem a pak nevzrušeně zakroutil hlavou. Bylo vidět, že se na něco snaží rozpomenout. „Rád bych si vzpomněl, kde jsem ho viděl naposledy. Většinou ho nosil při sobě, ale ve stole v práci ho neměl. To bych si pamatoval, protože jsme ho nedávno vyklízeli.“

„Strážník, který ho našel, si ale nepamatoval, že by ho snad viděl u něho v dodávce. Sice ho nenapadlo se po něm podívat, ale i tak je to podezřelé. Vím, že vás určitě rozčiluje, že se toho tak držím –“

„Poslyšte, pohádali jsme se. Ale bylo to kvůli Selmě; to kvůli ní jsem se tak vytočil. S vámi to nemělo nic společného.“

Cítila jsem, jak se propast mezi námi pomalu zmenšuje.

Nic není tak odzbrojující jako podobné doznání. „Možná to s tím vůbec nesouvisí,“ řekla jsem, „ale jak se vůbec postupuje v případě oficiálních hlášení? Není možné, že Tom všechny své postřehy sepsal a postoupil příslušným autoritám?“

„Možné to je. Každou zprávu si navíc vždycky okopíroval a založil do desek s ostatními podklady k příslušnému případu. Originály se jinak posílají na ústředí do Independence a v pravidelných intervalech předkládají k posouzení. Ale v těchhle věcech se vyznají spíš mladší z

nás. Staří pardálové, jako jsme byli my s Tomem, tohle papírování většinou vyřizují, až když není zbytí.“

„A nedalo by se zpětně nějak zjistit, které zprávy chybějí?“

„Nevím, jak byste si to představovala, ale stejně by to asi k ničemu nebylo. Není totiž možné zjistit, kam všude ho vyšetřování zavedlo, natož s kým mluvil a o čem. A nebylo by to nic neobvyklého, kdyby ve složce některého případu jedna dvě zprávy chyběly… zvlášť jestli šlo o případ, na kterém právě pracoval a nestihl zaznamenat poslední výsledky. Kromě toho jeho hlášení nemusela nutně obsahovat všechny jeho poznámky. Uváděl jen to, co uznal za vhodné. Člověk si totiž může udělat hromadu poznámek, a když problém nakonec vyřeší, zjistí, že zdaleka ne všechny mu k tomu pomohly.“

„A co když shromažďoval informace k nějakému případu, do kterého se pustil na vlastní pěst?“

„I to je docela pravděpodobné. Navíc mohlo jít o případ, na kterém už dřív pracoval někdo jiný a jeho z nějakého důvodu začal znovu zajímat.“

„Z jakého důvodu?“

Rafer pokrčil rameny: „Možná objevil novou stopu.

Občas se nám dostane do rukou případ, jehož pozadí je jaksi ožehavé… může v tom být například informátor z jiného státu nebo to třeba souvisí s vnitřními záležitostmi.“

„To si přesně myslím. Víte, co když Tom něco zjistil a ono se mu to pak vymklo z rukou?“

„O tom by mi řekl. Mluvili jsme spolu o všem.“

„A co když jste v tom také figuroval?“

Nervózně se zavrtěl. „Necháme toho, ano? Neříkám, že si o tom nemůžeme ještě někdy promluvit, ale potřebuju si to rozmyslet.“

„Ještě jednu věc. A hned se zase nerozčilujte. Prostě mi jen povězte svůj názor. Myslíte si, že je tady nějaká možnost, že by se Tom zapletl s nějakou jinou ženou?“

„Ne.“

Rozesmálo mě to: „Snažíte se odpovídat minimálním počtem slov,“ poznamenala jsem. „Proč myslíte, že ne?“

„Morálka pro něho byla vším.“

„Jak si tedy vysvětlujete tu jeho zamyšlenost? Kdyby nic nevěděl, těžko by se to v něm tak bouřilo.“

„Námitka, vaše ctihodnosti. To jsou jen dohady.“

„No tak, Rafere, něco ho trápilo. Selma nebyla jediná, kdo si toho všiml. Nevím, jestli se to týkalo jeho osobního života nebo práce, ale podle toho, co jsem zatím slyšela, měl doopravdy nějaké těžkosti.“

Zajeli jsme na odpočívadlo mezi Rainbow Cafe a Nota Lake Cabins. Rafer zaparkoval a pak otevřel dveře. „Tak pojďte, zvu vás na snídani. Pracuje tady moje dcera.“

Chvilku jsem bojovala s kličkou na dveřích, ale pak jsem to vzdala. Zůstala jsem sedět a počkala, až Rafer obejde vůz

a otevře mi zvenčí. Když jsem vystupovala, dokonce mi nabídl rámě. „Díky. S tou rukou to asi bude utrpení.“

„Ještě budete ráda,“ podotkl. „Přinutí vás to urovnat staré spory s rodinnými příslušníky.“

„Nemám žádné rodinné příslušníky,“ prohlásila jsem důrazně. Rafer se jen usmál.

Do kavárny vstoupil jako první a galantně mi přidržel dveře. Uvnitř bylo dosti rušno. Všude samí muži. Evidentně se sem stahovala ranní ptáčata z širokého dalekého okolí, jako rančeři, policisté a dělníci, právě na cestě do práce.

Uvnitř bylo jako obvykle přetopeno a vonělo to tam kávou, slaninou, párky, javorovým sirupem a tabákem. Hnědovlasá servírka Nancy právě vyřizovala objednávku u stolu plně obsazeného chlapíky v montérkách, zatímco Barrett se měla co otáčet za barovým pultem, kde na ploténce smažila lívance a omelety. Rafer zcela převzal iniciativu a našel nám prázdný stůl. Cestou k němu si nás zvědavě prohlížela řada přítomných. Přemýšlela jsem, zda místní tamtamy již

roznesly zprávu o mém přepadení.

„Jak jste se vlastně dostal do Nota Lake?“ zeptala jsem se, když jsme se posadili.

„Začínal jsem jako dispečer u policie v Los Angeles a po nocích si dodělával školu. Hned po promoci jsem se přihlásil na akademii. Pak jsem si našel práci v San Bernardinu.

Skončil jsem na oddělení krádeží. Ale když se narodila Barrett, začala mě Vičky přemlouvat, abychom se z Los

Angeles odstěhovali. Už tehdy pracovala jako sestřička. V

Queen Angels. Nesnášela ale to věčné dojíždění. A i když

jsme vydělávali oba dva, nemohli jsme si dovolit koupit dům, kde by se nám líbilo. Nakonec jsme se doslechli o konkurzu, který vyhlásil zdejší úřad šerifa. Vyjeli jsme si sem s Vičky na víkend a hned jsme si to místo zamilovali.

Už to bude dvacet tři let. Tom už tu tehdy bydlel. Vyrůstal nahoře v Bakersfieldu.“

Dva stoly od nás seděl Macon. Všimla jsem si, že se na mě upřeně dívá. Naklonil se a cosi poznamenal. Člověk, který seděl u stolu s ním, se rádoby nenápadně rozhlédl po místnosti, aby o mě jakoby náhodou zavadil pohledem.

Vzala jsem do ruky jídelní lístek a dělala, že jsem si nevšimla, když dělal, že se na mě nedívá. Byl to Margaretin manžel Hatch.

„Už víte, co si dáte?“ zeptal se mě Rafer. „Já už si vybral. Pořád se snažím přejít na zdravou výživu, ale nějak si neumím poručit.“

„Dám si to, co vy,“ řekla jsem. „Vaše dcera se jmenuje Barrett?“

„To vymyslela Vičky. Ani nevím, kde to vzala, ale myslím, že jí to docela sluší, ne? Tady je na brigádě, jen tak mimochodem. Hlásí se na medicínu. Ráda by dělala cvokařinu. Zatím bydlí doma, a než se odstěhuje, ještě si něco našetří.“

„Kde by vlastně chtěla studovat? Na Kalifornské univerzitě?“

„Kde jinde?“ opáčil s úsměvem. „A co vy?“

„Já školu nesnášela,“ přiznala jsem. „Střední jsem zvládla levou zadní, ale dál jsem to už nezkoušela. No, teď si vlastně vzpomínám, že jsem absolvovala tři semestry dvouleté přípravky na vysokou, ale děsně mi to lezlo krkem.“

„Jak to? Vypadáte jako chytrá ženská.“

„Jsem moc vzpurná,“ odvětila jsem. „Nakonec jsem si udělala policejní akademii, ale spíš než typická akademie to byl výcvikový tábor.“

„Vy jste polda?“

„Byla jsem. Ale i vůči tomu jsem měla spoustu výhrad.“

Přistoupila k nám Nancy s konvicí kávy v ruce. Nancy byla asi čtyřicetiletá žena s tmavými, do týla sčesanými vlasy. Nosila drdol překrytý síťkou. Z obličeje jí zářily dvě velké hnědé oči, nahoře na pravé tváři měla pihu krásy a nejeden udělaný chlap v místnosti si musel dávat pozor, aby nesahal, kam neměl. Byla jen tak v tričku, velkoryse zkrácených kalhotách a hnědých šněrovacích polobotkách s vysokými gumovými podrážkami. „To jste si tedy přivstal,“

přivítala se s Raferem. On i já jsme jí ihned nastavili hrnečky, které ochotně naplnila.

„Znáte se tady s Kinsey?“

„Ještě nás nikdo nepředstavil, ale už jsem o ní slyšela. Já jsem Nancy. Prý vám o mně už říkala Alice.“

„Jak to jde?“ optala jsem se ze zdvořilosti. „Podala bych vám i ruku, ale jaksi nemůžu.“

„No jó, už jsem o tom slyšela. Cecilia se tu stavovala, když jsme otvírali. Povídala, že jste prý dostala pořádnou nakládačku. No jo… koukám, že vám pěkně modrá brada.“

Sáhla jsem si na pohmožděnou čelist. „Pořád na to zapomínám. Asi to vypadá hrozně, co?“

„Dodává vám to zvláštní kouzlo,“ povzbudila mě. Pak se zadívala na Rafera. „Co si dáš k snídani?“

Sklopil zrak k jídelnímu lístku. „No, uvidíme. Nerad bych, aby mi klesla hladina cholesterolu, takže bych prosil borůvkové lívance, párek, hromadu míchaných vajíček a kafe.“

„Přineste to dvakrát,“ dodala jsem.

„Nechcete pomerančový džus?“

„Určitě. Tak kde to vázne?“ usmál se.

„Jsem tu coby dup,“ řekla.

Rafer sklouzl pohledem k oknu. „Promiňte. Už je tu Alex. Skočím s ním na otočku k vám do chatky, aby se mohl co nejdřív pustit do práce.“

Hrníček s kávou jsem musela držet oběma rukama, protože prsty na pravačce jsem měla zabandážované tak dokonale, až jsem měla pocit, jako bych měla na ruce kuchyňskou chňapku. Pan doktor mi řekl, že si to prý mohu

sundat za den či za dva, jak mi to bude vyhovovat. Také mi dal čtyři prášky proti bolesti, které zalepil do malé bílé obálky. Vzpomínám si, že jsem podobnou obálku používala jako malá, když jsem ještě chodila do kostela a pravidelně přispívala pěti či deseti centy. To se vždycky poslal dřevěný talíř, všechny obešel, až zase skončil v rukou ceremoniáře. Z

každé nedělní školy, kam jsem chodila, mě vyhodili; nelíbila jsem se jim, tak si vždycky něco vymysleli. Tetičky Gin se to pokaždé dotklo, jako by sama byla na mém místě, a nechtěla si nechat vymluvit, že mám jako kdokoli jiný právo navštěvovat řádné bohoslužby. Nejspíš měla pocit, že mě náboženství nějak zocelí. Přineslo mi však jen zjištění, že spočítat na dálku přesný počet varhanních píšťal je nadlidský výkon.

Podívala jsem se ven z okna. Rafer se právě ve společnosti mladého muže s černým kufříkem, jaký nosívají také lékaři, vzdaloval po cestě od parkoviště. Mířili k mému opuštěnému bungalovu. Ještě jednou jsem zhodnotila svůj zdravotní stav a opět si připomněla, že mám také pohmožděná žebra. Nepředpokládala jsem, že budu mít opuchlou bradu, ale jistě jsem tam musela mít nehezkou modřinu. Naštěstí mi ani nechyběly, ani se neviklaly žádné zuby. Také jsem cítila, že mám na zadku bouli velikosti stříbrného dolaru. S něčím podobným jsem měla své zkušenosti, a tak mi bylo jasné, že si pár týdnů pořádně nesednu.

„Slečno Millhoneová, můžu s vámi mluvit?“

Vzhlédla jsem. Nade mnou se tyčil James Tennyson, na sobě hnědou uniformu pochůzkáře a celou svou výzbroj: obušek, baterku, nějaké klíče, pistoli v pochvě a rezervní náboje.

„Ale jistě. Posaďte se.“

Když si sedal, zajel rukou k pochvě s pistolí a zbraň zajistil. Budil ve mně dojem, že se snad nikdy nedokáže uvolnit, ale zase tak dobře jsem ho neznala. „Všiml jsem si, že Rafer někam odběhl, tak mě napadlo, že na mě třeba budete mít čas.“

„Ano, určitě ano. Jsem ráda, že vás zase vidím. Předali vám tu baterku?“

„Ano, paní. Jsem rád, že jste ji vrátila tak brzy. Jo ji našla přede dveřmi, když šla pro noviny.“ Zadíval se na mou ruku. „Právě mi říkali o tom chlápkovi, co vás včera večer napadnul. Jste v pořádku?“

„Více méně.“

„Asi to myslel docela vážně, co?“

„No, přežila jsem to,“ uklidňovala jsem i sama sebe.

„Ale proč jsem tady… víte, vzpomněl jsem si na to teprve včera. Týká se to toho večera, kdy zemřel Tom. Jak víte, jel jsem po dálnici číslo 395 a najednou uviděl jeho dodávku… blikaly jí všechny čtyři blinkry. Nejdřív mi ani nedošlo, že je to on, protože to bylo docela daleko, ale určitě jsem měl v plánu zastavit a podívat se, co se děje a jestli

nemůžu nějak pomoct. Každopádně… směrem do města šla po té silnici nějaká žena.“

„žena?“

„No ano. Jsem si prakticky jistý.“

„Viděl jste jí do obličeje?“

„Chvilku ano, ale pak se podívala jinam. Stihla to ještě před tím, než jsem projel kolem ní, takže jsem si ji nestačil moc dobře prohlídnout. Zahlédl jsem ji tedy jen letmo. Byla pěkně nabalená. Kdybych pak nenašel Toma a nezačal ho zachraňovat, asi bych to obrátil a vydal se za ní. Co když

taky potřebovala pomoct?“

„A není neobvyklé, aby se tam někdo procházel?“

„To je. Přinejmenším tou dobou. Na míle daleko je jen pustina. Ani domů byste v těch končinách moc nenašla.

Zastavěná je tam snad jen jediná parcela. Třeba si tam ta dáma byla zaběhat, ale to se mi nezdálo. Nebyla právě ve sportovním. Navíc takhle v noci? Nevím, nevím. Ať už tam pohledávala cokoli, bylo mi to podezřelé. Říkal jsem si, že se třeba pohádala se svým přítelem a celá naštvaná se rozhodla jít domů pěšky. Ze by třeba píchla nebo tak něco, mi nepřipadalo, protože jsem nikde neviděl žádné jiné auto.“

„A vy jste ji neznal?“

„To vážně nemůžu říct. Za tu chvilku jsem v ní nikoho nepoznal. Ale jak už jsem říkal, moc jsem se tím nezabýval a pak jsem si na to už nevzpomněl. Vlastně ani nevím, co mě to tak najednou napadlo. Možná, jak jste se mě ptala.“

Na okamžik jsem se zamyslela. „Když jste ji viděl, jak daleko byla od Tomovy dodávky?“

„Mohlo to být tak čtyři sta metrů. Vzpomínám si, že to blikalo poměrně daleko za ní.“

„Myslíte, že tam mohla přijet s ním?“

„Podle mě to možné je,“ připustil. „Jestli ho najednou rozbolelo na prsou, mohla se vydat pro pomoc.“

„Tak proč na vás nezamávala?“

„To mi taky nejde do hlavy. Vůbec nevím, co si o tom mám myslet,“ prohlásil.

„Ráda bych se podívala na to místo, kde jste ho našel,“

řekla jsem. „Nemohl byste tam se mnou někdy později zajet?“

„Ale určitě a rád, ale najdete to snadno i sama. Je to asi kilometr a půl tímhle směrem. Poznáte to podle takových velkých balvanů a borovice s odlomeným vrcholkem. Loni v létě do ní uhodil blesk. Když se budete dobře dívat, nemůžete to minout. Je to na pravé straně.“

„Díky –“

Ohlédl se ke stolu v přední části kavárny. „Á, přinesli mi snídani! Kdybyste se chtěla ještě na něco zeptat, klidně mi brnkněte.“

Dívala jsem se za ním, když odcházel. Hatch s Maconem stáli právě u pokladny a čekali, až je Nancy přijde zkasírovat. Má konverzace s Jamesem zřejmě nemohla uniknout jejich pozornosti, ačkoli oba dávali okatě najevo

naprostý nezájem. Za okamžik vstoupil do dveří kavárny Rafer, tentokrát již bez svého mladého společníka.

Pravděpodobně jej nechal v mé chatičce, aby se tam dosyta vydováděl se všemi svými štětečky a prášečky. Rafer pohodlně zaplul ke mně do boxu a prohlásil: „Omlouvám se, že jsem vás nechal čekat. Slíbil jsem mu, že jen co se nasnídáme, přijdeme za ním.“

*

Když jsme po snídani dorazili k chatce, měla dveře dokořán. Na okenních římsách byly dosud světlejší skvrny od speciálního daktyloskopického prášku. Rafer mě představil mladému specialistovi, který mi ihned sejmul otisky, aby později dokázal určit, které byly mé a které pachatele. Ještě měl v plánu vzít co nejdříve otisky prstů Cecilii a komukoli, koho v motelu zaměstnávala na úklid či údržbářské práce. Podle mého názoru si tu práci mohl klidně ušetřit, protože chatička mnoho důkazního materiálu neslibovala. žádné otisky na okenních tabulkách, žádné na vnitřním vybavení. Na rozmoklé zemi navíc nebyly vidět ani stopy vedoucí od silnice nebo zpět.

Uvnitř bylo vlhko a deka na posteli se dosud nadouvala polštáři, které jsem pod ní naaranžovala. Byl to skličující pohled a navíc byla zima. Na digitálním budíku blikaly dvě nuly, což znamenalo, že opět došlo k výpadku elektrického proudu. Adrenalin zvolna opouštěl mé krevní řečiště, jako

odtéká kalná voda do výlevky. Cítila jsem se pod psa.

Najednou jsem byla vším znechucená a zejména směšný se mi jevil můj pokus o obranu, který jsem si nyní v duchu opět přehrávala. Ke slovu se přihlásila hluboko ukrytá úzkost a já si uvědomila, že jsem ve skutečnosti velmi zranitelná. Ani dávné vzpomínky na sebe nedaly dlouho čekat a mně bylo najednou zase pět a byla jsem zakrvácená a samá modřina, přesně jako po dopravní nehodě, při níž zahynuli oba moji rodiče. Na fyzickou bolest jsem si dávno nevzpomínala, protože ji zatlačila do pozadí hořkost z nenávratné ztráty.

Rafer si venku tiše povídal s mladíkem z Independence a já si vyndala tašku a pomalu si začala balit věci. V koupelně jsem posbírala toaletní potřeby a hodila je na dno. Ani jsem ho neslyšela přicházet. Jen jsem si najednou uvědomila, že stojí ve dveřích. „Vy odjíždíte?“ zeptal se mě.

„Jestli tu zůstanu, zešílím.“

„V tom s vámi souhlasím, ale řekl bych, že s vyšetřováním jste ještě neskončila.“

„To se teprve uvidí.“

Zadíval se na mě s účastí: „Nechcete si promluvit?“

Opět jsem k němu zvedla oči: „A o čem? Tohle je jen práce, s morálkou na mě nechoďte! Jsem za to placená. A myslím, že taky vím, kdy si říct dost.“

„Vy s tím chcete seknout?“

„To jsem přímo neřekla. Nejdřív si promluvím se Selmou a uvidíme, co bude dál.“

„Poslyšte, chápu, že jste rozčilená. Nabídl bych vám osobní ochranu, ale nemám muže nazbyt. Tak tak na to stačíme –“

„Vážím si toho a dám vám vědět, jak jsem se rozhodla.“

„Určitě by nebylo naškodu mít někoho na pomoc. To neznáte někoho, kdo by dohlídnul na vaši osobní bezpečnost?“

„No tak, prosím vás. Zapomeňte na to. Vždyť je to zbytečné. Je to jen můj problém, nikoho jiného. Poradím si,“

ujišťovala jsem ho. „Věřte mi, nejsem ani umíněná, ani namyšlená. Osobního strážce jsem si už dokonce jednou najala, ale to byl úplně jiný případ.“

„Jak to můžete říct?“

„Kdyby mě chtěl ten ničema zabít, už bych byla mrtvá.“

„Podívejte, mě taky zmlátili, a tak moc dobře vím, co to s člověkem udělá. Připraví ho to o sebevědomí. Je to jako jízda na koni –“

„To tedy není! Takhle do těla jsem nedostala poprvé –“

zvedla jsem ruku, zarazila se a jen zakroutila hlavou.

„Promiňte. Nechtěla jsem na vás takhle vyjet. Vím, že to myslíte dobře, ale já už to nějak zvládnu. Jsem v pořádku.

Jenom už nechci být ani minutu tady na tom bohem zapomenutém místě.“

„No,“ podotkl a z té jediné slabiky čišely pochybnosti na sto honů. Pak se zarazil, odmlčel se a s rukama v kapsách se zhoupl na patách. Zapnula jsem zip tašky, vzala si bundu a

kabelku a ještě jednou se rozhlédla po chatičce. Na stole se stále válely všechny mé papíry a také jsem úplně zapomněla na svůj stroj Smith-Corona, který byl tam, kde jsem ho nechala stát, ještě s částečně odklopeným krytem. Zaklapla jsem ho tedy, všechny papíry nastrkala do manilové obálky, která vzápětí zmizela v postranní kapse mé tašky. Levačkou jsem pak vzala za ucho kufříku stroje. „Díky za svezení a za snídani.“

„Už budu muset do práce, ale kdybyste potřebovala s něčím pomoct, klidně se na mě můžete obrátit.“

„Tak mi vezměte tohle,“ a podala jsem mu psací stroj.

Nepomohl mi jen s ním, ale donesl mi do auta i mé druhé zavazadlo. Počkala jsem, až vycouvá z parkoviště, a pak jsem se odebrala do přijímací kanceláře. Jen jsem nakoukla do dveří. Po Cecilii nebylo nikde ani památky. Na recepci sice svítila obvyklá stolní lampa, ale dveře k ní do bytu byly zavřené a já si dokázala živě představit, jak asi dohání, co nenaspala, když mě téměř uprostřed noci vezla na pohotovost. Usedla jsem tedy za volant, zařadila zpátečku a na hlavní se dala vlevo, směrem na dálnici číslo 395.

Nespouštěla jsem oči z počitadla kilometrů, a když se poslední kolečko o jeden přetočilo, očima jsem začala hledat místo, kde zastavil Tom se svou dodávkou, v níž posléze zemřel. Nebylo těžké je najít, přesně jak říkal Tennyson.

Dva velké balvany a nad nimi se tyčící borovice bez

vrcholku. Místo něho tam blesk zanechal jen bílé obnažené dřevo.

Sjela jsem ke krajnici a zastavila. Vystoupila jsem z auta a přehodila si přes ramena těžkou koženou bundu. Po silnici v tu hodinu nikdo nejezdil a i jinak bylo tiché ráno. Obloha byla zatažená a pod její šedí se do mlhy halily horské masivy. Sněžilo. Z nebe se k zemi snášely veliké huňaté vločky a zasypávaly mou tvář mrazivými polibky. Na chvilku jsem zaklonila hlavu a nechala si je dopadat na jazyk.

Dodávka, která tam před šesti týdny zastavila, po sobě samozřejmě nezanechala jedinou stopu. I kdyby Tomova dodávka, Tennysonův služební vůz nebo snad sanitka půdu a štěrk za tou krajnicí úplně rozjezdily, příroda jejich stopy dávno smazala a dala tak na vše zapomenout. Postupovala jsem podél vozovky a očima systematicky pátrala po holé zemi. V duchu jsem viděla, jak Toma v jeho dodávce zachvátila prudká bolest, jako by se mu mezi lopatky zaryla dýka. A pak nevolnost, chlad a studený pot smrti a následné zbystření smyslů. Na ženu vzdalující se po silnici k městu jsem prozatím nemyslela. Říkala jsem si, že mohla být pouze dílem Tennysonovy představivosti, ukazatelem, který mě měl svést na falešnou stopu. Ať už člověk cokoli vyšetřuje, měl by ke všem informacím přistupovat s mírnou dávkou skepse. Přesto jsem nevěděla, co by ho k tomu vedlo. Třeba můj první dojem nelhal a on mi chtěl skutečně

jen vyjít vstříc. Možná opravdu bral svou práci tak vážně, že když se na to rozpomenul, musel mi o tom povědět. A proč jsem na to místo vůbec jela? Protože mě zajímalo, jestli Tom třeba nevyhodil svůj notes z okna nebo jej v posledních chvílích života nějak jinak nezlikvidoval.

V okruhu třiceti metrů jsem obrátila snad každé zhnědlé stéblo. Nenašla jsem však ani notes ani jediný volný list ani žádný jeho útržek a ani skulinu či puklinu v zemi, kam by něco podobného mohlo zapadnout. Odkopla jsem přitom kdejaký kámen, rozhrabovala spadané listí, sem tam zvedla zlomenou větev či špičkou boty rozryla sněhový polštářek.

Tom by však těžko chodil tak daleko a dal si s tím takovou práci. Přesto jsem dál předpokládala, že jeho notes obsahoval nějaké choulostivé informace a že tudíž měl velký zájem na tom jej dobře ukrýt, aby jeho tajemství zůstalo zachováno. Ale třeba to tak nebylo. Třeba v tom jeho zápisníku nic podstatného nestálo.

Zase jsem se vrátila k autu a pracně nastartovala. Vinou dlahy jsem byla značně neohrabaná a logicky jsem se děsila toho, že mě za pár dní všechna ta lopota připraví o rozum.

Ačkoli nešlo o žádné vážné zranění, rozčilovalo mě a celkově to bylo nepohodlné. Navíc mi neustále připomínalo, že si se mnou někdo pohrál jako kočka s myší. Nakonec jsem to otočila a zamířila zpátky k Selmě. V deset hodin jsem již byla na cestě domů.

12

Kousek za Nota Lake jsem si všimla, že mně již asi kilometr dělá společnost šerifova silniční hlídka. Vůz byl příliš daleko, než abych poznala, kdo sedí za volantem, ale měla jsem z toho pocit, jako by se snad někdo chtěl přesvědčit, zda skutečně opustím okres. Co chvíli jsem se dívala do zpětného zrcátka, ale černo-bílý vůz si stále udržoval odstup. Pak jsme dojeli na křižovatku s dálnicí číslo 168. Na návěsti stálo, že je to osm kilometrů do Whirly Townshipu a jedenáct do Ruddu. Silniční hlídka odbočila.

Nějak jsem nevěděla, jestli za mnou jel úmyslně, nebo jen náhodou. Pokud v tom byl nějaký záměr, těžko říci, zda dobrý, nebo špatný. Ve Whirly Townshipu navíc pracoval Wayne, manžel Earlene, takže za mnou mohl jet on náhodou cestou do práce.

Pak již kolem ubíhala opuštěná a jednotvárná krajina a její nízké kopečky porostlé křovinami. Zbytek cesty jsem strávila v podivném transu navozeném pohledem na donekonečna se táhnoucí vozovku, která mi mizela pod koly. Cestou jsem míjela jen několik málo měst, Big Pine, Independence, Lone Pine, Cartago, Olancha. Byly to pro mě nečekané oázy sestávající převážně z čerpacích stanic,

dřevěných přístavků, kaváren, obchodů, pizzerií či zmrzlinářství Frosty Freeze, která byla mnohdy ještě na zimu zavřená. Ve většině měst jsem měla pocit, jako by tam bylo víc opuštěných než obydlených domů. Převážně šlo o nízké dřevěné stavby ve stylu Divokého západu nebo jakoby viktoriánské. Místy to vypadalo, jako by tam nebylo k dostání nic než propan-butan; jen občas jsem zahlédla obchod s potravinami, přikrčený mezi topoly a borovicemi.

Také jsem oknem viděla jeden ohyzdný žlutohnědý kostel architekturou připomínající ty nejlacinější motely.

Podobných kostelů je v Americe víc a člověk se při pohledu na ně tak nějak neubrání dojmu, že ať už příslušníci tamní církve věn v cokoli, musí to být víra značně skličující.

Mezi městy se táhly jen dlouhé pásy divočiny. Bylo jasno a s klesající nadmořskou výškou zvolna stoupala teplota. Sníh byl dávno ten tam a drobné vločky se proměnily v ještě drobnější kapky deště. Nebýt telegrafních sloupů, telefonních rozvodů a vrtných věží, jistě bych se pokochala nádherným výhledem. Člověk se zkrátka ani v neposkvrněné přírodě nedokázal obejít bez civilizačních výdobytků a toto byla daň, kterou za to platil. Mezi vrcholky po mé levici se k nebi občas zvedal popelavý kónus nepravidelně zubatý ztuhlou lávou, jako pomník dávno vyhaslého vulkánu. Kameny tvořily na zemi barevné tečky: zelené, rudé, hnědé a krémové. Celou oblast protínala dvě geologicky významná zlomová pásma, San Andreas a

Garlock –, která v roce 1872 zapříčinila jedno z největších zemětřesení v historii Kalifornie.

Zvolna jsem se v myšlenkách vracela k tomu, co jsem nechávala za sebou. Před odjezdem z Nota Lake jsem ještě strávila hodinu u Selmy. Čtyři dny práce mi vynesly tisíc dolarů, přičemž mi Selma už předem dala patnáct set. Tím pádem, pokud bych s vyšetřováním skončila, a ne že bych na to nepomyslela –, bych jí zůstala dlužná pět stovek.

Náklady spojené s ošetřením dvou vykloubených prstů naštěstí měla pokrýt pojistka. Selma byla značně pobouřená tím, co se mi stalo, a neušetřila mě předpokládané litanie ve znamení zděšení a výčitek. „Je mi z toho nanic. Je to moje chyba. To já vás do toho zatáhla,“ úpěla.

„No tak, Selmo, neblázněte. Nic není vaše chyba. A když

už, aspoň to potvrzuje vaše domněnky ohledně Toma a jeho tajností, jak vy říkáte.“

„Ale mě by nikdy nenapadlo, že to bude tak nebezpečné.“

„život je jedno velké nebezpečí,“ podotkla jsem vědoucně. Byla jsem ale podivně nesvá. Ještě jsem s ní potřebovala vyřídit pár věcí. „Koukněte, klidně tady můžeme jen tak sedět a litovat se, ale kdybyste dovolila, mám lepší nápad. Co takhle být chvilku konstruktivní? Měla bych tu pár telefonních účtů. Sednem si teď na to a podíváme se, jestli vám některé z těch čísel něco neřekne.

Všechna, co nepoznáte, ověřím ze Santa Teresy.“

A přesně to jsme také udělaly. Z příloh telefonních účtů za posledních deset měsíců jsme tak vyloučily celé tři čtvrtiny hovorů. Mnohé měla na svědomí Selma, protože často vyřizovala tu svou charitu a také telefonovala s kamarádkami, které nebydlely přímo u nich v okrese.

Několik dalších hovorů bylo pracovních, což mi potvrdil i Tomův rolodex. Tučný fascikl s telefonními účty jsem si hodila do tašky a ještě se skočila podívat dolů do suterénu na krabice s vyklizenými věcmi. Byl to takový přetopený kutloch, kde byl cítit kotel ústředního topení a vysušený papír. Panoval tam zvláštní klid.

I když měl Tom na stole i u sebe v pracovně příšerný nepořádek, co se týkalo pracovních záležitostí, byl překvapivě pečlivý. Na polici vlevo byly proto narovnané papírové krabice s dvacet let starými poznámkami, z nichž

některé pocházely už z dob jeho studií na akademii.

Poznámkové sešitky archivoval velmi systematicky.

Kdykoli některý popsal, použil prázdné linkované stránky jako obal a na něj vždy napsal datum, kdy notes založil a kdy ukončil. Celý ho pak i s obalem přetáhl gumičkou. Na mnoho případů potřeboval notýsků víc. Ty pak ukládal společně do manilové obálky, na niž opět nadepsal příslušná data. Velmi snadno jsem se v jeho záznamech orientovala a mohla je projít nazpátek, rok po roku. Nic nechybělo, vše na sebe krásně navazovalo. Občas na některou obálku připsal ještě krátkou poznámku, že mu ohledně daného případu

kdosi dodatečně telefonoval nebo poslal dálnopis. Tyto nové informace rovněž evidoval. Zakládal jejich kopie do poznámek. Obvykle uváděl i zdroj a obsah a občas také připojil vlastní hodnocení a závěry. Kdyby bylo potřeba, byl rozhodně připravený kdykoli hájit výsledky svých šetření před soudem, a týkalo se to zřejmě všech případů, na nichž

kdy v Nota Lake pracoval. Poslední notes v jeho soukromém archivu byl z minulého dubna. Chyběly tedy poznámky od května či června minulého roku až do jeho smrti. Usoudila jsem tedy, že chybějící notes bude nejspíš pokrývat posledních deset měsíců. V jeho pracovních záznamech jinak žádná tak veliká prodleva nebyla.

Vyšla jsem po schodech a přes kuchyň zpátky do garáže a ještě jednou to prohledala v Tomově dodávce; důkladněji než prve. Dokonce jsem si musela lehnout na bok na podlahu, protože jsem si chtěla baterkou posvítit pod přední sedadla, jestli Tom svůj notýsek náhodou nezastrčil mezi jejich pružiny. Jenže po něm nebylo nikde ani stopy, takže jsem byla v podstatě zase tam, odkud jsem vyšla. Utěšovat jsem se mohla snad jedině tím, že jsem prohledala všechno, co se dalo, aspoň jsem si to myslela. Jenže bylo jasné, že kdybych opravdu nic nevynechala, dávno bych jeho poslední notes měla v ruce.

Když jsem to stočila k jihu, dalo se do deště. V

Rosamondu jsem zahlédla McDonald, a tak jsem zastavila a došla si na toaletu. Také jsem si koupila velkou coca-colu,

ještě větší porci hranolků a burger se sýrem. Když už jsem byla u toho, zapila jsem jednu tabletu proti bolesti. Za dvacet minut jsem zase uháněla dál. Čím víc jsem se blížila k Los Angeles, tím lepší jsem měla náladu. Dokud se mi nezlepšila, ani jsem si neuvědomovala, jak jsem vlastně sklíčená. Mým věrným společníkem zůstával déšť, a stěrače proto rytmicky kmitaly ze strany na stranu, abych lépe viděla na cestu, již ukrajovala má kola. Pustila jsem si rádio a vnitřek vozu se okamžitě zaplnil tóny dosti mizerné muziky.

Na dálnici číslo 5 jsem to stočila k severu. Odbočila jsem zase až na křižovatce s dálnicí sto dvacátou šestou, kde jsem se dala opět západním směrem, na Fillmore a Santa Paulu. Zde byla krajina o poznání pestřejší citrusovými a avokádovými hájky. U silnice bylo také vidět stánky s ovocem a zeleninou a za nimi, kam až oko dohlédlo, střechy nízkých domů. Z dálnice číslo 126 se najednou stala sto první, a když se přede mnou otevřel výhled na Pacifik, div jsem nevypískla radostí. Stáhla jsem okénko, vystrčila z něho hlavu a nechala si obličej skrápět deštěm. Vůně oceánu byla silná a přímo pohádková. Příboj neúnavně burácel a omýval pobřeží, v jehož písku se popelilo nejrůznější ptactvo. Nekonečná vodní plocha byla na pohled hebká jako šedý taft a na krajích lemovaná překrásnou krajkou. Hory já příliš nemusím. Částečně je to proto, že mě zvlášť nevzrušují zimní sporty, zejména pak ty, co vyžadují

nehorázně drahé vybavení. Kromě toho se vysloveně vyhýbám činnostem, které se provádějí za vysoké rychlosti, v mrazu nebo ve výškách a provází je nebezpečí, že se člověk každou chvíli někam zřítí a zpřeláme si důležité kosterní partie. I když to spoustu lidí baví, mně to nikdy neučarovalo. Ale moře, to je něco jiného! Ve vnitrozemí příliš dlouho nevydržím, ale v blízkosti modravých hlubin oceánu si připadám jako ryba ve vodě. Abyste mi ale dobře rozuměli, přímo do vody nelezu, protože je tam spousta žravých, bodavých, chapadlovitých, klepety klapajících a jinak slizkých potvor, o jejichž společnost nestojím. Přesto se na vodu vydržím dlouho dívat nebo jí být jen nablízku a vnímat její proměnlivost. Pomyšlení, že si mě žádná z těch nestvůr žijících pod hladinou nedá k obědu, mi je pak balzámem na duši.

Posledních několik kilometrů do Santa Teresy uběhlo v podobně radostném duchu. Z dálnice jsem sjela na Cabana Boulevard, dala se vlevo a po chvilce zleva minula ptačí oboru. Zanedlouho se z písku Východní pláže vynořily sítě volejbalových hřišť. Na cestě jsem byla již pět hodin a domů jsem se chtěla dostat tak usilovně, až mi nohy téměř přirostly k pedálům. I když jsem v sobě měla analgetikum, z opuchlých prstů mi vystřelovala bolest. Také zadek mě tlačil a celé tělo jsem měla rozlámané.

V naší krátké a zapadlé uličce kousíček od pláže to vypadalo pořád stejně. Rostly tam stále tytéž palmy, tytéž

vysoké borovice, vinuly se tytéž drátěné ploty a klikaté chodníky vyboulené kořeny stromů. Většina domů byla omítnutá, se střechou pokrytou zašlými červenými taškami.

Mezi rodinnými domky stálo též několik menších činžovních domů. Auto jsem nechala hned naproti svému bytu, který můj nájemce vybudoval z někdejší garáže pro jedno vozidlo. Nyní to byl dvoupodlažní přístavek spojený s domem mého domácího slunnou verandou. Na tento měsíc dokonce připadlo pětileté výročí mého zdejšího pobytu.

Tolik mi to místo přirostlo k srdci, že jsem je začala považovat za svůj domov.

Abych vyložila své věci z vypůjčeného auta, musela jsem jít nadvakrát a jako blázen tedy běhala tam a zpátky Henryho rozvrzanou brankou. Vše jsem navrstvila na hromadu na zastřešeném zápraží, odemkla si, postavila na stůl psací stroj, vrátila se pro tašku s věcmi a vynesla ji až

nahoru po točitém schodišti. Svlékla jsem se, sundala si z ruky bandáž a dala si dlouhou horkou sprchu. Při té příležitosti jsem si umyla vlasy a levačkou oholila nohy. Ve sprše jsem si také zpívala, podivnou směsku filmových melodií. Co se textů týkalo, omezila jsem se na pouhé da-da-da. Byla jsem zase čistá a také jsem se zahřála, což byl téměř neúnosný luxus. Nit na čištění zubů jsem tentokrát nechala v přihrádce a použila jen kartáček. Poté jsem se potřela nepříliš drahou kolínskou, která voněla po konvalinkách. Navlékla jsem si čistý rolák, čisté džíny, čisté

ponožky a reeboky a zlehka si přejela rty rtěnkou. Podívala jsem se na sebe do zrcadla. Rtěnka vypadala hloupě.

Smazala jsem ji tedy kouskem toaletního papíru a přestala myslet na to, jak vypadám. Dalších dvacet minut jsem věnovala opětnému ošetření pochroumané ruky. Nasadila jsem si dlahu a pracně ji přelepila páskou. Začínala jsem toho mít plné zuby.

Zabouchla jsem za sebou vstupní dveře a v dešti přeběhla verandu. Henryho zahrada se probouzela k životu.

V Santa Terese vládne sice po celý rok mírné klima, ale jaro, přestože bývá sotva patrné, si také užijeme. Jako všude jinde, i u nás začnou s prvním výraznějším oteplením rašit ze země zelené výhonky. Henry již začal s pletím záhonků, na kterých pěstoval různé jednoletky a také rajčata. Ve vzduchu byla cítit zem, rašelina a také narcisy, které se zřejmě rozvinuly v dešti. Bylo tři čtvrtě na pět a šero, jednak protože se blížil soumrak, jednak od dešťových mraků nad hlavou.

Zaklepala jsem na okno a současně nahlédla dovnitř, jestli Henryho někde neuvidím. V kuchyni se svítilo a bylo vidět, že právě cosi kuchtí. Henry Pitts, jak zní jeho celé jméno, dělal celý život pekaře a i nyní v důchodu měl vaření jako koníček. Jinak to byl opálený, dlouhonohý džentlmen s protáhlým obličejem, sněhově bílými vlasy, modrýma očima, výrazným nosem a dosud kompletním chrupem. V

šestaosmdesáti letech byl stále bystrý, vitální a energický

jako mladík. Vstoupil do kuchyně a z předsíně si nesl komínek bílých utěrek, které používal při vaření. Obyčejně si jednu zastrčil za kalhoty, druhou přehodil přes ramena a třetí používal místo chňapky na horké hrnce. Na sobě měl v tu chvíli námořnicky modré tričko a bílé kraťasy a přes to pekařskou zástěru, která mu sahala až ke kolenům. Rychle odložil utěrky na linku a s úsměvem na tváři mi běžel otevřít.

„Jé, Kinsey! Nečekal jsem, že budeš zpátky už dneska.

Jen pojď dál. Co se ti to stalo s rukou?“

„To je na dlouhé vyprávění. Hned ti to aspoň stručně nastíním.“

Ustoupil, já překročila práh a letmo jej objala. Na lince měl velké balení mouky Mason, menší balíček cukru, dvě kostky másla, sáček s práškem do pečiva, plato vajec a misku plnou jablíček Granny Smith; vedle dortovou formu, váleček na nudle a struhadlo.

„Něco tady báječně voní. Copak to kuchtíš?“

Henry se usmál. „To je překvapení pro Rosie k narozeninám. Právě peču nudlový nákyp. Je to nějaké maďarské jídlo a nechtěj po mně, abych ti říkal, jak se jmenuje. Krom toho jí ještě dělám maďarský jablečný dort.“

„Kolikáté má narozeniny?“

„To nechce říct. Naposledy jsem ji slyšel tvrdit, že je jí šestašedesát, ale stejně myslím, že si ubírá. Musí jí být tak sedmdesát. Doufám, že to oslavíš s námi.“

„To si nenechám ujít,“ přitakala jsem. „Teď si ale ještě odskočím a podívám se po nějakém dárku. V kolik to vypukne?“

„Osobně nebudu hotov dřív než v šest. Ale posaď se přece, udělám ti hrnek čaje.“

Usadil mě do svého houpacího křesla a na sporák postavil konvici s vodou. Mezitím jsme jeden druhého seznámili s tím, co se stalo, zatímco jsme se neviděli.

Informace jsme si vyměňovali vcelku chaoticky: cesta, Dietzova operace, novinky z domácí scény. Jak nejstručněji to jen šlo, jsem mu vylíčila, na čem právě pracuji. Seznámila jsem ho s povahou svého vyšetřování, s jeho aktéry a také s podrobnostmi včerejšího přepadení. Sama jsem poslouchala, co říkám, a tříbila si tak myšlenky. „Mám nějaké stopy, ale musím to ještě ověřit. Tom se zřejmě stýkal s nějakou vyšetřovatelkou z jiného okresu, ale nevím, jestli to byl pracovní vztah nebo něco osobního. Podle toho, co jsem slyšela, se k sobě pořád nakláněli a něco si povídali a ta žena s ním prý zřejmě koketovala. Jsou to samozřejmě jenom klepy, ale nechci nic ponechat náhodě.“

„A co když se to nepotvrdí?“

„Tak jsem nahraná.“

Nestačila jsem ani dopít čaj a Henry měl již hotový korpus a začínal loupat a strouhat jablíčka. Opláchla jsem po sobě hrnek a podšálek a odložila je do odkapávače. „Už

bych měla jít shánět ten dárek. Bereš si na tu oslavu něco zvláštního na sebe?“

„Budu mít dlouhé kalhoty,“ odvětil. „Možná ještě opráším letní sako. Tobě to ale sluší, jak jsi.“

Ukázalo se, že Rosiina hospůdka byla pro ten večer zařízená výhradně pro oslavu jejích narozenin. Byl to báječný útulný podnik, kam jsem z celého okolí chodila snad nejraději. Kdysi dávno (tedy před pěti léty) zde vysedávalo jen pár místních opilců, kteří přicházeli, když se otevíralo, a na večer je obyčejně bylo nutné odvléci domů. Z

neznámých příčin se tam postupem času začali stahovat členové místních sportovních klubů, jejichž trofeje zabíraly snad každičké volné místo na stěnách uvnitř. A třebaže byla Rosie pověstná chatrným smyslem pro humor, dokázala tyto testosteronem napumpované hulváty tolerovat až s nevídanou ukázněností. Dnes tu ti řvouni byli v plném počtu a s patřičným nadšením pro věc vyzdobili celou restauraci řetězy z krepového papíru, nafukovacími balónky a nejrůznějšími nápisy, jako například „JEN TAK DÁL, ROSIE!“ Na jednom stole stála veliká kytice, v koutě soudek laciného piva, vedle hromada krabic s pizzou a uprostřed toho všeho gigantický narozeninový dort. Vzduch byl plný cigaretového kouře, který tlumil světlo, takže celek vypadal jako nějaká stará zažloutlá fotografie. Vždy hluční sportovci nastavili jukebox, z něhož se linuly hity šedesátých let, snad na nejvyšší hlasitost a stoly odsunuli ke

stěnám, aby měli kde tančit twist a jiné epilepsií zavánějící tance. Rosie všemu přihlížela se shovívavým úsměvem.

Někdo ji přiměl, aby si nasadila kónický kouzelnický klobouk posázený flitry a s dlouhým brkem. Upevnila si ho gumičkou pod bradou. Na sobě měla obvyklý beztvarý hábit, tentokrát sytě růžový, jenž měl kolem velkorysého výstřihu osmicentimetrový volán. William vypadal v tmavém a kompletním obleku, bílé košili a modré kravatě s červenými puntíky velmi korektně. Kromě nich tu ale z naší čtvrti nikdo jiný nebyl. S Henrym jsme se usadili stranou a připomínali tak porotu na soutěži ve společenském tanci.

Vzal si nakonec džíny a džínové sáčko, já džíny a sáčko tvídové, jediné slušné, co mám. Ještě předtím jsem strávila asi hodinu v obchodním domě v centru a nakonec vybrala rovné šaty z červeného hedvábí a doufala, že by se Rosie mohly líbit.

V deset jsme vypadli a v dešti doběhli domů.

Zamkla jsem pak za sebou dveře a rozhlédla se kolem.

Srdce mi poskočilo, jak jsem to měla doma hezké. Těšil mě pohled na kruhové okno ve vstupních dveřích, na stěny obložené lakovaným týkovým a dubovým dřevem a na nejrůznější přihrádky a poličky, jež byly šikovně umístěné ve výklencích a koutech, které by jinak zůstaly nevyužité.

Pro hosty jsem měla rozkládací pohovku, ergonomicky umístěnou těsně pod arkýřovým oknem. Pak tu byla dvě plátnem potažená křesla, knihovna a psací stůl. Kdybyste

vyšli po točitém schodišti do patra, jistě byste si všimli věšáku a vestavěných skříní a také ložnice. To znamená dvoulůžka v podobě matrace položené na vyvýšeném pódiu se zásuvkami. V patře jsem měla ještě druhou koupelnu a v ní do podlahy zapuštěný sprchový kout a okno s výhledem na moře. Často jsem doma mívala pocit, jako bych snad bydlela na hausbótu, který pomalu pluje po nějaké řece. Můj byt byl totiž velice útulný a světlý a bylo tam teplo. Zařídili jsme ho s Henrym velmi účelně. Byla jsem tak vzrušená, že tam zase jsem, až jsem si ani nechtěla jít lehnout. Nakonec jsem se nahá zachumlala do přikrývek a zaposlouchala se do zvuku kapek dopadajících na plexisklový vikýř nad mou hlavou. Cítila jsem se majetnicky, na svém polštáři, pod svou přikrývkou, ve svém útočišti, doma.

Potom si už jen vzpomínám, že bylo šest hodin ráno.

Sice jsem si nenařídila budík, ale probudila jsem se automaticky, jak mi velel zvyk. Zaposlouchala jsem se do deště, zahnala neodbytnou myšlenku na ranní běh a opět pokojně usnula. Podruhé jsem se probrala až v osm a odbyla si obvyklou hygienu. Potom jsem si dala snídani, přečetla noviny a připravila si na psací stůl kufřík se strojem. Ještě jsem si doběhla nahoru do tašky pro poznámky. Jako první věc po ránu jsem se rozhodla vrátit auto do půjčovny.

Potom, říkala jsem si, zajedu do kanceláře, abych se tam alespoň ukázala a poslechla si poslední drby ze soudních síní a jejich zákulisí. Stále jsem ale neměla jasno, zda

pracovat doma či tam. Buď jsem mohla zůstat, kde jsem byla, nebo pak přemluvit někoho od Kingmana a Ivese, aby mě hodil domů.

Mezitím mě napadalo zprovoznit psací stroj a upřesnit svou oficiální zprávu o poslední bolestivý zážitek. Jen jsem odklopila jeho kryt, došlo mi, co jsem před odjezdem z Nota Lake přehlédla. Z psacího stroje mi totiž kdosi vylámal dvě prostřední řady kláves a jejich kovová ramena zkroutil do beznadějného pletence. Některá byla dokonce úplně ulámaná, jiná zase nepřirozeně zohýbaná jako před nedávnem mé dva prsty. Seděla jsem a zmateně na stroj zírala. Co to mělo znamenat?

13

Usoudila jsem tedy, že kancelář vynechám a raději si ověřím těch pár stop, co jsem měla. Věděla jsem s určitostí, že mi stroj rozbili v Nota Lake, a ne jinde. Přesto to bylo nemilé zjištění a ubralo mi na jistotě a také na náladě.

Ztrápeně jsem proto otevřela spodní zásuvku a vytáhla si na stůl Zlaté stránky, jimiž jsem listovala tak dlouho, dokud jsem nenašla někoho schopného opravit stroj značky Smith-Corona. Zapsala jsem si adresu toho servisu a domluvila se s majitelem, že se tam tak za hodinu zastavím.

Rozložila jsem si před sebe své poznámky a našla si v nich zdejší telefonní čísla, která jsem si opsala z Tomovy psací podložky. Po vytočení prvního z nich se mi ozval záznamník. Vycházela jsem z předpokladu, že žena, která se mi z něho ozvala, byla ona vyšetřovatelka, již údajně Phyllis viděla flirtovat s Tomem. Kdybych ji měla na drátě, trvalo by pěkně dlouho, než by mi zodpověděla všechny otázky, které jsem na ni měla. Vytočila jsem tedy její číslo ještě jednou a opět se mi přihlásil záznamník a s ním tentýž

chraplavý ženský hlas, který mě instruoval, co mám udělat po zaznění tónu. Tentokrát jsem jí nechala vzkaz se svým jménem, telefonním číslem domů a do práce a naznačila, že

s ní potřebuji mluvit o Tomu Newquistovi. Hned pak jsem zatelefonovala na úřad šerifa do Perdida: „Dobrý den, prosím vás, měla bych takovou prosbu. Potřebovala bych se spojit s jednou paní vyšetřovatelkou. Mohlo by jí být tak čtyřicet nebo k padesáti. Nevím sice, jak se jmenuje, ale podle všeho by měla být zaměstnaná na úřadě šerifa u vás v Perdidu. Nenapadá vás náhodou, o koho by mohlo jít?“

„A z jakého je oddělení?“

„To právě nevím.“

Chlapík na druhém konci se zasmál. „Milá dámo, takových žen, jak říkáte, tu máme bezmála deset. Trochu přesnější byste být nemohla?“

„Hmm. Asi ne,“ posmutněla jsem. „No, asi toho budu muset zjistit víc. Stejně díky.“

„Vůbec nemáte zač.“

Nehnutě jsem seděla na židli a div nervózně neohryzávala tužku. Co si počít, co jen si počít? Vytočila jsem číslo na Phyllis Newquistovou a samozřejmě to zvedl záznamník. Nechala jsem tam tento vzkaz: „Dobrý den, Phyllis! Tady Kinsey. Víte, chci se zeptat na jméno té vyšetřovatelky, co jste ji viděla s Tomem. Mám už sice telefonní číslo k ní domů, ale moc by mi pomohlo, kdybych věděla, jak se jmenuje. Mohla bych jí pak totiž zavolat do práce, takže by se to celé možná urychlilo. Zatím jsem nucená čekat, až se mi sama ozve.“ I v tomto případě jsem

na sebe nechala číslo domů a do kanceláře a přistoupila k dalšímu bodu svého programu.

Druhým číslem, které jsem si u Toma v pracovně poznamenala, bylo číslo do hotelu Gramercy. Usoudila jsem, že tato položka bude vyžadovat mou osobní návštěvu.

Zastrčila jsem si tedy do kabelky Tomovu fotografii, hodila na sebe bundu, popadla paraple a vyběhla do deště. I když

jsem měla zraněné prsty stále oteklé, nebolely mě a byla jsem tomu nesmírně ráda. Kdykoli to šlo, dělala jsem vše levou rukou, což se vztahovalo i na odemykání auta, při kterém jsem jako žonglér přehazovala ostatní věci z jedné ruky do druhé. I ta nejjednodušší věc mi vždy trvala neskutečně dlouho, protože s dlahou na pravačce jsem byla velmi neohrabaná. Ještě jsem se vrátila pro psací stroj a položila jej na sedadlo spolujezdce.

Stroj jsem vyložila v servisu a pan opravář mi slíbil, že se ho pokusí dát dohromady, jak nejrychleji to půjde. Pak jsem vrátila vypůjčený vůz. Stačilo ho jen zaparkovat před kanceláří půjčovny v centru, vrátit klíčky a zaplatit. Jakmile bylo vyřízené i tohle, zastavila jsem si taxík a nechala se odvézt k domovu. Usedla jsem za volant svého broučka, otočila klíčkem a motor po krátkém zakuckání přece jen naskočil. Konečně nějaký posun!

Zajela jsem do centra a auto nechala ve veřejných garážích. Venku jsem si roztáhla deštník, vrátila se o jednu ulici a odbočila. Hotel Gramercy byl malý dvoupatrový dům

na dolní State Street a býval útočištěm místních bezdomovců, kdykoli jim přišla podpora. Omítnutý byl zelenkavou pastelovou barvou připomínající mátové frappé.

Měl poměrně velkolepý zastřešený vchod, kde se mohlo před deštěm schovat až šest kuřáků. Na baldachýnu nade dveřmi byly uvedené ceny.

JEDNOLŮžKOVÝ POKOJ, $ 9,95

DVOULŮžKOVÝ POKOJ, $ 13,95

CENY ZA JEDNODENNÍ / TÝDENNÍ / MĚSÍCNÍ

POBYT, K DOPTÁNÍ NA RECEPCI

Při mém příchodu mě uvítal nějaký dědula zabalený do igelitového pytle na odpadky, který mu zjevně sloužil jako pláštěnka. Podíval se na mě takovýma rybíma očima, ustoupil stranou a já kolem něho prošla do haly. Uvnitř jsem opatrně složila deštník, abych nepostříkala nikoho z přítomných. Ti se tam zřejmě sešli, aby si společně připili na nový der. Podle mého bylo na něco takového příliš časně, ale kdoví, jestli si v tom hnědém papírovém sáčku mezi sebou neposílali džus.

Podlaha v hale byla dlážděná zeleným mramorem, ale hyzdily ji rozložené noviny, které měly vysušit mokré šlápoty křižující celý prostor. Poznávala jsem místa, z nichž

promočené noviny někdo sebral. Zanechaly totiž na mramoru otisky fotografií a titulků, nyní zrcadlově

obrácených. Ponurý interiér byl členěný šesti bohatě zdobenými pilastry. Vzniklo tak šest oddělených zákoutí. V

každém z nich stál zelený divan z jakéhosi syntetického materiálu. Od vysedávání v těchto skvostech neodrazovala zákazníky jen celková atmosféra, ale také cedulky s těmito a podobnými upozorněními:

KOUŘENÍ ZAKÁZÁNO!

PLIVAT NA ZEM ZAKÁZÁNO!

ZDRžOVAT SE ZDE ZAKÁZÁNO!

žEBRAT ZAKÁZÁNO!

PÍT V PROSTORÁCH HOTELU ZAKÁZÁNO!

PRÁT SE ZAKÁZÁNO!

MOČIT DO KVÉTNÍKŮ ZAKÁZÁNO!

Ne že bych tam některý z těch zákazů přišla porušit.

Přistoupila jsem k dlouhému recepčnímu pultu pod klenbou zdobenou sádrovými kudrlinkami a květinovými ornamenty.

Za ním stál recepční a opíral se lokty o pult. Zjevně ho dost zajímalo, proč přicházím. Připadala jsem si jako cvok, ale za současných okolností jsem stejně nemohla nic lepšího dělat.

„Ráda bych mluvila s ředitelem hotelu.“

„Podle všeho s ním už mluvíte. Jmenuji se Dave Estes. A vy?“

„Kinsey Millhoneová.“ Vylovila jsem vizitku a podala mu ji.

Pozorně a s vážnou tváří si ji pročetl. Mohlo mu být tak třicet a budil dojem veselého a otevřeného člověka. Na nose mu seděly brýle, na rtech zářil úsměv. Nejspíš měl mírný předkus a také pomalu plešatěl. Jeho vysoké holé čelo tak připomínalo mořský břeh po odlivu. To, co mu z vlasů zbylo, bylo hnědé a ulízané. Hnědou měl i teplákovou soupravu. Byla samá kapsa na zip, a tak vypadal spíš jako automechanik. Rukávy měl vyhrnuté, aby mu byly vidět bicepsy.

„Takže; jak vám můžu pomoct?“

Položila jsem před něj na pult obrázek Toma Newquista.

„Zajímalo by mě, jestli jste někdy neviděl tady toho pána?

Je to detektiv z úřadu šerifa v Nota Lake. Jmenuje se Tom, “

„Moment, moment,“ zadržel mne a gestem naznačil, abych už dál nic neříkala. Chvilku vypadal, jako by chtěl kýchnout: zavřel oči, otevřel ústa a zalapal po dechu. Pak se zase zatvářil normálně a podíval se na mě. „Newquist. Tom Newquist.“

Byla jsem jako omráčená. „Přesně tak. Vy ho znáte?“

„No, vlastně ne, ale byl tady.“

„A kdy to bylo?“

„Hm… řek bych tak v loni v červnu. Možná první týden.

Jestli mám hádat, tak pátýho.“

Nepočítala jsem s tím, že mi mou domněnku hned potvrdí, takže jsem vůbec nevěděla, na co se ho dál ptát.

Estes se na mě díval. „Stalo se mu něco?“

„Před pár týdny zemřel na infarkt.“

„Teda, to je pech. Je mi to líto. Nevypadal tak staře.“

„Ani nebyl, ale nemyslím, že by o sebe nějak zvlášť dbal. Mohl byste mi říct, co ho k vám přivedlo?“

„No jasně. Hledal tady nějakýho chlápka, co ho právě pustili z basy. A většina těch, co se tady poflakujou, tak vypadá; neptejte se mě proč. V takovým nóbl hotelu! Každej přece vidí, že tu za slušnou cenu dostane slušnej pokoj a taky že tu netrpíme žádný výtržnosti.“

„Nevzpomenete si na jméno toho člověka, kterého hledal?“

„Toho chlápka bylo snadný si zapamatovat i z jiných důvodů, ale stejně bych to rád zkusil po svým, když

dovolíte. Moment.“ Opět zopakoval předešlou proceduru, opět se zašklebil, aby bylo vidět, jakou si s tím dává práci.

Na okamžik ustal. „Nejspíš jste zvědavá, jak to dělám, co?

Mám za sebou mnemotechnickej kurs; učili nás tam, jak si co dobře zapamatovat. Jsem často sám, zvlášť když mám noční, takže si to můžu procvičovat. Trik je v tom, že si ke všemu vymejšlíte různý vodítka a asociace a s těma si pak danou věc uložíte do paměti.“

„To je úžasné. Ohromil jste mě.“

„Toho vašeho Newquista si pamatuju, protože jsem s tím začal, zrovinka když se tady objevil. Byl to můj první případ. A jak přesně jsem si zapamatoval jeho jméno?

Takže; to New mi utkvělo, jelikož tady ten chlápek byl docela novej, jasný? A to bylo podobný jako kviz. Takže; ten chlap tu byl novej a byl samá otázka, jako v kvizu. Už

je vám to jasný? Dohromady to dává Newquist.“

„To jde,“ ocenila jsem jej. „Co ale jeho křestní jméno?“

Estes se zazubil: „To jste mi přece řekla vy. Sám bych si ho nezapamatoval.“

„A ten další maník? Ten, po kterém Tom pátral.“

„Podle čeho jsem si ho jenom zapamatoval? Uvidíme, uvidíme. Určitě to nějak souviselo se zubařem. No jasně!

Ten chlap se jmenoval Toth. Jako tooth 1, ale bez jednoho ‚o‘. Ke všemu mu chyběl jeden zub. Tak to do sebe pěkně zapadalo. Křestním se jmenoval Alfie. Od zubaře je totiž jen krůček k praktickýmu lékaři. A když vám takovej praktik strká do pusy špachtli, tak po vás vždycky chce, abyste řekla ‚Á‘, ne? A díky tomu jsem si zapamatoval, že jeho křestní jméno začínalo na ‚A‘. Tak jsem si v duchu začal odříkávat všechna jména, co začínaj na ‚A‘. Allen, Arnold, Avery, Alfie… a měl jsem to.“

„Takže podle vás tu byl Tom Newquist pracovně?“

„Přesně tak. Problém ale byl, že Alfieho minul. Toth tady sice byl celý dva tejdny, ale prvního června se odstěhoval. Bylo to teda chvilku předtím, než se tu objevil ten váš detektiv.“

1 tooth = anglicky zub

„Nemáte náhodou ponětí, proč se po něm Tom sháněl?“

„Povídal, že ho k němu přivedla stopa, na kterou narazil v nějakým případu, na kterým pracoval. To si zase pamatuju, protože to bylo jako z filmu. Víte, jako by sem nakráčel Clint Eastwood a s tím svým kamenným ksichtem mi před očima mával odznakem. Vím jenom to, že si pan Newquist s Alfiem nestih popovídat, protože už byl pryč.“

„Nenechal tu na sebe Alfie adresu?“

„To sice ne, ale mám adresu jeho bejvalky. Když

vyplňoval přihlašovací dotazník, načmáral ji do kolonky ‚nejbližší příbuzný, který s vámi nežije ve společné domácnosti‘. Vyžadujem to od klientů pro případ, že by náhodou zdemolovali pokoj nebo zčistajasna umřeli. Když

najdete v pokoji mrtvolu, je to vážně hustý, jelikož člověk neví, co s ní.“

„To si dokážu představit,“ ujistila jsem ho. „Myslíte, že bych mohla dostat jméno a adresu jeho bývalé ženy?“

„Ale co by ne. žádnej problém. Podle mýho názoru to žádná důvěrná informace není. Vždycky když se u nás někdo přihlašuje, tak mu říkám, že záznamy na recepci jsou normálně k dispozici policii, úřadům a tak. Sem tam se tu totiž objeví nějakej polda a ptá se na to. A já o soudní tahanice nestojím. Mám totiž zato, že kdybych jim ty informace nevydal, bránil bych jim ve výkonu spravedlnosti.“

„Věřím, že to páni od policie jistě dokážou ocenit, ale nevadí to vašim hostům?“

Dave Estes pokrčil rameny. „Až na mě někdo podá žalobu, asi od toho upustíme. Ale víte, byl tady ještě jeden člověk. Detektiv v civilu. Přišel ještě dřív než ten Newquist, asi tak prvního června. Buď jsem tehdy nebyl ve službě, nebo jsem to ještě neměl tak vychytaný s tou pamětí,“

utrousil a poklepal si přitom na čelo. „Říkal jsem Peckovi, aby si taky udělal ten kurs co já, ale ještě se mi ho nepodařilo přemluvit.“

„To je smůla,“ prohlásila jsem. „A kdo byl tedy ten další detektiv, co se tu objevil?“

„V tom nemůžu sloužit, jak jsem už říkal. Kdyby absolvoval Peck ten kurs, určitě by si to na chlup přesně pamatoval. Ale bez něj? Ani ťuk. Byl dutej jak bambus a tím to hasne.“

„A mohla bych si s Peckem aspoň promluvit?“

„To klidně, ale i já vám můžu říct, co od něj uslyšíte.

Pamatuje si jenom, že sem ten detektiv přišel, že měl zatykač, ale Toth že tady nebyl. Ve skutečnosti se odhlásil ještě ten den odpoledne, takže se dá předpokládat, že se bál, kdy si na něj zákon došlápne. Hned druhej den ráno ten detektiv volal zas a Peck mu tedy dal aspoň číslo a adresu Tothovy bejvalý, jako bych to udělal i já.“

„A Tomovi Newquistovi jste o tom druhém detektivovi říkal?“

„Řek jsem mu přesně to, co teď říkám vám. Usoudil jsem, že to asi byl nějakej polda, kterýho sám znal.“

„A co Tothova bývalá žena? Řekl jste mu také, jak se s ní spojit?“

„No jistě. Nejspíš se u ní netrhly dveře.“

„A nezmiňoval se vám někdo o tom, že byste neměl tak benevolentně rozdávat podobné informace?“

„Dámo, my tady nejsme žádná bezpečnostní agentura. A když se tu objeví polda a zeptá se, nechci dělat obstrukce.“

„A co ten zatykač? Vystavili ho případně tady?“

„To vám bohužel neřeknu. Peck si těchhle věcí zdaleka nevšímá tak jako já. Ale staví se k tomu správně, jsme tu od toho, abysme spolupracovali. V místě, jako je tohle, je člověk zatraceně rád, když má poldy na svý straně. Když se to tady porve a vy vytočíte 911, potřebujete, aby někdo opravdu zakročil.“

„Nemluvě o tom, že vám taky někdo musí píchnout s tou hromadou bezvládného masa, co většinou po rvačce zůstane na zemi, že?“

„Koukám, že vám to dochází.“

„Co si to teď stručně shrnout, abych měla jistotu, že jsem si to správně zapamatovala? Takže; Alfie tu bydlel dva týdny, někdy od poloviny května.“

„Přesně tak.“

„Pak se tu objevil ten detektiv v civilu s příkazem k jeho zatčení. Alfie se o tom asi nějak dozvěděl a, koho by to

překvapilo?, ještě ten den odpoledne se odhlásil. Druhý den sem ten detektiv zase telefonoval a Peck mu dal kontakt na Tothovu bývalou ženu.“

„Jo. Peck si myslel, že Alfie utek k ní,“ doplnil Estes.

„Pak asi kolem pátého června sem přišel Tom Newquist a vy jste mu dal stejné informace, jaké měl jeho neznámý kolega.“

„Tak tak! Nikomu nenadržovat, to je moje heslo. A buďte za to ráda, jinak byste ani vy nic nevěděla. Taky proč bych měl jednomu vyhovět a jinýho odmítnout? Podle mýho by to bylo nefér.“

„Vždyť jste mi ještě nic neřekl,“ podotkla jsem.

Natáhl se pro kus zmuchlaného papíru a naškrabal na něj jméno té ženy, její adresu a telefonní číslo; podle všeho zpaměti. Pak mi lísteček s údaji přisunul pod nos.

Vzala jsem si jej a všimla si, že adresa je do Perdida. „To asi koukáte, jak je Alfie Toth najednou populární, co?“

„To jo.“

„A nemáte náhodou zdání proč?“

„Ne.“

„Jak se ten váš Peck jmenuje křestním jménem?“

„Leland.“

„Kdybych s ním náhodou potřebovala mluvit, najdu ho v telefonním seznamu?“

Estes zakroutil hlavou. „Jeho číslo tam není. A taky je to jedna z mála věcí, který bych nikomu bez jeho svolení neprozradil.“

Na chvilku jsem se zamyslela a uvědomila si, že již

nemám dalších otázek. Kdybych si ale na cokoli vzpomněla, vždycky jsem za Davem zase mohla zaskočit. „No, tak vám pěkně děkuju za pomoc. Byl jste skutečně velkorysý a já si toho nesmírně vážím.“ Sklonila jsem se pro deštník, přehodila si kabelku z pravého na levé rameno, abych si později lépe poradila s obojím.

„Vy si to nechcete poslechnout až do konce?“

Zaváhala jsem: „Do jakého konce?“

„Ten chlápek umřel. Někdo ho zavraždil. Nějakej turista ho našel kousek od Ten Pines; je to pár měsíců. Třináctýho ledna. To jsem si zapamatoval, protože ten den má narozeniny moje prateta. Smrt. Narozeniny. Aby si tyhle dvě věci člověk spojil, nemusí bejt žádnej kouzelník. Hlava mapa.“

Zírala jsem na něj a vybavovala si krátkou zprávičku v novinách. „To šlo o Alfieho Totha?“

„Jo. Podle koronera musel bejt tuhej tak šest nebo sedm měsíců. Zhruba od chvíle, co se po něm začalo shánět tolik lidí, jako ten chlápek se zatykačem a taky ten váš Tom Newquist. Někdo se mu prostě dostal na kobylku. Škoda že je Peck takovej flink. Kdyby nebyl hlava děravá, moh z něj bejt korunní svědek.“

„Jako v čem?“

„V čemkoli.“

*

Posadila jsem se do auta a lámala si hlavu s tím, co to všechno mělo znamenat. Každý, kdo se tu ukázal, chtěl mluvit s Alfem Tothem, až z toho měl, chudák, smrt. Slíbila jsem si, že se budu muset ještě jednou a pořádně podívat na tu zprávičku v místních novinách. Podle toho, co jsem si tak pamatovala, jsem z ní stejně nemohla mnoho vyčíst.

Mrtvola, již v rozkladu, se našla někde uprostřed rezervace Los Padres. Jméno zavražděného mi bohužel neutkvělo.

Přesnou příčinu smrti neuvedli, ale bylo nasnadě, že šlo o násilný trestný čin. Z policie samozřejmě mnoho informací nevypadlo, ale nejspíš řekli novinářům všechno, co věděli.

Na další zprávy týkající se té vraždy jsem si nevzpomínala, a tak jsem to raději pustila z hlavy. Státní rezervace Angeles a Los Padres jsou pro vraždu jako stvořené, až z toho má člověk dojem, že se tam mrtvoly válejí podél cyklistických stezek jako odpadky.

Nastartovala jsem a přesunula se o osm bloků dál, k veřejné knihovně. Tam jsem si v archivu našla příslušný článek, který patnáctého ledna otiskl Santa Teresa Dispatch.

V Los Padres nalezeno tělo neznámého muže

V rezervaci Los Padres objevil 13. ledna nejmenovaný cyklista rozkládající se tělo člověka, kterého na Úřadu okresního šerifa v Santa

Terese

identifikovali

jako

pětačtyřicetiletého

Alfreda

Totha.

Nepocházel odsud. Jeho tělo bylo nalezeno v pondělí v nehostinné divočině, asi osm kilometrů od vrcholku Manzanita. Totha policisté identifikovali podle zubů, poté co prošli záznamy pohřešovaných osob. Zmizení tohoto muže nahlásila jeho bývalá manželka Olga Tothová, žijící v Perdidu. Případ se vyšetřuje jako vražda. Kdokoli by policii mohl poskytnout nějaké informace, nechť se obrátí na detektiva Claye Boyda z místního Úřadu šerifa.

Co nejrychleji jsem vyhledala telefonní automat na mince, z hloubi kabelky vyhrabala drobné, vytočila číslo šerifovy úřadovny v Santa Terese a požádala o přepojení na detektiva Boyda.

„Boyd,“ přihlásil se strohým tónem, aby si každý hned uvědomil, že jej zajímá výhradně práce. Stačilo, aby se mi představil, a mně bylo jasné, že z nás nikdy nebudou nejlepší kamarádi.

„Dobrý den, tady Kinsey Millhoneová,“ představila jsem se a doufala, že to znělo ležérně. „Jsem soukromá vyšetřovatelka odsud z města a dělám na případu, který nejspíš nějak souvisí s vaším zavražděným Alfredem Tothem.“

Ticho. „A to jako jak?“

„No, vlastně ještě přesně nevím. Nechci od vás žádné důvěrné informace, ale mohl byste mě alespoň informovat, jak případ dosud pokročil? Vím jen to, co bylo v lednu v novinách.“

Ticho. Připadalo mi, jako by se jedničky a nuly na lince mezi námi kdesi zasekávaly. Přísahala bych, že si dělal poznámky. „A proč se o něho vlastně zajímáte?“

„Víte, to se těžko vysvětluje. Najala si mě žena, vlastně bych měla říci vdova po jednom detektivovi z Nota Lake.

Jmenoval se Tom Newquist. Neznáte ho náhodou?“

„Jeho jméno mi nic neříká.“

„Přijel sem do města loni v červnu, že si promluví s Alfiem Tothem, ale když dorazil do hotelu Gramercy, Toth tam už nebydlel. Možná se s ním později spojil, ale jistá si tím nejsem. Předpokládám ale, že s ním chtěl mluvit v rámci nějakého vyšetřování.“

„Aha.“

„Nemáte tam u vás záznam o tom, že by se na vás Tom Newquist kvůli něčemu obrátil?“

„Moment.“ Zněl rezignovaně, jako člověk, který si moc dobře uvědomuje, že kdyby odepřel veřejnosti její právo na informace, později by ho za to mohl někdo zažalovat.

Přepojil mne. Zaposlouchala jsem se do šumu, který je znamením toho, že se člověk ocitl na křižovatce telefonních linek. Děkovala jsem bohu, že mě ušetřil třeba dechovky nebo vojenského pochodu z pera Johna Phillipa Sousy. V

některých firmách tuto odmlku vyplňují zase rozhlasovým zpravodajstvím, které bývá kolikrát puštěné tak potichu, až

si člověk říká, jestli nezabloudil na vyšetření k ušaři.

Za okamžik se opět přihlásil detektiv Boyd. Nejspíš si na stole před sebou rozložil nějaké desky, protože jsem ho slyšela listovat. „Jste tam?“ zeptal se bez zájmu.

„Ano, jsem tady.“

„Když tady Tom Newquist byl, sice se na nás přímo neobrátil, ale tady koukám, že jsme byli s Nota Lake v kontaktu.“

„Vážně?“ podotkla jsem. „To by mě tedy zajímalo, proč vám nedal vědět o tom, že se chystá k vám do města.“

„Panebože, to netuším. To vážně těžko říct,“ dodal zbytečně.

„A kdyby se s vámi spojil, věděli byste o tom?“

„To ano.“

Bylo mi předem jasné, jak se bude situace dál vyvíjet.

Musela jsem tedy jako rybář čekat, až mi ryba jménem Boyd zabere, tedy odpoví na přesnou a hlavně jednoznačnou

otázku. Na co se nezeptám, říkala jsem si, to mi sám od sebe neřekne. Proto jsem ho musela něčím zaujmout, a dát mu tak podnět alespoň k nějaké spolupráci. „Co abych vám pověděla, co vyšetřuji?“ navrhla jsem konverzačně a pokračovala: „Vdova po panu Newquistovi je přesvědčená, že si s něčím dělal vážné starosti.“

„Hmm.“

Pomalu jsem ve vzduchu cihla svou prohru. Jak to ten člověk dělal, že byl tak ochotný a nepříjemný zároveň?

Změnila jsem tedy taktiku. „Když Alfieho našli mrtvého, nestíhala ho kvůli něčemu policie?“

„Pokud vím, tak ne. Právě ho pustili z chládku, kde si odseděl menší loupež.“

„Recepční v hotelu Gramercy mi řekl, že se po Alfiem u nich v hotelu sháněl nějaký detektiv v civilu, a že měl dokonce i zatykač.“

„Od nás nebyl.“

„A o žádném podobném zatykači také nevíte?“

„To nevím.“

„Ale přece to spolu musí nějak souviset! Jinak by se sem Tom Newquist nevláčel z takové dálky.“

„Víte, co vám povím? Jestli jde jen o to ukojit zvědavost té paní Newquistové, nevím, proč bych vám měl poskytnout nějaké informace. Proč si nepromluvíte s pány policisty z Nota Lake? Třeba by vám ti mohli něco říct. Nic lepšího asi stejně nevymyslíte.“

„To mi jako naznačujete, že vy nějaké informace máte?“

„Jen chci, abyste pochopila, že hned nezasvětím do našeho vyšetřování prvního hej počkej, co nám zavolá.

Kdybyste se ale něco dozvěděla, něco nového samozřejmě, moc rádi vás tady u nás na stanici uvidíme.“

„Už jste v tom případu dospěli k nějakému závěru?“

„To zatím ne.“

„V novinách stálo, že šlo o vraždu. Je to tak?“

„Ano, to je.“

„Podezíráte někoho?“

„Zatím ne. A i kdyby, stejně bych vám neřekl jeho jméno.“

„Máte nějakou stopu?“

„žádnou takovou, o které bych se tu s vámi chtěl vybavovat,“ opáčil. „Ale nechcete se tady zastavit? Možná bych vám dovolil si popovídat s někým z mravnostního.

Takhle po telefonu vám toho moc nepovím. Nechci nikoho urážet, ale můžete být kdokoli… třeba novinářka.“

„Chraň bůh!“ zděsila jsem se. „Něco tak špatného si o mně snad nemyslíte, že ne?“

Vycítila jsem, že se usmívá. Alespoň se pobavil. Zdálo se, že o něčem uvažuje. Najednou prohlásil: „Víte, co? Něco zkusíme. Dejte mi na sebe číslo a já vám zavolám, až

budeme o něco moudřejší. Slibuju, že se ozvu.“

„To si snad ani nezasloužím.“

Detektiv Boyd se zasmál. „Mějte se.“

14

Olga Tothová mi dveře svého domu přišla v Perdidu otevřít v zářivě žlutém oděvu, přesněji stahovacích punčochách a strečových minišatech z bavlny, které měla ovinuté širokým bílým opaskem z napodobeniny kůže, posázeném umělými démanty. Všechny svršky ji obepínaly velmi těsně a jen neúspěšně zakrývaly škody, které zanechal čas na jejím šedesátiletém těle. Na nohou měla bílé jezdecké boty sahající až pod kolena; tak jedenáctky. Zhotovené byly z imitace krokodýlí kůže a na vnitřní straně měly ozdobné štěpování. Musela si něco nechat provést s obličejem a pravděpodobně šlo o kolagenové injekce. Měla totiž

podezřele plné rty a také jaksi vyboulené tváře. Na hlavě se jí čepýřila platinově blond kštice přesušených vlasů. Hnědé oči si obtáhla výraznou tužkou, kterou si také nakreslila nové obočí. Bohužel o kousek výš, než bylo to původní.

Kolem sebe šířila vermutový odér, a to ani nemusela otevřít pusu.

Perdido a Santa Teresu od sebe dělila bezmála padesátikilometrová vzdálenost, kterou jsem absolvovala za deště, a tudíž i neustálého kmitání stěračů. Jízda samozřejmě vyžadovala naprosté soustředění. Vozovka byla kluzká, její

černý povrch pokrývala souvislá vrstva vody, jež vypadala jako zrcadlo a výrazně ztěžovala řízení. Za normálních okolností bych cestu o hodinku dvě odložila, ale něco mi říkalo, že se policie možná pokusí na mne Alfieho bývalou ženu upozornit a třeba ji přimějí držet jazyk za zuby.

Adresa, kterou jsem dostala od Davea, mne zavedla na místo nedaleko pláže, k deseti činžovním řadovkám ze dřeva, s výhledem na Pacifik. Olga měla byt v patře. Vedlo k němu samostatné schodiště, vchod byl zastřešený a obestavěný rostlinami v květináčích. žena, jež mi na zazvonění přišla otevřít, byla starší, než jsem očekávala, a její úsměv odhalil řadu zubů s korunkami.

„Paní Tothová?“

„Ano,“ přitakala. Z hlasu jí čišel nehraný optimismus, jako by se účastnila všech komerčních soutěží nebo sázela a doufala, že za dveřmi bude stát třeba někdo, kdo jí podá klíčky od zbrusu nového automobilu nebo, a to by bylo ještě lepší, šek na pár milionů dolarů.

Já jí podala jen svou vizitku. „Prosím vás, mohla bych si s vámi promluvit o vašem bývalém manželovi?“

„A o kterým?“

„O Alfiem Tothovi.“

Její úsměv vystřídalo zklamání, jako bych se snad z řad jejích bývalých manželů mohla zajímat o někoho lepšího.

„Má milá, děsně nerada vám to říkám, ale nedávno zemřel.

Jestli jste sem tedy přišla vymáhat dluhy, můžete se klidně postavit támhle dozadu do fronty.“

„Jsem tu kvůli něčemu jinému. Můžu dál?“

„Vy mi nenesete žádnej soudní příkaz?“ optala se opatrně.

„Vůbec ne. Vážně.“

„Varuju vás. Schválně jsem si nechala v novinách otisknout oznámení, že jsme dávno rozvedení a že tudíž

nenesu sebemenší odpovědnost za jeho dluhy; jen za svoje.“

„Co se mě týče, nic na vás nemám.“

Chvilku si mě měřila a pak malinko ustoupila. „Ale nic na mě nezkoušejte,“ upozornila mě ještě.

„To ani nemám zapotřebí,“ ujistila jsem ji.

Vstoupila jsem za ní do stísněné předsíně. Neuniklo mi, že cestou sáhla po sklence s martini stojící na jakémsi malém stolku. „Právě jsem si nalila drink; tak kdybyste chtěla taky…“

„Zatím ne, ale díky.“

Po chvilce jsme se ocitly v obývacím pokoji, který byl celý laděný do bila. Na zemi ležel bílý sešlapaný koberec s krátkým vlasem, na oknech visely bílé nylonové záclony, bílá byla i koženková sedací souprava a umělohmotné křesílko. Celý pokoj osvětlovala pouze jediná lampa, a protože venku pršelo, ani světlo zvenčí nemělo tu správnou sílu. Proto mi to tam připadalo ponuré. Na bílém konferenčním stolku s pochromovanou konstrukcí byly

naaranžované bílé lilie, vedle nich džbánek s martini a několik výtisků časopisu Architectural Digest a jeden z posledních Modern Maturity. Obě dvě jsme se u něho zarazily. Rozladěně se předklonila: „To tady zapomněla jedna kamarádka. Osobně podobný věci nesnáším. Jen se našinec přehoupne přes padesátku, všechny tyhle seniorský spolky se můžou přetrhnout, aby člověka utáhly. Tedy ne že bych měla nějak blízko do důchodu,“ podotkla ještě. Nalila si další pití, přihodila do skleničky olivu, kterých měla po ruce hned celou misku. Spokojeně si olízla prsty. „Olivy jsou na tom to nejlepší,“ poznamenala. Všimla jsem si, že má velmi dlouhé nehty a navíc růžové. Byly už na pohled tak silné, že se dalo tušit, že jsou nalepovací. „Co vlastně děláte?“ zeptala jsem se.

Pokynula mi, ať se posadím na bílou koženkovou pohovku, na jejímž jednom konci již sama seděla, ruku pohodlně nataženou na opěradle. „Jsem kosmetička; kdybyste se neurazila –“

Gestem jsem ji umlčela. „Prosím vás, ani se nepokoušejte mi tu vykládat, jak bych mohla být ještě krásnější. Poradím si sama.“

Zasmála se takovým hrdelním smíchem, až jí poskočila prsa. „Za pokus nic nedáte. Tak kdybyste si to rozmyslela, klidně brnkněte. Uměla bych si taky poradit s tou vaší hřívou. No nic. Jak jste tedy připadla na Alfieho? Už bych

myslela, že budou všechny jeho problémy dávno pasé, když

už to má, chudák, za sebou.“

Ve stručnosti jsem ji zasvětila do své práce, zmínila jsem se také o Selmě Newquistové a o tom, že by snad jako vdova mohla pochopit, že si dělá starosti o manžela a jeho duševní rozpoložení těsně před smrtí.

„To jméno Newquist neslyším prvně. Nějakej Newquist mi totiž volal; pár tejdnů po tom, co se Alfie zdejchnul.

Povídal, že prej je to důležitý, ale co mi tak přišlo, moc na mě nenaléhal. Řekla jsem mu, že Alfie nebude daleko, a že když mi dá den dva, tak bych ho snad dokázala najít.“

„A jak dlouho se tu Alfie zdržel?“

„Dva dny, možná tři. žádnýho svýho bejvalýho bych tu dýl nenechala. Jinak, než bych se vzpamatovala, by mi tu tábořili přede dveřma. Chtěj všichni to samý.“ Zvedla ruku a začala vypočítávat, co všechno od ní její muži vyžadovali: „Sex, vyprat a pár drobnejch na cestu.“

„Proč se Alfie odstěhoval z hotelu Gramercy?“

„Měla jsem takovej dojem, že znervózněl. Byl jako hejno vos, ale proč, to už mi neřek. Vždycky byl nervák, ale tehdy mi přišlo, že hledá místo, kam se schovat. Řekla bych, že tak nějak doufal, že si tady zařídí trvalej pobyt, ale s tím se moh jít, víte co… Už jsem nestála o to, aby se mnou do budoucna počítal. Byl hrozně roztomilej, ten nejsladší brouček. O dvacet let mladší než já, i když byste to sotva

řekla. Byli jsme spolu osm let. Samozřejmě strávil většinu času v kriminále. To proto nám to vydrželo tak dlouho.“

„A proč byl zavřený?“

Mávla rukou. „Nikdy to nebylo nic velkýho, falšování šeků, drobný krádeže nebo pití na veřejnosti. Když se trochu víc cejtil, hned ho zabásli. žádnej násilnej trestnej čin ale nespáchal. Nikdy nikoho nenapad. Jeho problém byl v tom, že nevěděl, jak přechytračit tady ten systém. Nebylo mu to holt shůry dáno, tak co? žádnej idiot nebyl, jenom to zkrátka neměl v genech. Tíhnul ke špatný společnosti a vždycky se kdejakým kreténem nechal navézt do nějaký blbosti. Snadno ho někdo ovlivnil. Od každýho si nechal věšet bulíky na nos.

Podle něj to byly všechno samý skvělý nápady. Byl zkrátka naivní. Většinou to mělo katastrofální následky, ale byl podle všeho naprosto nepoučitelnej. Člověk ho za to moh mít jenom rád. Navíc dobře vypadal, tak potrhle. Na pár věcí měl talent, ale všechno ostatní jste mohla předem odepsat jako definitivní ztrátu.“

„A nač tedy měl talent?“

„Uměl to se ženskýma. Byl nadrženej jako nikdo a dokázal prosouložit celej den.“

„Ach tak. A jak jste se vůbec seznámili?“

„V baru. To jsem byla ještě svobodná, ale pomalu mi to začínalo lézt krkem. Nevím jak vy, ale teď si zrovna užívám na inzerátech. Je to sranda. Jste svobodná? Vypadáte totiž

tak.“

„No, jsem svobodná a naprosto mi to vyhovuje.“

„Jo, vím přesně, o čem mluvíte. Taky si nestěžuju, že si žiju po svým. Nemám s tím sebemenší problémy. Abych pravdu řekla, dokonce mi to tak vyhovuje mnohem líp než

co jinýho. Jak asi jinak bych dostala pořádně nařezáno?“

„Vy si dáváte erotické inzeráty?“

„Jo. Samozřejmě se to nedá napsat jen tak naostro. To by vypadalo hloupě,“ dodala. „Naštěstí existuje spousta jinejch možností, jak na to. Třeba ‚Večírek pro otrlé‘ nebo ‚Holky, co si chtěj užít‘ případně ‚Vášnivka hledá vhodný protějšek‘. Když to navlíknete správně, chytíte taky tu správnou rybu.“

„Ale neznervózňuje vás to?“

„Co jako?“ podivila se a podívala se na mě svýma velkýma prázdnýma očima.

„No víte, když si chlapa do postele vybíráte přes inzerát.“

„A jak jinak byste je chtěla shánět? Já nejsem promiskuitní, ale mám na to chuť jako všichni normální lidi.

Třikrát nebo čtyřikrát do tejdne mě to dole začne svrbět, a to pak vždycky zatoužím po lásce.“ Zavrtěla se a luskla prsty.

Pokusila se tak naznačit, jak krásný může být nespoutaný život svobodné dámy. Podle všeho jsem o něco přicházela. „Každopádně tou dobou, kdy jsem se seznámila s Alfiem, jsem obrážela všechny kluby tady v Perdidu, a věřte mi, moc jich tu není. Tím pádem taky nemáte ani moc

možností. Když jsem ho viděla, nikdy by mě nenapadlo, že bude tak nadanej. Ten chlap byl k neutahání, přirážel a přirážel… Někdy si říkám, že to bylo vlastně štěstí, že strávil tolik času v kriminále.“ Odmlčela se a přihnula si ze skleničky s martini a jako pravý znalec přitom povytáhla obočí.

Reagovala

jsem

nějakou

nemastnou

neslanou

poznámkou a uvažovala, co by se na něco takového vlastně dalo říct. „Takže tehdy v červnu se u vás zdržel ani ne týden,“ řekla jsem ve snaze přivést ji k nějakému neutrálnímu tématu.

Odložila sklenku na stůl. „Tak nějak. Dýl to bejt nemohlo, protože chlapa, co mi to dneska dělá, jsem si nabalila koncem května. A kdyby Lester viděl, jak se mi tu Alfie rozvaluje na gauči, asi by z toho nebyl právě vodvázanej. Chlapi bývaj hrozně majetnický, zvlášť když s vámi spěj.“

„A kam od vás šel?“

„To bych taky ráda věděla. Naposledy jsem ho viděla, když si balil věci. A pak se tu najednou objevili poldové a ptali se, jakej měl můstek. Snažili se ho identifikovat podle korunek na stoličkách. To bylo ale až v polovině ledna, když

už byl v trapu celejch šest měsíců.“

„Myslíte si, že odsud zmizel, protože se něčeho bál?“

„Nejdřív jsem na nic takovýho nepomyslela, ale může bejt. Poldové měli zato, že byl zavražděnej krátce po tom, co odsud odešel.“

„A jak přišli na to, kdy zemřel?“

„Taky jsem se jich ptala, ale nic konkrétního mi neřekli.“

„Poznala jste jeho tělo?“

„To co z něho zbylo. Ze ho pohřešuju, jsem nahlásila, řekla bych, tak v první polovině září. Jeho kurátor totiž

někde vyšťoural moje číslo a adresu a sprdnul mě, že se mu Alfie už dlouho nehlásil. Když mi moh tak nadávat, taky jsem mu pěkně od plic řekla, co myslím, že by měl jako udělat.“

„A proč jste zavolala na policii až po takové době?“

„Podívejte, když má někdo věčně problémy se zákonem jako Alfie a dva měsíce ho nevidíte, nevoláte většinou hned policii. Kolikrát já nevěděla, kde je mu konec! Moh bejt třeba zase v base nebo na cestě… kdoví? Nakonec jsem to přece jen nahlásila, ale dokud nenašli jeho tělo nahoře u Ten Pines, moc je to nezajímalo.“

„Naznačila vám policie, co se mu mohlo stát?“

Zakroutila hlavou. „Víte, co vám povím? Určitě ho nezabili pro peníze, protože ten chlap byl chudej jak kostelní myš.“

„Ještě jste mi ani neřekla, proč ho vlastně hledal Tom Newquist.“

„Údajně to souviselo s nějakou vraždou, ke který došlo v Nota Lake. Prej se doslech, že byl Alfie kamarád toho zavražděnýho, kterýho našli někdy v březnu minulýho roku.

Pochopila jsem, že když ten druhej zkapal, toulali se s Alfiem spolu po kraji.“

„Podezírali Alfieho?“

„No tak, moje milá, to přece poldové nikdy neřeknou.

Maj za to, že jim budete víc nápomocná, když si budete myslet, že ho hledaj jen jako možnýho svědka. Myslím, že to platilo i v tomhle případě. Alfie byl totiž padavka. Násilí se bál jako čert kříže. Nikdy by nikoho nezabil a to klidně odpřisáhnu na balíček kondomů.“

„A jak přišel Tom Newquist na to, že byl Alfie tady?“

„Řek mu to chlápek z nějakýho hotelu.“

„V Santa Terese.“

„Aha. Tak to nevím. To neříkal. Možná si ho nechal najít v počítači. Vzhledem k tomu, že Alfie seděl, měl by ho za chvilku.“

„A co ta oběť? Řekl vám Newquist jméno toho zavražděného?“

„Ani nemusel. Znala jsem ho dobře od Alfieho.

Jmenoval se Ritter. S Alfiem se seznámili ve vězení. Před šesti rokama, v Chino. Ritter byl nebezpečnej, fakt hajzl, ale ve vězení Alfieho chránil, a tak když je pustili, zůstali už

spolu. Alfie dokonce chtěl, jestli by tu nemohli bydlet oba, ale to jsem rezolutně odmítla. Ritter seděl za znásilnění.“

„Ritter bylo křestní jméno nebo příjmení?“

„Příjmení. Křestní jméno měl takový uhozený, snad Percival. Každej mu ale říkal Pinkie.“

„Jak Alfie reagoval, když se dozvěděl, že je Ritter po smrti?“

„Ani jsem mu to nestačila říct. Hledala jsem ho po celým městě, ale byl už nejspíš dávno v trapu. A jak se nakonec ukázalo, pár dní nato umřel. Tedy aspoň to tvrdí policie.“

„Byl s vámi v kontaktu?“

„Každej tejden mi volal, jestli bych mu nepůjčila peníze.

Říkal, že mu dlužím skočný, ale to byl jen takovej vtípek.

Alfie byl hrdost sama.“

„To jistě,“ přitakala jsem.

„Ten mužskej mi vážně chybí. Víte, Lester je v pohodě, ale příčej se mu některý sexuální praktiky. Směrem dolů od rovníku mu to nevoní, jestli víte, co tím myslím?“

„Nemyslíte, že by v Alfieho smrti mohl mít prsty Lester?

Třeba na něho žárlil.“

„Kdyby o něm věděl, určitě by to tak bylo, ale neřekla jsem mu o tom ani slovo. Zmínila jsem se mu sice, že tady Alfie párkrát přespal na gauči, ale to, že jsme na to při každý příležitosti vlítli jak dva králíci, jsem si už nechala pro sebe.

Stačilo se jen sehnout, abych si zavázala tkaničku. Alfie na mě hned skočil jak statnej bejk.“

„Nikdo jiný už vám kvůli němu nevolal ani se na něho nepřišel zeptat?“

„Většinu času jsem byla v práci, takže ani nevím, co tady vlastně Alfie dělal, snad jen že pil, vykládal si karty nebo sledoval televizní seriály. Taky rád nakupoval. Dost si potrpěl na pěkný oblečení a taky za ně utratil skoro všechny peníze. Proč mu pokaždý z banky poslali novou kreditku, to jsem vážně nechápala. Dvakrát se dostal do mínusu. I tak moh mít nějaký kamarády. Vždycky nějaký měl. Jak už

jsem říkala, byl hrozně milej. Sice nadrženej, ale milej.“

„Určitě to byl sympaťák,“ podotkla jsem a doufala, že mě pánbůh navždy nezatratí.

„To teda byl. Nehádal se a vůbec se s ním dalo krásně vyjít. Ani v hospodách se nepral ani se do nikoho nenavážel.

Byl to zkrátka takovej velkej unavenej Joe a pořád mu stál,“

zavzpomínala a zlomil se jí hlas. „Až mi připadá, jako by se dneska lidi vraždili jen tak pro nic za nic. Prostě protože to jde. Alfie byl trdlo a nikdy se nechoval moc rozumně.

Klidně ho moh někdo zabít jen tak z plezíru.“

*

Rozjela jsem se zpátky do Santa Teresy a snažila se příliš nemyslet na to, co jsem se právě dozvěděla. Jen jsem nechala myšlenky volně plynout. Ani jsem je netříbila, ani jsem se nepokoušela to všechno pochopit. Přihořívalo, jak se říká. K něčemu jsem směřovala, ale neměla jsem sebemenší zdání, co by to mohlo být. Jedno však bylo jisté: Tom

Newquist se dostal na stejnou stopu, a ta ho možná přivedla k něčemu nevýslovně děsivému.

Domů jsem se vrátila krátce po třetí. Déšť sice na nějakou dobu ustal, ale obloha byla stále zatažená šedavými mračny a chodníky i ulice mokré. S deštníkem v podpaží jsem přeskočila několik kaluží, a když jsem prošla naší brankou, nesmírně se mi ulevilo, že jsem zase doma.

Odemkla jsem si a ihned rozsvítila. Trochu mě bolela ruka.

Mít dlahu totiž není žádný med. Svlékla jsem si bundu a spěchala do kuchyňky pro sklenici s vodou, abych mohla zapít prášek proti bolesti. Posadila jsem se na židli a začala odmotávat obinadlo, jímž jsem měla dlahu připevněnou tentokrát. Vyhodila jsem ji do koše, ovšem prsty nechala dosud přelepené náplastí. Bylo to jen takové symbolické gesto, ale zvedlo mi náladu.

Mrkla jsem na záznamník, který obsahoval jeden vzkaz.

Stiskla jsem tedy příslušné tlačítko a poslechla si zprávu od Tomovy spřátelené vyšetřovatelky. Byla nadmíru strohá: „Tady Colleen Sellersová. Jestli se mnou pořád potřebujete mluvit, do pěti jsem doma.“

Zkusila jsem vytočit její číslo. Zvedla to rychle, skoro jako by čekala, kdy konečně zavolám. Své „Haló“ pronesla velmi obezřele, bez náznaku vřelosti či přátelskosti.

„Tady Kinsey Millhoneová, dostala jsem váš vzkaz,“

představila jsem se. „To je Colleen?“

„Ano. Prý se mnou potřebujete mluvit kvůli Tomu Newquistovi.“

„Přesně tak. Jsem moc ráda, že jste se mi ozvala. Vlastně je mi to tak trochu trapné. Víte už, že nás Tom navždy opustil?“ Děsně nesnáším tuhle frázi. Proč říkat, že nás někdo navždy opustil, když chcete prostě říci, že ten člověk umřel? Připadalo mi ale, že trocha taktu nemůže být na škodu. Abych nevyšla ze cviku.

„To jsem slyšela, ano.“

Víc neřekla, a tak jsem musela přejít rovnou k věci.

„Víte, volám proto… Jsem soukromá vyšetřovatelka tady z města –“

„Vím, kdo jste. Proklepla jsem si vás.“

„No vida! Aspoň nemusíme ztrácet čas vysvětlováním.

Najala si mě paní Newquistová. Proč, to by bylo na dlouhé lokte. Každopádně jsem dostala za úkol zjistit, co všechno se Tomovi stalo za poslední dva měsíce života.“

„Proč?“

„Jak proč?“

„No proč by to bylo na dlouhé lokte?“

„Tuhle část bych radši vyřídila osobně. Nešlo by to nějak provést?“ zeptala jsem se.

Následovala krátká pauza a podivně hlasitý nádech.

Přivedlo mě to na myšlenku, že Colleen nejspíš kouří. „Tak se někde sejdeme,“ navrhla.

„To by bylo fajn. Bydlíte v Perdidu? Když budete chtít, klidně za vámi pojedu nebo –“

„Bydlím v Santa Terese. Kousek od vás.“

„To je báječné. Přímo dokonalé. Stačí, když se tedy domluvíme, kdy a kde.“

Opět na okamžik zmlkla. „Co třeba za pět minut na tom dětském hřišti naproti baru Emile’s?“

„Uvidíme se tam,“ souhlasila jsem. Ona však dávno zavěsila.

*

Poznala jsem ji už z dálky. Seděla na jedné z houpaček, na sobě žlutý pršiplášť s kapuci přetaženou přes hlavu.

Zatočila se, protože řetězy, na nichž houpačka visela, tvořily ve výši prsou jakési podivné vřeteno. Najednou zvedla nohy ze země, řetězy se začaly rozplétat a ona se zatočila, až se jí nohy komíhaly ze strany na stranu. Pak se zhoupla dozadu, špičkami chodidel houpačku zastavila a zůstala na místě.

Vzápětí se odrazila dopředu. Sledovala jsem, jak napíná nohy a snaží se dolétnout co nejvýš. Uvědomila jsem si, že ji svým příchodem vyruším v nejlepším, ale šla jsem dál. Ona se zase dál houpala, na tváři zamyšlený výraz, pohled upřený na mne.

„Koukejte!“ vybídla mne a v okamžiku, kdy se opět zhoupla dopředu, seskočila z houpačky. Chvilku letěla

vzduchem a pak s jistotou přistála v písku, nohy u sebe a ruce nad hlavou jako gymnastka.

„Bravo!“

„Zvládla byste to taky?“

„Určitě.“

„Tak ukažte.“

Pane jo, co všechno jsem ochotná kvůli práci vytrpět!

posteskla jsem si v duchu. Když jde o informace, stává se ze mě nechutný šplhoun. Vystřídala jsem ji tedy na houpačce, zhoupla se dozadu a zarazila o špičky. Odrazila jsem se, řetězy pevně v rukou. Když jsem napínala nohy, ještě jsem se zakláněla. Takto jsem se houpala a houpala, dokud se trajektorie pohybu houpačky neprodloužila na možné maximum. Vznášela jsem se výš a výš. Když jsem byla dost vysoko a vpředu, seskočila jsem a prolétla vzduchem jako před chvílí ona. Mé přistání neproběhlo bez zakolísání, ale přesto jsem zůstala na nohou.

„To nebylo špatné. Chce to jen cvik,“ dodala shovívavě.

„Co se takhle projít? Máte s sebou paraple?“

„Vždyť neprší.“

Stáhla si kapuci a vzhlédla k nebi. „Ale za chvilku bude.

Víte co? Schováme se pod jedno.“

Vydaly jsme se na procházku a ona nad našimi hlavami roztáhla velký černý deštník. Obě jsme se chytily jeho rukojeti a chtě nechtě kráčely bok po boku, v těsné blízkosti.

Takhle zblízka byla cítit cigaretovým kouřem, ale v mé

přítomnosti si nezapálila. Odhadovala jsem ji minimálně na pětačtyřicet. Měla jaksi hranatý obličej, příliš velké brýle s červenými obroučkami a blond vlasy po ramena. Oči měla hnědé, a když se usmála, kolem notně proříznutých úst se jí udělalo několik vrásek. Postavou byla poměrně rozložitá a navíc vysoká. Vinou obřích chodidel nejspíš nakupovala boty výhradně z katalogů.

„Vy dnes nejste v práci?“ zeptala jsem se.

„Vzala jsem si volno.“

„Můžu se zeptat proč?“

„Můžete se zeptat, na co budete chtít. Když mi nějaká otázka nesedne, vím moc dobře, jak se vyhnout odpovědi.

Věřte mi, mám své zkušenosti. Teď v červnu mi bude padesát. Ze stáří strach nemám, ale horší je, že se člověk najednou ohlíží zpátky a hodnotí, co prožil. Lecčemus najednou přestává rozumět. Kolikrát ani nevím, co vlastně dělám nebo proč.“

„Máte tady ve městě nějakou rodinu?“

„Už ne. Vyrůstala jsem v Indiáne, kousek od Evansville.

Oba moji rodiče zemřeli… otec v roce 1976 a maminka hned rok po něm. Měla jsem dva bratry a sestru. Jednomu bratrovi, tomu, co žil tady ve městě, našli doktoři nějakou vzácnou formu leukémie. Za šest měsíců na ni umřel. Druhý bráška se zase zabil při jízdě na člunu. Bylo mu teprve dvanáct. Sestra zase přišla o život sotva po dvacítce.

Rozhodla se jít na potrat, jenže si vybrala nějakého

šarlatána. Je to zvláštní pocit, když člověk zůstane na světě takhle sám.“

„A děti nemáte?“

Zakrouhla hlavou. „Ne ne, ale taky o tom dost přemýšlím. Víte, jsem na děti už moc stará, ale stejně. Ne že bych je snad někdy chtěla. Znám se moc dobře a vím, že bych byla špatná máma, ale v tomhle věku se sama sebe ptám, jestli jsem se neměla rozhodnout jinak. A co vy? Vy máte děti?“

„Ne. Byla jsem dvakrát vdaná a dvakrát jsem se rozvedla. Stihla jsem to dokonce ještě před třicítkou. No, a v té době jsem na děti ještě nebyla zralá. Nebyla jsem dokonce ani zralá na manželství, ale kdo to mohl vědět? A můj současný životní styl rodinný život předem vylučuje, takže jsem na tom pořád stejně.“

„Víte, co je mi líto? že jsem líp neposlouchala vyprávění o naší rodině. Nebo snad že nemám nikoho, komu bych to všechno předala. Tohle naše dědictví jsem zkrátka vyhodila oknem. Proto si kolikrát říkám, co se asi stane s našimi rodinnými alby, až jednou umřu? Nejspíš skončí v popelnici… všechny moje tetičky a strýčkové poputují na skládku. Možná do vetešnictví. Tam přece člověk občas narazí na staré černobílé momentky s potrhanými okraji.

Bývají na nich staré dřevěné domy, zeleninové zahrádky s prověšeným drátěným plotem nebo psi se smutnýma

očima,“ zasnila se. Zlomil se jí hlas a pak rychle změnila téma. „Co to máte s rukou?“

„Jeden ničema mi vykloubil dva prsty. Měla jste to vidět… hrozně nepřirozeně mi trčely do strany. Bylo mi z toho šoufl,“ podotkla jsem.

Chvilku jsme šly mlčky. Napravo od nás se táhla nízká zídka oddělující chodník od písčité pláže za ní. Pláž musela být dlouhá snad dvě stě metrů; teprve pak začínal příboj bušit do skalisek. Ten dlouhý pás písku byl však v současném počasí pustý, nezajímavý. „Tak jak jsme na tom?“ zeptala jsem se.

„Jak to myslíte?“

„Předpokládám, že mě teď jenom zkoušíte, abyste zjistila, co všechno mi vlastně můžete říct.“

„To ano,“ přiznala. „Tom mi důvěřoval, a to já nikdy neberu na lehkou váhu. Víte, je sice po smrti, ale to mě ještě neopravňuje k tomu, abych zklamala jeho důvěru, ne?“

„To je na vás. Možná tu záležitost ale nestačil uzavřít, a vy teď máte příležitost ji vyřešit za něj.“

„Mně neleží v žaludku Tom. Ale jeho manželka,“

prohlásila.

„I tak se na to dá koukat.“

„Proč bych jí měla pomáhat?“

„Ze soucitu. Má právo najít klid.“

„A nemáme ho snad všichni?“ oponovala. „Nikdy jsem se s tou ženskou nesetkala, ale ráda bych ji nejspíš neměla, i kdyby k tomu došlo. Klid její duše mi může být ukradený.“

„A co klid vaší duše?“

„To je moje věc.“

Víc jsem z ní pro tuto chvíli nedostala. Když jsme totiž

došly až k dokům, opět se dalo do deště. „Myslím, že se tady s vámi rozloučím. Bydlím o ulici dál, tímhle směrem.

Kdybyste si to ale rozmyslela a rozhodla se říct mi víc, klidně se se mnou můžete spojit.“

„Nechám si to projít hlavou.“

„Vaši pomoc bych opravdu ocenila,“ ujistila jsem ji.

Domů jsem prakticky doběhla, protože původní deštík se proměnil v prudký lijavec, až jsem měla dočista promáčené vlasy. Co to potkávám za divné pavouky? podivovala jsem se v duchu. Proč jsou někteří lidé takoví zaprdnutí? Nakonec jsem usoudila, že nejspíš nemá cenu mrhat na ně energií a časem. Doma jsem se zdržela jen chvilku. Vyfrotýrovala jsem si vlasy, popadla kabelku a deštník a zase za sebou zamkla. Venku jsem nasedla do auta a zamířila k městské nemocnici, která byla jen deset bloků ode mne.

15

Doktora Yee jsem zastihla na cestě k autu. Já svého brouka nechala u obrubníku před vstupem na pohotovost.

Doba parkování tam byla omezená na devadesát minut. Jala jsem se obcházet budovu nemocnice, protože jsem chtěla vstoupit hlavním vchodem. Pan doktor Yee se vynořil z jednoho z postranních a okamžitě zamířil ke garážím naproti. Zavolala jsem ho jménem, takže se ihned otočil.

Zamávala jsem a on počkal, až přejdu na jeho stranu.

I pro okres Santa Teresy platí nařízení, které stanovuje, že místní šerif, kterého si volí občané, vykonává současně i úřad okresního koronera. Samo soudní ohledání ovšem provádějí kvalifikovaní patologové. Okresní koroner s nimi uzavírá smlouvu, která je zavazuje ke spolupráci s jeho vyšetřovateli. Steven Yee byl jeden z nich, jistě čtyřicátník, příslušník již třetí generace amerických Číňanů. Měl také nesmírnou slabost pro francouzskou kuchyni.

„Hledáte mě?“ Mohl měřit dobře metr osmdesát. Jinak byl štíhlý a pohledný a měl hladce oholený kulatý obličej.

Rovné vlasy se mu leskly sytou černí, i když měl některé proužky zajímavě bílé. Celkově je nosil sčesané dozadu.

„To jsem ráda, že jsem vás tu ještě zastihla. Asi jste byl už na cestě domů, viďte? Ale nemohl byste se mnou ztratit tak patnáct minut? Prosím vás!“

Podíval se na hodinky. „V restauraci mě čekají až za hodinu,“ odvětil.

„Jste pověstný, víte to? O tomhle vašem druhém zaměstnání tady slyšel snad každý.“

Spokojeně se usmál a malinko pokrčil rameny. „Víte, nepřijdu si tam na moc velké peníze, ale stačí mi to. Když

krájím pórek, je to stokrát příjemnější než řezat do… no, zkrátka do jiných věcí.“

„Aspoň umíte dobře vykosťovat,“ podotkla jsem.

Zasmál se. „Nikdo neokrajuje maso tak pečlivě jako já, to mi věřte. Musíte se někdy večer stavit. Připravím vám takové jídlo, že budete nahlas mlaskat, jak vám bude chutnat.“

„Možná bych si dala říct,“ opáčila jsem. „Taková kotletka se sýrem a já…“

„Proč jste za mnou ale přišla? Pracovně?“

„Sháním informace o muži jménem Alfie Toth. Víte o tom případu něco?“

„Asi bych měl. Pracoval jsem na něm,“ odpověděl. Pak ukázal palcem směrem k budově na druhé straně. „Pojďte, skočíme ke mně do kanceláře. Ukážu vám, co jsme zjistili.“

„To je skvělé,“ rozzářila jsem se a vykročila za ním.

„Víte, dozvěděla jsem se, že Tothova smrt možná nějak

souvisí s vraždou, ke které došlo v Nota Lake… obětí byl jistý Ritter. Jeden tamní vyšetřovatel na té věci z pověření šerifa pracoval a najednou zemřel na infarkt. Je to pár neděl.

Jmenoval se Tom Newquist. Nespojil se s vámi náhodou?“

„To jméno jsem už slyšel, ale on sám mě nikdy přímo nekontaktoval. Jednou jsem ale mluvil s koronerem z Nota Lake, a ten se o něm zmínil. Ale jak jste se k tomu připletla vy? Zase nějaká neoprávněná pojistka?“

„Kdepak, pro pojišťovnu Fidelity už dávno nedělám.

Teď mám kancelář na Capillo, u firmy Lonnieho Kingmana.“

„A co Fidelity?“

„Tam odsud mě vyhodili, ale ne ve zlém,“ odvětila jsem.

„Stejně už byl čas na změnu. Tak mám teď většinou vlastní zakázky a jsem vcelku nezávislá. Na tenhle případ si mě najala vdova po panu Newquistovi. Podle jejích slov nebyl její manžel posledních pár týdnů před smrtí jaksi sám sebou.

Ode mě chce teď zjistit, proč. Ochránci pořádku v Nota Lake v tomhle směru nebyli právě sdílní a ani poldové tady u nás nejsou o moc lepší.“

„To si umím představit.“

Mezitím jsme došli k výtahu. Yee stiskl tlačítko se šipkou směřující dolů a cestou do útrob budovy jsme tlachali o všem možném.

Kancelář doktora Yee byla typická prostá buňka v hale vedle márnice. Společné prostory haly zaplňovaly kartotéční

skříně, zatímco Stevenova pracovna se omezovala pouze na dřevěný psací stůl s roletou, otočné křeslo a jednu obyčejnou židli pro návštěvy. Na stole spočívala ještě knihovna, jen tak opřená o stěnu buňky a plná svazků odborné literatury.

Pracovní deska byla naopak vyhrazena úhlednému komínku francouzských kuchařek, zatíženému několika sklenicemi s formaldehydem, v nichž pluly předměty, které jsem se ani neodvažovala blíže zkoumat. Několik archů papírů s poznámkami zase zatížil dózou s prsním implantačním gelem. „Chviličku; jen najdu příslušnou složku,“ prohlásil.

„Posaďte se.“

židle byla obtěžkána štosem lékařských časopisů, takže jsem si sedla jen na kraj, vděčná, že mě doktor Yee poctil důvěrou. Ne že by nakládal nezodpovědně se svěřenými informacemi! Jen nebyl tak paranoidní jako hoši od policie.

Za chviličku se vrátil, v ruce šanon a manilovou obálku.

Posadil se do křesla a zmiňované dokumenty hodil na stůl vedle mne.

„To jsou fotografie? Můžu se na ně podívat?“

„Jistě, ale moc vám toho neřeknou,“ sáhl po obálce a vytáhl z ní několik barevných fotografií, pětadvacet na dvacet centimetrů velikých. Byly to snímky místa, kde byl nalezen mrtvý Alfie Toth. Okolní terén byl nerovný; všude samé valouny, křoví a jeden prastarý dub. „Totha jsme identifikovali podle kosterních ostatků, především pak podle zubů. Za podobných okolností se našlo i tělo Percyho

Rittera. Byl usmrcen stejným způsobem a těla se našla na podobně odlehlém místě. V obou případech trvalo dost dlouho, než je někdo objevil.“

Zarazila jsem se a zmateně zírala na jeden detailní snímek. Nebyla jsem si tak docela jistá, co na něm je; nejspíš dolní polovina těla Alfieho Totha, právě když ji vykopali ze země. Vypadalo to, že pánev dosud držela pohromadě, nicméně stehenní, holenní a lýtkové kosti tvořily jednu neutěšenou hromádku připomínající klestí na podpal. I ostatní kosterní ostatky nebožáka Alfieho byly rozházené a vypadaly jako haloweenová dekorace, kterou někdo nestačil sestavit.

Doktor Yee po chvilce opět promluvil: „Ritterovo tělo bylo naopak vysušené a našlo se úplně oblečené, a dokonce měl po kapsách i pár osobních věcí… propadlý řidičský průkaz, vystavený v Kalifornii, kreditní karty. Totožnost nám potvrdily otisky prstů, které se podařilo rekonstruovat.

Musel být celou dobu v suchu. Jakmile totiž tělo přijde o padesát procent tekutin, přestanou se v něm množit bakterie a přeruší se hnilobný proces. Svalovina toho Rittera byla proto jako houžev. Kolega Kirchner přesto dokázal vypreparovat skoro celý palec a prsteníček. A Ritter měl záznam i s otisky už od roku 1972. Jakej to vám byl grázl!

Vážně, ten nejhorší.“

„Nevěděla jsem, že umíte rekonstruovat otisky prstů.“

Pokrčil rameny. „Někdy je potřeba prst nejdřív rozříznout, zbavit vody a naložit na den nebo na dva do tříprocentního roztoku louhu nebo jednoprocentní směsi Eastman Kodak Photo-Flo 200. Další metoda využívá roztok alkoholu. Nejdřív se použije roztok devadesátiprocentní a postupně se mocnost snižuje. V případě Rittera jsme si ze začátku mysleli, že šlo o sebevraždu, protože jak Kirchner, tak okresní šerif shodně tvrdili, že měl šílené dluhy. Jenže když na to teď myslím, na místě činu tomu nic nenaznačovalo. Ani tam ale nebyly stopy zápasu a na těle neměl žádná poranění. Třeba zlomenou jazylku, pohmožděniny obratlů, bodné nebo řezné rány, frakturu lebky či průstřely. Jinými slovy; žádné známky násilí.“

„Přesně tak. To samozřejmě neznamená, že ho někdo nemohl zabít. A stejné to bylo i v případě toho Totha, jen u sebe neměl žádné osobní doklady. Šerifovi muži proto museli projít všechny záznamy o pohřešovaných osobách, kontaktovat jejich příbuzné a tak. A tím to začalo.“

„A na co se to tedy koukáme?“ zeptala jsem se a obrátila fotografii tak, aby na ni viděl.

„Vypadá to, že oba vzali lano, namotali ho na nejbližší balvan, navlíkli si na krk oprátku, překulili ten šutr přes pořádnou větev a oběsili se. že jsou si oba případy tak podobné, jsme ale zjistili až později.“

Zírala jsem na něj. „To je zvláštní.“ Opět jsem se zadívala na fotografii a nyní si skutečně všimla jakéhosi

provazu, na kterém byl přivázaný balvan velikosti dobře hnojeného melounu. Torzo s končetinami Tothova těla se oddělilo a sesypalo na zem na jednu stranu kmene, zatímco horní polovina těla, stržená vahou kamene, přistála na jeho opačném konci a zůstala viset na laně.

„Kdyby vás to zajímalo, tak na tom provazu nebylo nic zvláštního. Obyčejná šňůra na prádlo, kterou koupíte skoro v každém supermarketu nebo domácích potřebách,“ vykládal a pozoroval, jak se na to tvářím. „Nejsem žádný rasista, ale způsob, kterým to bylo provedeno, odpovídá spíše asijskému myšlení. Jak by na něco takového přišel obyčejný buran z Nota Lake, to tedy nevím. A co ten druhý z nich?

Alfie se možná nějak doslechl, jak přesně se jeho kámoš zabil, a rozhodl se jít opět v jeho šlépějích, ale to se mi nezdá. Podle toho, co vím, si poldové v Nota Lake nechávají veškeré podrobnosti pro sebe. Takovou informaci mohli znát snad jedině hoši z jiné služebny.“

„To je fakt. Kdyby se chtěl Alfie Toth zabít, spíš by člověk čekal, že si vystřelí mozek z hlavy; zkrátka že to udělá jednoduše a víc přímočaře, způsobem, který by víc odpovídal jeho životnímu stylu.“

Doktor Yee se opřel, až jeho židle zavrzala. „Mnohem logičtější mi ale připadá vysvětlení, že oba dva muže zabila jedna a táž třetí osoba. Poldové z toho tak vysilují, protože by neradi, aby se po případném vrahovi někdo opičil. Když

se jim někdo vzdá a přizná, aby se báli, že jeho postup

zneužije někdo jiný. Proto se o tom ani moc nepsalo v novinách. O nálezu těla se veřejnost dozvěděla, ale tím to, myslím, zhaslo. Vlastně ani nevím, jestli by si novináři dali dva a dva dohromady a spojili si to s tím mrtvým z Nota Lake. Byli zkrátka mimo hru.“

„Kdy se odhaduje, že Ritter zemřel?“

„Podle Kirchnera tam ležel pět let. V kapse jsme u něho našli účtenku za benzin. Byla z dubna roku 1981. Pumpař si na ně na oba ještě vzpomněl.“

„Mezi těmi úmrtími je tedy dost dlouhá doba,“

poznamenala jsem. „Setkal jste se už někdy s podobným způsobem zabití?“

„Jen v učebnici. A to je na tom to zajímavé. Podívejte se na tohle.“ Zaklonil se a ze spodní police knihovny vytáhl nějaký velmi tučný svazek. „Tady to je Sborník soudního lékařství od Tomia Watanabeho. Poprvé vyšel v šedesátém osmém a tiskl se dokonce přímo v Japonsku, takže ho dnes jen stěží seženete.“ Chvilku jím listoval, až našel kapitolu věnovanou smrti oběšením. Pak celou knihu otočil, abych do ní mohla také nahlédnout. Na fotografiích tam byla těla nejrůznějších oběšenců, jež zřejmě vyfotografovali japonští policisté nebo soudní lékaři. Na jednom snímku byla zachycena jakási mladá žena s krkem zaklíněným mezi dvě silné větve stromu, které jí dokonale zneprůchodnily krční tepnu. Jiná žena si zase na dlouhém laně navázala dvojitou smyčku, skrz kterou nejprve prostrčila hlavu a posléze dolní

končetiny. Smyčky se postupně stahovaly, až se uškrtila.

Byla zde i metoda, kterou měl na mysli doktor Yee. V tomto případě nějaký muž připevnil na jeden konec lana velký kámen, a ten umístil na židli. Z téhož lana si uvázal kolem krku oprátku. Pak se posadil zády k opěradlu té židle a naklonil ji směrem dopředu. Kámen z ní spadl a muž se oběsil. Letmo jsem si prohlížela velmi detailní fotografie na dalších stránkách a žasla, jak důmyslně se lidé mohou připravit o život. Na každém snímku byla vidět lidská tvář, tvář plná zoufalství. Chvíli jsem jen mlčky civěla do země a v duchu si přehrávala, co se tady asi mohlo stát. „Podle mého není možné, aby si dva muži, každý na opačné straně Kalifornie, nezávisle na sobě vymysleli stejný způsob jak skoncovat se životem,“ řekla jsem.

„Pravděpodobně ne,“ souhlasil se mnou. „I když

vzhledem k tomu, že byli přátelé, je docela dobře možné, že se o téhle metodě doslechli společně. A pokud se člověk jednou rozhodne spáchat sebevraždu, kouzlo téhle metody spočívá v tom, že když už si jednou přivážete ke krku ten kámen a prohodíte ho korunou stromu, nedá se to vrátit.

Smrt v tomhle případě přichází dost rychle; ne sice okamžitě, ale asi do minuty nebo ještě dřív ztratíte vědomí.“

„A tahle dvě úmrtí jsou svého druhu jediná, o kterých jste zatím slyšel?“

„Ano. Neodhadoval bych to sice na žádného masového vraha, ale ty dvě vraždy spolu určitě musejí nějak souviset.“

„A jak jste se dozvěděl o Ritterovi?“

„Přes Newquista. Ten o Ritterovi věděl už od března loňského roku, kdy se našlo jeho tělo. A když tady u nás ten turista narazil na Tothovu mrtvolu a nahlásil to na úřad šerifa, naši hoši kontaktovali Nota Lake. Právě kvůli podobnému způsobu zabití.“

„Není možné, že Toth zabil svého parťáka Rittera a navlékl to tak, aby to vypadalo jako sebevražda; tím spíš, že se nakonec sám zabil úplně stejným způsobem? Byla by v tom jistá ironie, ne?“

„Možné to jistě je,“ odtušil pochybovačně, „ale zkuste si to představit! Toth spáchá vraždu a teprve za pět let ho přemůžou výčitky svědomí.“

„To nedává moc smysl, viďte?“ odvětila jsem pod dojmem jeho argumentů. „Mluvila jsem nedávno s jeho bývalou ženou a podle toho, co mi řekla, Toth rozhodně nebudil dojem člověka, co trpí beznadějnou depresí.“ Pak jsem se podívala na hodinky. Ukazovaly téměř tři čtvrtě na pět. „No nic, už radši poběžím. Děkuju za informace. Moc jste mi pomohl.“

„Rádo se stalo.“

*

Domů jsem dorazila v pět. U Henryho v kuchyni se svítilo a můj milý pan domácí se skláněl nad jídelním stolem, před sebou malý šanon. Šla jsem a zaťukala na jeho

okno. Zvedl se a zamířil ke dveřím. „Dej si čaj, jestli chceš.

Právě jsem zalil celou konev.“

„Díky.“ Vzala jsem si z odkapávače čistý hrnek, naplnila jej čajem, posadila se vedle Henryho ke stolu a dívala se, co dělá.

„Jestli tě to zajímá, tak tohle jsou kupony na slevy.

Sbírám je. Je to taková moje vášeň,“ prohlásil. Henry byl vždycky štěstím bez sebe, když se mu podařilo na něčem ušetřit. Často proto sedával a vystřihoval z novin kupony na nejrůznější slevy. Zakládal si je a těšil se, až si je s sebou vezme na nákupy.

„Můžu ti nějak pomoct?“

„Můžeš. Zakládej to tady sem a já budu zatím vystřihovat,“ pobídl mne a podal mi hromádku výstřižků z reklamních příloh. Všimla jsem si, že je řadí podle názvů firem, které přislíbily část ceny, tedy slevu, proplatit prodejci. Henry se rozzářil: „V dragstóru u Shorta založili pro sběratele těchhle kuponů Klub šetrných, takže tam teď můžeš poslat víc kuponů najednou. Když máš totiž dát za známku takřka pětatřicet centů, nemá smysl posílat poštou jeden kupon na padesátník.“

„Nevěřím, že s něčím takovým strávíš tolik času,“

podivovala jsem se a poslušně třídila. Zdravá výživa, čisticí prostředky, mýdla, ústní vody.

„Některé z těch věcí používám tak jako tak, tak kdo by odolal? Podívej se třeba na tohle! Zubní pasta a úplně

zadarmo! A ještě tady píšou, že potom budeš mít extra zářivý úsměv.“

„Ten tvůj září jako sluníčko i bez toho.“

„A co když mi ta pasta tak zachutná, že už v životě nebudu chtít používat jinou? Nikdy není na škodu zkusit něco nového,“ dodal. „Tady například nabízejí šampon.

Když si pro něj stihneš zajít do prvního dubna, taky za něj nic nedáš. Bohužel je jenom jeden na zákazníka, takže jsem tenhle kupon schoval aspoň pro tebe, kdybys měla zájem.“

„Díky. Takže sbíráš tady ty a ještě k tomu kupony, co si nechávají otiskovat přímo obchody?“

„No jo, ale to je ještě větší piplačka. Kolikrát je schraňuju dva až tři měsíce. Pak to ale stojí za to. Najednou dostaneš balík peněz. Jednou mi to hodilo patnáct dolarů.

Jako bych ty peníze našel na ulici! Byla bys překvapená, jak rychle to občas přibývá.“

„To si umím představit.“ Napila jsem se čaje.

Henry mi podal další hromádku výstřižků. „Až to doděláš, můžeš se pustit tady do těch.“

„Nechci vypadat jako hnidopich,“ spustila jsem a stočila hovor na to, co mi leželo na srdci, „ale upřímně, nezdá se ti, že se Rosie včera večer věnovala víc těm přidrzlým atletům než nám? Ani mě to nijak neranilo, jako spíš namíchlo.“

Henry se tiše zasmál. „Nepřeháníš to trochu?“

„No, možná jsem použila malinko silná slova, ale určitě jsi mě jasně pochopil. Prosím tě, Henry, kolik ty můžeš

spotřebovat dětského aspirinu? Kuponů na něj jsem napočítala už patnáct.“

„Co mi zbyde, věnuju na dobročinné účely. Ale když už

jsme u těch analgetik, co tvoje ruka?“

„Už je v pořádku. Dost se to zlepšilo. Ani moc nebolí,“

odpověděla jsem. „Vsadím se, že to s tou Rosie šlo úplně mimo tebe, viď?“

„Rosie, pořád samá Rosie! Ta se přece nikdy nezmění.

Jestli tě štve, řekni to jí. Mně si nestěžuj.“

„No, dobře. A chceš, abych jí to nandala?“

„Ha ha, souboj Titánů! Už se nemůžu dočkat,“

poznamenal.

*

V šest jsem se s Henrym rozloučila a skočila si domů pro deštník a pro bundu. Pršet sice nepřestalo, zato vzduch byl mrazivý. Při vstupu do Rosiiny hospůdky jsem tedy vysloveně pookřála. Uvnitř panoval klid a ve vzduchu se vznášel pronikavý odér vařeného květáku, cibule, česneku, slaniny a dušeného hovězího. V jednom boxu u stěny seděli pouze dva zákazníci, kteří již byli obslouženi. K uším mi doléhal pouze cinkot příborů o porcelán.

Rosie seděla za barem, zahloubaná do večerních novin, které měla rozevřené před sebou. Na vzdálenějším konci barového pultu stál televizor. Byl puštěný, ale úplně ztlumený. Po Williamovi nebylo nikde ani vidu, ani slechu.

Říkala jsem si, že mám-li opravdu zakročit, je toto má jediná příležitost. Srdce se mi rozbušilo. Jen zřídka v sobě nacházím odvahu k podobným konfrontacím. Přisunula jsem si k ní židli a posadila se. „Něco tady báječně voní.“

„Je to hned víc věcí,“ upřesnila. „Naučila jsem Williama připravovat smažený květák s omáčkou ze zakysané smetany. Krom toho je tu cítit vařené nakládané hovězí a hovězí jazyk s rajskou omáčkou.“

„Můj nejzamilovanější,“ poznamenala jsem suše.

V tu chvíli dveřmi za našimi zády vstoupili nějací čtyři lidé. Než se ty dveře zase zavřely, přihnala se dovnitř nakrátko studená fronta. Rosie sklouzla ze židle a vyšla jim v ústrety, perfektní ve své roli hostinské. Tu se opět otevřely dveře a v nich se objevila Colleen Sellersová. Kde ta se tady u všech všudy vzala? Třeba se nakonec přece jen rozhodla jít mi na ruku.

*

„Ani nevím, co tu vlastně dělám,“ spustila celá zamračená. Blond vlasy měla poseté drobnými kapičkami vody a také se jí při vstupu do restaurace zamlžily brýle.

„Asi jste si přišla promluvit o Tomovi.“

„Asi.“

„Chcete mi to tedy dopovědět?“

„Není toho moc k dopovězení.“

Posadily jsme se do zadního boxu, který obvykle považuji za svůj. Nalila jsem jí skleničku vína a postavila ji před ni, aniž se jí Colleen dotkla. Jen si sundala brýle.

Podržela je před sebou, oddělila ze stojánku na stole jeden z ubrousků a začala si brýle čistit. Prováděla to takovým způsobem, že jsem se až bála, aby si je nepoškrábala. Bez brýlí vypadala poněkud bezbranně. Napětí mezi námi bylo přesto téměř hmatatelné. „Kdy jste se s ním poprvé setkala?“

„Na konferenci v Reddingu, před rokem. Byl tam sám.

Jeho manželku jsem nikdy neviděla. Tam s ním jet nechtěla, tedy aspoň podle toho, co jsem slyšela. Myslím, že mu asi lezla na nervy. Ne že by sám někdy něco v tom smyslu naznačil, ale říkalo se to mezi lidmi. Ani nevím, jaká byla.

On o ní vždycky mluvil, jako by šlo o nějakou bohyni.“

Zastrčila si vlasy za uši, což jí na kráse příliš nepřidalo. Opět si nasadila brýle, na nichž čištěním vznikly skvrny.

„Setkali jste se náhodou, nebo v tom byl záměr?“

Colleen obrátila oči v sloup a po tváři jí přelétl nepatrný úsměv. „Vím, kam tím míříte, ale… tak dobře, do hrobu si to nevezmu. Věděla jsem, že tam bude, a tak jsem si ho pak našla. A co?“

Usmála jsem se na ni. „Nechcete mi to všechno říct po svém?“

„To bych vážně ráda,“ opáčila nevzrušeně. „Před tou konferencí v Reddingu jsem s ním mluvila jen po telefonu.

Připadal mi báječný, velice přirozený a moc jsem se s ním

chtěla setkat i osobně. Hned jsme si padli do oka. Povídali jsme si o případech, na kterých jsme dělali, tedy o těch zajímavějších. Asi víte, jak to chodí… zkrátka jsme si vykládali historky z práce, kritizovali šéfy, vyměňovali si zkušenosti a tak.“

„Nechci vás z ničeho obviňovat, ale jistá osoba mi říkala, že jste se k sobě chovali dost přátelsky.“

„Přátelsky?“

„Prý jste s ním flirtovala. Ale říkám jen, co jsem slyšela.“

„Flirtování snad zákon nezakazuje, ne? Tom byl kus chlapa. Navíc jsem nikdy neviděla mužského, který by si nenechal rád trošku namasírovat ego, zvlášť v našem věku.

Pane bože! Kdo vám řekl takovou pitomost? Jestli něco, tak chtěl určitě jenom dělat vlny.“

„Jak dobře jste ho tedy znala?“

„Viděla jsem ho jenom dvakrát. Ne, promiňte. Vlastně třikrát. Nejdřív to bylo vysloveně pracovně. Začalo to jedním jeho případem.“

„Co za případ to bylo?“

„Okresnímu šerifovi z Nota Lake se dostala na stůl sebevražda. Prý jasná. V té jejich pustině se totiž našlo tělo bývalého kriminálníka, nějakého Rittera. Oběsil se na větvi kalifornského bílého dubu. Identifikovali ho především podle otisků prstů a Tom si pak o něm zjistil všechno až do jara roku osmdesát jedna, kdy ho propustili z věznice v

Chino. Ritter měl v té oblasti taky rodinu; abych byla přesná, v Perdidu. Tom tam zavolal a dozvěděl se, že se ten Ritter prý toulal po státech s nějakým kámošem.“

„S Alfiem Tothem,“ doplnila jsem. Byla jsem samozřejmě zvědavá, co mi ona sama poví, ale nechtěla jsem vypadat, jako že o tom případu vůbec nic nevím.

„Jak jste se o něm dozvěděla?“ zeptala se.

„Tak. I já mám svoje zdroje, stejně jako vy. Taky vím, že se Tom v červnu rozjel sem do města a pátral tady po něm.“

„Přesně tak. Já o něm měla jisté informace. Toth tady byl zavřený. O žádné vážné provinění ale nešlo. Zavolala jsem tehdy Tomovi a on říkal, že se k nám druhý den vypraví. To bylo v polovině dubna. Říkala jsem mu, že bych tam ráda šla s ním, ale trval na tom, že to radši vyřídí sám. Nejspíš měl ale moc práce, protože se sem dostal až teprve v červnu.

To už byl ale Toth z vězení venku.“

„Takže s ním Tom nikdy nemluvil?“

„Pokud vím, tak ne. Pak se ale v lednu našla další mrtvola a ukázalo se, že to je tělo Totha. Jakmile ho identifikovali, zase jsem volala Toma. Způsob, jakým přišel o život, byl naprosto shodný jako v případě Rittera, což nás znepokojilo. Bylo jasné, že spolu ta dvě úmrtí nějak musela souviset, jenže bylo těžké určit, jak a co by bylo případně motivem obou vražd.“

„Podle toho, co jsem slyšela, uplynulo mezi těmi vraždami celých pět let. Co si o tomhle myslíte?“

Zachmuřila se a zavrtěla hlavou na znamení vlastní rozpolcenosti. „Právě kvůli tomu jsme se s Tomem pořád hádali. Mohl v tom být nějaký podtrh… víte, myslela jsem, že třeba s Ritterem a ještě dalším komplicem udělali banku nebo jinou loupež. Toho komplice pak zradili, a když se to provalilo, ten podvedenej zavraždil Rittera. Těch pět let pak pronásledoval Totha, aby si to vyřídil i s ním.“

„A jaký na to měl názor Tom?“

„No, on si myslel, že se Toth mohl stát svědkem Ritterovy vraždy. Podle něj se tam nahoře v horách něco semklo a Pinkie Ritter to odnes životem. Toth byl od té doby na útěku, ale vrah ho nakonec dostal.“

Já na to: „Taky je možné, že Rittera zavraždil Alfie Toth a někdo jiný si ho pak našel, aby Ritterovu smrt pomstil.“

Letmo se usmála. „To jsem taky říkala, ale Tom byl přesvědčený, že v obou případech šlo o stejného pachatele.“

Vzpomněla jsem si na teorii doktora Yee. Shodovala se s tou Tomovou. „Moc by mi pomohlo, kdybych měla nějaký kontakt na Ritterovu rodinu.“

„Můžu vám dát jejich telefonní číslo. Nemám ho sice teď u sebe, ale když mi zavoláte, nadiktovala bych vám ho.“

„To by bylo bezva. Ale ještě jedna věc. Je mi jasné, že mi do toho nic není, ale byla jste do Toma zamilovaná?

Protože jak vás tak poslouchám, mám z toho ten dojem,“

podotkla jsem ještě.

Řeč jejího těla se změnila. Neuniklo mi, že v duchu řeší dilema, nakolik má být otevřená. „Tom byl věrný jak pes, naprosto oddaný svojí ženě, což hned na začátku jasně řekl.

Koneckonců, není to takhle vždycky? Všichni muži, co za něco stojí, jsou ženatí.“

„Říká se to.“

„Něco vám ale povím. Bylo mezi námi skutečně zvláštní, pevné pouto. Teprve s ním jsem poprvé v životě pochopila, co je to souznění duší. Víte, co mám na mysli, ne? Byli jsme spřízněné duše. Bez legrace. Bylo mi, jako bych v jeho kůži našla sebe samu… svůj duchovní protějšek… a to byla síla! Byli jsme spolu pět šest minut v jedné místnosti, kde mohlo být dalších pět nebo šest set lidí, a já o něm vždycky věděla. Měla jsem pocit, jako bychom byli přes celý sál spojeni nějakými neviditelnými chapadly.

Ani jsem se nemusela dívat, kde je. Tak bylo to pouto mezi námi silné. Mohla jsem mu říct úplně všechno. A smích?

Pane bože, co jsme se spolu nasmáli!“

„Spala jste s ním?“ zeptala jsem se jen tak mimochodem.

Colleen při té otázce zčervenaly tváře. „Ne, ale málem k tomu došlo. Byla jsem do něho takový blázen, že jsem to dokonce sama navrhla. Taková troufalost! Nedokázala jsem se ale ovládnout. Chtěla jsem ho za každou cenu… jen jednou jsem ho chtěla mít.“ Zakroutila hlavou. „On nechtěl.

A víte proč? Protože měl čest. Byl zkrátka charakter.

Chápete to; v dnešní době a v jeho věku? Přesto se zachoval

čestně. Jednou slíbil své ženě věrnost a myslel to opravdu vážně. To byla jedna z věcí, které jsem na něm nejvíc obdivovala.“

„Asi to tak muselo dopadnout. Kdyby se pokusil svou ženu podvést, asi by ho to netěšilo.“

„To jsem si taky říkala.“

„Asi vám chybí,“ poznamenala jsem.

„Co jsem se doslechla, že zemřel, každý den pláču.

Neměla jsem ani příležitost říct mu sbohem.“

„Muselo to pro vás být těžké.“

„Byla to hrůza. Pořád je. Chybí mi víc, než mi chyběla matka, když zemřela. Kdybych se s ním vyspala, možná by mě jeho smrt dohnala k sebevraždě nebo k něčemu podobnému. Třeba bych takovou ztrátu a bolest vůbec nedokázala unést.“

„Kdyby ale podlehl, třeba byste si ho už tolik nevážila.“

„S tímhle rizikem jsem počítala; bylo to buď a nebo.“

„Přesto je mi líto, že jste musela tolik trpět.“

„Víc než mě vás to mrzet nemůže. Chlapa jako byl on už

v životě nepotkám. Tak co nadělám? Člověk přežije i horší věci. Jeho žena si aspoň může dovolit ten luxus veřejně nosit smutek. Vzalo ji to?“

„Proto si mě najala. Hledá útěchu.“

Colleen protentokrát jakoby bezděky sklopila oči, abych neviděla, jak moc je pro ni ta otázka důležitá: „Jaká je?“

Chtěla jsem být objektivní a odpověděla až po krátké rozvaze: „Pro každého si najde chvilku. Je šíleně nejistá.

Poměrně schopná. Taky kouří. Má trochu nepoddajné blond vlasy sčesané z čela, lehce zvrácený vkus a je celá pryč ze svého syna Branta. Tom byl jeho nevlastní otec.“

„Padla vám do oka? Je milá?“

„Lidi o ní říkají, že je nervák, ale mně byla vcelku sympatická. Sem tam ji někdo nemůže ani vystát, ale to se dá říct o každém. Vždycky se najde někdo, komu polezete na nervy.“

„Milovala ho?“

„Řekla bych, že moc. Zřejmě měli hezké manželství…

ne přímo ideální, ale klapalo jim to. Selma nesnese pomyšlení, že by si s sebou do hrobu odnesl nějaké hrozné tajemství.“

„A jsme zase u toho,“ podotkla.

„Kdybyste si mě najala vy, postupovala bych stejně.“

Colleen se na mě opět zadívala. „Určitě si myslíte, že jsem tím tajemstvím byla já. že jsme spolu měli poměr.“

„No, blesklo mi to hlavou.“

„A kdybych s ním opravdu měla poměr, řekla byste to upřímně jeho ženě?“

„Ne. K čemu by to bylo?“

„To je pravda.“ Chvilku byla zticha.

„Tak víte, kvůli čemu si Tom dělal takové starosti?“

zeptala jsem se. „Možná.“

„Proč jste tedy tak skoupá na slovo? Chráníte snad někoho?“

„Proč by zrovna mojí zásluhou měla najít klid?“

prohlásila. „Kdo ho pomůže najít mně?“

Zvedla jsem ruce, jako že se vzdávám. „Jen se ptám. Vy dělejte, jak uznáte za vhodné.“

„Budu už muset jít,“ vyhrkla náhle a vzala si kabát.

„Ještě vám zavolám kvůli tomu číslu; je na Ritterovu dceru.“

Zarazila jsem ji mávnutím ruky: „Počkejte. Na něco jsem si vzpomněla. Měla bych tu pro vás jednu maličkost, tedy jestli to budete chtít.“ Rozepnula jsem zip postranní kapsy své tašky a vytáhla odtamtud fotokopii snímku Toma na oné dubnové slavnosti. „Nechala jsem jich pro všechny případy udělat víc. Možná byste na něj ráda měla nějakou památku.“

Přijala ji beze slova a při pohledu na snímek jí po tváři přelétl něžný úsměv.

„Osobně jsem Toma nikdy neviděla, ale řekla bych, že je docela věrná.“ Opět zvedla oči. Byly zalité slzami.

„Děkuju.“

16

Když jsem druhý den ráno přiběhla domů, celá zadýchaná po obligátních třech kilometrech, čekal mě na záznamníku vzkaz od Colleen Sellersové. Obsahoval adresu a telefonní číslo na ženu jménem Dolores Rugglesová, což

byla jedna z dcer Pinkieho Rittera. Bydlela v Perdidu. A vzhledem k tomu, že jsem žádnou jinou stopu neměla, rychle jsem se doma osprchovala a převlékla, natankovala plnou nádrž, osedlala svého broučka a vyrazila po sto první dálnici směrem na jih.

Levé okénko mi nejprve nabídlo výhled na pečlivě obdělaná políčka, právě osázená mladými rostlinkami, jež

před větrem chránily ohrádky z tuhé fólie, lesklé a zasedlé jako led. Po chvíli se pro změnu začaly nad dálnicí tyčit k nebi strmé vrcholky hor porostlé nízkou vegetací. Po mé pravici zase celou dobu burácel příboj větrem zvlněného Tichého oceánu. Místy se na vlnách kolébali na svých prknech surfaři v černých neoprenových kombinézách.

Takhle na dálku připomínali tučňáky. Deště byly ty tam a zanechaly po sobě čistý a vlahý vzduch, který byl také cítit mořskou solí. V horách v okolí Nota Lake jistě sněžilo.

Z dálnice jsem sjela v Leewardu a ve snaze najít ulici, v níž bydlela Dolores Rugglesová, jsem se dala dvakrát vlevo, a dálnici tak opět přejela. Čtvrť, kde jsem se nakonec ocitla, byla hotové bludiště úzkých a vzájemně a donekonečna se křižujících uliček s nízkými omítnutými domky. Dům hledaného popisného čísla vypadal jako kostka a stál na prostém pozemku bez jediného stromu, keře nebo alespoň trsu trávy, který by jakkoli narušoval strohost okolí. Místo zápraží tam měli holý panel, z něhož vedl jediný schůdek ke vstupním dveřím. Nad nimi se klenula miniaturní stříška, sotva tak veliká, aby uchránila před deštěm toho, kdo zvonil na zvonek, což jsem pro tuto chvíli byla já. Dveře přede mnou byly dýhované a dýha se dole u země již odlupovala.

Vypadaly, jako by je ohlodal nebo poškrábal pes.

Přišel mi otevřít nějaký muž a právě si otíral ruce do ručníku, který měl zastrčený za pasem kalhot. Mohlo mu být klidně šedesát, tyčil se do výšky necelých sto osmdesáti čísel, obličej mu protínaly hluboké vrásky a jeho řídnoucí vlasy měly barvu popela. Pod střapatým šedočerným obočím měl oříškově hnědé oči. „Copak hoří?“ osopil se na mě.

„Promiňte, ale měla jsem dojem, že vám nefunguje zvonek. Navíc jsem nemohla vědět, jestli je vůbec někdo doma. Hledám paní Dolores Rugglesovou.“

„Kdo sakra jste?“

Podala jsem mu vizitku. Když četl, co je na ní napsáno, neslyšně přitom pohyboval rty. „Jsem soukromá vyšetřovatelka,“ dodala jsem.

„To vidím. Umím snad číst, ne? Takže… kdo jste, už

víme, ale zajímalo by mě, co chcete Dolores. Má teď fůru práce a nechce, aby ji někdo rušil.“

„Potřebuju jenom pár informací. Třeba byste mi je mohl poskytnout i vy. A tím pádem bych ji nemusela zdržovat od práce. Jsem tady kvůli jejímu otci.“

„Ten syčák je dávno pod drnem. Někdo ho zavraždil.“

„To vím.“

„Tak co ještě chcete?“

„Ráda bych přišla na to, co se vlastně stalo.“

„A co z toho? Ten chlap je v pánu, a co se mě týče, vůbec si s tím nemusel dávat tak načas. Celý léta jsem si myslel, že z těch jeho průserů zešílím.“

„Můžu dál?“

„Jen na mě zíral. Jak ráčíte,“ vyrazil ze sebe, otočil se na patě a já jej milostivě následovala. Docela uháněl, takže jsem si obývák, jímž jsme procházeli, prohlédla opravdu letmo. Nejsem žádná feministka, ale vypadalo to tam, jako by to zařizoval muž. Podlaha byla z hrubých prken natřených tmavou barvou a také jsem si všimla notně omšelé pohovky a prosezeného čalouněného křesla. Obojí částečně zakrývaly hrubě tkané přehozy s indiánskými motivy. Stolek mezi nimi jsem nejprve považovala za starožitný. Když jsem

však kolem něho procházela, zjistila jsem, že zdání patiny budil jen prach. Stěny pokoje byly cele obestavěné policemi s knihami, které v nich byly vyrovnané jak kolmo, tak i šikmo či vodorovně, jedna přes druhou. Na některých policích byly knížky ve dvou, na jiných i ve třech řadách.

Nashromážděné stohy časopisů a novin vypovídaly o tom, že se tady na pořádek moc nehledí.

„Právě meju nádobí,“ utrousil cestou do kuchyně.

„Vemte utěrku a můžete se zapojit. Aspoň budete něčím užitečná, když už jste mi sem přišla vysát mozek. Jen tak mimochodem, jsem Homer, manžel Dolores. Pro vás ale vždycky pan Ruggles.“

Počáteční hrubost v jeho projevu postupně nahradila alespoň nevrlost. Na každý pád už nebyl tak nepříjemný.

Soudila jsem, že může i celkem dobře vypadat, tedy když se dobře vyspí. Nebyl sice učiněný krasavec, ale měl jiné eso v rukávu, a to skutečné osobní kouzlo, zvláštní přitažlivost.

Byl dohněda opálený a samá skvrnka, také od sluníčka, jako by snad celý život pracoval na poli. Na sobě měl tričko v barvě hlíny a s průkrčníkem ozdobně obšitým zlatou a černou přízí. Na nohou se mu skvěly kovbojské holínky, jimiž si dle mého mínění přidával nějaký ten chybějící centimetr.

Když jsem chvilku po něm vstoupila do kuchyně, měl již

puštěnou vodu a věnoval se započaté práci, takže omýval talíře a sklenky. „Utěrka je tamhle,“ podotkl a kývnutím

hlavy naznačil, že myslí zásuvku po své levici. Přistoupila jsem k ní, vytáhla odtamtud čistou utěrku a vzala do ruky umytý talíř, ještě teplý od horké vody. „Dávejte to tady na stůl. Až to domeju, uklidím to.“

Podívala jsem se na jídelní stůl. „Mhm. Ale, pane Rugglesi, ten stůl je potřeba utřít. Máte tady někde houbičku?“

Homer se na mne ohlédl a obdařil mě zvláštním pohledem. „Chcete mě rozpovídat, co?“

„No jistě,“ opáčila jsem.

„Toho pana Rugglese příště vynechte. Zní to nemožně.“

„Ano, pane.“

Tím jsem si vysloužila vlažný úsměv. Zmuchlal kus hadru, hodil ho mým směrem a udiveně zakroutil hlavou.

Začala jsem jím do sucha vytírat desku stolu. Musela jsem přitom odsunout pár věcí: noviny; kořenky na sůl a pepř v podobě vlka a Červené Karkulky; kupu lékovek, na nichž

byly štítky označené jménem Dolores s řadou nejrůznějších upozornění. Ať již užívala cokoli, neměla přitom požívat alkoholické nápoje, vystavovat se přímému slunci a zvedat či nosit těžká zařízení. Zajímalo mě, jestli v lékárně těmi zařízeními mysleli automobily, traktory, nebo dokonce lokomotivy. Když byl stůl suchý a čistý, vrátila jsem hadr Homerovi, opět se chopila utěrky a opět vzala do ruky první z talířů.

„Tak o co jde?“ zeptal se po chvíli. „Proč se zajímáte právě o Pinkieho Rittera? Taková hezká holka; měla byste se stydět!“

„Až do včerejška jsem vůbec netušila, že existoval.

Stopa mě zavedla k jednomu jeho kamarádovi, který byl možná… Nešlo by tuhle část vynechat? Dost těžko se to vysvětluje.“

„Máte na mysli Alfieho Totha?“

„Díky. Přesně tak. Pomalu získávám dojem, že ho zná snad každý.“

„No jó, Alfie! To byl pošuk. ženský na něj ale letěly, i když osobně nechápu proč. Jak může někdo někoho přitahovat, když je o něm všeobecně známo, že má IQ_tykve? Hloupost je podle mě velká vada na kráse. Řek bych, že s mým tchánem to táhnul jenom proto, že si myslel, že je s ním v bezpečí, což byla podle mě jen další známka jeho nižší inteligence.“

„Věděl jste, že Alfie umřel?“

„To si pište. Sotva našli jeho tělo, hned se tu s tou novinou objevili policajti. Vyptávali se na věci, na který se zřejmě hodláte optat i vy; třeba jak spolu ty dvě vraždy mohly souviset a co jeden druhýmu proved a proč. I vám ale povím, co jsem řek už jim. že nevím.“

„A jak to bylo s Pinkiem? Asi vám byl ukradený, co?“

„To jste řekla ještě dost mírně. Ve skutečnosti jsem ho nenáviděl. Ať už ho ale zabil kdo chtěl, zachránil mě tím

před kriminálem. Pinkie měl šest dětí, tři syny a tři dcery, a každýho z nich zneužíval, a to od chvíle, co přišli na svět, až do tý doby, než vyrostli natolik, aby mu to mohli vrátit.

Dneska má zneužívání dětí každej plnou hubu, ale Pinkie ty nechutný věci fakt dělal. Mlátil svý děti, taky byly samá popálenina, dál je nutil pít ocet nebo pálivý omáčky, jen aby z nich dostal, co chtěl slyšet. Taky je zamykal do skříní nebo ven na mráz. Zneužíval je i sexuálně, týral je hladem, pořád jim vyhrožoval. Často je bil řemenem, holí, kovovýma trubkama, klackama, koštětem i holejma pěstma. Pinkie byl prostě ten největší hajzl, kterýho jsem kdy potkal, a že jich nebylo málo!“

„A to nikdo nezasáhl?“

„Lidi to zkoušeli. A dost jich ho taky udalo. Problém ale byl v tom, že se ho nikdy nepodařilo usvědčit. Zkoušeli to učitelé, výchovný poradci, sousedi, ale marně. Párkrát se někomu ze sociálky podařilo mu děti na čas odebrat, ale soud mu je zase vždycky přiřknul zpátky.“ Zakroutil hlavou.

„Pinkie znal moc dobře pravidla tyhle hry. Doma měl pěkně uklizeno, samozřejmě to dělaly děti, a taky rád vařil. To byla taková jeho specialita. Když ty nebožátka malinký zrovna netýral nebo neporušoval zákony, živil se jako kuchař. Kdykoli k nim přišli sociální pracovníci, vypadalo to, že je všechno v pořádku. A děti byly radši zticha.

Dolores mi vyprávěla, že jich všech šest stálo vedle sebe v obýváku a že jak cvičený opičky odpovídaly na

nejnemožnější otázky. Pinkie kolikrát ani nebyl v místnosti, ale vždycky se potloukal někde nablízku. Chudáci malý moc dobře věděli, že když to na tátu prásknou, tak je do večera pozabíjí. Tak tam radši stáli a lhali. Sociální pracovníci to samozřejmě věděli, jenže bez jejich pomoci proti němu nic nezmohli. Zachránilo je akorát to, když ho zavřeli do basy.“

„A co jeho žena? Kde byla celou tu dobu ona?“

„Dolores si myslí, že ji zabil, i když se to nikdy neprokázalo. On tvrdil, že utekla s nějakým alkoholikem a že už o ní jaktěživ neslyšel. Dolores si dodneška pamatuje, jak se jednou probudila uprostřed noci a viděla Pinkieho v lesíku za domem. Měl motorovou pilu. Světlo lucerny prej vrhalo na stromy kolem podivný velký stíny a poletovaly v něm můry. Ještě dneska z toho má zlý sny. Byla nejmladší; v tý době jí bylo jen šest. Myslím, že nejstaršímu z jejích sourozenců bylo patnáct. Druhej den se šla na to místo podívat. Bylo to tam rozrytý, zřejmě aby nebylo vidět krev.

Ještě teď si pamatuje ten zápach, jako když se zkazí kuře a musí se vyhodit. O mámě už pak nikdy neslyšela ani ji nikdo neviděl.“

„Pinkie musel být pěkná zrůda!“

„Ta nejhorší.“

„Takže ho moh zabít kdokoli, včetně jeho dětí. To se mi snažíte naznačit.“

„Tak nějak,“ řekl. „Samozřejmě v době, kdy zemřel, měl děti dávno z dosahu. Všechny se rozutekly kdovíkam, pokud

možno co nejdál do něho. Pár jich žije tady v Kalifornii, ale moc je nevídáme.“ Homer domyl poslední kus nádobí a vypnul vodu. Pak se pustil do úklidu talířů, zatímco já ještě utírala příbory.

„Kdy jste ho viděl naposledy?“

„Před pěti rokama. Bylo to v březnu. Sotva ho tehdy propustili z vězení. Z Chino si to namířil rovnou sem k nám.

Dorazil pětadvacátého a zdržel se tejden.“

„Vy ale máte paměť,“ prohodila jsem uznale.

„Ptali se mě na to už poldové, takže to mám spočítaný.

Vzpomněl jsem si, že ten den, co Pinkie odjel, jsem z účtu vybral pět set babek. Od toho data jsem odečet sedm dní a nějak mi to zkrátka utkvělo. Ještě se mě chcete na něco zeptat?“

„Nechtěla jsem vás přerušovat. Povídejte.“

„Ze všech dětí tady ve městě zůstala jen Dolores, a tak ho nenapadlo nic lepšího, než na ni vyrukovat s tím, že má povinnost poskytnout mu byt a stravu, na jak dlouho on bude potřebovat.“

„A ona mu vyhověla?“

„Jistě.“

„A vy jste neprotestoval?“

„To sice ano, ale byla to předem prohraná bitva. Nevím proč, ale cítila se provinile. Je to fakt úžasný děvče, a věřte mi, že byste ani vědět nechtěla, co všechno si musela prožít.

Problém byl ale v tom, že je strašně hodná a taky snadno

ovlivnitelná, zvlášť když přijde na něho. Chtěla, aby ji měl rád. Neptejte se mě proč. Když si vzpomenu, co všechno vytrpěla, nedokážu si to nijak vysvětlit. Pro ni to byl pořád táta a ona mu neuměla říct ne. A přitom byl stejný jako vždycky; pořád něco chtěl a pořád se mu nic nelíbilo. Nikdy nehnul ani prstem a ona kolem něho jen skákala. Nakonec mi došla trpělivost a všechno jsem mu to pěkně řek. Pinkie raegoval takhle: ‚No dobře, jak chcete. Nemusím tady bejt, když mě tu nechcete!‘ Tvářil se sice hrozně uraženě, jako by se mu stalo kdovíco, ale kdybych tehdy ustoupil, nikdy v životě bych si to neodpustil.“

„Toth byl tehdy s ním?“

„Občas. Mám takovej dojem, že někde tady ve městě bydlela Alfieho bejvalka. Když neoxidoval u nás, oxidoval nejspíš u ní.“

„A pryč z města odešli spolu?“

„Pokud vím, tak jo. Aspoň to tak plánovali.“

„A kam měli namířeno?“

„Do Los Angeles. Nakonec se zjistilo, že v Los Angeles ukradli nějakou káru a vyrazili do Lake Tahoe.“

„A co Pinkieho kurátor? Neměl se u něho snad Pinkie pravidelně hlásit?“

„No tak, kde žijete? Byl to kriminálník a hrát podle pravidel nebyla jeho silná stránka. Kdoví, jak si to zařídil?

Pro Totha platilo totéž.“

„Myslíte, že na ně mohl mít někdo spadeno?“

„To nevím,“ opáčil. „Pinkie ale nevypadal ustaraně. Proč se ptáte? Myslíte, že jim byl někdo na stopě?“

„Možné to je,“ odvětila jsem.

Jo, a možný taky je, že Pinkie tentokrát vážně překročil únosnou mez. Byl to takovej ten hajzlík, co se naježil a začal vysilovat, hned jak se na něj něco provalilo. Za Alfieho mluvit nemůžu. Ten mi připadal neškodnej. Pinkie byl ale z jinýho těsta. Ať už ho zabil kdokoli, podle mě by měl dostat medaili. Ale nikde to neříkejte. Kdyby mě slyšela takhle mluvit Dolores, byl by oheň na střeše. Už jsem vám toho řek až moc.“

„Jsem vám nesmírně vděčná.“

„To rád slyším. Jsem rád, že jste mi vděčná. Teď je ale řada na vás. Jak to přijde, že se taková soukromá vyšetřovatelka zaplete do vyšetřování násilné smrti? Co já vím, tak poldové na tom neshledali nic zvlášť podezřelýho, tak bych to koštoval, že pro nějakýho obhájce ex offb asi nemakáte, co?“

Vzhledem k tomu, jak byl kooperativní, jsem usoudila, že zaslouží nějaké to vysvětlení. Tak jsem ho zasvětila do situace. Začala jsem u Selmy Newquistové a skončila u Colleen Sellersové. Vynechala jsem jen podrobnosti týkající se způsobu zabití obou mužů. Ani se na detaily nevyptával.

Přesto bych dané informace nevyzradila ani za všechny peníze na světě. Mezitím jsem téměř podprahově zaregistrovala nějaké hlasy. Přicházely z vedlejší místnosti.

Nejprve jsem se domnívala, že je to jen rádio nebo televize, ale ty věty se stále opakovaly a byly pronášeny neživým až

robotickým hlasem. I Homer to zřejmě slyšel a podíval se mi do očí. Pokynul hlavou směrem do krátké chodby, která podle všeho vedla do zadní ložnice. „To bude Dolores.

Chcete si s ní promluvit?“

„Jestli myslíte, že je to vhodné.“

„Zvládne to,“ prohlásil. „Počkejte tady chvilku; jen jí povím, o co jde. Třeba k tomu ještě bude mít co dodat.“

Pak zmizel za dveřmi v chodbě. Než vstoupil, zaklepal.

Když proklouzl do pokoje, na okamžik se mě zmocnila panika. Uvědomila jsem si totiž, že jsem v podivném domě, ve společnosti muže, kterého jsem nikdy neviděla.

Instinktivně a na první pohled jsem k němu pojala důvěru, i když ani nevím proč. Měla jsem jen jeho slovo. Jinak se mi skutečnost, že je Dolores tam vedle v pokoji, nepotvrdila.

Hlavou mi bleskla představa, že se za okamžik vynoří ze dveří s nožem na maso v ruce. život, a to ani život soukromého očka, naštěstí nebývá tak zajímavý. Dveře se zase otevřely a Homer mi naznačil, abych vstoupila.

Zpočátku ve mně Dolores Rugglesová vzbudila dojem, že jí nemůže být víc než jednadvacet. Až pak jsem zjistila, že je o sedm let starší. Přesto mi připadalo, že je příliš mladá, než aby měla za manžela muže Homerova věku.

Byla štíhlá, hezká a seděla na dřevěné lavici uprostřed pokoje plného panenek Barbie. Od podlahy až ke stropu, od

jedné stěny ke druhé, všude byly jen panenky. Byl to úchvatný pohled a já bych ani nespočítala, kolik různých typů těch umělohmotných slečen tam vlastně mohlo být.

Měly na sobě miniaturní plavečky, večerní šatečky, kostýmky, kožíšky, kraťásky, pelerínky, kaťátka do půli lýtek, koupací pláštíky, pyžamka, přiléhavé šatečky, plus příslušné doplňky. Všimla jsem si také police plné panenek Barbie ve svatebním, i když mi nikdy nepřišlo, že je Barbie vdaná. Na poličce pod nimi stály v řadě Barbie letušky a zdravotní sestřičky. Víc povolání Barbie výrobci zřejmě nepřiřknuli. Některé z panenek byly dosud v papírových krabicích, jiné stály opřené o umělohmotné stojánky.

Spousta jich také seděla, černošky, hispánky, blondýny i brunety, nohy dlouhé jako týden před výplatou. Ani jedna nebyla obutá a jejich ladné nožky končily napnutými špičkami jako nohy primabalerín. Paže měly rovněž dlouhé a neskutečně hladké. Útlé krčky těch dam musely vykazovat alespoň o jeden obratel navíc, poněvadž obvyklá záplava vlasů by normální ženě nejspíš zlomila vaz. Uvědomila jsem si, že nejsem schopná slova. Homer se nakláněl do pokoje pootevřenými dveřmi a sledoval mou reakci.

Došlo mi, že se ode mě očekává nějaká ta poznámka, proto jsem vydechla: „To je nádhera!“ Doufala jsem, že jsem zvolila patřičně uctivý tón.

Homer se rozesmál. „Říkal jsem si, že by se vám to mohlo líbit. Neznám totiž ženskou, která by odolala při pohledu na pokoj plný panenek.“

Opět jsem hlesla: „Ach tak.“

Dolores na mne plaše pohlédla. Měla právě na klíně jednu panenku, jistě ne Barbie, ale nějakou jinou značku.

Kladívkem a křížovým šroubovákem se jí právě dobývala do břicha. Na zemi stála krabice plná stejných umělohmotných holčiček, takových bezpohlavních jedinců. Vypadaly nepoškozeně, jen na prsou měla každá několik maličkých otvorů jako starodávné rádio. Vedle té krabice byla jiná, plná náhradních hlaviček s cudně sklopenýma očima a usmívajícími se dokonalými rtíky. „To jsou mluvičky,“

ozřejmila mi ten úkaz. „Můj nový koníček. Opravuju je, aby zase povídaly.“

„To je skvělé.“

Tu se do hovoru vložil Homer: „Nechám vás tu, holky, o samotě. Určitě si budete mít o čem povídat.“

Zavřel mě s ní v jednom pokoji. Tvářil se přitom tak spokojeně jako tatínek, který spolu právě seznámil dvě nejlepší kamarádky. Bohužel netušil, jaký jsem měla už jako malá vztah k syntetickým náhražkám malých dětí, co se podstrkávají naivním holčičkám. Mou první, lulací Betsy, by nejspíš zavřeli do nějakého ústavu, kdyby přežila mou péči.

Asi v šesti letech jsem krmení panenky pomocí maličkých lahviček shledala krajně nezáživným. Navíc mě pokaždé

nesmírně vytočilo, když se mi vylulala (rozumějte vymočila) do klína. Když jsem nakonec zjistila, že z ní vytéká zase jen voda, přestala jsem ji krmit a zapojila ji do hry na chodce a přejela ji na tříkolce. To bylo mé pojetí mateřské lásky, které nejspíš vysvětluje, proč se ze mě dodnes nestal uvědomělý rodič.

„Kolik panenek Barbie máte?“ zeptala jsem se a pokusila se alespoň předstírat nadšení pro ten plastikový prototyp ženy.

„Něco málo přes dva tisíce. Tamhle je perla mojí sbírky, vůbec první Barbie, ještě v originálním balení. Krabice má sice porušenou pečeť, ale s tou panenkou si evidentně nikdo nehrál. Skoro se vám bojím říct, kolik jsem za ni dala,“

podotkla. Mluvila monotónně, ale nic nepředstírala.

Prakticky se mi nedívala do očí, a tak se spíš než ke mně obracela ke svým panenkám.

Navíc nepřestávala operovat mluvičku ve svém klíně.

„Homer měl pro mě vždycky pochopení.“

„To je vidět,“ podotkla jsem.

„Jsem tak trochu puntičkářka. Víte, spousta sběratelů vezme zavděk i jinými značkami, jako jsou Francie, Tutti and Tott, Jamie, Skipper, Christie, Cara, Casey, Buffy. Ty mě nikdy nezajímaly. Ani Kena nemusím. Měla jste jako malá panenku Barbie?“

„To vám už nepovím,“ opáčila jsem. Jednu jsem si vzala do ruky a začala si ji prohlížet. „Vypadá, jako by trpěla

mentální anorexií nebo něčím takovým. Vám to nepřipadá?

Proč jste se najednou začala zajímat o mluvičky? To mi na vyznavačku panenek Barbie moc nesedí.“

„Většina těch mluviček není moje. Opravuju je pro jednu kamarádku, která se tím živí. Zase tak daleko k sobě tyhle panenky nemají. Tenhle typ mluviček se objevil na trhu v roce 1960, tedy rok po první Barbie. Mluvičky Cathy, jak se jmenují, jsou mnohem realističtější, měly pihy, zuby, vystouplé bříško, a ještě k tomu uměly mluvit. I když byla pořád oblíbená Barbie, doba od roku 1967 až do roku 1973

je známá jako éra mluvících panenek, ke kterým patří třeba i tancující panenky. Moc lidí to ale neví.“

„Já určitě ne,“ ujistila jsem ji. „A copak je tohle?“

„To je třípalcová vinylová deska s nahrávkou toho, co Cathy říká. Když pořádně zatáhnete tady za ten provázek, napne se gumová pružina uvnitř panenky, která potom nějakou dobu otáčí talířkem s deskou. První verze těchhle panenek uměly jedenáct vět, ale ty pozdější až osmnáct. Na mluvičce Cathy je také zajímavé, že žádné dvě nevypadají úplně stejně. Samozřejmě se vyráběly sériově, ale každá z nich je malinko jiná. Je to až s podivem. Ale myslím si, že jste sem nejela takovou dálku, abyste si se mnou povídala o panenkách. Prý se zajímáte o mého otce.“

„Homer mi už leccos pověděl, ale ráda bych si to poslechla i od vás. Jestli jsem to správně pochopila, tak když

jeho a Alfieho Totha propustili z věznice v Chino, bydleli nějakou dobu u vás.“

„To je pravda. Táta byl celej špatnej, protože s ním nikdo z nás dětí nechtěl nic mít. Údajně chtěl jednu noc přespat u bráchy Clinta, bydlí kousek od losangeleského letiště, v Inglewoodu. Clint se na tátu ještě pořád zlobí, tak ho nechtěl vůbec pustit dál. Ale dovolil mu, že jestli chce, může přespat v kůlně na nářadí. Táta byl samozřejmě vzteky bez sebe, takže odtamtud zase rychle odjel. Ještě předtím se ale k bráchovi vloupal. Počkali si s Alfiem, až nebude nikdo doma, sebrali mu všechny peníze, co našli, a taky mu zničili všechen nábytek.“

„To musela být pro Clinta docela rána, ne? Nahlásil to na policii?“

Dolores to evidentně zarazilo, alespoň tak jsem si vyložila její první reakci. „Proč by něco takového dělal?“

„Doneslo se mi, že po Tothovi zhruba v době jeho smrti pátral nějaký civilně oblečený detektiv a prý měl v ruce zatykač. Třeba to mohlo souviset s touhle starou událostí.“

Dolores zakroutila hlavou. „Určitě ne. Nic takového by Clint nikdy neudělal. Sice nechtěl mít tátu u sebe v baráku, ale nikdy by ho neudal. Možná vám to bude připadat divné, ale když mi asi před rokem volala moje sestra Mame, aby mi oznámila, že našli tátu mrtvýho, smála jsem se, až jsem se počůrala. Homer musel dokonce zavolat doktora, protože jsem se nemohla uklidnit. Doktor mi píchnul nějakou

zklidňující injekci. Podle něj to byl hysterický záchvat, ale já bych to tipovala spíš na obrovskou úlevu. Už jsme o něm totiž pět let neslyšely, tak jsem se bála, s čím na nás zase vyrukuje.“

„Jak jste přišla na to, že od Clinta jeli do Lake Tahoe?“

„Bydlí tam moje sestra. Přinejmenším jedna z nich. Ne přímo v Lake Tahoe, ale kousek odtamtud.“

„Opravdu? Pořád mi není jasné, proč si to namířil právě tam.“

„Myslím, že manžel Mame z něj mohl mít stejnou radost asi jako můj Homer.“

„Jak dlouho u ní byl?“

„Asi týden, nebo tak nějak. Mame mi pak říkala, že si vyjeli s Aíliem na ryby a že to bylo naposled, co ho kdo viděl naživu. Tedy aspoň myslím.“

„A myslíte, že bych si s ní mohla promluvit? Je mi jasné, že se jí už vyptávala policie, ale mně by to přesto moc pomohlo.“

„Určitě. Snadno ji najdete. Pracuje v kanceláři místního šerifa.“

„A kde to je?“

„V Nota Lake. Jmenuje se Margaret, ale u nás v rodině jí nikdo neřekne jinak než Mame.“

17

Když jsem se vrátila domů, Henry byl venku na zahradě.

Klečel a rýpal se v záhonku s květinami. Můj příchod sice zaznamenal, ale nepromluvil, zřejmě si vychutnával ticho.

Na sobě měl bílé tričko a pracovní kalhoty s kolenními vycpávkami. Byl bos a z kalhot mu vykukovaly douhé kostnaté nohy. Jejich chodidla v zavadlé trávě připomínala bílé zbytky sněhu. Vzduch byl vlahý a svěží. A třebaže slunce právě zářilo nad našimi hlavami, i teplota se držela příjemně zkrátka. Vedle garáže již za slunkem vyrážely první trsy krokusů a hyacintů. Posadila jsem se na dřevěnou zahradní židli. Henry stále kypřil záhonek. Zemina byla měkká a vlhká, a kdykoli do ní zaryl lopatku, vyplašil nějakou žížalu. Keříky růží, na nichž tolik lpěl, byly zatím holé, vyjma trnů a prvních pupenů, které dávaly tušit, že jaro již klepe na vrátka. I obyčejná tráva, jež po celou zimu spala, dostala svůj prvý dešťový impuls, a tak se nyní pomalu drala na povrch. Kdekoli z hlíny rašily první výhonky, jinak hnědá zem se malinko zelenala. Henry náhle poznamenal: „Většina lidí si se smrtí spojuje spíš podzim, a mně se přitom vždycky zdálo, že k ní má blíž jaro.“

„Jak tě to napadlo?“

„žádnou hlubokomyslnou filozofii v tom nehledej. Je to čistě zkušenost. Dost mých blízkých totiž skonalo právě v tomhle ročním období. Možná si moc přáli se ještě naposledy podívat z okna a vidět, jak stromy obrůstají mladým listím. Jaro je čas naděje, a když má člověk odejít, možná právě ta mu stačí; třeba se lidem líp umírá s pomyšlením, že život jde dál, že je všechno stejné jako vždycky.“

„Musím se vrátit do Nota Lake,“ prohlásila jsem.

„Kdy?“

„Někdy příští týden. Chci počkat, dokud nebudu mít úplně v pořádku ruku.“

„A proč tam vůbec chceš jet?“

„Potřebuju si s někým promluvit.“

„A nestačilo by to vyřídit po telefonu?“

„Do telefonu se moc snadno lže. Když s lidmi mluvím, vždycky se jim radši dívám do očí,“ odvětila jsem. Pak jsem se odmlčela a zaposlouchala se do melodie domova, kterou nyní pěla Henryho zahradnická lopatka kypřící vlahou prsť.

Přitáhla jsem si kolena k bradě a objala je rukama.

„Vzpomínáš, jak jsme si tuhle povídali o předtuchách?“

Všimla jsem si, jak se Henry usmál. „Ty máš nějakou zlou předtuchu?“

„Tu nejhorší.“ Po těch slovech jsem zvedla pravačku a pokusila se ohnout prsty, z nichž dva byly dosud tak opuchlé a ztuhlé, že jsem dlaň sotva zaťala v pěst.

„Tak tam nejezdi. Nepotřebuješ si přece nic dokazovat.“

„Ale jistěže potřebuju, Henry. Jsem přece ženská. A my ženské si pořád potřebujeme něco dokazovat.“

„Jako třeba co?“

„Jako třeba to, že něco vydržíme. že jsme stejně tak dobré jako muži, kteří, jsem ráda, že to můžu říct, nejsou zdaleka takoví drsňáci.“

„Jestli je to pravda, tak proč to chceš dokazovat?“

„Čistě ze sportu. že jsme o tom přesvědčené my, holky, ještě neznamená, že si to myslí taky každý mužský.“

„Co je tobě do mužských? Nebuď blázen.“

„Nemůžu si pomoct. A nejde mi o osobní hrdost. V

sázce je moje duševní zdraví. Já se prostě nenechám zastrašovat od nějakého cizího chlapa. Vsadím se s tebou, o co chceš, že si teď v Nota Lake někde v klidu sedí, směje se pod vousy a je štěstím bez sebe, že mě vystrnadil z města.“

„To už je holt takový nepsaný zákon Západu. ženské by si měly pěkně hledět svého a nezapomínat, kde je jejich místo.“

„Připadá mi to nalevačku. Celá ta záležitost.

Nevzpomínám si, že bych kdy byla tak vyděšená. Ten grázl mi vážně ublížil. že bych mu měla dát ještě jednu příležitost, nepřichází v úvahu.“

„Aspoň tě přeočkovali proti tetanu.“

„To jo. Ještě teď mě bolí zadek. Mám tam bouli jak vejce natvrdo.“

„Tak co tě štve?“

„Co mě štve? Štve mě, že mi vykloubil dva prsty, a to jsem ještě nic nevěděla. Nechci ani pomyslet na to, co mi provede teď, když se tomu pomalu dostávám na kobylku. Ty si snad myslíš, že když ho pošlu do pekel, že mě nebude chtít vzít s sebou?“

„Zvoní telefon,“ poznamenal jakoby mimochodem.

„Panebože, Henry! Jak to můžeš slyšet? Je ti přece jen osmdesát šest.“

„Už potřetí.“

V tu chvíli jsem se dávno zvedla ze židle a upalovala přes zahrádku. Dveře jsem za sebou nechala otevřené a k telefonu doběhla, jak se říká, za pět minut dvanáct, protože právě přepnul na záznamník. Stiskla jsem tlačítko Stop a záznamník umlčela. „Haló, haló…“

„To jste vy, Kinsey? Připadalo mi, že slyším záznamník.“

„Dobrý den, Selmo! Máte štěstí. Byla jsem totiž venku na zahrádce.“

„Mrzí mě, že vás ruším.“

„To nic. Co se děje?“

„Někdo něco hledal u Toma v pracovně. Je mi jasné, že to asi zní divně, ale vím bezpečně, že tam někdo byl a že pohnul s věcmi, co mu ležely na stole. Nic přitom nezničil ani neudělal žádný nepořádek, ale něco tam nesedí.

Nevšimla jsem si, že by něco chybělo, a i kdyby, stejně bych to neměla jak dokázat.“

„Jak se ten člověk dostal dovnitř?“

Zaváhala. „Byla jsem pryč asi jen hodinu, možná o malinko déle. Když odcházím na tak krátkou chvilku, prakticky nikdy nezamykám.“

„A jak jste vlastně přišla na to, že tam někdo byl?“

„To neumím vysvětlit. Ještě než jsem odešla, chvilku jsem tam poseděla. Bylo mi hrozně smutno a trochu se mi ulevilo při představě, že sedím v křesle, kde sedával i on.

Víte, jaké to je, když člověk moc přemýšlí? Sedí a pohledem těká z místa na místo, a přestože je v myšlenkách někde jinde, jasně vnímá svět kolem sebe. Uvědomila jsem si v tu chvíli, kolik jste tu vlastně udělala práce. Každopádně když

jsem se zase vrátila domů, hodila jsem na stůl v kuchyni kabelku a ještě se vrátila do auta pro krabice, do kterých chci zabalit Tomovy knížky. Jen jsem vstoupila do jeho pracovny, hned mi přišlo, že je tam něco jinak.“

„A nebyl u vás někdo na návštěvě?“

„No tak, prosím vás. Přece víte, jak mě tu lidi ‚mají rádi‘. Klidně bych si mohla na dveře přibít ceduli… ‚Obecní Siréna. Odluzování mužů na počkání‘.“

„A co Brant? Jak víte, že u Toma na stole něco nehledal on?“

„Ptala jsem se ho na to, ale teprve před pěti minutami se vrátil od Sherry. Poprosila jsem ho, aby se tady všude pořádně podíval, ale žádné stopy po vloupání neobjevil.“

„Kdo by se k vám taky vloupával, když máte pořád odemčeno?“ poznamenala jsem. „Zjistil Brant, jestli něco nechybí?“

„Pochodil stejně jako já. Na první pohled se nic neztratilo, jestli vůbec! Ať už tady byl kdokoli, byl zřejmě velmi pečlivý a opatrný. Navíc je to náhoda, že jsem tam ráno zašla, jinak pochybuju, že bych si něčeho vůbec všimla.

Myslíte, že bych měla zavolat do kanceláře šerifa?“

„Radši ano,“ odpověděla jsem. „Kdyby se třeba později ukázalo, že vám skutečně něco ukradli, budete ráda, že jste to nahlásila.“

„Přesně to tvrdí i Brant.“ Chvilku byla zticha, zřejmě přemýšlela, jak převést řeč jinam. Když nakonec promluvila, působila malinko dotčeně: „Tedy, musím přiznat, že jsem byla naštvaná, že nevoláte. Pořád jsem čekala, a vy nic.“

„To se omlouvám, ale nějak jsem se k tomu nedostala.

Chystala jsem se k tomu co nejdřív,“ ujistila jsem ji. Při její výtce jsem se instinktivně začala hájit.

„Když už vás tedy mám na telefonu, mohla byste mi říct, co se děje? Předpokládám, že ačkoli jste se neozvala, na mém případu pořád pracujete.“

„Samozřejmě.“ Musela jsem se kontrolovat, abych na ni nevyjela. Jen jsem ji tedy seznámila s tím, čeho jsem se za

uplynulý den a půl dopátrala. Obratně jsem přitom vynechala podrobnosti nasvědčující tomu, že Tomův vztah ke Colleen Sellersové nebyl jen pracovní. Šikovně vyzradit jen část pravdy je mnohem těžší než nepokrytě lhát. To jsem celá já! říkala jsem si. Snažím se ji chránit, a ona je na mě tak protivná. Snad bych udělala i líp, kdybych se na to vykašlala. Tomu říkám nevděk! Opravdu. Byla jsem v pokušení všechno jí říct, ale ovládla jsem se. Dál jsem si zachovávala chladnou hlavu profesionálky, i když mé druhé já na mne neustále pokřikovalo: Dělej, jak myslili Místo toho jsem řekla: „V červnu Toma přivedlo jeho vyšetřování sem k nám. Vzpomínáte? Pravděpodobně se zdržel přes noc.“

„Ano,“ rozpomínala se pomalu. „Byl tam dva dny. Co to má ale společného se mnou?“

„Kousek odsud se našlo tělo mrtvého muže a Tom si myslel, že jeho smrt souvisela se smrtí muže, jehož kostra se našla loni na jaře u vás v Nota Lake.“

„Vím, který případ máte na mysli. Moc mi toho o něm neřekl, ale vzpomínám si, že se s tím dost nazlobil. A na co jste tedy přišla?“

„To už se dostáváme k praktickému vyšetřování násilné smrti. A na to nemám oprávnění. Jako soukromý detektiv mohu vést jen nezávislé vyšetřování. Nemůžu tedy strkat nos do policejních záznamů a jiných věcí, i kdybyste mě tím výslovně pověřila.“

„Nevidím jediný důvod, proč byste nemohla. Neexistuje přece zákon, který by vám zakazoval se prostě ptát.“

„Já se ptala a právě teď vám říkám, co jsem se dozvěděla. Tom si dělal starosti s něčím, co se vás vůbec netýká.“

„Jestli je to tak, proč mi o tom tedy nic neřekl?“

„Sama jste mi říkala, že si nechával dost věcí pro sebe, zvlášť pokud šlo o práci.“

„To sice ano, ale pakliže byla ta záležitost výlučně pracovní, proč by nám kvůli tomu někdo prohledával barák?“

„Třeba u nich na oddělení potřebovali nějaké jeho poznámky, telefonní čísla nebo jim chyběla část některého hlášení. Mohlo v tom být cokoli,“ opáčila jsem a sypala přitom ze sebe jednotlivé alternativy, sotva mi je slina na jazyk přinesla.

„Proč ale nezavolali a nepožádali o ně přímo?“

„Jak to mám vědět? Třeba na to pospíchali a vy jste zrovna nebyla doma,“ odvětila jsem vyčerpaně. Mé odpovědi nebyly zvlášť přesvědčivé, ale strašně na mě tlačila, a to mi neskutečně lezlo na nervy.

„Kinsey, platím vás, protože chci přijít na to, co za tím vězí. Kdybych věděla, že mi nebudete chtít pomoct, nechala bych si za těch patnáct stovek radši vybělit zuby.“

„Dělám, co můžu! Co ode mě vlastně chcete?“

rozhořčila jsem se.

„Nelíbí se mi, jak se k tomu teď stavíte. To si vážně nechte na jindy. Ještě před týdnem jste báječně spolupracovala, a dnes od vás slyším jen samé výmluvy.“

Spolkla jsem, co jsem měla na jazyku, a pokračovala velmi pomalu a s důrazem kladeným snad na každou slabiku. Bála jsem se, že jinak bych se na ni rozkřičela.

Dýchala jsem zhluboka. „Podívejte, mám jednu stopu. Hned jak k vám přijedu, tak ji prověřím, ale jestli to spadá do pravomoci šerifa, nic nezmůžu.“

Na okamžik mezi námi zavládlo naprosté ticho, nad nímž ovšem visel velikánský vykřičník. „Jestli to nehodláte dotáhnout do konce, povězte mi to raději rovnou.“

„Nic takového netvrdím.“

„A kdy sem tedy přijedete?“

„To zatím nevím. Někdy příští týden. Možná v úterý.“

„Až příští týden?“ vyhrkla. „A proč ne dneska? Když

sednete do auta, za šest hodin jste tady.“

„Proč na to najednou tak spěcháte? Vždyť se to už vleče několik týdnů.“

„No, tak předně si pořád ještě máte odpracovat pět set dolarů. Myslela jsem, že už kvůli těm penězům byste sem měla přijet co nejdřív.“

„Selmo, o to se s vámi teď nehodlám přít. Udělám, co uznám za vhodné.“

„Bezva. Kdy vás tedy mohu čekat?“

„Nemám tušení.“

„Musím mít aspoň představu o tom, kdy přijedete. Mám totiž své povinnosti. Například zítra nebudu celý den doma.

V deset chci jít na mši a pak bych se ráda nějakou dobu zdržela u bratrance v Big Pine. Nemůžu tady prostě jen tak sedět a čekat, kdy se vám uráčí přijet. Potřebuju tady pro vás všechno uchystat.“

„Hned jak dorazím, zavolám vám, ale v Nota Lake Cabins už nebydlím. Mám tam z toho husí kůži a navíc nechci být zase na stejném místě. Je to nebezpečné a taky dost stranou.“

„Fajn,“ opáčila nevzrušeně. „Můžete klidně bydlet u mě.“

„Nechci se vnucovat. Najdu si radši nějaký jiný motel.

Tím pádem ani jedna z nás nepřijde o své pohodlí.“

„Mně to není nepohodlné. Společnost mi jen přijde vhod.

Brant tuhle podotkl, že už je načase, aby se odstěhoval zase zpátky k sobě. Dokonce si už začal balit věci. Pokoj pro hosty mám navíc vždycky připravený. Trvám na tom.

Čekám na vás s večeří a už nechci slyšet ani slovo!“

„Až přijedu, promluvíme si o tom,“ odvětila jsem a snažila se nedat najevo podráždění. Můj názor na tu ženu se rychle měnil. Kdyby na to přišlo, zřejmě bych hlasovala pro její odpůrce. Pomalu jsem ji totiž poznávala i z jiné stránky, což ve mně probouzelo jistou nevoli. Avšak v duchu jsem již uvažovala, jak na tom jsem s časem a kdy bych případně mohla vyrazit na cestu. Chtěla jsem tak učinit co nejdříve a

mít to všechno co nejdřív z krku. Rezignovala jsem a rozlučkový ceremoniál zkrátila na minimum, abych se s ní už dál nemusela vybavovat.

Jen jsem zavěsila, opět jsem sluchátko zvedla a vytočila číslo na Colleen Sellersovou. S každým dalším zazvoněním jsem byla netrpělivější a netrpělivější. „No tak, honem! Tak už to zvedni…“

„Haló?“

„Dobrý den, Colleen, tady Kinsey.“

„Co pro vás můžu udělat?“

Nepřipadalo mi, že ji snad dojalo, že volám, ale stalo se a já čekala, co z ní vypadne. „Právě jsem strávila třicet minut s dcerou Pinkieho Rittera a jejím manželem. Ukázalo se, že Pinkie měl ještě další dvě dcery a že jedna z nich bydlí v Nota Lake. Proto se tam Pinkie s Alfiem vypravili.“

„A?“

„Znám ji od vidění. Jmenuje se Margaret a pracuje jako administrativní síla v kanceláři šerifa. Budu se tam muset zase vrátit a znovu si s ní promluvit. Jenže bych ráda předem věděla, do čeho jdu.“

„Ale proč kvůli tomu voláte mně? Já vám pomoct nemůžu.“

„Ale můžete –“

„Nic o tom nevím, Kinsey, a upřímně řečeno už mě pěkně štve, že se toho pořád tak držíte.“

„No, když už jsme u té upřímnosti, tak věřte, že mi může být fuk, jestli jste na mě naštvaná. Co to s vámi je, Colleen?“

„Vás nikdy nenapadlo, že je to pro mě třeba bolestné?

Víte, je mi sice Selmy hrozně líto, ale uvědomte si, že není jediná, kdo v životě něco ztratil. I já jsem ho milovala a vážně mi není příjemné, že do toho pořád tak ryjete!“

„Vážně? Je zajímavé, že to říkáte právě vy; protože víte, co si myslím? Podle mého vás rozčiluje a vždycky rozčilovalo, že jste s tím vztahem nemohla vůbec nic dělat.

Tom byl sice morálka sama a úzkostlivě se držel všech svých vznešených principů, ale fakt je, že vás nechal napospas osudu, samotnou a bezprizorní, a vy na to teď ošklivě doplácíte.“

„To není pravda.“

„Co prosím?“ přehrávala jsem.

„Na co bych jako měla doplácet? Nic mi neudělal.“

„Tom byl tvrdý oříšek, to je pravda. Rád flirtoval, ale vždycky dával hned jasně na srozuměnou, kde je ta hranice, za kterou se nesmí. Těšil se z vaší náklonnosti, vychutnával si ji, protože ho ve skutečnosti nic nestála. Milerád přijímal všechny vaše poklony, ale sám nic riskovat nechtěl.

Nakonec si připadal děsně čestně, ale vás přitom dostal do hrozné pozice. Jako malé dítě jste stála s nosem přilepeným na sklo výlohy, hrozně moc si něco přála, ale nemohla se toho ani dotknout. Teď si myslíte, že to byla nejkrásnější

láska vašeho života, ale to je fakt nesmysl. Nic to neznamenalo. Ty vaše řeči, jak je to pro vás bolestné, mají jen jediný smysl. Pokusit se posvětit naprosto nechutnou emocionální nulu!“ Uvědomovala jsem si, že na ni dštím síru jen proto, že ji na mě před chvilkou dštila Selma, ale ulevilo se mi. Později jsem si sice vyčítala, že jsem byla taková mrcha, ale v danou chvíli to byl jediný způsob, jak se dozvědět, co jsem potřebovala.

Colleen chvilku mlčela. Slyšela jsem jen, jak potáhla z cigarety a jak vyfoukla kouř. „Možné to je.“

„Možné ale taky je, že jsem čínský papež! Říkám vám, že to tak bylo,“ trvala jsem dál na svém. „Každý ho má pomalu za svatého, ale já osobně si myslím, že byl neskutečný egoista. Nebo mu snad podle vás slouží ke cti, že nikdy nedokázal říct pravdu své ženě?“

„Jakou pravdu?“

„že jí málem byl nevěrný, protože jste ho přitahovala.

Sice svým pocitům nepodlehl, ale na druhou stranu se pak nesmí nikdo divit, že vypadal, že se sesype. A jak jste nakonec dopadla vy? Pořád ho máte plnou hlavu a možná na něho nikdy nezapomenete a skončíte jako jeptiška.“

„Poslyšte, vždyť vy vůbec nevíte, o čem mluvíte. Té amatérské psychologie radši rovnou nechte! Spíš mi povězte, co chcete, ať už to máme za sebou.“

„Řekněte mi, co se doopravdy stalo.“

„Proč?“

„Protože na tom možná závisí můj život,“ vyštěkla jsem.

„No tak, Colleen! Jste přece profesionálka. Mohla byste to pochopit. Jenže vy si jenom sedíte doma, házíte mi zbytky od stolu a skutečné informace si dál necháváte pro sebe! Je fakt, že je to to jediné, co vám zbylo. Jenže tohle je sakra vážné! Kdyby byl Tom na vašem místě, myslíte, že by mi v dané situaci taky nic neprozradil?“

Opět zabafala. „Asi prozradil,“ zavrčela nevraživě.

„Tak na co ještě čekáte? Jestli víte, oč jde, proč mi to proboha živého nechcete říct?“

Zdálo se, že váhá. „Tom čelil jisté morální krizi. Byla jsem toho samozřejmě součástí, ale vcelku bezvýznamnou.“

„Co myslíte tím ‚vcelku bezvýznamnou‘?“

„Nevím, jak to mám vysvětlit. V mém případě se zachoval podle svého přesvědčení a myslím, že mu to psychicky dost pomohlo. Každopádně ta druhá věc byla mnohem složitější.“

„To si jenom myslíte, nebo to víte jistě?“

„No, Tom to sice nikdy přímo neřekl, ale občas něco naznačil. Podle všeho se nedokázal rozhodnout. Řešil staré známé dilema: rozum nebo cit?“

„A čeho se týkalo?“

„Myslel si, že je odpovědný za smrt Alfieho Totha.“

„Za to se cítil odpovědný? Ale jak to?“

„Protože selhal.“

„Jako v čem? Nechápu to.“

„Někdo se díky němu dozvěděl, kde Toth je,“ odvětila.

„Ode mě měl adresu a telefon do hotelu Gramercy. Dospěl k závěru, že tu informaci někdo zneužil, Totha si našel a zavraždil. Přivádělo ho k šílenství, že ten člověk možná zemřel jenom vinou jeho nedbalosti.“

Málem se mi kouřilo z hlavy, jak jsem se snažila pochopit smysl toho sdělení. „Ale vždyť mi Selma říkala, že byl Tom hrozně skoupý na slovo. To byla jedna z věcí, co jí tak vadila. Nikdy s ní o ničem nemluvil, zvlášť když šlo o práci.“

„Kdo říká, že to prozradil? Tom si myslel, že mu někdo tajně nakoukl do poznámek.“

„Ale jeho poslední notes zmizel.“

„No, tehdy ho ještě měl.“

„Koho podezíral? Nejmenoval někoho?“

„Nejspíš to byl někdo z práce. Ale to je jen moje domněnka. Sám mi nic přímo neřekl. Ale proč by se tím tolik trápil, kdyby ho takhle nezradil někdo od nich z oddělení?“

Cítila jsem, jak se pomalu uklidňuji. V duchu jsem si vybavovala všechny strážce zákona, s nimiž jsem se v Nota Lake seznámila: Rafera LaMotta; Tomova bratra Macona; Hatche Brinea; Jamese Tennysona; Earlenina manžela Waynea a dalšího zástupce šerifa, Careyho Bedgera, který byl ve službě, když jsem přišla nahlásit své přepadení. Výčet jmen se jevil jako nekonečný, protože pro šerifa nebo

městskou policii pracoval v Nota Lake snad každý. V

zasutých končinách mé mysli se dávno uhnízdilo podezření.

Jenže jsem se neodvažovala připustit si je. Říkala jsem si totiž, jestli ten násilník, co mě přepadl, nebyl náhodou absolventem výcviku na policejní akademii. Sice jsem na to ani nechtěla myslet, ale má představivost byla silnější než já.

Složil mě k zemi přesně tak rychle a šikovně, jak jsem se to kdysi učila i já. Nebyla jsem si vůbec jistá, zda dosud slouží státu a jeho zákonům. Při pouhém pomyšlení na něco takového mi však běhal mráz po zádech. „Chcete říct, že v obou úmrtích měl prsty nějaký Tomův kolega?“

„Jen si myslím, že někoho podezíral a že právě to mu tak drásalo nervy. Ještě jednou vám připomínám, že mi nic z toho vysloveně neřekl. Je to jen můj nejlepší odhad.“

Po krátkém mlčení jsem vyhrkla: „Měla jsem to tušit.

Bože, to jsem hloupá! Doháje!“

„Co budete dělat?“

„To by mě samotnou taky zajímalo. Nemáte nějaký nápad?“

„Co si takhle promluvit s někým z oddělení vnitřních záležitostí?“

„A co jim podle vás budu vykládat? Za jiných okolností bych se jim hrozně ráda se vším svěřila, ale když jsou to všechno jen dohady? Nebo nejsou?“

„No… ano. A i pro mě to byl jeden z důvodů, proč jsem tam sama nezavolala. Ale když si promluvíte s tou druhou Pinkieho dcerou, možná vám to leccos objasní.“

„Jo, ale mezitím bude tomu chlápkovi dávno jasné, že mu jdu po krku,“ utrousila jsem.

„Ale sama se do toho pustit nemůžete.“

„A komu mám jako zavolat? Někomu z šerifovy kanceláře v Nota Lake?“

„Nevím, nevím, jestli bych něco takového udělala,“

poznamenala a snad poprvé se zasmála.

„Až něco vymyslím, dám vám vědět,“ ujistila jsem ji.

„Máte snad ještě nějaké připomínky nebo radu, když už

jsme v tom?“

Na chvilku se zamyslela. „No, jednu věc bych vlastně měla… asi vás to už ale taky napadlo. Všichni věděli, že na tom případu Tom dělá, a po jeho smrti musel ten ničema získat dojem, že už mu nic nehrozí.“

„A najednou se tam objevím já. Smůla, co?“ doplnila jsem. „Určitě ale nemohl vědět, kolik toho Tom řekl svým nadřízeným.“

„Přesně tak. Jestli to tedy nebylo v jeho hlášeních, možná jsou ty informace pořád někde v oběhu, zvlášť když

se ztratil ten jeho notes. Tak se modlete, aby se dostal do ruky dřív vám, a ne někomu jinému.“

„Možná ho ten chlápek už dávno má.“

„A proč by z vás měl potom tak nahnáno? Nebezpečná byste pro něho byla, jedině kdybyste měla ty poznámky,“

uvažovala nahlas.

Tu jsem si vzpomněla na to, že kdosi prohledal Tomovu pracovnu. „Máte pravdu.“

„Na vašem místě bych postupovala maximálně opatrně.“

„Spolehněte se,“ ubezpečila jsem ji. „Dokud vás mám na telefonu, chtěla bych se zeptat ještě na jednu věc. Byla jste někdy vy osobně v Nota Lake?“

„Děláte si legraci? Tom vůbec nechtěl, abych se tam ukazovala.“

Zavěsila jsem, velmi neklidná. Mé obavy se stále stupňovaly, jako když voda přetéká, protože je ucpaný odpad toalety. Strach jsem vnímala jako cosi vlhkého a lepkavého, co mi slizce prosakovalo až do morku kostí.

Oficiální autority, zejména pak uniformovaní policisté, ve mně vždy vzbuzovaly smíšené pocity. Zřejmě to nějak souviselo s mým prvním setkáním s nimi, ke kterému došlo vinou dopravní nehody v mých pěti letech. Velcí pánové v uniformách mě tehdy vyprošťovali z vraku auta mých rodičů. Dosud mám v živé paměti hrůzu, ale také úlevu, kterou jsem přitom pociťovala. Přesto se mi s představou mužů ozbrojených pistolemi a obušky stále pojí pocit ohrožení a bolesti. Bylo mi jen pět a nedokázala jsem si to zkrátka ještě oddělit.

Cítila jsem se zmatená a nešťastná a to, co jsem prožívala, jsem si podvědomě spojila právě s muži v uniformách. I později mi jako malé holce všichni říkali, že jsou páni od policie kamarádi a že se na ně lidé obracejí, kdykoli si nevědí rady nebo mají strach. Já si však vždy jasně uvědomovala, že policie má kromě toho moc zavřít člověka do vězení, pokud náhodou „zlobí“, jako jsem často zlobívala já. Když se dnes zamýšlím nad tím, proč jsem se vlastně přihlásila na akademii, docházím k závěru, že jsem nejspíš chtěla být na jedné lodi s těmi, jichž jsem se tolik bála. Postavit se na stranu ochránců zákona pro mě vlastně znamenalo překonat dávné obavy. A většina těch, s nimiž

jsem se od té doby setkala, ve mně zanechala dojem slušných a ohleduplných lidí. Proto mě také tak vyvedla z míry možnost, že jeden z nich sklouzl na šikmou plochu.

Nevzpomínala jsem si, že by mě kdy něco vyděsilo tak jako představa, že se budu muset postavit takovému člověku. Co jsem však mohla dělat? Sebe samé jsem se tedy ptala: co když ten případ vzdám? Co se stane? Uteču snad od rozdělané práce i příště?

Vyšla jsem nahoru po točitém schodišti do ložnice a začala si pečlivě skládat věci do tašky.

18

Oceán byl bílý, protože nad ním visela mlha, a obzor se tak ztrácel v mléčné substanci nekonečné plochy volného moře. Slunce, částečně zakryté mraky, ozařovalo zemi ostrým a téměř oslepujícím světlem. Barvy krajiny vinou té zvláštní záře zmatněly, a tak bylo vše podivně studené. Ještě než jsem se vydala na cestu, poslechla jsem si předpověď počasí a dozvěděla se, že v té oblasti Kalifornie, kam mám namířeno, se očekávají hojné srážky. To se potvrdilo už po prvních čtyřiceti kilometrech. Ve vzduchu zkrátka visela změna.

Nejprve jsem se dala po dálnici číslo 126 na Santa Paulu a později na Fillmore a hned za ním jsem se napojila na dálnici číslo 5. Po chvilce jsem sjela i z té a dál pokračovala po čtrnácté. Projížděla jsem krajem kaňonů a téměř holých hnědavých hor, na nichž jen místy rostly zakrslé jehličnany.

Ty kopce byly zvrásněné a celkově mohutné jako staří sloni.

Zvlněnou krajinu jinak protínalo elektrické vedení a šestiproudová dálnice s betonovým základem, která si cestu musela doslova prokusovat. I taková pustina už nesla stopy lidské civilizace. Horské hřbety byly místy poseté shluky domů, které přirozený ráz krajiny přece jen přetvářely v cosi

podivného. Také bylo znát, že stavební práce nejsou zdaleka u konce. Tu parkoval bagr, tu míchačka na beton a některé pozemky byly zase obehnané drátěnými ploty, za nimiž

odpočívala další těžká technika. Na širokém pásu, oddělujícím protisměrné jízdní pruhy dálnice, občas vyrůstala nějaká ta houževnatá křovina. Jinak měla okolní krajina barvu prachu a uschlé trávy. Stromů jsem zahlédla jen pár, a nezdálo se, že by se snad chtěly začít rozrůstat.

Jakmile jsem to stočila víc na sever a minula leteckou základnu Edwards Air Force Base, obloha zešedivěla. Nad hlavou se mi začala kupit mračna a zastínila slunce, jehož

svit beztak pomalu slábnul. Po chvíli začalo mrholit, tak slabě, že to vypadalo, jako by jen padala rosa. Kdesi v dálce se z toho zvláštního mžení nořily nejasné siluety obcí, strohých a maličkých, takže se podobaly kosmickým stanicím na Měsíci. I u silnice občas stál nějaký ten dům, který kdosi postavil bůhvíkolik tomu bylo let. Poušť je nemilosrdná, nikdy nepřijímá lidské výdobytky, a ty proto po nějaké době chátrají a chátrají… přijdou o tabulky v oknech, o střechy… dlouho potom, co jejich původní obyvatelé zemřou, nebo se přestěhují jinam. Celou krajinu až k horám v barvě okru skrápěl déšť a sloupy telefonních rozvodů mohly klidně posloužit jako názorná pomůcka při výkladu perspektivy. Za lysými a komolými vrcholky hor se tyčily žulové masivy ještě temnější. Na základě toho jsem soudila, že tam nejspíš bude pořádný lijavec. Silnice

postupně stoupala k jejich úbočím. Hřebeny tyčící se za nimi pak byly skutečně impozantní. Na bližších svazích nerostl jediný strom ani tráva. Nespatřila jsem tam ani žádné stopy lidské činnosti. Všimla jsem si, že ve větších nadmořských výškách opět cosi bují. Zachytávaly se tam totiž mraky a zásobily jinak vyprahlou zem potřebnou vlhkostí.

Pro jistotu jsem si do tašky přibalila také revolver. Znalci zbraní, mezi nimi i Dietz, by při pohledu na poloautomatického davise asi vyprskli smíchy, nicméně to byla příruční zbraň, na kterou jsem byla zvyklá a uměla s ní tím pádem lépe zacházet než s pistolí značky Heckler and Koch, kterou jsem si pořídila teprve nedávno. Vzhledem k povážlivému stavu mých dvou vykloubených prstů jsem pochybovala, že bych v případě potřeby vůbec dokázala stisknout spoušť. Malý revolver byl tedy za daných okolností poněkud schůdnější alternativou.

Krůček po krůčku jsem se také zbavovala vzteku, který jsem zpočátku měla na Selmu. Když už se jednou dají věci do pohybu a člověka vtáhne jejich soukolí, nemá smysl žehrat na osud. Mrzelo mě jen, že jsem se nespojila s Lelandem Peckem, oním recepčním z hotelu Gramercy.

Muselo mi tedy stačit tvrzení jeho kolegy, který mě ubezpečoval, že z Pecka stejně nic nevypadne. Pořádný detektiv by se o tom ale přesvědčil na vlastní oči a uši. Asi jsem si měla dát tu práci a vyhledat ho, protože jsem z něj mohla dostat ještě další podrobnosti týkající se toho civilně

oblečeného detektiva, který mával v recepci hotelu Gramercy zatykačem na Alfieho Totha.

Také jsem si představovala, jak asi bude probíhat nadcházející noc. Abych pravdu řekla, spát u někoho cizího doma vyloženě nesnáším. Většinou za to může nepohodlná postel s krátkou přikrývkou nebo třeba polštář, buď příliš plochý, nebo vyrobený z podivně tuhého molitanu, jenž

často zapáchá jako použité tenisky. U cizích lidí se mi také stává, že dostatečně nesplachuje záchod, že mi v ruce zůstane splachovadlo nebo dojde toaletní papír, který pak musím za velmi ponižujících podmínek hledat ve všech skříňkách v bezprostředním dosahu i mimo něj. Nejhorší ze všeho ale je, že se člověk musí celou dobu tvářit děsně mile.

Já ovšem nejsem zvědavá, aby na mě někdo civěl přes stůl, když si zrovna pochutnávám na snídani. Nechci také nikomu půjčovat kus svých novin a ani nemám zájem o to celý den konverzovat. Kdybych o něco takového stála, byla bych dávno zase vdaná a dala vale požehnanému klidu a soukromí.

Do Nota Lake jsem dorazila ve tři čtvrtě na sedm, kdy se již stmívalo. Také počasí nestálo za nic. Mrholení bylo to tam a na střechu mého brouka nyní dopadal déšť se sněhem.

Stěrače se tedy měly co ohánět, aby stačily odhrnovat břečku, která mi systematicky pokrývala celé přední sklo.

Lidé žijící v krajích, kde panovalo převážně chladné klima, dle mého názoru museli dávno vyvinout proti rozmarům

Sněhové královny nějakou účinnou taktiku. Osobně jsem ze zkušenosti věděla jen to, že extrémně nebezpečný je mrznoucí déšť, protože promění povrch vozovky v jednu velkou skluzavku. Proto kdykoli jsem měla pocit, že to se mnou hází ze strany na stranu, zpomalila jsem na hlemýždí tempo. Krajnici vozovky lemovala suchá stébla trávy a na nich se zachytávaly sněhové vločky. Selma nechtěla nic slyšet, že prý na mě počká s večeří. Je-li ve hře jídlo, nechám se snadno ovlivnit. Zkrátka mě za těch posledních pár let pěkně vycepovala Rosie, báječná to kuchařka. Když

mě začne sekýrovat nějaká dost přísná ženská, většinou udělám, co se mi řekne. V takových chvílích je totiž těžké odolat.

Zaparkovala jsem před Selminým domem, popadla tašku a upalovala se schovat na zastřešené zápraží. Byla jsem celá schoulená, límec zvednutý, aby si na mě déšť se sněhem tolik nedovolovaly. Zdvořile jsem zaklepala, a než mi přišla otevřít, netrpělivě jsem přešlapovala z jedné nohy na druhou. Vstoupila jsem do předsíně a opucovala si podrážky o rohožku. Přitom jsme si vyměnily pár obvyklých frází.

Svlékla jsem si bundu, vyklouzla z bot a spokojeně spočinula na čistém koberci. Uvnitř bylo útulno a teplo a vzduch byl cítit cigaretovým kouřem, protože se přes zimu samozřejmě mnoho nevětralo a všechno jím tedy bylo načichlé. Úleva, že jsem konečně pryč z toho mrazu, mě až

rozechvívala. Pomalu jsem šla za Selmou, jež mě vedla do

pokoje pro hosty. „Nemusíte spěchat. Dejte se v klidu do pořádku a vůbec si tady udělejte pohodlí. Udělala jsem vám místo ve skříni a taky jsem vyklidila jednu zásuvku v prádelníku, kdybyste si tam chtěla dát nějaké věci. Budu v kuchyni. Dodělávám večeři. Už se tady vyznáte, ale kdybyste si s něčím nevěděla rady, nebojte se na mě zavolat.“

„Díky.“

Když se za ní zavřely dveře, s hrůzou v očích jsem si prohlédla svůj nynější příbytek. Koberec v tom pokoji byl jasně růžový, utkaný z bavlněných zbytků. Stála tam postel s nebesy překrytá měkkou přikrývkou, sešívanou z růžových a bílých čtverečků z pevné látky s pruhy či kostkou. Z téhož

materiálu byly rovněž dlouhé kanýry lemující lůžko a sahající až k zemi, aby se pod postel tolik neprášilo. S nimi ladily velmi dekorativní povlaky na polštářky, též s volány.

Okenní parapet okupovala parta šesti plyšových medvědů.

Na stěnách byly růžovo-bílé pruhované tapety, jež těsně pod stropem končily bordurou s květinovým vzorem. Docela mě zaujal staromódní toaletní stolek, před kterým stála židlička a na ní růžovo-bílý polštář, opět s volánkem. Veškeré textilie byly navíc lemované bílým krajkovým prýmkem.

Koupelnu pro hosty zařídili stejně rozmarným, zdobným stylem. Kupodivu jsem v ní našla bílý háčkovaný pytlík a v něm náhradní roličku toaletního papíru. V celém pokoji to bylo cítit, jako by jej dlouho nikdo ani neotevřel, a také tam

radiátory sálaly více než jinde v domě. Bylo nepochybně třeba vpustit dovnitř trochu čerstvého vzduchu.

Pomalu a jako zlodějíček s úmyslem prchnout jsem tedy přistoupila k oknu. Když se mi konečně podařilo zvednout jeho spodní rám, narazila jsem na překážku v podobě bytelných okenic. Chvíli jsem zápolila s rýgly, a když jsem konečně všemi otočila a na okenici zatlačila, nějak se uvolnila z pantů a spadla do křoví pod oknem. Aj vaj!

Vystrčila jsem hlavu z okna ven a nastavila obličej sněhu a dešti. Okenice přistála přímo pod oknem. Nechala jsem ji, kde byla, tedy v jalovcových keřích. Opět jsem zavřela vnitřní okno a zatáhla záclonky, takže nebylo vidět, že jedna z okenic chybí. Utěšovala jsem se, že aspoň budu moci spát v dobře větrané místnosti.

Selma mě osobně nabádala, abych se dala do pořádku, a já této její pobídky využila k oddálení svého příchodu do kuchyně. Došla jsem si na záchod, umyla si ruce a vyčistila zuby, celá šťastná, že si mohu dopřát takové blaho. Potom jsem se postavila před zrcadlo a podívala se na sebe. Ihned mě napadlo, zda se ve mně někdy probudí potřeba se malovat. Nezdálo se mi to pravděpodobné. Pořád jsem měla na bradě modřinu, která obdivuhodně měnila barvy. Vrátila jsem se do pokoje a v rychlosti ho přelétla pohledem.

Vyndala jsem si z tašky revolver a zastrčila ho mezi matraci a čelo postele. Jistě, tam by ji hledal asi každý, ale měla jsem ji tak aspoň při ruce. Nepovažovala jsem za rozumné

nosit zbraň u sebe, zvlášť bez náležitého povolení a v tomto městě. Pak jsem už neměla nic jiného na práci, než se zhluboka nadechnout, sejít dolů a zasednout ke stolu s večeří.

Selma se tvářila jaksi poraženecky. Překvapilo mě to, vzhledem k tomu, že si prosadila svou. Vrátila jsem se přece do Nota Lake a ubytovala se u ní doma, což bylo to poslední na světě, oč jsem stála. „Večeře je taková prostá. Doufám, že vám to nevadí,“ promluvila po chvilce.

„To nic,“ opáčila jsem.

Pak pečlivě zamáčkla cigaretu a koutkem úst přitom vyfoukla kouř. Kuřákovi tuto obřadnost předepisuje neoficiální etiketa. Vysunuly jsme si židle a usedly ke stolu.

S přihlédnutím k mému obvyklému jídelníčku pro mě domácí kuchyně představuje nebývalý luxus. Alespoň jsem si to myslela, než jsem se pořádně zadívala na to, co přichystala Selma. A co se tedy podávalo? Vychlazený čaj s umělým sladidlem, zelené želé s ovocem ozdobené šlehačkou ve spreji, ledový salát se zálivkou, která čekala ve sklenici a měla barvu červánků. Hlavní chod sestával z instantní bramborové kaše s margarínem a pořádným kusem sekané, jenž se topil v řídké krémové omáčce s houbami.

Když jsem se do toho pustila, zachytávaly se mi na vidličce ještě nerozpuštěné vločky instantního základu kaše. Sekaná ve mně zase vyvolala vzpomínky na okresní věznici v Perdidu, kde „být na sekané“ všichni považovali za (značně

hrozivý) trest. „Být na sekané“ znamenalo, že se provinilému trestanci změnil jídelníček, takže dostával pouze dvakrát denně dva krajíce rozmočeného bílého chleba a kus sekané. Ten blaf navíc mohl zapíjet pouze vodou z kohoutku. Sekaná, o které je zde řeč, se většinou připravovala z krůtího masa, fazolí a dalších na bílkoviny bohatých surovin a hotová vypadala jako patnáct čísel dlouhý bochník chleba. Obvykle se podávala zalitá něčím, čemu se za jiných okolností říká šťáva. Zákon ovšem stanoví, že vězeň musí každý třetí den dostat pořádné jídlo o třech chodech. Pak se ale opět vrací k sekané. Přežvykovala jsem co připravila Selma, a roztouženě vzpomínala na svůj obvyklý čtvrtlibrový burger se sýrem, který mi rázem připadal jako kulinářský zázrak. Zvlášť když jsem dobře věděla, že Brantovi vyvaruje jinačí dobroty.

Selma při jídle nemluvila a ani já neměla čím přispět do hovoru. Musely jsme vypadat jako jedna z těch manželských dvojic, které člověk tak často vídá v restauracích, jen sedí naproti sobě a neobtěžují se říci jediné slovo. Jakmile jsme dojedly, zapálila si další cigaretu. Napadlo mě, že nejspíš neuplyne ani minuta, abych nebyla vystavena škodlivému působení dehtu a dalších cigaretových zplodin, které se vznášely nad stolem. „Dáte si kávu nebo zákusek? Na mrazáku mám skvělý koláč s kokosovým krémem.

Rozmrzne za chvilku. Můžu ho dát do mikrovlnky.“

„Páni, jsem úplně plná. Bylo to senzační.“

„Není vám zima? Všimla jsem si, že se klepete. Jestli chcete, můžu přidat topení.“

„Ne, kdepak. Je mi skoro až horko. Bylo to skvělé.“

Odklepla na talíř popel z cigarety. „Ani jsem se vás nezeptala na vaše prsty.“

Zvedla jsem ruku. „Ještě jsou trochu ztuhlé, ale lepší se to.“

„No, to je dobře. Vrátila jste se, ale co máte v plánu?“

„Právě to promýšlím,“ řekla jsem. „Nevím, jak to může dopadnout a nerada bych zašla příliš daleko. Mám ale určitou teorii. Tuším, co mohlo Toma tak trápit.“

„Vážně?“

„Když jsem dneska ráno skončila hovor s vámi, vyřídila jsem ještě jeden telefonát. Nechci zacházet do podrobností…“ zarazila jsem se. „Vlastně ani nevím, jak vám to mám říct. Je mi to trapné.“

„Pro boha živého! Prostě to řekněte, jak to je.“

„Vypadá to, jako by Tom z těch dvou násilných smrtí, co vyšetřoval, podezříval někoho ze svých kolegů.“

Selma se na mě podívala, a jak vstřebávala tu informaci, mhouřila oči. Pak mocně potáhla z cigarety a dým zase rychle vyfoukla. „Tomu nevěřím.“

„Vím, že to zní neuvěřitelně, ale na chvilku se nad tím zamyslete. Tom se snažil najít mezi oběma vraždami nějakou spojitost, že ano?“

„To ano.“

„No a zřejmě se domníval, že si někdo od nich z jeho poznámek zjistil adresu Alfieho Totha. Protože to netrvalo dlouho a Alfie Toth byl zavražděn. Zajímavé je, že Toth nikde dlouho nevydržel, jenže právě tehdy ho pustili z vězení a on se na čas ubytoval v jednom zablešeném hotelu.

To bylo prvně, co se ho někomu podařilo vyčmuchat na konkrétním místě. Ale kromě Toma v Nota Lake nikdo nevěděl, kde Alfie vězí.“

„Jak si můžete být tak jistá? Třeba se o tom někomu zmínil. Nebo si to mohl někdo jiný zjistit nezávisle na něm,“

uvažovala nahlas Selma.

„To máte pravdu. Toma ale hlavně užíraly nesnesitelné výčitky svědomí, že nepřímo zavinil Alfieho smrt. A ještě ke všemu měl podezření, že v tom měl prsty někdo z jejich oddělení.“

„Ale jistá si nejste,“ prohlásila. „Jsou to jen vaše dohady.“

„Kde brát jistotu, dokud se nám podezřelý přímo nepřizná? Ale to je nepravděpodobné. Jestli se nám bude dál takhle schovávat.“

„Od koho to všechno víte?“

„S tím si nedělejte hlavu. Ale byl to taky člověk z úřadu šerifa. Důvěrný zdroj.“

„Důvěrný? Co je to za nesmysl? Podívejte, to je velmi závažné obvinění.“

„A vy myslíte, že to nevím? Jistěže je to závažné obvinění,“ prohlásila jsem. „A ta představa je mi asi stejně milá jako vám. Proto jsem se koneckonců vrátila; abych to dokázala.“

„A když se vám to nepodaří?“

„Pak budu nahraná. To uznávám. Je tu jedna možnost.

Dcera Pinkieho Rittera, Margaret…“

Selma si povzdychla. „To je pravda. Málem jsem zapomněla, že byli příbuzní. Vlastně je to podezřelé, když

pracovala pro Toma.“

„Nota Lake je malé město. Někde pracovat musela, tak proč ne na úřadu šerifa? Stejně mám dojem, že tam pracuje každý,“ poznamenala jsem.

„Proč vám ale něco neřekla, když jste tu byla prvně?“

„O Ritterovi jsem se dozvěděla teprve včera.“

„Asi byste si měla promluvit s Raferem.“

„Myslím, že bude lepší, když ho z toho prozatím vynecháme.“ Po tváři jí přelétl zvláštní výraz. „Copak?“

Chvilku se rozmýšlela: „Odpoledne jsem ho náhodou potkala a řekla mu, že večer dorazíte.“

Obrátila jsem oči v sloup a měla sto chutí začít třískat hlavou do stolu, abych patřičně podtrhla své zoufalství.

„Kéž byste mu nic neříkala! I beztak je to dost zapeklitá situace. Přece víte, že si tu všichni vidí do talíře.“

Mávla nad tou námitkou rukou, jako by ji obtěžoval ovád, který ztratil cestu v tom oblaku dýmu. „Co blázníte?

Byl to Tomův nejlepší kamarád. Takže co chcete dělat?“

„Ještě dneska večer si promluvím s Margaret. Uvidíme, co všechno ví,“ začala jsem. „Pak se nejspíš zase budu muset vypravit na úřad šerifa do Santa Teresy. Poradit se.“

„A co jim chcete vykládat? Moc jste toho zatím nezjistila.“

„Zatím jsem nezjistila nic,“ upřesnila jsem to. „Jestli se něco nestane, jsem v koncích.“

„To vidím. Tím jsme zřejmě pro dnešek skončili, co?“

Zamáčkla cigaretu a beze slova se zvedla. Začala sklízet ze stolu a odnášet nádobí do dřezu. „Ukažte, pomůžu vám,“

nabídla jsem se a chystala se přiložit ruku k dílu.

„S tím si nedělejte starost,“ pronesla ledovým hlasem a vůbec se přitom chovala odtažitě.

Přesto jsem posbírala pár talířů a příbory a donesla je ke dřezu, kde Selma zatím seškrabovala do odpadků nedojedené želé. Talíř pokaždé opláchla pod tekoucí vodou, otevřela myčku a umístila jej na spodní mřížku. Ticho každou z nás tížilo jako kámen na krku a cinkot talířů nás ještě více znervózňoval.

„O čem přemýšlíte?“ nadnesla jsem.

„Jen doufám, že jsem neudělala chybu, když jsem si vás najala.“

Šlehla jsem po ní pohledem. „Nikdy jsem vám nic neslibovala. žádný alespoň trochu zodpovědný soukromý detektiv zákazníkovi nic neslíbí. Stává se totiž, že prostě není dost informací,“ prohlásila jsem.

„Tak jsem to nemyslela.“

„A jak jste to tedy myslela?“

„Ani jsem po vás nechtěla žádné doporučení.“

„Na to už je teď trochu pozdě, nemyslíte? Ale kdybyste si přece jen chtěla promluvit s některým z mých bývalých zaměstnavatelů, sepíšu vám jejich seznam.“

Chviličku nepromluvila. Nedokázala jsem přijít na to, proč se ke mně najednou začala chovat tak divně. Nejspíš se domnívala, že to hodlám vzdát. „Neřekla jsem, že se na to chci vykašlat,“ prohlásila jsem tedy.

„To vím. Jen jste naznačila, že vám dochází inspirace.“

„Vy snad chcete vyhlásit válku policii? Na to jsem já osobně moc rozumná.“

Praštila talířem o linku tak razantně, až se rozlomil vedví. „Zemřel mi manžel.“

„Já vím. A je mi to líto.“

„To tedy není. Nikoho tady nezajímá, čím vším jsem si musela projít.“

„Selmo, najala jste si mě na určitou práci, a tu taky dělám. Uznávám, že si nevím rady. Jenže s tím samým problémem si nevěděl rady ani Tom. A víte sama nejlíp, jak to skončilo. Zlomilo mu to srdce.“

Jen stála u dřezu, cukala rameny a horká voda tekla proudem. Po tvářích se jí kutálely slzy. Chvilku jsem nevěděla, co si počít. Nakonec jsem si domyslela, že nejspíš bude plakat tak dlouho, dokud neprojevím alespoň minimální účast. Přistoupila jsem tedy k ní, nemotorně ji poplácala po zádech a cosi přitom zamumlala. Představila jsem si, že totéž asi kdysi dělával Tom a že to mohlo být i na stejném místě. Voda stékala do odpadu a slzy po jejích tvářích. Nakonec jsem to nevydržela, natáhla ruku a otočila kohoutkem. Když člověk jednou pozná opravdová sucha, je mu takové plýtvání značně proti srsti. A třebaže jsem ze začátku pokládala její zármutek za opravdový, získávala jsem pomalu podezření, že se nechává unášet žalem jen pro vnější efekt. Po chvíli, která se mi jevila jako věčnost, se pracně vysmrkala, osušila si obličej a celkově se sebrala.

Společně jsme domyly nádobí a Selma poté zmizela u sebe v ložnici. Za chvilku vyšla ze dveří v noční košilce a připravila si v kuchyni sklenici horkého mléka. Pak se zase vrátila do postele. Vypadla jsem odtamtud, jak nejdříve to šlo. Být pod jednou střechou s člověkem, který ze sebe dělá většího chudáka, než jakým ve skutečnosti je, mě deprimuje jako máloco.

*

Margaret s Hatchem bydleli blízko centra na Druhé ulici.

Než jsem se tam rozjela, zavolala jsem jim. Od Selmy. Ani

jsem se však nestačila představit, a už mi Margaret skočila do řeči: „Dolores mi říkala, že jste se u ní stavovala. Co potřebujete?“

Vzhledem k tomu, že jí někdo zavraždil otce, byla odpověď nasnadě. „Snažím se přijít na to, co se stalo vašemu otci,“ odvětila jsem. „Nemohla bych si s vámi o tom promluvit? Tedy jestli na vás už není pozdě.“

Asi nepočítala s tím, že se hned pozvu na návštěvu, a nejspíš se jí to ani moc nezamlouvalo. Nechápala jsem tak docela proč, ale po chvilce přemýšlení už to taková záhada nebyla. Domyslela jsem si, že jí to musí být nepříjemné, protože ji otec zneužíval. Dvakrát dokonce zakryla dlaní sluchátko a s někým se radila. Předpokládala jsem, že s Hatchem, ale nijak se o něm nezmínila.

Cesta k nim byla vcelku jednotvárná, navzdory povážlivému stavu vozovky a vytrvalému dešti se sněhem.

Nikde zatím nebyly žádné závěje, ale silnice se nepříjemně leskla. Jakmile jsem najela na zledovatělou plochu, zahvízdaly mi pneumatiky a upozornily mě na možné nebezpečí. S rozvahou jsem musela také šlapat na brzdy.

Brzdila jsem s předstihem, asi půl bloku před křižovatkou, kdykoli se na semaforech rozsvítila červená. Jsem osoba do jisté míry paranoidní, a tak mi neuniklo, že je dům Brineových nápadně blízko parkoviště před hospůdkou Tiny’s. A tam mě obtěžoval ten muž v lyžařské kukle. Když

tehdy Wayne s Earlene vysadili Brineovy doma, mohl to

Hatch klidně otočit a za chviličku se vrátit. Nahlížela jsem do každé postranní uličky, jestli někde neuvidím parkovat povědomou černou dodávku. Samozřejmě jsem nic takového neviděla.

Zanedlouho jsem se ocitla mezi nízkými cihlovými domy, které mohly být, soudě dle vzrůstu okolních stromů a ostatní vegetace, tak patnáct let staré. Kmeny stromů měly v průměru tak dvacet centimetrů a popínavé rostliny, zvolna se šplhající ke střechám, sahaly již téměř k okenním římsám.

Když jsem zahlédla popisné číslo Brineových, zpomalila jsem. Na příjezdové cestě měli dva osobní vozy a dodávku s korbou. Místo na zaparkování jsem našla až o dva domy dál.

Napadlo mě, jestli snad nepořádají nějaký večírek. Ještě v autě jsem se obrátila a podívala se na jejich dům. Okna do ulice nesvítila příliš jasně, avšak na straně a za rohem vzadu byla světla o poznání intenzivnější. Přece jen byl sobotní večer. O žádné předváděčce speciálního nádobí s ochutnávkou nebo o večerním čtení z Bible Margaret nemluvila. Snad by mi přece navrhla, ať se stavím někdy jindy. Třeba u nich byli na návštěvě nějací přátelé, co se přišli podívat na televizi, protože sami neměli tolik programů. Kdo ví? Neměla jsem náladu na nějakou jejich sešlost, zvlášť když jsem si s ní mohla klidně popovídat zítra. Na druhou stranu proti mé návštěvě nic nenamítala a já měla alespoň záminku, proč nemusím být u Selmy. Pořád jsem u sebe měla klíč, který mi půjčila při mé první

návštěvě. Mohla jsem tedy klidně přijít kdovíkdy v noci a bez problémů se dostat dovnitř hlavním vchodem. Čím déle jsem vysedávala v autě, tím větší se do mě dávala zima. V

sousedství panoval klid a za celou dobu kolem neprojelo jediné auto ani neprošel zbloudilý chodec. Jestli mě někdo delší dobu pozoroval z okna, mohl si myslet, že jsem si tam třeba přijela zakouřit trávu.

Vystoupila jsem a zamkla auto. Chodník musel být z nějakého důvodu teplejší než vozovka, protože vločky, které na něj dopadaly, okamžitě tály. Voda, co po nich zbyla, navíc ani nemrzla. Stromy na předzahrádce patřily k nějakému opadavému druhu, ale na větvích již překvapivě rašily mladé pupeny. Napadlo mě, že příchod jara musí být v těchto chladných končinách samý šprým. Zaklepala jsem na dveře a doufala, že se za nimi nekoná nějaká hanbatá amatérská přehlídka spodního prádla. Možná právě proto mě Margaret pozvala, v naději, že jsem si právě koupila zbrusu nové spodní kalhotky, protože se mi ty staré už roztrhaly.

Přišla mi otevřít osobně, na sobě modré džíny a tlustý červený svetr s bílým norským vzorem v podobě sněhových vloček a stylizovaných sobů. Na nohou měla kozačky s beránkem, které musely za takového chladného počasí báječně hřát. S černými vlasy a oválnými brýlemi vypadala jako děvče na hlídání. „Dobrý den. Pojďte dál.“

„Díky. Doufám, že neruším. Všimla jsem si, kolik je před domem aut.“

„Hatchovi kamarádi přišli na poker. Jsou u něj v pokoji,“

ozřejmila situaci a ukázala palcem kamsi dozadu. „Já něco dělám v kuchyni. Můžem si popovídat tam.“

Stejně jako u Selmy bylo i v tomto domě poznat, že jej majitelé na zimu dobře utěsnili, aby se ven nedostal ani obláček cigaretového kouře ani nepříjemné pachy linoucí se od sporáku. V oknech byly vidět nějaké gumové vložky. V

obývacím pokoji měli ode zdi ke zdi natažený oranžový koberec s přídechem hnědé a stěny vymalované odstínem bílé kávy. Kolem konferenčního stolku stála dvě plátěná křesla a přes dva metry dlouhá pohovka čokoládové barvy.

„Nebloudila jste cestou sem?“ zeptala se.

„Ale vůbec ne,“ ujistila jsem ji. „Je vám milejší Margaret nebo Mame? Dolores o vás totiž mluvila jen jako o Mame.“

„Vyhovuje mi obojí. Říkejte mi, jak chcete.“

Pokračovaly jsme dál chodbou, až do kuchyně, která byla na jejím konci. Margaret právě připravovala nějaké pohoštění, mimo jiné studené mísy. Všechno stálo na dlouhém umakartovém pultu. Vedle misek s brambůrky, ořechovou směsí a česnekovými a máslovými cereáliemi Chex stály dvě nádobky se studenou omáčkou, kterou připravila ze zakysané smetany. To všechno jsem si domyslela, protože na lince dosud stály obaly od použitých pochutin. „Jestli mi pomůžete nanosit tohle do jídelny, budu pro dnešek hotová a můžeme si v klidu popovídat.“

„Ale jistě.“

Sama vzala dvě misky, boky rozrazila lítačky vedoucí z kuchyně a přidržela mi je otevřené. Rychle jsem jimi proklouzla, mísy s kousky sýra a uzenin v rukou. Při pohledu na takové nezdravé dobroty jsem zase dostala hlad, ale chuť mě za chviličku zase přešla. Ve dveřích nalevo jsem totiž zahlédla Hatche a jeho pět kumpánů. Seděli na chromovaných židlích kolem karetního stolku. Všude byla spousta lahví od piva, půllitrů, cigaretových krabiček, popelníků, karet, bankovek, mincí a misek s burskými oříšky. Všichni do jednoho se na mě v tu chvíli otočili.

Poznala jsem mezi nimi Waynea, Jamese Tennysona a Branta; zbylé dva jsem nikdy neviděla. Hatch cosi poznamenal a James se dal do smíchu. Jen Brant mi zamával na pozdrav. Margaret té partičce věnovala minimální pozornost, ale chlad, který odtamtud na okamžik zavanul, se nedal přehlédnout.

Položila jsem obě mísy na stolek a vrátila se zase do kuchyně. Ten chlapský spolek jsem se snažila nebrat na vědomí. Tak je to u mě se vším. Všechna nebezpečenství, která mě mohou potkat v dospělostí, mě už jednou potkala.

Na základní škole. Tajné klukovské vtípky mi připadaly podezřelé od chvíle, kdy jsem cestou do školky musela denně chodit kolem oken učebny šestáků. Už tehdy mi bylo jasné, že od nich nemůžu čekat nic dobrého, ale že je možné se jim vyhnout.

Vzala jsem do ruky další talíř a ve dveřích se srazila s Margaret. „Co kdybyste si to ode mě převzala a donesla to tam,“ požádala jsem ji a tvářila se, kdovíjak chytře jsem to nezorganizovala. Popravdě jsem si už nedokázala představit, že na mě ti hulváti zase budou tak zírat.

Beze slova si ode mě talíř vzala a opět si boky přidržela dveře. „Mohla byste ještě otevřít pár piv? Jsou v lednici, ve spodní přihrádce.“

Najít šest lahví piva a otvírák mi nečinilo nejmenší obtíže a ještě ke všemu jsem si zase připadala užitečná.

Když jsme z kuchyně odnosily všechno jídlo, Margaret konečně zavřela lítačky a oddychla si: „Ještě že se tu nescházejí víckrát než jednou do měsíce,“ podotkla. „Říkala jsem sice Hatchovi, aby se to vždycky prostřídalo, ale on je hrozně rád, že sem chodí. Wayne většinou přivede Earlene, takže mi s tím vším pomáhá, ale je teď nějaká nastydlá, tak jsem jí řekla, ať radši zůstane pěkně doma. Sakra, pardon, zapomněla jsem na papírové talířky. Hned jsem tady.“

Najednou měla v ruce balík ošklivých papírových talířků a běžela do jídelny. „Jestli máte na něco chuť, nabídněte si,“

otočila se ještě. Odolala jsem, protože jsem pořád ještě krkala sekanou.

Za okamžik se zase vrátila do kuchyně a vyhodila do koše celofánový obal od talířků. Pak se obrátila ke mně, opřela se o linku a zkřížila ruce na prsou. „Tak jak vám

můžu pomoct?“ Otázka to byla vstřícná a slibná, nicméně stále dosti formální.

„Zajímalo by mě, co všechno mi můžete říct o poslední návštěvě vašeho otce. Jestli se nepletu, tak se u vás na jaře objevil spolu s Alfiem Tothem.“

„Nepletete se,“ přitakala. Začala zavírat sklenice s okurkami, hořčicí a majonézou a uklízet to všechno do ledničky. Snad se potřebovala nějak zabavit, rozptýlit. „Snad vám to nebude připadat neuctivé, ale můj otec byl zkrachovalá existence. Každý to o něm věděl. Abych pravdu řekla, nejšťastnější jsem byla, když byl ve vězení. Vždycky nám jenom přidělával starosti.“

„To platilo i pro tu poslední návštěvu?“

„No jistě. Většinou běhal za ženskými. Obtěžoval tady snad každou,“ prohlásila.

„Vím o něm jen málo, ale jako sukničkáře jsem si ho tedy nikdy nepředstavovala.“

„To ani nebyl, ale právě ho pustili z basy, tak byl hrozně natěšenej, až si zase užije. V hospůdce Tiny’s byl vždycky už ve čtyři, hned jak otevřeli. A když začal nasávat, kdo se mu připlet do cesty, měl smůlu. Myslel si, že ho budou všichni obdivovat, a když mu ty jeho řeči zrovna nikdo nebaštil, hned se rozlítil a začal se prát.“

„Máte na mysli někoho konkrétního?“

Margaret pokrčila rameny. „Jednu servírku z Rainbow Cafe a jednu z hospůdky Tiny’s, Alici. To je ta, co má červené vlasy.“

„Tu znám,“ podotkla jsem.

„Pořád mluvil jen o tom, jak by si to s nějakou rozdal.

Nic jiného jsme od něho snad ani neslyšeli. On sám ovšem používal mnohem horší výrazivo, ale to je jedno. Bylo mi hrozně trapně. Víte, co to je, když slyšíte takhle mluvit vlastního otce? Sprostší už snad ani být nemohl. Taky se pořád pral. Půjčoval si peníze. Naboural se s náklaďákem.

No, a lidi tady od nás takové věci moc netolerují. Hatch z toho byl úplně šílený, takže jsme se i hádali. Chtěl, aby si co nejdřív sbalil saky paky, a musím říct, že se na něj za to nezlobím. Jak se ale může člověk zostra pustit do vlastního otce? Ani jsem nebyla schopná říct mu, aby odešel. Byl tu sotva týden.“

„A co se tedy nakonec stalo?“

„Poslali jsme je oba i s Alfiem na ryby. Byli jsme vděční, že jsme se jich mohli zbavit, i když jen na pár dní.

Hatch jim dokonce půjčil pruty, ale nikdy mu je nevrátili.

Hrozně ho to rozčílilo. No nic… nevím přesně, co se stalo, ale něco se stát muselo. Druhý den ráno se tu totiž objevil Alfie sám a prohlásil, že se rozhodli, že už pojedou. Přišel si údajně pro jejich věci.“

„A kde byl váš otec?“

„Alfie tvrdil, že na něho táta někde čeká a že když sebou nepohne, tak že bude zuřit. Moc jsem o tom tehdy nepřemýšlela. Víte, celkem se mu to podobalo. Vždycky koukal Alfieho co nejvíc využívat. Musel kolem něj skákat jako sluha.“

„Věděl tohle taky Tom?“

„Říkala jsem mu to v březnu, když se našlo tátovo tělo.

Identifikovali ho, Tom mi dal vědět a já to oznámila zbytku rodiny. Do té doby nebyly s tátou žádné problémy.“

„A nepřišlo vám divné, že od té chvíle, co od vás odešel, o něm nikdo z příbuzných neslyšel?“

„Proč by mělo? Špatné zprávy se přece šíří rychle.

Vždycky jsme si proto říkali, že kdyby se s ním něco stalo, někdo nám určitě dá vědět. Třeba že nám zavolají z nemocnice nebo z policie. Vždycky u sebe měl doklady. A kromě toho se nám tu a tam ozval Alfie. Co říkal, ve mně vzbudilo dojem, že se ti dva rozdělili.“

„A proč vám telefonoval?“

Margaret pokrčila rameny. „To sama nevím. Říkal jen, že chtěl vědět, jak se nám daří.“

„A neptal se někdy na vašeho otce?“

„To se sice ptal, ale rozhodně to nevypadalo, že by se s ním chtěl zase vidět. Víte, jak to chodí. Co táta?… Neozval se ti?… a tak.“

„Takže ho nejspíš zajímalo, jestli se u vás Pinkie někdy potom neukázal. Ze ano?“

„Myslím, že jo. Nakonec nám i on přestal telefonovat a my s ním nadobro ztratili kontakt.“

„Třeba věděl, že se Pinkie už nikdy neukáže.“

„To říkal i Tom. Myslel si, že tátu zavraždili ten den, co odsud Alfie odešel, i když se to nedalo dokázat. Našli akorát účtenku od benzínky. Měl ji v kapse. Bylo na ní datum ze dne, kdy s Alfiem na cestě k jezeru brali plnou nádrž.

Myslíte, že Alfie něco věděl?“

„Jsem si tím prakticky jistá,“ prohlásila jsem.

„Třeba se ti dva pohádali.“

„To je vždycky možné,“ souhlasila jsem. „Podle toho, jak říkáte, že se choval, se buď snažil vzbudit v lidech dojem, že je Pinkie naživu, nebo to sám nevěděl. Když jste ho viděla naposledy… jak se tu stavoval pro ty věci…

připadal vám v pořádku?“

„Co tím jako myslíte?“

„Nebyl třeba nějak nervózní nebo nespěchal?“

„Jistěže spěchal, ale asi tak, jako by na něj někde čekal táta.“

„Neměla jste dojem, že se třeba popral?“

„Ničeho zvláštního jsem si nevšimla. Nebyl ani špinavý ani poškrábaný nebo jinak zraněný.“

„A jak vlastně chtěli cestovat? Autobusem, vlakem, letadlem? Nebo snad stopem?“

„Museli odjet autobusem. Aspoň si to myslím, protože naše dodávka zůstala na autobusové stanici společnosti Greyhound. Hatch ji tam našel hned druhý den,“ dodala.

19

S Margaret jsem se rozloučila téměř v půl desáté. Venku jsem odemkla auto, sedla za volant a zastrčila klíček do zapalování. Najednou jsem spatřila světla jiného automobilu. Blížil se ke mně. Když zajížděl k obrubníku, všimla jsem si, že je to policejní vůz a že za volantem sedí Macon. I na tu dálku a skrz přední sklo jsem si všimla, že je do takové zimy oblečený mnohem lépe než já. Sice jsem měla koženou bundu s beránkem, ale bohužel jsem postrádala rukavice, šálu i čepici. Stáhla jsem okénko.

Motor jeho auta utichl a místo něho prostoupilo okolí praskání policejní vysílačky. Takhle na noc ještě přituhlo.

Chvilku jsem si dýchala na prsty a poté otočila klíčkem v zapalování. Rozhodla jsem se nahodit motor, aby se auto trochu zahřálo. Také jsem pustila topení, které má v případě volkswagena brouka pouze dvě polohy, zapnuto a vypnuto.

„Co se děje?“ zeptala jsem se.

„Mám dneska službu, tak jsem si říkal, že bych vás moh třeba doprovodit domů. Před chvilkou jsem mluvil se Selmou. Říkala mi, co se děje. Jsem rád, že jste zase zpátky.

Bála se, že ji v tom necháte.“

„Věřte mi, že jsem k tomu neměla daleko. Stokrát radši bych teď byla doma,“ doznala jsem.

„Na toho Pinkieho Rittera a jeho případ si dobře vzpomínám. Byl to rváč a neřád. Pomohla vám Margaret nějak?“

„že by mě něčím překvapila, to se říct nedá,“ utrousila jsem vyhýbavě. „Jedu teď do hospůdky Tiny’s. Margaret mi řekla, že její otec obtěžoval jednu místní servírku. Tak bych si ráda poslechla, co mi k tomu sama poví. Třeba z toho nic nebude, ale každá informace je mi teď dobrá. Co když si chtěl s Ritterem vyrovnat účty nějaký žárlivý manžel nebo zhrzený milenec? Nebo máte ještě jiný nápad?“

„Teď zrovna mě nic nenapadá. Zato vy si vedete dobře,“

prohlásil, ale moc přesvědčivě to neznělo. „Co kdybych se nenápadně optal zdejších lidí já? Mně třeba něco řeknou.

Mám dojem, že čím míň lidí se dozví, po kom jdete, tím líp, ne?“

„V tom se tedy shodném. Každopádně už radši pojedu, než tu zmrznu.“

Macon mrknul na hodinky. „Jak dlouho vám to bude trvat?“

„Moc dlouho ne. Tak třicet minut, víc ne. Ani nevím, jestli je Alice v sobotu ve službě. Myslím ale, že ano.“

„Co kdybych vás tedy doprovodil až na parkoviště před Tiny’s? Za půl hodiny se tam zase vrátím a sjedu s vámi

ještě k Selmě. Jestli nebude Alice ve službě, dejte si tam třeba kolu a počkejte na mě.“

„To je od vás hezké. Díky.“

Stáhla jsem zase okénko a zařadila rychlost. Macon se odlepil od obrubníku jako první, počkal, až se otočím, a pak jsme už vyjeli. A protože karetní sešlost držela pěkně v šachu jisté osoby mužského pohlaví, cítila jsem se najednou bezpečně jako již dlouho ne.

Na parkovišti před hospůdkou Tiny’s byla spousta aut, roverů, dodávek a menších náklaďáků s plachtami. Na konci poslední řady aut jsem našla malé místo, přesně na mého brouka, tak jsem zaparkovala. Macon pěkně počkal, až

prokličkuji mezi stíny ostatních vozů a přeběhnu obě uličky oddělující jejich řady. Jakmile jsem stanula před zadním vchodem, ohlédla jsem se a zamávala mu. Odjel a přitom na mě krátce zatroubil. Podívala jsem se na hodinky. Bylo deset a pět minut. Macona jsem mohla čekat tak v půl jedenácté, takže jsem měla hromadu času.

Sobotní večer, potažmo i noc, to byla pro hospůdku Tiny’s vždy událost; dvě střídající se živé kapely, taneční vřava, soutěže, spousta povyku, křiku a zpěvu, k němuž se mnozí

muži

doprovázeli

razantním

podupáváním

kovbojských bot. Prkna v podlaze se jen prohýbala. Ve službě bylo hned šest servírek, které nepřetržitě kmitaly mezi barem a plně obsazenými stoly. Alice a její zářivé krvavě oranžové vlasy jsem zahlédla přes půl místnosti, a

začala jsem si klestit cestu prakticky neprostupným houfem do rytmu se pohupujících zevlounů. Musela jsem křičet, aby mě slyšela. Má zpráva k ní nakonec přece jen dolétla.

Naznačila, že se sejdeme u dámských záchodků. Dívala jsem se, jak komusi donesla téměř přetékající půllitr piva a šest panáků tequily, nechala si zaplatit a peníze si zastrčila do výstřihu. Vykročila směrem ke mně a cestou přijímala další objednávky. Po chvilce jsme zapadly na prázdně záchodky a zavřely za sebou dveře. Ticho za nimi bylo až

ohlušující, ježto dveře ztlumily hluk odvedle více než o polovinu. „Nezlobte se, že vás takhle zdržuju,“ začala jsem.

„Děláte si legraci? Jsem ráda. Tam vedle je to peklo na zemi. Stejně to vypadá skoro každý víkend a ještě ke všemu ani tuzéry za nic nestojej.“ Otevřela dveře první kabinky a vstoupila. Z kapsy zástěrky vytáhla krabičku cigaret.

„Můžete, prosím vás, hlídat, jestli někdo nejde? Víte, na přestávku na cigárko sice nemám nárok, ale nemůžu si pomoct.“ Vyklepla z krabičky jednu cigaretu a vmžiku si zapálila. „Pane na nebi, to je požitek! Ale co vy tady?

Myslela jsem, že jste dávno doma, kdovíkde za horama.“

„To jsem taky byla, ale zase jsem se vrátila.“

„To tedy byla rychlost.“

„To jo, ale jsem teď o něco moudřejší, než jsem byla před těmi dvěma dny.“

„To je fajn. Jste teď zase o něco nebezpečnější. Slyšela jsem, že vyšetřujete dokonce vraždu. Říká se, že otce Margaret Brineový.“

„Je to sice o něco složitější, ale v podstatě máte pravdu.

Právě jsem s ní mluvila a ptala se jí na jeho poslední návštěvu.“

Alice se zakabonila. „Nevěřila byste, jakej to byl kanec!

Pořád mi sahal na zadek, hajzlík jeden nadrženej! Vždycky jsem se ho snažila odpálkovat, ale byl děsně neodbytnej!“

„Koho dalšího ještě obtěžoval? Byl snad na někoho vysazený? Margaret povídala, že chtěl za každou cenu nějakou ženskou –“

Alice mě gestem na okamžik umlčela: „Nezlobte se, ale můžu něco říct? Radši bych se o tom zmínila hned, než

začnete.“

Zaváhala jsem, ale prohlásila to tak podivně naléhavě.

„Co by ne?“

Zadívala se na žhavý konec své cigarety. „Nevím ani, jak začít, ale zdejším lidem jste docela trnem v oku.“

„Proč? Co jsem provedla?“

„Právě to by všichni moc rádi věděli. Grapevine například tvrdí, že jste narkomanka.“

„To tedy nejsem! Mám se začít smát, nebo plakat?“ žasla jsem. „Taky jste údajně kdysi chladnokrevně zastřelila pár chlápků.“

„To že jsem udělala?“ dál jsem se divila a téměř hystericky se zasmála. „Kde jste to slyšela?“

„Vy jste nikdy nikoho nezabila?“

Uvědomila jsem si, jak mi na rtech ztuhl úsměv. „No…

sice zabila, ale v sebeobraně. V obou případech to byli vrazi a oba mě chtěli dostat –“

Alice mi skočila do řeči: „Poslyšte, takhle do detailu jsem to zase neslyšela a vlastně je mi to ukradený. Ráda bych vám věřila, ale tady u nás lidi viděj hned všechno v tom nejčernějším světle. Nejsme zkrátka zvědaví, aby se tu najednou někdo takhle zjevil a začal dělat problémy. Tady se každý stará sám o sebe.“

„Alice, přísahám. Nikdy jsem nikoho nezabila jen tak bezdůvodně. To je prostě nesmysl. Věřte mi! Jak jste na to přišli?“

„Kdoví? Už je to delší dobu, co jsem to zaslechla. Chlapi se o tom bavili.“

„A co dneska? Dneska taky?“

„A stejně tak i včera. Chvilku po tom, co jste odsud odjela. Mám pocit, že si někdo dal tu práci, někde si na vás něco zjistil a předložil nám to jako fakt.“

„Jako fakt?“

„No jo. Jednoho chlapa jste prej vodbouchla, když se schovával v kontejneru mezi odpadkama –“

„To je blbost! Neschovával se on, schovávala jsem se já.“

„No možná; tohle jsem ale slyšela. Prej jste si na něho pěkně počkala, což tady někdo prohlásil za pořádnou sprosťárnu. Ještě se povídá, že naposledy jste šlápla vedle před třema rokama. Bylo to údajně v novinách. Někdo viděl kopii toho článku. Vyšel v Santa Terese.“

„To není možné. Co to bylo za článek?“

Alice lačně potáhla z cigarety a pochybovačně se na mě zadívala. „Vy tedy nevíte o žádný přestřelce, ke který došlo v kanceláři jistýho právníka?“

„Ten člověk mě chtěl zabít. Vždyť jsem vám to říkala.

Jestli mi nevěříte, zeptejte se na to policie. Oni vám to už

potvrdí.“

„Co se hned tak čertíte? Říkám vám to jen ve vašem zájmu. Být na vašem místě, udělám to samý, ale nezapomínejte, že jste na jihu. Lidi tady nejsou právě nejchytřejší a jsou hned se vším rychle hotoví. Prostě jsem vám jen chtěla říct, abyste si dávala pozor.“

„Někdo se mě tu snaží zdiskreditovat. To je to,“ vyhrkla jsem značně pobouřeně.

„No tak, já si to nevymyslela. Mně to může být jedno.

Pro mě za mě si palte, na koho chcete. Kdyby na to přišlo, a mně hrozilo třeba jen poloviční nebezpečí, taky bych asi střílela,“ dodala ještě. „Jde jen o to, že lidem pomalu dochází trpělivost, a mě napadlo, že bych vás měla varovat, než to zajde příliš daleko.“

„Vážím si toho. Kéž byste mi tak mohla říct, kdo s těmi nesmysly přišel.“

Alice pokrčila rameny. „To už je holt maloměsto.“

„Kdybyste si náhodou vzpomněla, odkud se ty pomluvy vzaly, dáte mi vědět?“

„No jistě. Zatím bych se ale, být na vašem místě, rozhodně vyhýbala poldům.“

Úzkost do mě zaryla své drápy mrazivé jako rampouchy, až se mi sevřel žaludek. „Jak vás napadlo říct právě tohle?“

„Není na tom nic složitého. Tom byl přece polda.

Všichni jeho parťáci jsou teď vzteky bez sebe.“

Pak Alice odhodila hořící cigaretu do záchodové mísy, až to zasyčelo. Špačka spláchla a rukou se pokusila rozehnat kouř, který po sobě v kabince zanechala. „Potřebujete ode mě ještě něco?“

Zakroutila jsem hlavou ze strachu, že nebudu schopná vydat ani hlásku.

*

Čekala jsem u postranního východu, ruce v kapsách, ačkoli chladno mi bylo spíše od nervů. Snažila jsem se myslet na jiné věci, ale jen marně jsem zaháněla vzrůstající obavy. Kdovíproč se Macon tak najednou pasoval do role mého osobního strážce.

Noční nebe bylo zatažené, a přestože mohlo být jasno, nebylo. Na ztemnělé parkoviště se snášela mlha. Spolu se

mnou z Tiny’s odešly také nějaké dva páry. Jedna z žen byla namol opilá, a když se potácela po zledovatělém parkovišti, hlučně se smála. Její partner ji držel kolem ramen a ona se o něho vděčně opírala. Tu se zastavila, zvedla ruku jako strážník na křižovatce a odvrátila se, aby si ulevila. Druhá žena v tu chvíli odskočila stranou a znechuceně vyjekla. Její zvracející družka stála dál na svém místě a opírala se o nejbližší automobil, dokud zase nebyla schopná dalšího posunu.

Ti čtyři se nakonec dovlekli k autu a nasoukali se do něj, i když se jejich zničená kamarádka ještě dobrých deset minut vykláněla otevřenými dveřmi ven a občerstvovala se čistým vzduchem. Teprve pak odjeli. Pozorně jsem se zadívala na řady parkujících aut a do okolní tmy. Hudba, která burácela uvnitř v baru, zde zněla tišeji a omezila se jen na stále se opakující údery. Pak jsem zahlédla reflektory a na parkoviště přijelo další auto. Ustoupila jsem dozadu mezi stíny a nevyšla na světlo, dokud jsem si nebyla opravdu jistá, že je to jen Macon ve svém černo-bílém služebním voze. Zajel až ke mně, zastavil a nechal běžet motor. Obešla jsem auto zpředu, až k okénku u řidiče. Macon je při mém příchodu stáhl.

„Tak jak to šlo?“ zeptal se. Zevnitř se ozývalo policejní rádio. Dispečer kohosi instruoval. Macon je ztišil.

Opřela jsem se o dveře. „Alice mi říkala, že se tu o mně rozšířily klepy, jaká jsem prý nafetovaná násilnice.“

Podíval se stranou. Nervózně se ošil a začal si prsty poklepávat o volant. Tiše, protože měl rukavice. „Jsou to jen pomluvy, z toho si nic nedělejte. V tomhle městě se toho navykládá.“

„Takže jste to taky slyšel?“

„Nikdo tomu ale nepřikládá váhu.“

„To není pravda. Někdo si totiž dal tu práci a kdovíkde si to ověřil.“

„A co zjistil? Samý blbosti. Ničemu z toho nevěřím.“ To znamenalo, že slyšel všechno, co ostatní. „Radši vás doprovodím domů. Ještě si potřebuju zavolat.“

Nasedla jsem tedy do auta. Jel za mnou až k příjezdové cestě mé nynější domácí, Selmy. Zastavil, nechal běžet motor, a než jsem přeběhla trávník před domem, bedlivě mě sledoval.

Selma nechala rozsvíceno na zápraží. Klíčem v zámku jsem také otočila nádherně snadno. Otevřela jsem si, na prahu se ještě otočila a zamávala Maconovi. Ihned odjel.

Zula jsem si mokré boty, vzala je do ruky a donesla k sobě, do pokoje pro hosty. V celém domě bylo ticho, dokonce ani televize nebyla slyšet, a tak se dalo tušit, že Selma dávno usnula.

Vklouzla jsem do svého pokoje a zavřela za sebou dveře.

Selma mi rozsvítila lampičku na nočním stolku, a tak růžový pokoj zářil snad ještě růžověji. Vedle lampičky na mě čekal také talířek domácích sušenek s kousky čokolády. Byl

překrytý celofánem. Hned jsem dvě snědla. Jejich máslová a vanilková příchuť mi zachutnaly. Ze zdvořilosti jsem tedy spořádala ještě další dvě a teprve pak si svlékla bundu.

Selma zřejmě neměla ve zvyku vypínat na noc topení, protože v pokoji bylo nedýchatelno, jaké tam bylo horko.

Šla jsem tedy k oknu, rozhrnula závěsy a vysunula spodní část okna, takže bylo otevřené. Vzhledem k tomu, že ve křoví pod ním dosud ležela jedna okenice, začal dovnitř ihned proudit svěží vzduch.

Dívala jsem se chvíli ven na ulici, kam až jsem dohlédla.

Tu kolem velmi pomalu projelo nějaké auto. Odstoupila jsem od okna, snad včas, aby mě neviděli. V Nota Lake jsem to nenáviděla. Nenáviděla jsem pomyšlení, že jsem tu za černou ovci a že jsem se stala terčem pomluv, které naprosto překrucovaly, co se stalo ve skutečnosti. Když jsem si náhodou vzpomněla na někoho v uniformě, div jsem neslintala, jako by se u mě projevovala nějaká zvláštní forma Pavlovova reflexu. A třebaže pro mě kdysi policejní odznak a obušek byly symboly bezpečí, nyní jsem k nim vzhlížela s úzkostí a jakoby paralyzovaná elektrickým šokem. Pokud jsem se nemýlila a můj podezřelý měl skutečně nějaký vztah k mužům zákona, všechno hrálo jen a jen pro něho. Co jsem byla já? Nějaká bezvýznamná soukromá vyšetřovatelka, která si ještě pořád zakládala na svém smyslu pro spravedlnost. Tomu říkám nevhodná kombinace.

Proč jsem jen nemohla naskočit do auta a odfrčet ještě téže noci domů? Tolik jsem potřebovala být někde, kde by na mně lidem alespoň trochu záleželo. V jednu chvíli jsem myslela, že tomu snad podlehnu. Říkala jsem si, že když do hodiny vyjedu, budu kolem čtvrté hodiny ranní v Santa Terese, a přitom si představovala své pohodlné letiště s modro-bílou přikrývkou a hvězdnou oblohou, na niž jsem viděla plexisklovým vikýřem. Tam určitě bylo krásně jasno a ve vzduchu navíc vonělo moře, přesněji řečeno nedaleký, o skály se tříštící Pacifik. Také jsem si představovala, co by se asi dělo ráno. Probudila by mě vůně Henryho čerstvých skořicových rohlíčků a pak bychom spolu posnídali.

Dopoledne bych mu pomohla s něčím na zahrádce. Zase by klečel mezi květinami s bosými chodidly, bílými jako od omítky. Odstoupila jsem od okna a ty krásné představy zahnala. Uvědomila jsem si totiž, že jediná cesta domů vede přes les.

Za minutu jsem již byla svlečená a soukala se do vytahaného trička, které jsem používala jako noční košili.

Obyčejně spávám nahá, ne však v cizím domě. Co kdyby najednou začalo hořet? Znaveně jsem si ještě šla opláchnout obličej a vyčistit zuby. Pak jsem se vrátila zpátky do pokoje a chvíli chodila kolem dokola. V knihovně tam byly jen samé braky. Dokonce jsem nikde neviděla ani usmolený časopis. Vlastní knihu jsem si tentokrát vzít zapomněla. Spát jsem nemohla, protože jsem byla strašně nervózní. Vyndala

jsem si tedy z tašky desky s poznámkami, patřičně nastavila lampičku na nočním stolku a zalezla si s nimi pod deku. Ze všech mých vlastnoručních poznámek byla nejpodivnější zmínka o ženě, kterou viděl jít James Tennyson po silnici tu noc, kdy zemřel Tom. Podle Tennysonových slov se vzdalovala právě od Tomovy dodávky a ve chvíli, kdy zpozorovala policejní vůz, odvrátila tvář směrem k lesu.

Nemohla to být lež? Nevymyslel si třeba tu ženu, aby mě navedl na falešnou stopu? Nepřipadal mi jako křivák, ale přece jen to bylo povedené. No považte, Tom dostane infarkt, který je mu nakonec také osudný, a má přitom dámskou společnost! Přemýšlela jsem, co by to muselo být za ženskou, aby v klidu odešla a nechala ho tam napospas jisté smrti. Nejspíš to byla osoba, která si nemohla dovolit, aby ji s Tomem někdo viděl. Jenže vzhledem k tomu, co jsem o něm dosud věděla, se mi jevilo jako nepravděpodobné, že by měl s někým poměr. Jestli tedy ta žena opravdu existovala, proč se musela skrývat?

Vzpomněla jsem si, že Tom byl také v dost nezvyklou hodinu v Rainbow Cafe.

Zajímavé rovněž bylo, že mi James o té ženě řekl, i když

se o ní ani slovem nezmínil ve svém původním hlášení. Vůči podobným dovětkům bývám dosti nedůvěřivá. Výpovědi očitých svědků bývají vůbec krajně nespolehlivé. Jsou to příběhy, které se mění pokaždé, když je daný člověk někomu vypravuje; poněkud je přibarví, vyšperkuje, až

nakonec pravda získá zcela jinou tvář. Paměť je totiž

vrtkavá a všechny zážitky a zapamatované obrazy se mohou změnit vlivem emocí, které zažíváme, když na inkriminovanou událost později stále znovu a znovu vzpomínáme. Jinak řečeno, lidé občas klidně odpřísáhnou, že viděli věci, které se ve skutečnosti nikdy nestaly. V tuto chvíli mě již podruhé napadlo, jestli si Tom náhodou nezašel do Rainbow Cafe, protože se tam měl s někým sejít. Sice jsem se na to již ptala Nancy, ale pravděpodobně málo důrazně.

Odložila jsem poznámky stranou a zhasla světlo.

Matrace, na které jsem ležela, byla měkká a svažovala se ke straně. Povlečení, rádoby saténové, bylo na omak kluzké, takže jsem byla pořád tak trochu v pozoru, jak jsem z postele neustále sklouzávala. Přikrytá jsem byla nadýchanou pokrývkou z prachového peří. Ležela jsem tam a bylo mi horko. A nebyla bych to já, kdybych nakonec stejně neusnula, jako když mě do vody hodí.

*

Probudilo mě nezvyklé zvonění telefonu ozývající se z kuchyně. Doufala jsem, že se volajícího každou chvíli ujme záznamník, ale po osmém a opravdu velmi pronikavém crrr-crrr jsem ze sebe skopla peřinu a seběhla dolů, jen tak v tričku a kalhotkách. Po Selmě nebylo nikde ani památky.

Záznamník byl přesto vypnutý. Zvedla jsem sluchátko.

„Dům Newquistových.“ Kdosi mi chvilku funěl do ucha a pak zavěsil.

Také jsem položila sluchátko a jen stála a zírala do prázdna. Často se stává, že vytočí-li někdo nesprávné číslo, zavolá pro jistotu ještě jednou, protože si myslí, že to nebyla jeho chyba, když se nedovolal, kam potřeboval. Následovalo však jen ticho. Uvedla jsem tedy do chodu záznamník a pak se podívala na kalendář, který měla Selma na ledničce a do něhož si zaznamenávala všechny své schůzky. Nic v něm neměla, ale byla neděle, a já si uvědomila, jak mi říkala, že se po mši staví u nějakého svého bratrance v Big Pine. Na odkapávači na nádobí nic nebylo. Otevřela jsem myčku a zjistila, že má domácí již posnídala, protože jsem v ní našla talířek a hrníček od kávy. Jinak byla také prázdná. Zvenčí byla ještě teplá, tak jsem si domyslela, že Selma ještě před svým odchodem dala umýt nádobí. V konvici z varného skla jsem objevila kávu. Přivoněla jsem k ní a usoudila, že tam musí stát už pěkně dlouho. Přesto jsem si nalila jeden šálek a pro chuť si kávu dolila mlékem.

Doklopýtala jsem zpátky do svého pokoje, tam si vyčistila zuby, osprchovala se a oblékla, a zatímco jsem se chystala na cestu, usrkávala jsem kávu. Další den strávený v Nota Lake mě nijak nelákal, ale nebylo zbytí, jelikož jsem musela dokončit rozdělanou práci. Uvědoměle jsem po sobě ještě ustlala postel a snědla zbylé tři sušenky, to abych doplnila alespoň nějakou energii. Prázdný talířek spolu s

hrnkem od kávy jsem pak donesla do kuchyně a stejně jako Selma jsem je dala do myčky. Nakonec jsem popadla bundu a tašku, zamkla dům a zamířila k autu. O dva vchody dál jsem zahlédla Phyllis. Zajížděla právě autem na příjezdovou cestu. Zamávala jsem jí, protože jsem si myslela, že mě vidí, ale byla otočená na druhou stranu. S úsměvem, který mi vzápětí zamrzl na rtech, jsem si připadala dost hloupě.

Nastoupila jsem tedy do auta a snažila se myslet jen na práci. Ručička ukazující stav benzinu v nádrži se povážlivě nakláněla za hranici minima a vzhledem k tomu, že jsem se chystala do Rainbow Cafe, slíbila jsem si, že cestou z města naberu také palivo.

Za pár chvil jsem již zajížděla k benzínce s plnou obsluhou. Zastavila jsem, vypnula motor a sáhla do tašky pro peněženku, kde jsem měla platební kartu na benzin.

Letmo jsem se podívala z okna na místní obchůdek. U

pokladny tam stáli dva zaměstnanci a o čemsi se bavili. Oba se podívali na mého brouka a zase se dali do řeči. U

ostatních stojanů nebyl jediný vůz. Nastartovala jsem tedy a silně zatroubila. Počkala jsem další dvě minuty. Nic se však nedělo. Rozzlobilo mě to. Potřebovala jsem zařídit spoustu věcí a neměla jsem čas ani náladu stát tu do večera a čekat, až se někdo uráčí natankovat mi plnou nádrž. Otevřela jsem tedy dveře, vystoupila si a přes střechu auta pohlédla směrem k otevřeným dveřím obchůdku. Ani jeden z obsluhujících už tam ale nebyl. Vytočená na nejvyšší míru

jsem za sebou zabouchla dveře a vydala se k opuštěné pokladně.

„Haló?“

Nic.

„Mohl by mě laskavě někdo obsloužit?“ Nikde nikdo.

Vrátila jsem se k autu a ještě asi minutu počkala. Třeba měli ti dva najednou něco děsně naléhavého na práci, nebo je unesli mimozemšťané, říkala jsem si. Opět jsem nastartovala a velmi razantně zatroubila. Kromě toho, že jsem tím dala najevo své rozhořčení, jsem si nijak nepomohla. Nakonec jsem odjela, až mi pod koly zaskřípěl štěrk, to aby hned tak nezapomněli, jak mě namíchli.

Zařadila jsem se mezi ostatní vozy jedoucí po hlavní a přibližně za šestou křižovatkou konečně uviděla další čerpací stanici. Cha chá, na mě si nepřijdete! pomyslela jsem si. Sláva konkurenci! Třebaže byla má kreditka na benzin u této firmy neplatná, mohla jsem si dovolit zaplatit v hotovosti. Navíc plná nádrž volkswagena brouka člověka nikdy na mizinu nepřivede. Zajela jsem tedy již ke druhé benzínce v pořadí a udělala prakticky totéž co u té první.

Zastavila jsem, vypnula motor a vylovila peněženku. U

jednoho stojanu stálo ještě další auto. Pumpař mu právě otevíral nádrž. Zaregistroval mě, pohlédl mým směrem a já si vzápětí uvědomila, jak rychle se mu změnil výraz ve tváři.

Bleskově jsem tedy pozdravila: „Dobrý den. Jak to jde?“

žena, již právě obsloužil, mu podala platební kartu a on se na okamžik vzdálil. Po chvilce se zase objevil venku, podložku s účtenkou v ruce. Sklonil se s ní k té dámě, aby ji mohla podepsat. Učinila tak a automaticky si odtrhla jednu kopii. Pak s ním prohodila několik slov a odjela. Vrátil se zpátky dovnitř a už se neukázal. Co to mělo znamenat?

Pečlivě jsem se změřila od hlavy až k patě, abych se přesvědčila, že jsem se přes noc nestala neviditelnou.

Chvíli jsem ještě zírala na skleněné dveře, za nimiž

zmizel, a pak jsem se raději rozhlédla, jestli někde neuvidím další čerpací stanici. O dva domy dál jedna byla. Nepatřila žádné ze společností, které bych snad znala. Ačkoli se ručička palivoměru nakláněla opravdu výhružně, počet najetých kilometrů mě uklidnil. Věděla jsem, že mě můj milý brouček hned tak nezradí a ujede ještě mnoho kilometrů. Přesto se mi nechtělo vyplýtvat poslední zbytky paliva tím, že budu jako blázen jezdit po městě a shánět benzínku, kde mě konečně někdo obslouží. Nahodila jsem tedy motor, zařadila rychlost a popojela těch sto metrů k další čerpací stanici.

Tentokrát jsem na to šla jinak. Jakmile jsem uvnitř v budce zahlédla pumpaře, zajela jsem co nejblíž k němu. Ať už se dělo cokoli, říkala jsem si, trocha vlastní iniciativy jistě nebude naškodu. Stáhla jsem tedy svižně okénko na straně spolujezdce. Velmi mile jsem zvolala: „Dobrý den!

Máte, prosím vás, otevřeno?“

Třebaže mi věnoval jen krátký pohled, všimla jsem si, že ze mě nemá právě příjemný pocit. Co se mu to stalo?

Pokusila jsem se o úsměv, ale dvakrát mi nesedl. Na lepší jsem se však nezmohla. „Mluvíte vůbec anglicky?

Habla Inglés?“ Snad jsem to trefila.

Oplatil mi to váhavým úsměvem, poněkud nazlobeným.

„No jó; to víte, že jó, dámo. Co abyste to ale votočila a ztratila se mi z vočí?

Totiž, jestli myslíte, že vás v tomhle městě jako někdo vobslouží, tak to máte smůlu.“

„Promiňte,“ vyhrkla jsem. Zadívala jsem se před sebe, nasadila neutrální výraz a tvářila se tak, dokud jsem odtamtud neodjela a nezabočila první ulicí doprava. Tričko jsem měla na zádech úplně propocené.

20

Když jsem byla z dohledu, zastavila jsem u chodníku a zamyslela se. Svět se zbláznil. Tím jsem si byla jistá.

Nevěděla jsem však, zda mě ti chlapíci poznávali podle auta, nebo jestli jim někdo nedal můj osobní popis. Svlékla jsem si tedy bundu, hodila ji na zadní sedadlo a prohrabala svou pohotovostní sbírku převleků. Do oka mi padla červená mikina, sluneční brýle a kšiltovka s nápisem Dodgers.

Vystoupila jsem z auta, otevřela kufr a vyndala odtamtud dvacetilitrový kanystr, který s sebou pro jistotu vozívám.

Auto jsem pak zamkla, došla na hlavní a zamířila k nejbližší čerpací stanici, kterou jsem ještě nevyzkoušela.

Krámek s pokladnou jsem tentokrát minula bez povšimnutí a zamířila přímo ke stojanům. Jakýsi mechanik se tam právě snažil uvolnit zaseknutý ventilek u pneumatiky. Na dveřích obchůdku jsem si všimla cedulky s nápisem „Mechanik konající službu“, pod kterým byl zasunutý štítek se jménem Ed Boone. Zase jsem se k těm dveřím vrátila a nakoukla do nich. Pumpaři mohlo být přinejlepším devatenáct, měl odbarvené vlasy a zeleně nalakované nehty. Soustředěně si prohlížel pestrobarevný pornografický časopis.

„Strejda Eddy povídal, že si můžu tohle naplnit. Na křižovatce kousek zpátky mi došel benzin, tak jsem tam musela nechat svou dodávku. Jen tak mimochodem, ten kanystr je můj,“ podotkla jsem a zvedla jej do vzduchu.

Nechtěla jsem totiž, aby ten mladík později někomu tvrdil, že jsem ho ukradla. Krádež by skvěle pasovala k mé pověsti chladnokrevné vražedkyně. Neuniklo mi, jak ten extravagantní mladý muž na okamžik znejistěl. Já se ovšem dál chovala, jako by mi to tam všechno patřilo.

Sebrala jsem se a odkráčela ke stojanu. Cestou jsem se ještě po očku podívala, jestli někomu netelefonuje. Jen na mě však tupě zíral. Naplnila jsem kanystr a na stojanu naskočila částka sedm dolarů pětačtyřicet centů. Vrátila jsem se k pokladně a podala tomu mládenci desetidolarovku.

Přijal ji a ani se neobtěžoval mi vracet nazpátek. Když jsem odcházela, zase se zahloubal do pornomagazínu. Je dobré vědět, že na vás vždycky bude chtít někdo zbohatnout, i kdybyste klesli kdovíjak hluboko. Mezitím jsem došla k autu a těch dvacet litrů nalila do nádrže. Kanystr jsem hodila do kufru a zase vyjela na cestu. Ručička palivoměru byla tentokrát skoro v polovině.

Srdce mi bušilo, jako bych právě překonala bezmála nepřekonatelnou překážku. Zřejmě tomu tak doopravdy bylo a já od té chvíle nejspíš neměla udělat jediný krok, aniž by mě někdo nesledoval nebo se mi nepokusil překazit plány. V

životě mi nikde nebylo tak ouvej. Práce jako taková mi lezla

na nervy už dávno, ale dosud mě více či méně držely na nohou všední laskavosti, které mi prokazovali zdejší obyvatelé. Nyní mě nechali dočista na holičkách, což mě děsilo. A jak jsem tak míjela ostatní vozidla, připadal mi můj bleděmodrý brouk najednou hrozně nápadný. Vždyť všude kolem to byla samá dodávka, džíp, přívěs, náklaďák a podobný silný nebo užitkový vůz.

V těchto úvahách jsem ujela necelých deset kilometrů ke štěrkovému parkovišti před Rainbow Cafe. Sjela jsem z hlavní silnice, parkoviště objela a našla volné místo vlevo, naproti kontejnerům na odpadky. Zacouvala jsem tam a chvilku jen seděla za volantem a snažila se koncentrovat, jak se říká v Kalifornii. Osobně to slovo sice nepoužívám, ale v dané situaci se mi zdálo trefné. Jestliže mě zdejší společenstvo odvrhlo, musela jsem si být alespoň jistá sama sebou. Jinak nemělo cenu cokoli podnikat. Než jsem vystoupila z auta, ještě jsem se několikrát zhluboka nadechla. Ranní nebe bylo zatažené a v dálce se k němu tyčily vrcholky hor, zlověstné jako bouřkové mraky. Dole pod nimi se táhly lány pusté a bezútěšné krajiny a po nich se proháněl ledový vítr, který za sebou nechával jen námrazu.

Občas se s jeho poryvem zvedl sníh a vznášel se ve vzduchu jako chomáče prachu.

Cestou přes štěrkové parkoviště jsem si připadala nemožně nápadná. Pohledem jsem sklouzla k velkým oknům kavárny a přísahala bych, že se v tu chvíli schválně

otočili jinam nějací dva zákazníci, kteří mě do té chvíle bedlivě pozorovali. Zamrazilo mě a vzpomněla jsem si na starověké Řecko a jeho ostrakismus, k němuž se nyní uchýlili i zdejší lidé. Představila jsem si je, jak sedí v kostele a v rámci katolické, baptistické nebo snad luteránské mše pějí chvalozpěvy, děkují Pánu a pak s uctivostí naslouchají kazateli. Po mši se místní spořádaní občané, ještě v nedělních šatech, sejdou v hospodě a s chutí si objednají oběd. I já se v tu chvíli pomodlila a teprve pak vzala za kliku dveří.

Uvnitř nebylo mnoho lidí. Jediným pohledem jsem přelétla celý sál. U baru seděl James Tennyson a upíjel z hrnku s kávou. Na sobě měl džíny, před sebou rozevřené noviny. Vedle hrníčku s kávou stála prázdná sklenice a u ní ležel zmuchlaný papírový obal od šumivých tablet Alka-Seltzer. Jeho ženu Jo a ani jeho dítě, jehož jméno jsem už

zase neznala, jsem nikde neviděla. Nad grilem se skláněla Raferova dcera Barret, otočená ke mně zády. Pod velkou bílou zástěrou měla džíny a tričko. Na neposedných kudrnatých vlasech jí seděl malý kuchařský čepec. Pomocí obracečky a vidličky zručně převracela klobásy na grilu a lívanečky na pánvi. Dívala jsem se, jak je posléze nandává na talíře. Jen se z nich kouřilo. Talířů se ihned ujala Nancy a donesla je té dvojici u okna. V jednom boxu, asi uprostřed lokálu, seděl Rafer LaMott a jeho žena Vičky. Právě dojedli a já si všimla, že si Vičky sbírá věci a bere kabát. James měl

pytle pod očima a vůbec vypadal unaveně. Zahlédl mě a pokývl hlavou. Bylo vidět, že nechce být nezdvořilý, ale zároveň že se musí držet zpátky. Na jeho pohledném obličeji se ponocování podepsalo opravdu jen mírně. Přesto jsem usoudila, že má asi kocovinu. Zamířila jsem k jednomu ze zadních stolů a cestou tiše pozdravila Rafera a Vičky, protože jsem šla vysloveně kolem nich. Na odpověď jsem ani nečekala. Bála jsem se, že mě i oni budou ignorovat. U

stolu jsem se posadila tak, abych dobře viděla na dveře.

Zamávala jsem na Nancy. Patrně měla spoustu práce, ale nijak nepřátelsky se na mě netvářila. Spěchala k baru vyzvednout si objednanou misku ovesné kaše. „Za chvilku jsem u vás. Dáte si kafe?“

„Moc ráda,“ ujistila jsem ji vděčně. Zdejší bojkot ji zřejmě pranic nezajímal. Také Alice, která byla ve službě včera večer, se ke mně chovala hezky… přinejmenším v tom smyslu, že mě varovala před tím společenským ochlazením.

Třeba se mě snažili vyřadit ze hry jen místní chlapi; což mě tedy v nejmenším neuchlácholilo. Koneckonců to byl právě muž, kdo mi před třemi dny vykloubil prsty. Uvědomila jsem si, že si pochroumané klouby bezděky mnu, a snad poprvé mi došlo, že vinou otoků a podlitin vypadají jako podivné nezralé banány. Pozvedla jsem keramický hrneček, aby mi do něho mohla Nancy nalít kávu, a všimla jsem si, že prsty dosud nemohu dostatečně ohnout. Jako by mi ztuhla kůže a znemožňovala jakýkoli pohyb.

Čekala jsem, až mě Nancy obslouží, prohlížela si Jamesův profil a uvažovala, jestli nemůže něco vědět o Pinkiem Ritterovi nebo Alfiem Tothovi. Jakožto městského strážníka by ho samozřejmě odvolali z jakéhokoli případu, jakmile by vyšetřování přešlo do pravomoci šerifa, ale mohl využívat svých známostí s jeho zástupci a získat tak informace týkající se těch vražd. Rozhodně byl jako první u dodávky, v níž zemřel Tom, což mu dávalo skvělou příležitost zmocnit se jeho poznámek. Také jsem stále považovala za možné, že si vymyslel tu ženu vzdalující se po silnici, i když jsem nechápala, proč by něco takového dělal. Určitě to ale nebyla Colleen. Ta mě totiž ujistila, že v tomto kraji nikdy nebyla. Dalo se tomu věřit. Tom měl totiž

opravdu co ztratit, kdyby ho s ní někdo viděl. A kdyby s ním v té dodávce byla ona, v osudové chvíli by ho rozhodně neopustila.

Tu se LaMottovi zvedli k odchodu a začali si zapínat kabáty a zavazovat šály. Vičky ještě odběhla prohodit pár slov s Barret, zatímco Rafer přistoupil k pokladně, aby zaplatil. Nancy jako obvykle dělala dvojí práci, takže rychle odložila konvici s kávou a utíkala ke kase, kde mu vrátila na přijatou dvacetidolarovku. Ve stejnou chvíli se zvedl i James. Na barovém pultu nechal vedle sklenice a talíře peníze na zaplacení. Prohodil pár slov s Raferem, přičemž se pan LaMott na okamžik otočil mým směrem. Poté na sebe James hodil bundu a odešel z restaurace, aniž se ohlédl. K

Rafterovi pak přistoupila Vičky. Zřejmě ji poslal ven, aby na něho počkala u auta. Přikývla a navlékla si rukavice a pletenou čepici. Nebyla jsem si jistá, jestli jsem i pro ni jen vzduch.

Když se za ní zavřely dveře, Rafer vykročil směrem k mému stolu, ruce v kapsách kabátu, kolem krku červenou kašmírovou šálu. Jeho kabát měl skvělý střih a také čokoládový odstín vlněné látky báječně ladil s barvou jeho pleti. Rafer se vážně uměl oblékat.

„Dobrý den, detektive LaMoťte,“ pozdravila jsem ho.

„Pro vás Rafer,“ opravil mě. „Co ruka?“

„Ještě mi neupadla.“ Zvedla jsem ji a zahýbala oběma prsty, jako by to už vůbec nebolelo.

„Můžu si přisednout?“

Ukázala jsem mu na židli naproti sobě a on se posadil.

Nebyl tak docela ve své kůži, ale tvářil se mile a v očích se mu zračil pouze neklid, nikoli odstup či nepřátelství, které jsem tak trochu očekávala. „Mluvil jsem o vás s pár lidmi ze Santa Teresy. Povídali jsme si poměrně dlouho.“

Cítila jsem, jak se mi rozbušilo srdce. „Opravdu? A s kým přesně?“

„S koronerem a s několika muži od policie. Jmenovitě s detektivem Jonahem Robbem z oddělení vražd,“ prohlásil.

Opřel se jedním loktem o desku stolu a začal na ni bubnovat prsty. Pohledem těkal po místnosti.

„Ach tak. Chtěl jste si ověřit, jestli je pravda, co se o mně povídá, viďte?“

Opět se mi podíval do očí. „Ano. A můžu vám říct, že z pohledu šerifova úřadu jste úplně v pořádku. Slyšel jsem ale, o čem si tu lidi povídají, a ani trochu se mi to nelíbí. Celkem mě to i děsí.“

„Taky mi není právě do zpěvu, ale nevím, co s tím. Když

se proti klepům začne člověk bránit, akorát to vypadá, že se doopravdy něčím provinil. Vím to, protože jsem to zkoušela.

Nikam to nevedlo.“

Nervózně se zavrtěl. Nakonec se usadil a zpříma se mi zadíval do očí. Z dlaní si utvořil jakousi clonu. Téměř zašeptal: „Poslyšte, vím, jaké máte podezření. Co kdybyste mi řekla, co víte. Pokusil bych se vám nějak pomoct.“

„Prima,“ zareagovala jsem, i když jsem nechápala, kam se poděla má upřímnost a nadšení. „Povím vám, co mě v tuhle chvíli nejvíc trápí. Jde o jistého detektiva v civilu, nebo o někoho, kdo se za něj vydával. Prý se v jednom mizerném hotýlku v Santa Terese vyptával na Totha a mával přitom zatykačem s jeho jménem. Na úřadu šerifa v Santa Terese o takovém zatýkacím příkazu nemají jediný záznam, takže musel být pravděpodobně falešný. Nemám si to ale jak ověřit, protože se nedostanu k počítači.“

„Podívám se na to,“ slíbil přátelsky. „A co ještě?“

Uvědomila jsem si, že opatrně vážím každé slovo. „Taky si myslím, že to nebyl žádný detektiv. Mohl být sice od policie, ale určitě vystupoval pod falešným jménem.“

„A jako kdo se představil?“

„Ptala jsem se na to v tom hotelu, ale recepční, se kterým jsem mluvila, nebyl tehdy ve službě a navíc tvrdil, že si to jeho kolega stejně nepamatuje.“

„A vy myslíte, že to mohl být někdo od nás z oddělení,“

prohlásil. Řekl to jako hotovou věc, neptal se.

„Možné to je.“

„A jak jste na to přišla?“

„Nenavazuje to snad na sebe až moc dobře, než aby to byla jen shoda okolností?“

„Proč myslíte?“

„Pinkie Ritter se najde mrtvý a Tom si chce promluvit s Alfiem Tothem, jestli o tom něco neví. Jenže ho někdo předběhne a rázem je s chudákem Alfiem amen. Když se pak v polovině ledna najde Tothovo tělo, je Tom najednou jako vyměněný. Úplně zoufalý.“

„To tvrdí Selma.“ Rafer byl náhle obezřelost sama a opět začal bubnovat prsty do stolu, ukazováčkem velmi rychle.

Třeba se mi snažil něco sdělit pomocí morseovky.

„Není tedy možné, že právě tohle Toma tak znepokojovalo? Co jiného by to totiž mohlo být?“

„Tom byl celých třicet pět let maximálně oddaný své práci. Byl to profesionál, vyšetřovatel z oddělení vražd.

Vraždy ho, abych tak řekl, fascinovaly. Rozhodně si ale nemyslím, že snad kvůli nim v noci nespal nebo si začal kousat nehty. Samozřejmě na svou práci asi hodně myslel, ale určitě ne tolik, aby z toho měl infarkt. To je prostě nesmysl.“

„Jestli byl delší dobu ve stresu, nemohla být právě tohle poslední kapka?“

„Proč by si se smrtí Alfieho Totha dělal nějaké vážné starosti? Vždyť přece jen dělal svou práci! Pokud vím, tak toho člověka ani nikdy neviděl.“

„Tížila ho zodpovědnost.“

„To jako za co?“

„Za vraždu Alfieho Totha. Tom byl totiž přesvědčený, že mu někdo nahlédl do poznámek a že právě z jeho notesu zjistil Tothovu dočasnou adresu a také telefonní číslo do hotelu Gramercy.“

„Jak můžete vědět, o čem byl Tom přesvědčený?“

„Protože se s tím svěřil jisté vyšetřovatelce. Také z úřadu šerifa.“

„Colleen Sellersové.“

„Ano, té.“

„A Tom jí tohle všechno řekl?“

„Ne přímo doslova, ale v podstatě ano. Rozhodně vrah tímhle způsobem mohl vypátrat a zabít Alfieho Totha,“

dodala jsem.

„Pořád jste mi ale neřekla, proč podezíráte někoho z našeho oddělení.“

„Osobně bych záběr ještě rozšířila. Řekla bych, že to mohl být kdokoli z řad zastánců pořádku.“

„To se jen domýšlíte.“

„A komu jinému se tedy mohl dostat do ruky jeho notes?“

„Komukoli,“ prohlásil. „Jeho ženě, Brantovi. Jejich barák navíc po většinu dne vůbec není zamčený. Takže si k tomu můžete směle připočíst ještě paní na úklid, zahradníka, sousedy… Nikoho z nich zákony prakticky nezajímají a do domu se mohli dostat kdykoli. A jak můžete vědět, že to nebyl nikdo ze Santa Teresy? Ty informace totiž mohly prosáknout i jinde.“

Jen jsem na něj zírala. „Máte pravdu,“ prohlásila jsem.

Opravdu na tom něco bylo.

Přestal bušit prsty do stolu a poněkud se zklidnil. „Tak proč neustoupíte a nenecháte to na nás?“

„Co jako?“

„Ani my jsme tak úplně nezaháleli. Vypadá to, že máme stopu.“

„To moc ráda slyším. Bylo totiž na čase. Z pomyšlení, že jsem široko daleko jediná, kdo po tom jde, mi už totiž bylo na zvracení.“

„Nechte si ty narážky! A opovažte se mi něco vytýkat.

Nic vám do toho není.“

„Chcete snad říct, že jste na stopě vraha Alfieho Totha?“

„Chci říct, že by od vás bylo asi nejrozumnější, kdybyste se sebrala a vrátila se pěkně domů. Protože my už si určitě nějak poradíme.“

„A co Selma?“

„Ta si to určitě taky rozmyslí a přestane se plést do oficiálního vyšetřování. Stejně jako vy.“

Zkusila jsem to na něho jako nedávno na mě Selma.

„Neexistuje přece zákon, který by nám zakazoval se ptát.“

„Záleží na tom, nač se ptáte.“ Pak se podíval na hodinky.

„V autě na mě čeká Vičky. Beztak už přijdeme do kostela pozdě,“ prohlásil. Pak se zvedl, zapnul si kabát a z kapsy vytáhl kožené rukavice. Začal si je navlékat a já jej pozorovala a kdovíproč vzpomínala, jak za mnou nedávno velmi brzy ráno přijel na pohotovost; právě vysprchovaný a oholený, bezvadně oblečený a naprosto čilý. Podíval se dolů na mě. „Seznámil vás někdo s historií tady toho místa?“

„Ano, Cecilia.“

Začal vyprávět, jako bych nic neřekla. „Z Anglie sem do svých kolonií deportovali mnoho trestanců. Byli to ti nejhorší z nejhorších. Vysloveně je vybírali podle toho, jak hrozný čin měli na svědomí.“

„Jasně, ‚nota‘ jako cejch. Proto Nota Lake,“ podotkla jsem jako vzorná žačka.

„Přesně tak. A ti nejhorší z nich přišli sem na západ a usadili se tady v horách. A vy teď máte tu čest s jejich potomky. Měla byste si tedy dávat sakra pozor!“

Rozpačitě jsem se zasmála. „Cože? Je tohle snad nějaká kovbojka? Chcete mě zastrašit? Vyhnat do západu slunce z města?“

„Nezastrašuju vás. Berte to jako doporučení. Myslím to s vámi dobře,“ prohlásil.

Dívala jsem se za ním, když odcházel z restaurace, a tu jsem si uvědomila, jak mi mezitím vyprahlo v ústech. Cítila jsem se přesně tak, jako když jsem měla jít poprvé do školy.

Měla jsem stejně hluboký strach, který člověka zbavuje i chuti k jídlu. Proto jsem při pomyšlení na snídani ani neposkočila radostí jako obyčejně. Restaurace se mezitím vylidnila a k odchodu se měla už i dvojice čumilů od okna.

Právě platili. U pokladny na chvilku zaskakovala Barret, protože Nancy spěchala k mému stolu, s jídelním lístkem a konvicí kávy v ruce. Jídelní lístek mi také hned podala.

„Nezlobte se, že mi to tak trvalo, ale vařila jsem další kafe a navíc jsem si všimla, jak si povídáte s Raferem,“ zašvitořila na úvod a nalila mi do hrníčku čerstvou kávu. „Nemáte už

náhodou představu, co si dáte k snídani? Rozhodně vás nechci nijak honit, ale hrozně ráda bych vás co nejdřív obsloužila, když už jste na mě musela tak dlouho čekat.

Jestli ale nevíte, v klidu si vyberte.“

„Nemám hlad,“ hlesla jsem. „Co kdybych se s vámi přesunula k baru? Ráda bych si totiž popovídala.“

„Bez problémů.“

Vzala jsem si tedy kávu a natahovala se pro příbory.

„Já to vezmu,“ ujistila mě a rychle popadla příbory i talíře a za chvilku mi již opět prostírala na baru, na místě mezi kasou a sporákem. Barrett právě čistila plotýnku grilu jakousi oblou stěrkou. Kousky slaniny, připečené zbytky lívanečků a také klobás vzápětí hbitě smetla do odpadků.

Nancy zase vymáchala nějaký hadr a do sucha a do čistá utřela barový pult. „Alice mi říkala, že jste se vyptávala na Pinkieho Rittera.“

„Pamatujete se na něho?“

„Na toho si tady v Nota Lake pamatuje každá ženská,“

pravila zostra. „Obtěžoval vás někdy?“

„Co tím myslíte? Nemravný návrhy? Jednou v noci, když jsem šla z práce, mě nápad. Počkal si na mě na parkovišti, a když jsem nastupovala do auta, chytil mě zezadu za krk. Nějak se mi ho podařilo nakopnout mezi lopatky, tak mě pustil a utek. Údajně ho dvakrát usvědčili ze znásilnění, jenže kdoví… víc jak dvakrát ho totiž nechytli.“

„A nahlásila jste to?“

„Proč? Umím se o sebe postarat sama. K čemu je v takový situaci zákon? Ale třeba by někdo přišel a aspoň ho plácnul přes ruku. Kdoví?“

V tu chvíli přistoupila k malému dřezu těsně za barem Barrett a začala oplachovat talíře a rovnat je do mřížky, kterou dle mých dohadů později hodlala zasunout do obří myčky nádobí umístěné kdesi vzadu. Měla bystré oči po tátovi a vůbec se netajila tím, že Nancy poslouchala a že rovněž sdílí její názor.

Zapojila jsem ji do hovoru. „S vámi si nic nezačínal?“

„Ne. Vůbec,“ odpověděla a začervenala se. „Bylo mi tehdy osmnáct, takže jsem byla ještě pod zákonem. Asi se mnou nechtěl ztrácet čas.“

Zase jsem se obrátila k Nancy. „A co jiné ženy?

Neprojevil o některou z nich zájem? Třeba o Earlene nebo Phyllis?“

Nancy zakroutila hlavou. „O ničem jsem neslyšela, ale to neznamená, že to na ně taky nezkoušel. Chlapi jako on dostanou zálusk na každou, která vypadá jen malinko bezbranně.“

„Můžu se vás ještě na něco zeptat?“

„Ale jistě.“

„Vzpomínáte na ten večer, kdy našli Toma Newquista?

Prý tady chvíli předtím byl. Je to tak?“

„To ano. Přišel asi tak kolem devátý. Objednal si cheesburger a hranolky, chvilku poseděl, vykouřil pár cigaret. Jako by snad potřeboval nějak zabít čas. Občas se totiž díval na hodinky. Moc jsem tomu nerozuměla. V tuhle

hodinu se tady totiž nikdy nestavoval. Myslím, že na někoho čekal, ale nakonec nepřišla.“

„Proč ‚nepřišla‘? Jak si můžete být jistá, že nešlo o muže?“ Nancy má otázka poněkud překvapila. „To mě nikdy nenapadlo. Považovala jsem to za samozřejmost.“

„Jmenoval někoho?“

„Ne.“

„Netelefonoval odsud?“

Nejisté zakroutila hlavou a s tázavým pohledem se obrátila na Barrett: „Nevzpomínáš si, jestli odsud Tom Newquist ten večer někam netelefonoval?“

„Osobně jsem ho neviděla.“

Již podruhé jsem se zeptala přímo Barrett: „Neměla jste náhodou dojem, že tu na někoho čeká?“

Barrett jen pokrčila rameny. „Myslím, že jo.“

Do řeči se opět vložila Nancy: „Víte, čeho jsem si všimla? Byl perfektně oholený a taky si vzpomínám, jak poznamenal něco o kolínský nebo o vodě po holení.

Vypadal bezvadně, jako by se schválně dal do gala. Kdyby se měl setkat s nějakým chlapem, asi by to nedělal.“

„Souhlasíte s tím?“ zeptala jsem se ještě Barrett.

„Ano, vypadal dobře, když o tom teď mluvíte,“

prohlásila. „Taky jsem si toho všimla.“

„Vypadal nervózně nebo snad rozčileně? Jako kdyby ten, na koho čekal, nepřišel?“

„Ani ne,“ odvětila Nancy. „V devět třicet se prostě zvedl, zaplatil útratu a nasedl do svojí dodávky. Pak jsem ho už nikdy neviděla. Musela jsem ještě uklidit a zavřít, takže jsem se tu zdržela. Vidělas ho venku?“ obrátila se s otázkou na Barrett.

„Myslíš na parkovišti? Neviděla.“

„Ale přece jsi ho musela vidět. Odcházelas chvilku před ním.“ Barrett se na okamžik zamyslela, tiše si povzdychla a pak jen zakroutila hlavou. „Třeba parkoval za rohem.“

„Kde jste měla auto vy?“ zeptala jsem se. „Nikde. žádné auto nemám. Vyzvedl mě táta.“

„LaMottovi sice bydlej jen kousek odsud, ještě na předměstí, ale rodiče Barrett nechtěj, aby chodila po setmění domů sama. Jsou vážně starostliví, zvlášť pan otec.“

Barrett se usmála a její tmavá pleť získala růžový nádech, jak se zastyděla. „Horší by snad už bylo, kdybych byla dcerou kazatele.“

Chvilku jsme si ještě jen tak povídaly. Stoly ale začínali pomalu obsazovat lidé, kteří se vraceli z kostela, tak jsem nechtěla Nancy a Barrett zdržovat od práce. Nadto jsem neměla sebemenší zájem narazit na nějaké další nahněvané občany. Vklouzla jsem tedy do bundy a šla ven k autu.

Vzhledem k tomu, že jsem je tentokrát nechala na parkovišti vzadu, doufala jsem, že si mě nikdo nevšimne. Sednout za volant a rozjet se do města bylo prozatím nad mé síly.

Nedokázala jsem si představit, jak se sama samotinká

procházím ulicemi a dobrovolně se tak vystavuji nebezpečí, že mě každou chvíli někdo urazí, odbyde nebo zkrátka pošle ke všem čertům. Kdoví, co všechno se o mně povídalo?

Avšak v kavárně na mě byli celkem milí. Bylo tedy možné, že se vlna odporu týkala jen příslušníků policejního sboru.

Z dálnice v tu chvíli sjela nějaká dodávka. Za volantem seděl Macon Newquist a chystal se zaparkovat. Byl v obleku a vypadal v něm asi tak přirozeně, jako by šel na maškarní za zajíčka. Bylo mi jasné, že uvidí-li mne, začne ze mě ihned páčit informace. Odvrátila jsem se proto, a natáhla se po své aktovce. Kromě poznámkového bločku jsem do ní hodila též balíček neocenitelných pomocných kartiček.

Počkala jsem, až Macon zapadne do kavárny, a teprve pak vystoupila z vozu a zamkla jej. Vzala jsem si aktovku a vydala se podél krajnice k Nota Lake Cabins.

Už z dálky mě zdravil červený blikající nápis „Volné pokoje“. Přijímací kancelář byla opuštěná a na klice visely papírové hodiny, jejichž ručičky ukazovaly půl dvanácté. Na další cedulce bylo napsáno: „Jsem tu hned.“ Vstoupila jsem a došla až ke dvířkům v přepážce recepce, za nimiž bylo cosi na způsob kanceláře. „Cecillie? Jste doma?“

Nikdo mi neodpovídal.

Při pohledu na tu spoustu zásuvek, šuplíčků a přihrádek psacího stolu se mě jako obvykle zmocnilo pokušení je všechny prohledat. Stejně mě provokoval také rolodex a kartotéční skříň, ale nedokázala jsem přijít na to, jaký by to

vlastně mělo smysl. Proto jsem se radši posadila na to jediné křesílko a vzala si k ruce balíček poznámkových kartiček.

Začetla jsem se do vlastních záznamů o případu a vše, co mi připadalo podstatné, opisovala na kartičky vypůjčeným kuličkovým perem. Svým způsobem to bylo docela náročné.

Také jsem si konečně zase připadala užitečná, ačkoli jsem byla stranou všech lidí. Kromě toho mě opisování na chvilku rozptýlilo, a tak jsem už tolik nemyslela na svou neutěšenou situaci. A třebaže jsem ještě předešlého večera toužila po návratu domů, nechtěla jsem jen tak stáhnout ocas a utéci z boje, protože mi to Rafer s dobrým úmyslem „doporučil“.

Čím jsem se tedy zaobírala? Utěšovala jsem se, že dělám, co je v mých silách. Zařekla jsem se totiž, že nezanedbám jedinou stopu, na kterou narazím. A když na žádnou nenarazím, budu se moci vrátit domů s klidným svědomím.

Zatím jsem však měla jasný úkol, který jsem hodlala pokud možno dotáhnout do konce. Ano, přesně tak a natruc všem omezencům a zaslepeným, co jich v Nota Lake žilo! To jsem si říkala.

Všechny kartičky s poznámkami, jichž jsem popsala jeden a půl balíčku, jsem si posléze prošla, aniž mě cokoli zvlášť praštilo do očí. Dvakrát jsem je zamíchala a opět si je rozložila před sebe jako pasiáns. Jednu po druhé jsem je pročítala a velmi pozorně si všímala všech detailů.

Například jsem zjistila, že tu noc, kdy Toma našli, se Cecilia dle vlastních slov vrátila domů chvilku po desáté.

Zmiňovala se také o sanitce. Prý vůbec netušila, že jede pro jejího bratra. Mohla si snad všimnout té neznámé ženy, již

zahlédl u krajnice James Tennyson? Najednou mě napadalo, že ta žena klidně mohla být ubytovaná v Nota Lake Cabins.

V takovém případě se ovšem jen mohla vracet do motelu, a s Tomem nemusela mít vůbec nic společného. Řekla jsem si, že se na to Cecilie rozhodně ještě zeptám. Abych mohla tuto možnost případně vyloučit.

21

Cecilia se vrátila o dost později, než slibovaly hodiny zavěšené na dveřích. Místo v půl dvanácté přišla téměř ve čtvrt na jednu. Za sváteční oděv, v němž se chodí do kostela, považovala beztvarý kostým z modrého tvídu, na jehož

klopě měla připíchnutou brož se čmelákem. Bílá blůzka, jež

byla vidět pod kabátkem, měla u krku divoké krajkové fiší.

Cecilii zjevně ani v nejmenším nepřekvapilo, že mě vidí. A jelikož jsem již začínala být značně paranoidní, napadlo mě, jestli ji snad o mém příchodu předem někdo nezpravil. Beze slova otevřela dveře v přepážce, zase je za sebou zavřela a odložila kabelku na pult recepce. Teprve pak se na mě podívala: „Takže… Co pro vás můžu udělat? Slyšela jsem, že teď bydlíte u Selmy, takže pokoj asi nesháníte, co?“

„Pořád mě zajímají okolnosti Tomovy smrti.“

„Zítra to bude přesně sedm týdnů. Sotva si to pamatuju,“

podotkla.

„Přesto… nevzpomněla byste si, kdo byl u vás ten víkend ubytovaný?“

„Tady v motelu? To bude hračka,“ s těmi slovy se natáhla pro knihu hostí, naslinila si ukazovák a začala jí listovat, týden po týdnu. Jak obracela stránky, březen se

pomalu přehoupl v únor a najednou jako by zas bylo prvního. Cecilia přejížděla prstem jednotlivá jména. „Dva bungalovy obsadila parta nějakých lyžařů. Mohlo jich být tak šest. Dala jsem jim Bolehlav a Smrk. Jsou totiž nejdál od mojí kanceláře. Bylo mi nad slunce jasné, že budou až do rána flámovat. Tyhle typy to dělaj vždycky. Vzpomínám si, že s sebou táhli víc piv než zavazadel. Taky si pořád na něco stěžovali. Na tlak vody, na topení. Nic se jim nelíbilo,“

prohlásila a významně se na mě podívala.

„Někdo další? Třeba nějaká osamělá žena?“

„Na co narážíte?“

„Na nic nenarážím, Cecilie,“ ujistila jsem ji shovívavě.

„Přivedla mě na to vlastně oficiální policejní zpráva.

Strážník Tennyson mi totiž řekl, že toho večera viděl jít po silnici nějakou ženu. Možná se mu to jen zdálo a taky je možné, že s Tomem neměla vůbec nic společného. Moc by mi pomohlo, kdybych ji našla, a tak marně doufám, že se třeba ubytovala tady u vás. Protože pak byste mi mohla říct, kde ji najdu.“

Opět se zahleděla do knihy hostí. „Kdepak. Mám tady leda tak novomanželský pár z Los Angeles. Tedy aspoň to o sobě tvrdili. Rozhodně jsem je viděla, akorát když se šli někam najíst. Jinak byli nejspíš pořád v posteli. Kromě nich tady byla ještě rodina se dvěma dětmi. Jejich maminka byla na vozíku, takže ta to nejspíš být nemohla.“

„A co vy? Když jste se vracela od té kamarádky, neviděla jste na silnici někoho? Mělo to být mezi desátou a půl jedenáctou.“

Cecilia se nad tím musela na chvilku zamyslet, ale pak jen zakroutila hlavou. „Pamatuju se jenom, že tady odsud někdo telefonoval. Nechci, aby mi sem chodili volat úplně cizí lidi; pak tady na zápraží dupou na schodech, vytrhávaj stránky z telefonního seznamu, a dokonce už dvakrát někdo ukrad telefonní sluchátko. Tady je soukromej pozemek.“

„Ale já měla zato, že ten automat je veřejný.“

„Co se mě týče, tak není. Je tady výhradně pro moje hosty. Aby tu měli jaksepatří pohodlí,“ prohlásila.

„Každopádně jsem si všimla, že maj v Rainbow už zavřeno.

Nesvítily dokonce ani venkovní lampy. Vykoukla jsem ven, ale byla to jenom Barrett. Volala tátovi, aby ji přijel vyzvednout. Nabídla jsem se, že ji domů klidně odvezu, ale říkala, že už je táta na cestě.“

„Nemáte náhodou ponětí, jestli třeba Rafer nezachytil ten vzkaz na dispečink, na 911?“

„Myslíte, když volali sanitku pro Toma? Možná,“

uvažovala. „Taky ho ale moh přivolat James, protože věděl, že byli s Tomem dobří kamarádi.“ Zavřela knihu hostí. „Tak už mě snad omluvíte. Čekám někoho na nedělní oběd.“

„Ale jistě. žádné strachy. Jste hodná, že jste mi pomohla.“

Zastrčila jsem si do aktovky pracovní desky, posbírala všechny poznámkové kartičky, přetáhla je gumičkou a přihodila k deskám. Pak jsem se nasoukala do bundy, popadla kabelku a aktovku a vrátila se k autu, které na mě poslušně čekalo u kavárny Rainbow. Z hlavy mi nešla jediná otázka: Jestliže Barrett odešla z práce v půl desáté, proč jí trvalo celých pětačtyřicet minut, než zavolala otci? Seděla jsem v autě a dívala se, jak se na tmavě šedé obloze kupí mračna a jak nebe tmavne a tmavne, jako by se blížil soumrak. Přitom byla jedna hodina odpoledne. Obloha se ale zatáhla natolik, že fotosenzory venkovního osvětlení Ceciliina motelu dávno daly patřičný impuls, takže se rozsvítila venkovní světla. Také začalo sněžit a mně se na přední sklo pomalu snášely huňaté sněhové vločky. Když

utvořily souvislou vrstvu, připomínaly mýdlovou pěnu.

Čekala jsem a nespouštěla oči ze zadního východu Rainbow Cafe.

V půl třetí skoro všichni zákazníci odešli, jen já seděla dál ve svém voze. Připadala jsem si jako kočka, která trpělivě vyčkává, až se z pukliny mezi kamením vynoří hbitá ještěrka. Ve dvě hodiny čtyřicet čtyři minut se zadní dveře konečně otevřely a vyšla z nich Barrett, na sobě zástěru a bílý kuchařský čepeček. V ruce nesla pytel s odpadky, který se chystala vyhodit do kontejneru nalevo ode mě. Pohotově jsem stáhla okénko. „Zdravím vás, Barrett! Nemáte na chvilku čas?“

Vyhodila odpadky a přistoupila blíž. Naklonila jsem se, odemkla dveře na straně spolujezdce a malinko je pootevřela. „Pojďte dovnitř. Takhle venku byste byla za chvilku zmrzlá na kost.“

Ani se nepohnula. „Myslela jsem, že jste odjela.“

„Byla jsem na návštěvě u Cecilie. V kolik tady končíte?“

„Až za dlouho.“

„A nechcete si udělat přestávku? Ráda bych si s vámi popovídala.“

Zaváhala a ohlédla se směrem ke kavárně. „Vážně bych neměla, ale když to bude jen chvilka, snad se nic nestane.“

Pak si nastoupila, zabouchla za sebou dveře a celá vymrzlá se schoulila vedle mě. Za normálních okolností bych dávno nastartovala a pustila topení, ale nechtěla jsem zbytečně plýtvat benzinem. Také jsem doufala, že ji to nepohodlí přiměje, aby mi co nejrychleji řekla, co jsem chtěla slyšet.

„Váš otec mi říkal, že se prý hlásíte na medicínu.“

„Ještě mě ale nepřijali,“ prohlásila.

„A kam byste šla nejradši?“

„Nechtěla jste se mě na něco zeptat? Nancy totiž neví, že tu jsem, a do tří hodin fakt nemám na žádnou přestávku nárok.“

„Když myslíte, přejdu rovnou k věci,“ řekla jsem a vycítila, jak se můj mozek připravuje na malou, nevinnou lež. Pro mě je to stejné jako s kýcháním. Jako by mě něco zašimralo v nose a můj nervový systém automaticky vyslal

signál do mozku. „Něco mě napadlo.“ Všimněte si, že se nezeptala, co to bylo. „Nechtěl se náhodou tehdy večer Tom Newquist setkat s vámi?“

„Proč by to dělal?“

„Nemám tušení. Proto se vás taky ptám,“ opáčila jsem.

Určitě někdy v životě zkoušela herecví; snad na střední škole, když se připravovalo představení na maturitní ples.

Hlavní roli ale asi nedostala. Strojeně si totiž povzdychla a pak na znamení vnitřního zmatku zakroutila hlavou.

„Neřekla bych,“ prohlásila, jako by si s tím musela kdovíjak lámat hlavu.

„Bohužel vám musím říct, že si to poznamenal do kalendáře, co měl na stole. U toho dne tam stálo prostě Barrett.“

„To že udělal?“

„Všimla jsem si toho až dneska. Proto jsem se taky ptala, s kým se to mohl chtít setkat. Doufala jsem totiž, že budete upřímná, ale vy jste tu hozenou rukavici nepřijala,“ řekla jsem. „Nechala bych to být, ale ono se mi to ještě potvrdilo, tak jsem tady. Nechcete mi tedy povědět, jak to bylo?“

„Potvrdilo se to?“

„Ano, zcela jasně,“ ujistila jsem ji.

„A kdo vás v tom tak utvrdil?“

„Cecilia.“

„O nic nešlo,“ spustila nakonec.

„Aha, tím líp. V tom případě mi to klidně můžete říct.

Ráda si to poslechnu.“

„Chvilku jsme spolu mluvili, ale jemu se pak udělalo špatně.“

„A o čem jste si povídali?“

„Jen tak. Bavili jsme se o tátovi. Víte, tak normálně. Nic zvláštního jsme neprobírali. Prostě jsme si jen tak povídali.

Kdysi jsem chodila s Brantem a on se mimo jiné ptal, proč jsme se rozešli. Bylo mu líto, že nám to nevydrželo. Vyčíhla jsem, že má něco na srdci, ale nevěděla jsem co. A pak se mu najednou udělalo zle. Úplně ztratil barvu a začal se hrozně potit. Vyděsilo mě to.“

„Stěžoval si, že ho něco bolí?“

Přikývla, a když promluvila, třásl se jí hlas. „Chyt se rukou za prsa a strašně sípal. Řekla jsem mu, že doběhnu do motelu a zavolám pomoc. Souhlasil a ještě mi přikázal, abych zamkla dveře dodávky a o našem setkání nikomu nic neříkala. Vysloveně na tom trval, tak jsem mu to musela slíbit. Jinak bych vám to řekla, hned jak jste se mě ptala poprvé.“ Zalovila v kapse zástěry a vytáhla kapesník.

Osušila si oči a vysmrkala se.

Pokračovala jsem, až když byla klidnější: „Říkal ještě něco dalšího?“

Zhluboka se nadechla. „že se mám schovat, kdyby kolem jelo nějaké auto. Nechtěl, aby se někdo dozvěděl, že jsem s ním mluvila.“

„Proč?“

„Říkal, že mě nechce zbytečně vystavovat nebezpečí.“

„Neříkal, kdo by vás případně mohl ohrozit?“

„Nikoho nejmenoval,“ prohlásila. „A co ještě říkal?“

„To bylo všechno.“

„A nedal vám náhodou do úschovy svůj notes?“

Mlčky zakroutila hlavou.

„Určitě?“

„Určitě.“

„Napadlo mě, že si třeba myslel, že u vás bude ten jeho malý černý sešitek s poznámkami v bezpečí.“

„Přesto mi ho nedal.“

„Barrett, povězte mi pravdu. Prosím vás! No tak, prosím, prosím, smutně koukám! Věřte mi, že se o tom nikomu ani slovem nezmíním.“

„Říkám vám pravdu.“

Zakroutila jsem hlavou. „Nechci se s vámi hádat, ale Tom nosil ten sešitek pořád u sebe a od jeho smrti ho nikdo nikde neviděl.“

„A?“

„A všichni si myslí, že byl toho večera úplně sám. Teď se ale ukázalo, že jste tam s ním v té dodávce byla vy. Tak kde jinde by ten notes mohl být? Přece se o něj hrozně bál.

Musel vám ho dát! Jedině tak to dává smysl. Když přijdete na jiné vysvětlení, s chutí si ho poslechnu.“

Ticho, které následovalo, bylo výmluvné. Nechala jsem je působit a neřekla již ani slovo.

„Běžela jsem pro pomoc.“

„O tom nikdo nepochybuje,“ prohlásila jsem. „U silnice vás totiž viděl jeden strážník. Ale co ten notes?“

Barrett se podívala z okna. „Nemáte jediný důkaz,“

hlesla.

„To si uvědomuju. Tedy až na to, že vás ten večer viděla Cecilia na zápraží přijímací kanceláře svého motelu,“

vyhrkla jsem. „Tvrdí, že si pro vás za chvilku přijel váš otec, což jste mi taky sama říkala. Jen jste trochu pomotala skutečný sled událostí. Nemůžu sice dokázat, že u sebe Tomovy poznámky máte, ale jeví se mi to jako logické.“

Tu ze zadních dveří kavárny vykoukla Nancy. Barrett otevřela dveře, malinko se vyklonila a zavolal na ni: „Hned jsem tam!“ Nancy přikývla a ještě zamávala.

„Tak kde je ten notes?“

„Mám ho v kabelce,“ přiznala nakonec neochotně.

„A mohla byste mi ho dát?“

„Co je na těch poznámkách tak důležitého?“

„Vyšetřoval dvě vraždy, tak si myslím, že tam o nich něco bude. Četla jste je?“

„No ano, četla, ale je to jen pár výslechů a nesouvislých vět. Taky je to tam samý datum a zkratka. Nic zvláštního.“

„Tak proč se pořád tak zdráháte mi je vydat?“

„Tom mi řek, že je mám schovat, dokud se sám nerozhodne, co s nimi.“

„Jenže nemohl vědět, že umře.“

„To je na houby!“ ulevila si.

„Podívejte, když mi ten notes hned teď dáte, okopíruju si ho a už zítra ráno vám ho zase vrátím.“

Chvilku v ní všechno vřelo a pak řekla: „Tak dobře.“

Vystoupila z auta, já rovněž. Ještě jsem v rychlosti zamkla dveře a vyběhla za ní. Vešly jsme do kavárny.

Kabelku si nechávala v komoře nalevo vedle dveří do kuchyně. Vyndala z ní notes a podala mi ho. Vypadala dost rozrušeně, tak jsem měla potřebu ji přivést na jiné myšlenky.

Najednou však prohlásila: „Ještě říkal, že klíč je na stole.“

„že je klíč na stole?“

„Přesně takhle to řekl. Dokonce dvakrát.“

„Říkal ve stole nebo na stole?“

„Myslím, že na stole. Už musím běžet.“

„Děkuju vám. Jste poklad.“ A prstem jsem si zavřela pusu na zámek. „Přísně tajné! Nikomu ani slovo.“

„Sakra! Proč jsem vám to říkala?“

Z kuchyňských dveří se vyklonila Nancy. „Á, Kinsey, tady jste! Volá Brant,“ oznámila mi.

Odebrala jsem se do lokálu, jenž byl doslova liduprázdný. Sluchátko bylo položené na barovém pultu hned vedle pokladny. „Braňte, jste tam?“

„Dobrý den, Kinsey!“ řekl.

„Kde jste a jak jste se vůbec dozvěděl, kde mě hledat?“

„Jsem u mámy. Před chvílí jsem projížděl kolem Rainbow Cafe a viděl vzadu na parkovišti vašeho brouka.

Jen jsem si to chtěl ověřit a taky se zeptat, jestli jste v pořádku.“

„Jsem v pořádku. Je už vaše matka doma?“

„Nevrátí se dřív jak v devět večer,“ odvětil. „Potřebujete něco?“

„Vlastně ani ne. Kdybyste s ní ale náhodou mluvil, vzkázal byste jí, že už ho mám?“

„Co že máte?“

Dala jsem si ruku před pusu a zakryla mikrofon sluchátka, aby nikdo nemohl slyšet, co Brantovi říkám.

Připadala jsem si jako ve špionážním filmu. „Ten notes.“

„Jak jste ho našla?“

„To vám vysvětlím až později. Za chvilku jsem u vás.

Počkáte?“

„Bohužel. Jen jsem si odskočil z práce a večer zas jedu k Sherry.“

„Vy pracujete o víkendech?“

„Obyčejně ne,“ řekl. „Jen za někoho zaskakuju, ale ještě bych rád zařídil pár věcí. Popovídáme si zítra.“

„Tak dobře. Uvidíme se,“ rozloučila jsem se s ním.

*

Dojela jsem k Selmě, otevřela si a zamířila do kuchyně.

V domě bylo šero, ticho a nesnesitelně přetopeno. Vše tam vypadalo stejně jako při mém odjezdu, vyjma talířku s čokoládovými řezy, který stál na lince, překrytý celofánem a opatřený lístečkem se vzkazem: „Nabídněte si!“ Uvnitř se na celofánu zachytily kapičky vody, a tak jsem usoudila, že byly řezy ještě nedávno v chladničce nebo na mrazáku.

Brant nejspíš předpokládal, že je ten vzkaz určený pro něho, protože po něm zbyl na stole talíř a dezertní vidlička celá od čokolády. Mrzelo mě, že jsem ho minula. Oč by bylo lepší, kdybychom dali hlavy dohromady.

Odebrala jsem se tedy do Tomovy pracovny a posadila se do jeho otočné židle. Rozsvítila jsem stolní lampu a začala listovat zápisníkem. Byl v černých kožených deskách, již ohmataných a měkkých, s odřenými růžky.

Mohla jsem udělat jen jediné. Začala jsem na první stránce, datované do prvního června, a skončila na poslední, která byla nadepsána datem prvního února, tedy dva dny před Tomovou smrtí. Tím pádem jsem před sebou měla poznámky za oněch osm měsíců, které dosud chyběly v Tomově pečlivé evidenci. Škrabopis, kterým byly zaplněny uzounké řádky, pojednával o případech, na nichž Tom za tu dobu pracoval. U každého z případů bylo v levém horním rohu uvedeno evidenční číslo a poznámky jako takové zahrnovaly původní žalobu, výsledky ohledání místa činu, jména, adresy a telefonní čísla svědků. Pročítala jsem sotva

čitelné zkratky a postupovala od výslechu k výslechu; luštila Tomovy osobní postřehy, různé odkazy, připomínky a otázky, které ho při každém vyšetřování napadaly. Tak jsem z těch bezmála hieroglyfů vyčetla, že bylo objeveno Pinkieho tělo, jaký byl posudek koronera, Treye Kirchnera… Tom místo jeho jména použil symbol „III.“.

Všechna jména také zkracoval na pouhé první písmeno. Při čtení jsem například narazila na „R“ a „B“. Předpokládala jsem, že půjde o Rafera a Tomova šéfa, šerifa Boba Staffera.

Naštěstí si umím leccos domyslet a představivost mi taky nechybí, takže jsem pochopila, že se Tom dostal až k Pinkieho propuštění z věznice v Chino a také věděl o jeho přátelství s Alfiem Tothem, což mu potvrdila „MB“, tedy Margaret Brineová z „ÚŠ“, tedy z úřadu šerifa. „CS“ byla podle všeho Colleen Sellersová, o níž se místy zmiňoval též

jako o „C“ a která mu telefonovala, když zjistila, že je Alfie Toth zavřený ve vězení v „ST“. Také jsem objevila zápis o jeho cestě do Santa Teresy, včetně přesného data, délky trvání, počtu ujetých kilometrů a výdajů za jídlo a ubytování. Jak jsem zjistila už dřív, mluvil Tom pátého nebo šestého s Davem Estesem z hotelu Gramercy. Hned nato se vypravil za Olgou Tothovou, jejíž adresu a telefonní číslo si rovněž pečlivě zaznamenal. Když mu pak podruhé volala „CS“ a oznámila mu, že se našlo tělo Alfieho Totha, přestal ve svých poznámkách zacházet do detailů. A zatímco do té chvíle zapisoval prakticky slovo od slova každičký

rozhovor, jako mávnutím kouzelného proutku byl najednou strašně opatrný, protože se podle mého mínění uchýlil k nějaké šifře. Na poslední stránce totiž bylo jen pár čísel, 8, 12, 1, 11 a 26, velká, podtržená, s vykřičníkem a otazníkem. Jen ta interpunkce naznačovala, že snad svým závěrům ani nedokázal uvěřit. Seděla jsem tam, zírala na ta čísla, až mi začala tančit před očima.

Tak jsem se zvedla a vrátila se zase do kuchyně. Tam jsem přecházela jako lev v kleci. Natočila jsem si sklenici vody z kohoutku a vypila ji. Hltala jsem ji plnými doušky.

Říhla jsem si. Prázdnou sklenici jsem dala do myčky a v záchvatu pořádkumilovnosti k ní ještě přidala talířek s vidličkou, které po sobě na stole nechal Brant. Na chvilku jsem musela vypnout a věnovat se právě takovým maličkostem, abych se pak s čistou hlavou mohla zase pustit do té hádanky. Co, k čertu, znamenala ta zpropadená čísla?

Snad datum? Kombinaci k otevření trezoru? Pak jsem si vzpomněla, že Tom říkal Barrett o nějakém „klíči“, co měl na nebo ve stole. U toho stolu jsem strávila týden života a na žádný klíč jsem si nevzpomínala. Jaký klíč měl vlastně na mysli? Klíč k čemu? Vždyť na deskách jeho notesu nebyl žádný z těch maličkých zámečků, jaké bývají na deníčcích pro malé holky.

Vrátila jsem se tedy do Tomovy pracovny a opět usedla za stůl. Bez dlouhého rozmýšlení jsem prohledala všechny zásuvky. Třeba měl nějakou kasičku. Možná domácí sejf. A

co když si nechal do nějaké skříňky namontovat zámek s číselnou kombinací? Kolik pytlů s odpadky jsem za ten týden asi vyhodila? Najednou se mě zmocnila panika, že jsem se připravila o něco důležitého, co mělo pro Toma, a nyní i pro mě, zásadní význam.

Jednu po druhé jsem zásuvky vyprázdnila a nakonec je všechny zcela vysunula ze stolu. Chtěla jsem se na ně totiž

podívat ještě zezadu a zespoda. Poklekla jsem a sklonila hlavu pod stůl, jestli ten klíč náhodou nebude přilepený leukoplastí na spodní straně pracovní desky. Celý jsem ho také ohmatala, abych měla naprostou jistotu, že jsem něco nepřehlédla. Ze šuplíku s pouty a pendrekem jsem si pak vypůjčila Tomovu služební baterku a posvítila si mezi kolejničky zásuvek. Také jsem obrátila vzhůru nohama otočnou židli, jestli není ten klíč pod sedadlem. Nemyslel snad tím „klíčem“ něco, za pomoci čeho se vyřeší nějaký rébus nebo jiná záhada; tedy klíč jako vodítko? Nebo šlo zkrátka o klíč ze železa, kterým se odemyká mechanický zámek? Vrátila jsem zásuvky na původní místo a sklidila vše z horní desky stolu. Zadívala jsem se na psací podložku a prstem přejížděla jednotlivé nápisy a hlavně čísla! Byla tam! 8, 12, 1, 11, 26, orámovaná oprátkou. Poznamenal je tam dokonce dvakrát. Jednou do katovské smyčky a podruhé do rámečku s trojrozměrným efektem. Co když jsem ale to klíčové vodítko vyhodila? Byli tu už popeláři? Raději jsem se usilovně zabrala do práce, abych nemusela myslet na to,

co mi dělalo takové vrásky. Poléval mě studený pot. Uvnitř v domě bylo vedro jako v peci. Přistoupila jsem k oknu, otevřela je, odjistila okenice a rychle je otevřela. I zde se okenice zřítily na zem a já je přitom s potěšením pozorovala.

V tu ránu dovnitř zavanul chladivý vzduch, který jsem vdechovala plnými doušky. Doufala jsem, že mě to uklidní.

Pak jsem se opět posadila ke stolu a zatřásla hlavou. Už

jsem zdaleka nebyla tak rozrušená a dokázala jsem se daleko lépe soustředit na to, co všechno jsem dělala minulý týden.

Na žádný klíč jsem si nevzpomínala, ale bylo mi jasné, že kdybych něco takového objevila, jistě bych to jen tak nevyhodila do smetí. Pokud jsem ten klíč tedy dosud nenašla, byla tu jistá naděje, že ještě někde bude. Takže!

Jediná možnost byla dál hledat, a to maximálně soustředěně a důkladně. Proto jsem opět prohledala všechny zásuvky a přehodnotila jejich obsah. Vzala jsem do ruky každý papír, který si Tom založil, otevřela každou obálku, každé desky, každý sešit, rozebrala každé pero, obrátila v dlani každé pravítko, cedulku i lepicí pásku. Tím klíčem mohla být ale jediná věta, dokonce jen jediné slovíčko, které by vše náhle objasnilo. V duchu jsem se stále vracela k tomu, že ta čísla byla nějakou šifrou. Zatím se mi nedoneslo, že by snad Tom kdy pracoval pro tajnou službu, takže muselo jít o něco jednoduchého a snadno řešitelného.

Na nebo v jeho stole.

Na kus papíru jsem si napsala celou abecedu a k jednotlivým písmenům přiřadila čísla od 1 do 26. Pokud číslice 8, 12, 1, 11 a 26 použil jednoduše namísto písmen, pak měl na mysli zkratku „HLAKZ“. Co to ale znamenalo?

Na první pohled jsem z toho dvakrát moudrá nebyla. Něco-Los Angeles-něco-něco? Nic mě však nenapadlo. Zkusila jsem to obráceně a k písmenu „A“ přiřadila číslo 26, k „B“

zase 25, až jsem skončila u jedničky, která zastupovala „Z“.

Pokud byla tahle varianta správně, pak číslice 8, 12, 1, 11, 26 zastupovaly zkratku „SOZPA“. To byla však další hádanka. Co to krucinál bylo? Snad jméno? Byla jsem stále zničenější a zmatenější.

8, 12, 1, 11, 26. Mohly to být měsíce v roce? Srpen, prosinec, leden, listopad? Co by pak ale znamenalo těch 26?

A proč by byly přeházené? Měla jsem ta čísla snad sečíst?

Nebo odečíst? Nebo to snad byla poznávací značka? Nahlas jsem je odříkala: „Osm. Dvanáct. Jedna. Jedenáct. Dvacet šest.“ Nic to neznamenalo. Jestliže tedy ty číslice zastupovaly písmena a ta zase slova, jistá jsem si mohla být jen jedním. že bude každé písmeno jiné… že se žádné nebude opakovat. Mohlo to být něčí jméno? Vybavila jsem si Nota Lake s jeho obyvateli a pokusila se vzpomenout si, kolik z nich mělo jméno na pět písmen. Brant, Macon, Hatch, Wayne. James Tennyson. Rafer. Podívala jsem se na vykřičník s otazníkem: „!?“. Co mělo znamenat tohle? Snad zděšení? Úžas?

Najednou jsem si uvědomila, že mám hrozný hlad…

Bezpochyby za to mohl ten stres. Jak jsem totiž čekala vzadu za Rainbow Cafe na Barrett, úplně jsem se zapomněla naobědvat, a takhle to dopadlo. Bylo již čtvrt na pět. Přešla jsem tedy pro změnu do kuchyně, tentokrát opravdu kvůli jídlu. Byla jsem tak hladová a zmatená, až jsem měla pocit, že mi mozek co chvíli vypoví službu. Otevřela jsem ledničku, která mě přivítala talířkem se zbytky od včerejší večeře. Ještě jsem ji měla v živé paměti, a tak jsem neměla ani pomyšlení si něco takového ohřívat. Podívala jsem se tedy do ošatky na pečivo. Ani drobeček. Zkusila jsem ještě kredenc, ale burské máslo nikde. Co to bylo za domácnost?

Pak jsem pohledem spočinula na cedulce se vzkazem pro mě a z nedostatku lepších možností opatrně odkryla celofán a nabídla si jeden čokoládový řez. Byl malinko okoralý a na můj vkus poněkud tužší, ale poleva mi celkem zachutnala, i když byla přeslazená. Chemickou příchuť jsem však sotva rozeznávala. Přesto bylo jasné, že je to všechno vyrobené z prášku. Kdokoli však okusil katastrofální šlehačku ve spreji Miracle, musel si na něčem takovém pochutnat. Ne že by se Selma za celou tu dobu s něčím vytáhla, ale myslela to dobře a já se stejně zanedlouho již měla stravovat jinde.

Nakonec jsem přímo z krabice upila trochu mléka, to abych zbytečně nešpinila nádobí.

Takto posilněna jsem byla připravená konečně se vypořádat s tou záhadou. Vrátila jsem se do pracovny,

usedla na židli a zatočila se na ní kol dokola. Co jestli 8, 12, 1, 11 a 26 byly odkazy na čísla stránek přímo v notesu?

Zkusila jsem tuto cestu, ale na zmiňovaných stránkách nebylo nic, co by s případem mohlo nějak souviset. Zádně společné body, žádná čísla odkazující na jiné stránky.

Odpoledne se pomalu schylovalo k večeru a má snaha nikam nevedla. Vrátila jsem se tedy na samý začátek. Selma si mě najala, abych zjistila, co trápilo jejího muže. Zaklonila jsem se a opřela si hlavu o opěradlo židle. Proč se Tom tolik trápil? ptala jsem se sebe samé. Zhoupla jsem se a v klidu se nad tím ještě jednou zamyslela. Určitě to bylo v tom, že se někdo, koho znal, dostal k jeho soukromým poznámkám a přečetl si, kde byl v tu chvíli Alfie Toth, aby ho mohl zabít.

Ale proč by váhal, proč by se tak trápil, kdyby v tom měl prsty třeba Hatch… nebo James nebo Wayne? Tom hrál vždycky podle pravidel. To mi říkal kdekdo. Byl to zkrátka muž zákona v pravém slova smyslu. Kdyby ovšem podezříval některého z nich, jistě by se nerozpakoval a zakročil by. Nebo snad ne? Co by mu v tom mohlo zabránit?

Jestliže do jeho takřka svatých poznámek tajně nahlédl Wayne, pro Toma to přece nemohlo nic znamenat.

Pohledem jsem sjela k psací podložce. Odsunula jsem stranou hromádku desek. Do pravého dolního rohu si Tom načrtl tabulku a do ní vypsal jeden po druhém všechny dny měsíce února. Rok však již neuvedl. Prvního byla neděle a dvacátého osmého sobota. Poslední dvě soboty toho měsíce,

dvacátého prvního a dvacátého osmého, byly proškrtnuté.

Šlo snad o rok 1908? Nebo 1912, 1901, 1911 případně 1926? Vstala jsem a přistoupila ke knihovně a našla výtisk almanachu. Nalistovala jsem rejstřík a našla si, na které stránce bude tabulka s cyklickým kalendářem. V dané tabulce byly nalevo jednotlivé letopočty, a to od roku 1800

do roku 2063. Ke každému roku bylo přiřazeno číslo odpovídající číslu uvedenému v tabulce se všemi možnými kombinacemi rozložení dnů a měsíců. V obecném kalendáři označeném číslem jedna bylo prvního ledna v neděli; prvního února ve středu a podobně tam byly rozepsané i ostatní měsíce. Ve druhém schématu obecného kalendáře bylo prvního ledna v pondělí; prvního února ve čtvrtek; a tak to pokračovalo pořád dál. Jestliže se tedy člověk potřeboval dozvědět, jaký den byl kterého data, například 5. března 1966 –, jednoduše si vyhledal, pod kterým číslem je uvedený rok 1966. U něho stálo číslo sedm. Poté si nalistoval schéma obecného kalendáře číslo sedm a zjistil, že 5. března byla toho roku sobota.

Rozsvítila jsem si stolní lampu a zahloubala se do schémat obecných kalendářů ve snaze najít přesně takový únor, jaký Tom načrtl na svou podložku. Danému rozložení dnů odpovídalo schéma číslo pět. Prvního února byla neděle a osmadvacátého poslední sobota v měsíci. Schéma kalendáře číslo dvanáct bylo podobné, jenže toho roku měl únor dvacet devět dní, nikoli dvacet osm. Zkusila jsem tedy

najít přesný rok, který danému schématu odpovídal. Začala jsem rokem 1900. První vhodný byl rok 1903. Avšak rok 1908 a stejně tak i 1912 nevyhovovaly. Neděle byla prvního února též v roce 1914, ale to už neplatilo pro rok 1926.

Následovaly 1925, 1931, 1942, 1953, 1959, 1970, 1981, 1987, 1998. Proč byl důležitý právě takový únor? Konkrétní rok s tím nemohl nijak zvlášť souviset, nebo snad ano? A proč Tom proškrtl ty dvě poslední soboty? Na chvilku jsem se nad tím zamyslela. Když člověk odečetl od ostatních dnů tyto dva, zbývalo rázem dnů šestadvacet, stejně jako písmen v abecedě. Zkusila jsem tento postup a k jednotlivým dnům v měsíci připsala písmena abecedy. A byla jsem tam, kde jsem byla. U „HLAKZ“.

Nepřestávala jsem se houpat, jen jsem pohlédla směrem k oknu. Bylo bezmála půl šesté a venku byla tma jako v ranci. Otevřeným oknem dovnitř stále vanul chladný vánek.

Viděla jsem, jak se venku před ním chvěje horký vzduch, který pro změnu obstarávalo ústřední topení. Uvnitř v pokoji bylo nyní již o poznání chladněji. Předklonila jsem se a okno zavřela. Můj zrak spočinul na vlastním odrazu v matném skle. Co ta čísla zatraceně znamenala? Najednou se odkudsi přihnal průvan. Táhlo snad dovnitř komínem? Byla jsem zvědavá, co to může být, tak jsem se zvedla a opustila pracovnu. Došla jsem až na druhý konec předsíně a pak do obýváku, kde jsem rozsvítila stolní lampy. Závěsy se chvěly, jako by za ně tahala neviditelná ruka. Podívala jsem se ke

komínu a zavřela hlavní tah. Pak jsem přelétla všechny dveře. I vchod byl zavřený a zamčený a stejně tak i zadní východ a dveře do garáže. Tím to tedy být nemohlo.

Nahlédla jsem tedy do Selminy ložnice. Všechno tam bylo napohled v pořádku. Jen záclony na oknech se mírně chvěly.

Pokračovala jsem dál chodbou. I v Brantově pokoji byla všechna okna zavřená.

Zůstala jsem na místě. Dveře do mého pokoje byly pootevřené. Nechala jsem je snad takhle sama? S obavami jsem je otevřela. Přitom v průvanu divoce zavlály záclony.

V pokoji to vypadalo jako po výbuchu. Na koberci ležely nějaké střepy a okno, které jsem tak pečlivě zavřela, bylo proražené kladívkem, jež se dosud válelo na podlaze. Střepy velikosti zrnek mořské soli byly naprosto všude a připomínaly maličké démanty. Kdosi okno otevřel, pravděpodobně zvenčí. Bylo jasné, že se dovnitř někdo vloupal. Rychle jsem doběhla k posteli a zajela dlaněmi mezi matraci a čelo. Zbraň nikde.

22

Podívala jsem se na hodinky. 5:36. Vrátila jsem se do kuchyně, připravená vytočit 911. Už jsem měla v ruce sluchátko, když tu jsem zaváhala. Komu se asi tak dovolám?

Rafterovi? Brantovi? Tomovu bratru Maconovi? Nevěděla jsem, zda některému z nich mohu věřit. Stála jsem tam a pokoušela se přijít na to, komu vůbec mohu v tuto chvíli důvěřovat. Zamrazilo mě. Bylo jisté, že kromě mě v domě nikdo nebyl. V pokoji pro hosty jsem totiž nebyla od chvíle, co jsem se poměrně brzy odpoledne vrátila domů. Tudíž

člověk, který se tam vloupal, odešel pravděpodobně dávno před mým návratem. Za normálních okolností bych si do svého pokoje šla sice uklidit bundu a také se osprchovat nebo si zdřímnout, zkrátka se celkově nějak osvěžit a vzpamatovat –, jenže tentokrát jsem měla v hlavě jen Tomovy pracovní poznámky. Proto jsem zamířila přímo k němu do pracovny. Byla jsem úplně mimo. Mysl, trýzněná strachem, vylétla z mého těla jako vyplašený ptáček.

Tu pronikavě a neobyčejně hlasitě zazvonil telefon.

Zatočila se mi z toho hlava. Také jsem sebou trhla, protože jsem měla nervy obnažené a reagovala jsem nepřiměřeně

rychle až křečovitě. Zvedla jsem sluchátko, ještě než

zvonění stačilo utichnout. „Haló?“

„Haló, Kinsey! Tady Brant. Je už doma máma?“ ptal se se vší lehkostí, bezstarostností a rozjařeností mládí.

Srdce mi bušilo až v žaludku. „Je třeba, abyste se vrátil domů,“ prohlásila jsem a vlastní hlas ke mně doléhal jakoby z dálky.

Nejspíš jsem ho tím vyplašila, protože najednou mluvil úplně jinak: „Proč? Co se děje?“

„Někdo se sem vloupal. Podlaha v pokoji pro hosty je samý střep a ztratila se mi zbraň.“

„A kde je máma?“

„To nevím. Vlastně… moment. Je u bratrance v Big Pine. Jsem tu úplně sama,“ odvětila jsem.

„Zůstaňte tam. Hned přijedu.“ Pak zavěsil.

I já položila sluchátko. Otočila jsem se, opřela se o zeď a malinko přitom zakňourala. Město plné kovbojů a jeden takový si na mě brousil zuby! Natáhla jsem ruce před sebe.

Klepaly se mi prsty a ty dva vykloubené byly dosud napuchlé a úplně k ničemu. I zbraň mi někdo ukradl. Jenže nějakou jsem u sebe mít musela, abych se mohla v případě potřeby bránit. Proto jsem jednu po druhé zotvírala všechny kuchyňské zásuvky s úmyslem najít nějaký použitelný nůž.

Jedna vyklouzla ze svých kolejniček, praštila mě do boku a ještě ke všemu se celá vysypala na podlahu. Nejrůznější náčiní mi u nohou vytvořilo nesourodou hromádku. Cítila

jsem, jak mi pod víčky tak tak drží slzy. Nabrala jsem plnou hrst rozházeného nádobí a hodila je zpět do šuplíku.

Nakonec se mi ovšem nechtělo podařit upevnit zásuvku zpět do kolejniček. V zoufalství jsem s ní praštila o linku, a to tak razantně, že jedna nerezová obracečka vyskočila a vypadla ven. Zásuvku jsem už pak nechala být a našla si nůž na maso, který vypadal jako reklamní bonus, který koupíte spolu s čisticím prostředkem. Působivě se na něm odráželo světlo kuchyňského lustru. Měl zkosené ostří. K čemu mi ale takový nůž na maso bude, ptala jsem, až na mě někdo vypálí kulku?

Měla jsem pocit, že to trvá celé hodiny.

Kdykoli se pohnula vteřinová ručička hodin, slyšela jsem to.

Tu jsem zvenčí zaslechla skřípění brzd a vzápětí bouchnutí dveří auta. Otočila jsem se a upřeně se zadívala na vstupní dveře. Co když to bude někdo jiný? Co jestli to budou oni? Najednou se dveře rozletěly a dovnitř vběhl Brant, jen tak v civilu. Přistoupil ke mně a já měla pocit, že v případě potřeby vydá za celou bitevní loď. Natáhla jsem ruku a on ji sevřel v té své.

„Ježiši, vy vypadáte! Jak se někdo mohl dostat dovnitř?“

Ukázala jsem na dveře svého pokoje a vmžiku za ním bezmyšlenkovitě vykročila tím směrem. Situaci zhodnotil velmi rychle, snad jediným zběžným pohledem. Pak pokoj pro hosty opustil a systematicky začal procházet všechny

ostatní místností a neopomenul přitom nahlédnout do každičkého kouta, každičké škvíry. Také se šel podívat dolů do sklepa. Zůstala jsem nahoře na schodech a nervně si mnula ruce. Mé pochroumané prsty mě v tu chvíli zvlášť zaujaly. Jak byly opuchlé a nemotorné! Kam se ale poděla má zbraň? A jak jsem se vlastně chtěla bránit, když jsem ten nůž nechala ležet na lince?

Brant se zase vrátil do kuchyně. Šla jsem za ním jako kachňátko. Na hlase mu bylo znát, že se musí dost ovládat, a z jeho chování se dalo vyčíst, že situaci považuje za velmi vážnou. „Vzal ten notes?“

Uvědomila jsem si, že o sebe skřípu zuby. „Kdo?“

„Ten, kdo se sem vloupal,“ odsekl.

„Měla jsem ho v tašce,“ opáčila jsem. „Myslíte si, že hledal ten?“

„No jistě,“ prohlásil Brant. „Nedovedu si představit, proč by jinak tolik riskoval. Řekněte mi radši, co přesně jste celý den dělala. Kdy jste odsud odešla a v kolik se zase vrátila.“

Měla jsem dojem, že mluvím hrozně nesouvisle a nesrozumitelně, ale přesto jsem mu nakonec pověděla, jak jsem upadla v nemilost, u kolika benzínek mě toho dne odmítli obsloužit a také o své zastávce v Rainbow Cafe, kde jsem si promluvila s Nancy. Zmínila jsem se i o setkání s Raferem a Vičky a také o tom, že jsem mluvila s Cecilii a Barrett. Myslelo mi to dvakrát rychleji než mluvilo, a tak jsem si připadala jako paralyzovaná a hloupá. Brantovi, bůh

mu žehnej, zřejmě mé staccato v nejmenším nevadilo, a dokonce mě i doplňoval, kdykoli jsem se zasekla a marně hledala vhodné slovo. Co to se mnou bylo? Vždyť jsem nebyla poprvé v životě tak vyděšená… tak bezmocná…

zbavená všeho…

Brant se na mě zadíval. „Mluvila jste s ním vlastně?“

Co to zase říká? „S kým?“ Připadala jsem si jako úplný idiot.

„S Raferem.“

Na co že jsem se ho to ptala? A co vlastně předtím řekl?

Co s tím měl společného Rafer? „Cože?“

„S Raferem. V Rainbow Cafe.“

„Ano. Náhodou jsme se setkali v Rainbow.“

„To vím. Říkala jste to. Jen se vás ptám, jestli jste s ním mluvila,“ zopakoval s přehnanou shovívavostí. „No jasně.“

„Vy jste s ním mluvila?!“ Poplašeně zvýšil hlas. Všimla jsem si, jak naléhavě a nevěřícně to řekl. Asi se na mě obracel s opravdu zásadní otázkou. „Řekla jsem mu, co je nového,“ podotkla jsem. Opět jsem se slyšela se zpožděním, jakoby s ozvěnou. Slova mi vířila nad hlavou, jednotlivé obrazy se tříštily a jejich střípky odletovaly do stran.

„Vždyť jsem vám říkal, abyste počkala, dokud to neověřím. Kdo myslíte, že rozšířil všechny ty klepy?“

„Kdo?“

Brant mě uchopil za ramena a malinko mnou zatřásl.

Vypadal rozčileně a zarýval mi prsty do kůže. „Kinsey, proberte se a dávejte pozor! Je to vážné,“ dodal ještě.

„Nechcete mi snad říct, že to byl on?“

„Samozřejmě, že to byl on. Kdo jiný by to mohl být?

Přece se nad tím zamyslete, vy naivko!“

„Nad čím se mám zamyslet?“ nevěděla jsem. Jeho neklid, tak očividný, byl nakažlivý. Spoléhala jsem, že mi pomůže, ale vedle tak vyděšeného člověka jsem se cítila snad v ještě větším nebezpečí.

Dál pokračoval, vemlouvavě, konejšivě a opět podivně naléhavě. „Sama jste mámě říkala, že to musel být někdo od policie. To si vážně myslíte, že by můj otec najednou nemohl spát, kdyby to byl jen tak někdo? Musel to být Rafer. Byl jeho nejlepší kamarád. Dělali spolu léta. Táta si o Rafterovi myslel, že je to jeden z nejlepších policajtů, co kdy žili. A najednou zjistí, že zabil dva lidi. Ježiš! Musel se proklínat, když mu došlo, co se stalo. To si to nezapsal?

Není to snad v jeho poznámkách?“

Mluvil o překot, slova jako by se mu zhmotňovala nad hlavou.

Cosi zapraskalo, jako by se rozsypaly kamínky. „Ty poznámky jsou zašifrované. Nemůžu je rozluštit.“

„Kde je máte? Ukážete mi je? Třeba z toho něco vyčtu.“

„Tamhle. Myslíte, že to chtěl nahlásit na oddělení vnitřních záležitostí?“

„Určitě. Rozhodování to pro něho asi nebylo nijak snadné. I když byl ale loajální vůči Rafterovi, určitě by v první řadě hájil čest celého oddělení. Nejspíš se musel modlit, aby se to celé nějak vysvětlilo, a doufal, že se třeba plete.“

Mozek mi pracoval na plné obrátky. To jazyk mě zrazoval, a cokoli mě napadlo, nedokázala jsem ani procedit skrze zuby. Nemohla jsem od sebe oddělit čelisti a sotva jsem dokázala pohnout rty. „Mluvila jsem s Barrett. Byla s Tomem v dodávce, předtím než zemřel,“ vykoktala jsem nakonec.

„A o čem spolu mluvili? Proč se s ní sešel?“

„Nevím už kvůli čemu. Nevzpomínám si.“

„Vy jste ji vůbec nezmáčkla? Byla jste s tou holkou přece sama,“ podivoval se. Vše, co říkal, se v mých představách zhmotňovalo, napsané velkými písmeny.

„Nekřičte!“

„Vždyť nekřičím. Co je vám?“

„Barrett se o Rafterovi nikdy ani slovem nezmínila.“ Pak jsem si vzpomněla. Říkala, že se jí Tom vyptával na otce.

„Proč by to taky dělala? Nijak vás nezná, tak se vám přece nebude hned svěřovat. Takovou věc by vám určitě neřekla. O vlastním otci? Panebože, musela by být úplný blázen!“ vyjekl.

„Ale jak to, že mi dala ten notes? Myslíte snad, že si nedomyslela, jak je důležitý?“

„Barrett o těchhle věcech nemá páru. Vůbec nic o tom neví.“

„Ale jak můžete vědět, co udělal nebo neudělal její otec?“

„Protože si umím leccos domyslet,“ prohlásil vyčerpaně.

„Dal jsem si dvě a dvě dohromady. Koukněte, Tom se sešel s Barrett. A proč? Nejspíš chtěl zjistit, kde byl Rafer v době, kdy byl zavražděn Pinkie. A stejně tak i Alfie Toth. Jemu ta souvislost neunikla. Bál se, že někdo od nich přišel na to, jaké má podezření. Nebo jste to snad sama neříkala? A tentýž člověk si od něho také nejspíš tajně opatřil informace o Tothovi. A kdo myslíte, že to byl? Rafer!“

„Rafer,“ hlesla jsem. Přikyvovala jsem. Jasně jsem si uvědomovala, co říká. Sama jsem si už nějakou chvíli myslela totéž. Pro Toma bylo přátelství s Raferem tak vzácné, že musel dlouho a opravdu usilovně přemýšlet, než

se rozhodl vydat ho do rukou spravedlnosti, a tím samozřejmě zradit jejich přátelství. Takové dilema ho skutečně mohlo velmi stresovat. V mozku mi to přepínalo a všechny nervové spoje se mi div nepřehřívaly. Cvak, cvak, cupity, cup. Rafer. Bylo to jako v hracím automatu.

Jednotlivé myšlenky vířily kol dokola, narážely do stěn, rozsvěcely malé žárovičky a mně se přičítaly další a další body. Tu jsem si vzpomněla na recepčního z hotelu Gramercy. Proč mi neřekl, že ten neznámý detektiv byl černoch? Nebo by si snad takovou věc nezapamatoval?!

Pořád se mi to honilo hlavou. Nedokázala jsem uchopit jedinou myšlenku a dojít k nějakému kloudnému závěru.

Cvak, cvak. Jako bych hrála kulečník. Bílá koule, ta nejdůležitější myšlenka, jako by pokaždé rozstřelila všechny ostatní. Kéž bych si před odjezdem ze Santa Teresy promluvila s Lelandem Peckem! Měla jsem z toho divný pocit. Velký strach. Veškeré zvuky byly najednou hlasité a hned zase utichaly. Takřka jsem rozeznávala jejich frekvenční vlnění, na kterém se jako lodě pohupovaly jednotlivé věty.

Brant pořád něco říkal. Připadalo mi, že plácá páté přes deváté, ale smysl to na druhou stranu dávalo. „Pinkie měl zálusk na Barrett. Byla na výletě v horách a náhodou narazila na jejich tábořiště.“

Pokračoval dál a já to všechno před sebou viděla tak živě, jako by se to stalo přímo mně.

„Barrett pak přepadli. Dal jí k hlavě pistoli. Znásilnil ji.

Zbil ji a sexuálně zneužil. Zprznil ji a hrozně jí ublížil.

Přinutil ji dělat věci, které se ani nedají popsat. A Alfie tam stál a ani nehnul prstem, vůbec jí nepomohl. Nakonec utekl a nechal ji napospas Pinkiemu. Barrett se vrátila domů úplně hysterická, ještě v šoku. Rafer si pak Pinkieho našel a oddělal ho. Navlíknul mu na krk oprátku a oběsil ho tam na tom stromě. Za to, co jí udělal, ho nechal pěkně pomalu umírat. Kdyby Alfie nevzal nohy na ramena a nezdejchnul se z města, zabil by ho taky. Rafer si celý ty roky myslel, že

na to nikdo nepřijde, ale pak se našlo Pinkieho tělo a táta si to spojil. Vážil cestu až do Santa Teresy, aby si promluvil s Alfiem, ale Rafer ho předběhl. Oběsil Totha stejným způsobem jako předtím Pinkieho.“

Brant se na mě vážně zadíval. „Co to máte s očima?“

„S očima?“ Jen to řekl, uvědomila jsem si, že opravdu nevidím normálně. Všechno kolem mě se točilo, jednotlivé obrazy se vlnily jako snímané rozbitou kamerou. Byla jsem najednou tak malátná, jako bych měla co chvíli omdlít.

Posadila jsem se. Složila jsem hlavu do klína. Hučelo mi v uších.

„Jste v pořádku?“

„Jo.“ Světla jako by blikala a okolní zvuky sílily a zase utichaly. Nedokázala jsem se pořádně soustředit. Slyšela jsem, co říká, ale pořád mi to úplně nedocházelo. V duchu jsem viděla Rafera s oprátkou v ruce. Viděla jsem, jak ji navléká Pinkiemu na krk. Také jsem viděla, jak někde uprostřed divočiny věší Alfieho. Cítila jsem s ním a chápala jeho nenávist i jeho bolest, které cítil, kdykoli si vzpomněl, co provedli jeho jediné dceři. Jen jsem se zeptala: „A jak to všechno víte?“

„Protože mi to Barrett řekla, když se jí to stalo.

Panebože, Kinsey! Proto jsem se s ní taky rozešel. Bylo mi teprve dvacet. Neunes jsem to,“ dodal sklíčeně.

„To je mi líto, moc líto,“ řekla jsem, ale v tu chvíli jsem už nevěděla, kdo si víc zaslouží, abych ho litovala. Zda

Barrett, protože ji znásilnili, nebo Brant, protože ještě nebyl dost zralý na to, aby se s něčím takovým vypořádal.

Najednou mě Brant obvinil: „Vy jste sjetá. To snad ne!

Co to v sobě, krucinál, máte?“

„Co v sobě mám?“ No jistě. Daniel hraje na klavír. Můj bývalý manžel. Je to krása. Má oči jako anděl, na hlavě zlaté kudrlinky a já ho tak miluju. Jednou mi dal LSD, aniž mi to řekl, a já pak zírala na podlahu a divila se, jak je možné, že se z ní najednou stala brána do pekel.

Brant najednou zvedl hlavu. „Co to bylo?“ zašeptal.

„Co?“

„Něco jsem zaslech.“ Jeho rozrušení mě probralo.

Nakazil mě svou úzkostí, jako by to byl nějaký virus. Ve vzduchu také visela zkáza a předzvěst smrti. Podobné chvíle jsem už zažila.

„Vydržte.“ Vyběhl do předsíně. Viděla jsem, jak se podíval ven ozdobně rámovaným kukátkem v předních dveřích. Rychle se zase stáhl zpátky a naléhavě na mě zamával. „Právě kolem projelo auto. Mělo zhasnuté reflektory. Zaparkovalo na druhé straně ulice, asi šest domů odsud. Máte zbraň?“

„Vždyť jsem vám říkala, že mi ji někdo ukrad. Ten, kdo se sem vloupal. žádnou zbraň nemám. Co se děje?“

„Rafer,“ špitl zlověstně. Přistoupil ke kuchyňskému stolu a ze zásuvky, kam si jeho matka dávala ty své zasedací

pořádky, vytáhl pistoli. Vrazil mi ji do ruky. „Tady, vemte si to.“

Jen jsem stála a ohromeně na něj zírala. „Díky,“

zašeptala jsem. Byl to běžný policejní revolver, Smith & Wesson. Podobný jsem si dokonce jednou málem koupila.

Šlo o 357 Magnum, s deset čísel dlouhou hlavní a vykládanou pažbou z ořešáku. Prohlížela jsem si zářezy na pažbě té, kterou mi dal. Některé byly tak hluboké, že jsem ani nedohlédla na konec.

„Rafer sem co chvíli vrazí a rozstřílí to tu,“ slyšela jsem Branta. „Nebude se s tím mazlit. Všem tady napovídal, že jste vražedkyně a taky feťačka, a koukám, že jste fakt něčím sjetá.“

„Nic jsem neudělala,“ polkla jsem naprázdno, v ústech jako na poušti. To ty čokoládové řezy. Byla jsem víc nafetovaná, než si dokázal představit. V paměti jsem se vrátila na policejní akademii, na přednášky a také k pozdější službě na ulici a snažila se vzpomenout si, jaké má která droga účinky; tlumivé, stimulující, halucinogenní, sedativní až hypnotické či opojné. Co jsem to jen v sobě měla?

Zmatek, paranoia, pokřivené vidění, nystagmus. V duchu jsem listovala jednotlivými pasážemi skript a vybavovala si slangové přezdívky PCP, jako například andělskej prach.

Byla jsem zrychlená, nestíhala jsem. Určitě jsem v sobě měla speed.

„Vy jste mu na to přišla. A teď vás bude chtít zabít.

Musíme se odsud prostřílet,“ shrnul Brant.

„Nenechávejte mě v tom. Promluvte s ním. Já mezitím uteču,“ mumlala jsem.

„Myslíte, že ho to nenapadlo? Bude mít někoho k ruce.

Nejspíš Macona a Hatche. Oběma pěkně ležíte v žaludku.

Radši půjdem rovnou na věc.“

Když si Brant svlékl bundu, zavanul ke mně pronikavý až štiplavý pach potu připomínající čpavek. Ať už se člověk dívá jakkoli a na cokoli, vždy jeho pohled spočine na něčem, co vypadá jinak, než je obvyklé. A třebaže jsem byla pěkně nadrátovaná, všimla jsem si, že má Brant na pravém zápěstí nějakou tmavou skvrnu… snad tetování nebo mateřské znaménko ve tvaru loďky. Na jinak bílé kůži se vyjímalo jako stigma. Co to mohlo být? ptala jsem se a mozek se mi div nepřehřál. Snad jizva, boláček, špína nebo strup?

Docházelo mi to pomalu, i když můj mozek pracoval rychle.

Stačilo se však jen ohlédnout zpátky a najednou jsem to měla. Byla to popálenina. A její tvar naprosto přesně odpovídal tvaru rozpálené žehličky, kterou jsem se pokusila odrazit jeho útok. Do žil se mi napumpoval adrenalin.

Dostala jsem se do stavu ne nepodobného euforii. Tu jsem se v duchu přenesla úplně jinam. Celou dobu jsem se snažila tu šifru rozluštit za pomoci nějaké šroubované logiky, zatímco jediným háčkem byla geometrie. Bylo to svisle, ne

vodorovně! Tak jsem měla zapsat ta čísla. Vyplnit Tomův „klíč“ shora dolů, namísto zprava doleva.

Odložila jsem pistoli na stůl. „Hned jsem zpátky,“ špitla jsem. S krajním vypětím sil jsem doklopýtala do Tomovy pracovny. Musela jsem se přitom přidržovat zdi, jak jsem vrávorala. 8, 12, 1, 11 a 26. Posadila jsem se ke stolu a zadívala se na kalendář, který načrtl. Byl tam celý únor, osmadvacet dnů. Prvního byla neděle a poslední dvě soboty v měsíci, jedenadvacátého a osmadvacátého, byly proškrtnuté. To znamenalo, že zbýval prostor přesně na šestadvacet písmen abecedy. Když jsem předpokládala, že ta šifra nebude složitá, nemýlila jsem se. Ve chvíli, kdy Tom zaznamenával, co zjistil, nemohl ztrácet čas nějakým komplikovaným převodem. Bylo proto nasnadě, že písmena jednoduše nahradil číslicemi.

Rychle jsem si vzala k ruce tužku a pustila se s ní do kalendáře v pravém dolním rohu Tomovy psací podložky.

Ke každému dni jsem připsala jedno písmeno abecedy.

Ovšem tentokrát jsem postupovala po jednotlivých sloupcích, nikoli po řádcích. Pakliže byla má teorie správná, zpětný převod čísel na text potvrdí, co jsem již beztak věděla: osmičku nahradí písmeno „B“, místo dvanáctky bude písmeno „R“, jednička se zase změní v „A“, jedenáctka v „N“ a šestadvacet nebude nic jiného než „T“.

B-R-A-N-T.

Brant.

Cítila jsem, jak mi z nitra probublává hysterický smích.

Byla jsem s ním sama pod jednou střechou. Kdykoli se mohl velmi snadno zmocnit usvědčujících poznámek svého otčíma. Nedávné prohledání Tomovy pracovny, ono rozbité okno, to všechno byla jen zástěrka. Všichni jsme si měli myslet, že se do domu vloupal někdo zvenčí, protože chtěl ukrást Tomův notes. Barrett se vůbec nic nestalo. Pinkie ji ani neznásilnil, ani nezprznil. To Branta nějak pokořil a ponížil!

„Co to děláte?“

Nadskočila jsem.

Brant stál ve dveřích. Bylo mi, jako bych až po pás zapadla do bahna. Jeho obraz se najednou rozvlnil a pak rozhoupal. Na odpověď jsem se nezmohla. Nystagmus.

Něco muselo být v těch čokoládových řezech. Nejspíš opravdu PCP. Ta agrese, paranoia. Bylo to jasné. Já však byla chytřejší než on. Nepoměrně chytřejší! V tu chvíli se se mnou mohl ment jen málokdo.

„Co si to tam prohlížíte?“

„Tomovy poznámky.“

„Proč?“

„Pořád si s nimi nevím rady. Zatracená šifra!“

Jen na mě civěl. Podle všeho uvažoval, jestli mu říkám pravdu. Na nic jsem už nemyslela. Byl najednou tak slabý a mladý a hezký. Takhle jsem ho snad ještě neviděla. Taková už je smrt. Je jako podivný milenec, který vás náhle a bez

varování sevře v objetí. A vy, než abyste vzdorovali a vymanili se mu, prostě se podvolíte. Natáhl ruku. „Vezmu ten notes k sobě.“

Vzpomněla jsem si na Smith & Wesson a notýsek mu podala. Kde jsem jen o té zbrani už slyšela? Opět se mi v hlavě roztočilo každičké kolečko a myšlenky se rozběhly všemi směry jako kapičky rozlité rtuti. Bylo mi jasné, že ke zbrani se hned tak nedostanu, tedy pokud mi ji sám nedá, abych se vlastnoručně zastřelila. A venku nebyl ani Rafer LaMott, ani nikdo jiný. Bylo to jen divadlo, které mě mělo oklamat. Dokázala jsem si to živě představit, nás dva, jak se tiše plížíme po domě, připraveni na útok, který nikdy nepřijde. Brant mě mohl zastřelit, kdykoli ho napadlo.

Později by jen tvrdil, že mě považoval za lupiče a že šlo o sebeobranu. Ještě by dodal, že jsem byla zfetovaná k nepoznání, což byla pravda. Třebaže mi to ještě jakž takž

myslelo, uvědomovala jsem si, jak se mnou ta droga mává.

Cítila jsem, jak se mi rozšiřuje vědomí. Mohla jsem ho ale převézt. Byl silný, to ano, ale měl daleko méně zkušeností než já. Přece jen jsem pracovala u policie. Věděla jsem tudíž

to, co on, a ještě o malinko víc.

„Je venku pořád to auto?“ zeptala jsem se.

Brant se opět vrátil do své role. Přiskočil k oknu, přitiskl nos na sklo a zadíval se kamsi napravo. „Asi v polovině ulice. Odsud byste ho jen sotva viděla.“

„Myslím, že bychom měli zhasnout. Nechci být takhle vidět. Připadám si jako na jevišti.“

Chviličku si mě prohlížel. Asi si představoval, jak to celé bude vypadat ve tmě. „Máte pravdu. Vy zhasněte tady a já oběhnu všechny ostatní pokoje.“

„Dobře.“ Zhasla jsem světlo v pracovně. Počkala jsem si, až bude u hlavních dveří, a pak přistoupila k oknu, uvolnila rýgl a povysunula jeho dolní část asi o patnáct centimetrů. Potom jsem se přikrčila, doběhla ke knihovně a nohama napřed se nasoukala pod nejnižší z polic. Ležela jsem na břiše a nebyla jsem vůbec vidět. Minuty ubíhaly a kolem byla stále větší tma, jak Brant postupně zhasínal v každém pokoji, kam vstoupil.

„Kinsey?“ Vracel se.

Ticho.

Slyšela jsem, jak vstoupil do pracovny. Chvilku asi zůstal na prahu, než jeho oči uvykly tmě. Pak se rozběhl k oknu. Cestou narážel do lepenkových krabic. Došlo mi, že okno vší silou otevřel a vyklonil se ven. Byla jsem vtrapu.

Ani po trávníku mě neviděl utíkat. „Sakra!“ Přibouchl okno a opět si ulevil: „Sakra! Sakra!“ Musel u sebe mít zbraň, protože jsem slyšela, jak ji v pokoji odjistil.

Opustil pracovnu a cestou křičel mé jméno. Byl úplně bez sebe. Ani si nelámal hlavu s tím, co ještě křičel.

Vysoukala jsem se zpod knihovny, a když jsem se zvedala na nohy, musela jsem se přidržet jedné z polic. Popoběhla

jsem ke stolu a, jak nejtišeji to šlo, otevřela spodní zásuvku.

Vzala jsem si odtamtud Tomova želízka a zastrčila si je do zadní kapsy. Měla jsem dojem, že mám síly na rozdávání.

Připadala jsem si jako obr, strach byl ten tam a mnou lomcovala čirá zloba. Vstoupila jsem do ztemnělé předsíně.

Šel přede mnou a já pozorovala siluetu jeho těla, jež byla o něco černější než okolní přítmí. Rozběhla jsem se a stále zrychlovala, aniž mé reeboky vydaly na koberci jediný zvuk.

Brant vytušil, že tam jsem, a otočil se. To jsem však již

letěla vzduchem, chodidlo zacílené na jeho solar plexus.

Dostal plný zásah, který jej složil k zemi. Slyšela jsem jeho zbraň narazit na dřevěné obložení stěny, jak mu vylétla z ruky. Uštědřila jsem mu ještě jeden kopanec, ze strany do hlavy. Pak jsem sebrala poslední zbytky rovnováhy a postavila se nad něho. Kdybych chtěla, mohla jsem mu rozmlátit lebku, ale rozhodla jsem se být laskavá a rozmyslela si to. Vytáhla jsem z kapsy želízka. Ještě jsem ale uchopila jeho dva prsty a ohnula je dozadu. Poddaly se až překvapivě lehce. Jeden náramek jsem mu navlékla na pravou ruku, a když se zacvakl, spokojeně jsem se pro sebe usmívala. Levým chodidlem jsem se mu zapřela za krk a pomalu si přitahovala i jeho levačku. Pravou ruku jsem mu stále držela za zády. Kdyby třeba jen zakňučel, rozmašírovala bych mu obličej, až by mu z nosu zbyla jenom díra. Byl však jako z kamene. I druhý náramek se zacvakl.

Tu se rozsvítilo v kuchyni. Ve dveřích se objevila Selma, ani si nesvlékla kožich. Stála nehnutě jako voják a pohled upírala před sebe. Brant začal všelijak hekat. Z nosu mu tekla krev a nemohl popadnout dech. „Mami, dávej si pozor!

Je nafetovaná!“ zachroptěl.

Selma couvla do kuchyně. Vzdalovala jsem se od ní, a jak jsem postupovala chodbou, rozhlížela jsem se bedlivě kolem sebe, zda někde neuvidím Brantovu zbraň. Selma opět stanula na prahu, tentokrát Smith & Wesson v ruce.

Kam se poděl Brantův revolver, jsem netušila. Vybavovala jsem si jen dutý zvuk, který se ozval, když revolver přistál na zemi.

„Zůstaňte stát, kde jste!“ křikla na mě Selma. Nyní již

revolver držela oběma rukama, které měla natažené před sebou ve výši ramen. Dál jsem si šla za svým a nebrala její výstup příliš na vědomí. Nemohla vědět, že jsem osvícená, protože v sobě mám snad andělskej prach. Vznášela jsem se výš než ptáci, ať už za to tedy mohlo PCP, metamfetaminy, nebo nějaká jiná látka. Každopádně jsem měla zvláštní a vzrušující pocit, jako bych snad byla nesmrtelná.

Nepříjemné vedlejší účinky totiž dávno odezněly a já už nic necítila. Jen jsem si byla skálopevně jistá, že si hravě poradím jak s tou hysterkou, tak s kýmkoli, kdo si na mě bude dovolovat.

„Mého syna mi nevezmete.“

Když už nic jiného, byla šíleně otravná. „Hned jsem vám říkala, že to máte radši pustit z hlavy. Samotný by vám bylo líp. Takhle jste přišla nejen o Toma, ale taky o Branta,“

pronesla jsem konverzačním tónem. Poklekla jsem na všechny čtyři a natáhla se pod židli. Kde, kruci, byla Brantova pistole?

„To se tedy pletete. Branta jsem přece neztratila,“

prohlásila. „A teď se okamžitě zvedněte! Slyšíte? Dělejte, co vám říkám!“

„Polibte si, Selmo! Nevidíte tady někde Brantovu bouchačku? Jasně jsem slyšela, jak narazila o zeď. Musí tu přece někde být!“

„Varuju vás. Počítám do tří a pak vás zastřelím.“

„Dělejte si, co chcete,“ opáčila jsem. Mezitím jsem se přesunula do jídelny. Získala jsem dojem, že ta zbraň musela zapadnout pod velkou dřevěnou truhlu, která byla největším pokladem Selminy skvostné, nevkusné a naleštěné soupravy z tmavého dřeva, která v jídelně zabírala skoro všechno místo. Sklonila jsem se k zemi, natáhla se pod tu truhlu a zajela rukou co nejdál. A právě v tuto chvíli, kdy jsem se podivně zkroucená div neplazila po zemi, kdy Brant ležel v předsíni, na rukou želízka, jsem vzhlédla. Selma právě zaujímala bojovou pozici, připravená ustřelit mi hlavu. Docházelo mi to pomalu, ale přesto jsem se nestačila divit. Selma se totiž podivně zašklebila, zavřela oči, odvrátila tvář a stiskla spoušť. Následoval jasný výbuch a

ohlušující rána. Z pistole vražednou rychlostí vylétla kulka.

Kruhový záblesk na konci hlavně a také oslňující blesky šlehající z bubínku mi připadaly poněkud přehnané. Brant zřejmě nacpal do první nábojnice o něco víc střelného prachu, než snesla. Na okamžik mi prolétlo hlavou, že je vlastně jasné, kdo asi byl milenec Judy Gelsonové, co s ní byl tu noc, kdy udělala díru do svého manžela. Bubínek i horní část kování zbraně se roztrhly. Při výstřelu se bubínek také uvolnil a nyní trčel do strany vlevo. Mosazná nábojnice se rozletěla na kousíčky, z nichž se některé zabodly Selmě pod kůži. Obličej měla téměř černý od střelného prachu, co neshořel. Současně, snad to bylo dílem kouzel, popraskaly všechny skleněné výplně nábytku, včetně broušených sklenek a vzácného porcelánu, takže podlahu nyní pokrývala souvislá vrstva drobných střípků.

„Páni! To byla tedy síla! Nechcete to zkusit ještě jednou?“ vydechla jsem. Selma brečela, zatímco se já dopotácela k telefonu a vytočila 911.

Epilog

O něco později jsem od okresního šerifa dostala povolení nahlédnout do spisu o vraždách pánů Totha a Rittera. Sedli jsme si na to s Raferem, vzali si k ruce Tomův notes a několik oficiálních zpráv týkajících se případu a nakonec se nám podařilo dát si to všechno dohromady. Přece jen jsme tedy zjistili, jak se vlastně odvíjelo Tomovo vyšetřování.

Ironií osudu bylo, že všechny důkazy, které nashromáždil, byly všelijaké, ba c J víc, jen podružné. Ani jeden z nich nestačil na to, aby na Branta uvalili vazbu, natož aby ho usvědčili. Tom zjistil, že ony dvě vraždy spáchal Brant, a bylo mu jasné, že si něco takového nemůže nechávat dlouho pro sebe. Kdyby však odhalil pravdu, asi by zničil své manželství. Pokud by ale pravdu zatajil, zpronevěřil by se všemu, co pro něho bylo bezmála svaté. Pak Tom z tohoto světa tiše odešel, a kdyby se s tím Selma dokázala vyrovnat, možná by se ve vší tichosti zapomnělo i na ten zatrolený případ.

Branta alespoň dali do vazby za pokus o vraždu, jak bylo klasifikováno to, co provedl mně. Selma si najala jakéhosi vyšňořeného advokáta, a ten Brantovi (přirozeně) poradil, aby tvrdil, že je nevinný. Teď mám spíš podezření, že

dostane-li se celá věc k soudu, bude se ten směšný obhájce snažit svalit všechnu vinu na mě. Jo, tak už to v tom dnešním soudnictví chodí!

Selma také prodává dům a chce se z Nota Lake odstěhovat. V tom městečku nikomu nikdo nic neodpustí a navíc Selmu nikdy neměli v lásce. Výsledek toho všeho je podle mého názoru ukázkovým příkladem toho, kam až

může člověka dohnat jeho nejistota a nedostatek sebeúcty.

Kdybych byla jasnovidka a dokázala předvídat, co všechno se nakonec semele, asi bych Selmě poradila, aby si místo najímání soukromého detektiva přece jen nechala opravit ty dva přední zuby. Určitě by na tom teď byla líp.